Kate-nek, Selának és Mattnek

Egy

Betsy

Betsy általában legalább reggel hatig ágyban maradt, de ezúttal nyugtalan volt, akár az állatok vihar előtt, amikor érzik a levegőváltozást. Nem a tehenek vagy a közelgő hurrikánszezon volt az oka, de még csak nem is a tejnek az utóbbi időben rohamosan csökkenő ára. Ez valami más volt, amit nem tudott megmagyarázni. Egyszerre érezte úgy, hogy lefutna néhány kilométert, és hogy visszafeküdne még háromórányira. Energikusnak és levertnek érezte magát, baljós, félelmetes érzés kerítette hatalmába. Anna Beth biztosan azonnal tudná, mi ez, de Betsy mindig is jól tudta színlelni, hogy minden a legnagyobb rendben van.

Kidugta lábát a takaró alól, hogy megkeresse azt a helyet, amit Ty maga után hagyott. Habár az ablakok zárva voltak, és a légkondi is ment, az alabamai hőség az öreg ház minden résén és repedésén beszivárgott. A meteorológusok előző éjjel izgatottan jelentették be, hogy trópusi forróság várható az egész állam területére. Még csak június közepe volt, de Afrika felől már két trópusi hőhullám is fenyegetett. Ám mire partot értek, szerencsére mérséklődtek.

A nyár hátralévő részében azonban nem lesz ekkora szerencsénk – közölték a meteorológusok baljóslatúan, ami aggodalommal töltötte el a part melletti városok, köztük a Mexikói-öböltől huszonnégy kilométerre északra fekvő Elinore kisvárosának lakóit, ahol Betsy is élt.

– Az utóbbi két évtized legaktívabb hurrikánszezonja várható! – tudósított izgatottan a Nemzeti Óceán- és Légkörkutatási Hivatal.

Az El Niñót, El Niñát és társaikat mindenki ismerte, és az embereknek közeli tapasztalataik voltak a közelgő hőségről és a viharokról, amik Alabama déli részét és a környező partokat fenyegették, de Betsynek máshol járt az esze. Ezen a nyáron ünnepelte a harmincadik születésnapját. Ez nem olyan nagy dolog, mint a negyvenedik, de mégis egy fordulópont. A harminc év már anyákhoz méltó, tele érettséggel és felelősséggel. Miközben mindenki (minden egyes szót jelentőségteljesen hangsúlyozva) a közelgő hurrikánszezonról beszélt, Betsy csak az enyhe szél lágy suhogására figyelt. Apró löketekben, lassan fújdogált, senki más nem vette észre, csak ő. Az óvatosan, de biztosan elérkező megkönnyebbülés.

A földszinten Ty cipőjének kopogását hallotta a konyhapadlón, ahogy toporogva vár a kávé elkészülésére. Hallotta a hatalmas fém kávésbögre csörrenését a polcon, és azt, ahogy a pultra teszi. Majd kávét önt a bögrébe, és visszacsúsztatja a kancsót a forró főzőlapra. Elképzelte Ty alvástól gyűrött, borostás arcát. Óriási, meleg kezeit és erős, hosszú ujjain a göcsörtös ízületeket. A fényes, ezüst jegygyűrűjét.

Amikor az üvegajtó becsapódott, átvetette lábát az ágy szélén. Fogta az éjjeliszekrényen lévő hajcsatot, és hosszú, barna haját kontyba tűzte, majd a vállára terítette könnyű pamutköntösét, és lement a konyhába. Félrehúzta a mosogató fölötti ablak függönyét, és kipillantott a hátsó udvarra. Ty a harmatos fűben épp az istálló felé tartott. A holdfényben csak a válla íve látszott.

A kávé forró volt és finom, átmelegítette a bensejét. Kivette a reggelire szánt ragut a hűtőből, betette a sütőbe, majd kinyitotta a hátsó ajtót. Nedves hajnali levegő simított végig az arcán. Etta összegömbölyödve feküdt kedvenc helyén, a verandán lévő kanapén. Betsy ki nem állhatta a macskaszőrt, ami mindig ottmaradt utána, de Etta túlságosan aranyos volt ahhoz, hogy sokáig haragudjon rá.

Lehajolt, és megvakargatta a macska állát és füle tövét. Amikor az üvegajtót kinyitotta, Etta leugrott a kanapéról, és Betsy lába körül kezdett sündörögni. Mire Betsy elérte a veranda lépcsőjének alját, a macska már félúton járt az istálló felé, hogy megnézze, kaphat-e a kifejt tejből.

Az udvaron áthaladva Betsy mélyen belélegezte a nedves fű, a földszagú széna és a tyúkól felől érkező friss fűrészpor illatát. A tyúkól ugyanaz volt, mint a Tyék családi farmján régen álló. Ketten együtt elvégeztek rajta néhány szükséges javítást, és párszor kibővítették, hogy több tyúk is elférjen, de maga az építmény ugyanaz volt. Nem az a tipikus fából és üvegből készült ládaféleség. Inkább egy zsindelytetős faburkolatos ház, amihez még egy leárnyékolt veranda is tartozott. Az egyik tartóoszlopát piros trombitavirág nőtte körbe, oldalt pedig kavicsos ösvény kanyargott. Olykor, mikor reggelente harmatos köd lengte be a farmot, minden homályba veszett, és elmosódott, Betsy úgy képzelte, hogy a tyúkólban tündérek és manók laknak.

A tyúkok mindig izgatottak lettek, amikor reggel túl korán szedte össze a tojásaikat, ezért csendesen lopódzott be, és óvatosan becsukta maga mögött az ajtót, nehogy megszökjenek a harcias baromfik. Odabent halk kotkodácsolás hallatszott. A jószágok általában nyugodtak voltak, de Betsy tapasztalatból tudta, hogy a beavatkozást hamar felháborodás követi.

– Jó reggelt, aranyoskáim! – mondta halkan, és kivett nyolc barna színű, enyhén szeplős tojást, két sárgát és egy kéket, ami mintha vörösbegytojás lett volna. – Keményen dolgoztunk ma reggel nem igaz?

A tojásokat az ajtó mellett lógó kosárba tette, majd kiszórt néhány lapátnyi tápot a földre. A tyúkok minden megaláztatást megbocsátva röppentek le az ülőrudakról, hogy megreggelizzenek.

Betsy kilépett az ólból, gondosan bezárta maga mögött az ajtót, majd mielőtt visszaindult volna a ház felé, megtorpant. Gyakran megállt, hogy rácsodálkozzon ennek az apró földi paradicsomnak a szépségére, ami szinte már tökéletes volt. A Franklin Tehenészet Ty munkáját dicsérte, hiszen ő találta ki, és hívta életre. Az égen most liláskékes, világos rózsaszín és sárga csíkok úsztak. Az ötszáz holdnyi területet magas, vastag és fenséges tölgyek és hikori fák díszítették. Még innen az udvarról is hallatszott a fejőgépek surrogása. Az istálló résein keresztül megpillantotta Tyt meg Walkert, és Chris Stapleton „Tennessee Whiskey” című számának halk foszlányait hallotta a hangszóróból.

Az egyre erősödő hajnali fényben meglátta Ty alakját, amint az egyik tehénre köti a fejőgépet. A férfi zömök alkatú volt, de nem kövér. Inkább erős, mint aki az egész világ terheit képes cipelni anélkül, hogy megrogyna alatta, vagy tiltakozna ellene. Betsy már legelső randijaikon megszerette ezt, és ma is ugyanúgy érzett.

Arra gondolt, hogy bemegy az istállóba, megcsókolja, és jó reggelt kíván neki. Igazi meglepetés lenne, boldoggá tenné vele. Lehunyta a szemét, és érezte meleg, lágy ajkát körülötte a kis borostával. Még mindig ott lehet rajta az álom illata, ami keveredik a zab, a fű és a kinti levegő frissességével.

Kinyitotta a szemét, a szája bizsergett, majd leakasztotta a szögről a kosarat. A tojások összekoccantak, de nem törtek el.

Ahelyett, hogy az istálló felé vette volna az irányt, visszaindult a házba, közben a földre nézett, hogy bele ne lépjen abba a két hangyabolyba, ami csodával határos módon mindig ugyanazon a helyen bukkant fel másnap reggel azután, hogy korábban ecetet és forró vizet öntött rá. Egészen elképesztőnek találta, hogy a birtokukon milyen szorgalmas állatok élnek, még ha azok csak rovarok is. A hangyák az egész napjukat munkával töltötték, akárcsak ők. A tehenek szorgalmasan adták a tejet. A tyúkok minden reggelre új tojásokat tojtak, a testükből annak rendje és módja szerint új élet sarjadt. Egyszer még legnagyobb meglepetésükre Etta is megajándékozta őket egy alomnyi kismacskával. Úgy tűnt, a farm minden egyes teremtménye követi az isteni parancsot, életet adnak, dolgoznak, és legjobb képességük szerint közreműködnek a teremtés természetes körforgásában.

Betsy kikerülte a hangyabolyokat, és amikor felnézett, az első dolog, amit észrevett, az enyhe szélben lengedező hinta volt. A hinta a hátsó udvaron álló tölgyfa legalacsonyabb ágára volt rögzítve. Olyan volt, mintha egy Grimm-meséből termett volna ott, az amúgy üres udvar kellős közepén, a törzshöz képest három-négy méter magasan felnyúló ágait zúzmószerű szakállbromélia és repkény fonta be. Sűrű, sötét árnyékot vetett, így alatta mindig legalább tizenöt fokkal hűvösebb volt, mint a felforrósodott udvar többi részén.

Az a fajta fa volt, aminek Betsy és a testvére, Jenna nagyon örültek volna abban a kertben, ahol felnőttek; ez lehetett volna a kalandjaik színhelye még akkor is, ha ezek a kalandok csak képzeletben történtek meg velük.

A hinta alatt földdarab, ahol hintázás közben a gyerekek – köztük Ty – lábnyomai koptatták ki a füvet. Ez a hinta volt az első, amit Ty megmutatott Betsynek, amikor a főiskola utolsó évében elhozta őt a farmjukra.

Már körülbelül egy éve együtt voltak, de Betsy csak ekkor, ezt a helyet látva értette meg, kicsoda a férfi valójában, és milyen közös élet vár rá vele. Először zavarba jött, amikor Ty megmutatta neki a hintát.

– A hinta? – kérdezte tőle. – Egy fahinta miatt akarsz ideköltözni a nagyapád farmjára?

– Nem, nem a hinta miatt. Felvirágoztatom ezt a farmot. Szükség van néhány változtatásra, és azután menni fog minden, mint a karikacsapás. Csodás lesz.

Ezután megfogta a vállát, maga felé fordította, és egyenesen a szemébe nézett.

– Mondd el, mit látsz!

– Deszkát. Port. Egy fát.

– Én gyerekeket látok! – mondta erre. – Nevetést hallok! Látom a gyerekkoromat, amit itt ebben a forróságban a levegőn és a napon töltöttem. Látom a jövőnket.

Betsy a hintára pillantott, mély levegőt vett, szorosan lehunyta a szemét, majd újra kinyitotta. A hintát a láthatatlan szellő ide-oda ringatta. Szabad kezével hátrasimította egyik kiszabadult hajtincsét, majd elindult a ház felé. Amikor a hinta mellett elhaladt, felemelte a lábát, és röviden, keményen belerúgott.

Kettő

Jenna

A bébiszitter késett, Addie és Walsh szuperhős jelmezben röpködtek a házban körbe-körbe, miközben a Batman főcímdalát énekelték – „Da-na-na-na-na-na-na-na Batman!” –, Jenna pedig, miután Walsh hátulról ráugrott, épp az imént öntötte le fekete FULL CUP KÁVÉZÓ feliratú pólóját egy bögre kávéval.

– Walsh, légy szíves!

Letette a csészét, és félrehúzta a nedves pólót a bőréről.

– Bocsánat, anyu!

Walsh barna szeme elkerekedett. Hátrálni kezdett, majd sarkon fordult, hogy elrohanjon, de megtorpant, és megragadta az asztalon lévő konyharuhát.

– Tessék, itt van!

Elkezdte felitatni a nedvességet Jenna pólójáról, amitől a rongy is teljesen átázott.

Jenna kivette a konyharuhát Walsh kezéből, és puszit nyomott az arcára.

– Köszönöm! – suttogta.

Walsh elvigyorogta magát, majd elszaladt, a jelmeze csak úgy lobogott utána.

Miután, amennyire csak tudta, letörölte a pólóját – ami fölött legalább egy kötényt is visel –, Jenna nekidőlt a konyhapultnak, és mélyet sóhajtott. A mai napig képtelen volt felfogni, hogy annak ellenére, hogy egész nap kávét szolgál fel, hogyan képes még itthon is azt inni.

De ez legalább azt jelentette, hogy hisz abban, amit elad. A Full Cup legalább jó kávét csinál.

Ismét nagyot sóhajtott. Vajon hol lehet Kendal? Megfájdult a feje, és már csak tíz perce maradt, hogy a kávézóba érjen, pedig az út kisebb forgalom esetén is beletelt vagy húsz percbe. Hálát adott, hogy ma nem neki kell nyitnia – mivel ő volt a főnök, mindig be tudott írni valaki mást a reggeli műszakba –, még ha ez azt is jelentette, hogy később ér haza.

Miközben Addie és Walsh átvágtak a konyhán, és a lába körül köröztek, mint a kiscicák, az egyik énje legszívesebben beteget jelentett volna, hogy a lányokkal maradhasson egész nap, másrészt viszont szeretett volna beülni a kocsiba, és messzire elhajtani. És lehetőleg vissza sem jönni egy darabig.

Lehunyta a szemét, és kezével végigsimított a haján. Ebben a pillanatban csengettek, és az ajtóban ott állt Kendal, a következő két hétre beugrós bébiszitter, akit arra az időre fogadott fel, amíg a lányoknak el nem kezdődik a nyári napközi. Kendalnek vörös és duzzadt volt a szeme, és elmondta, hogy a fiúja és ő épp az előző éjszaka szakítottak.

– De ne aggódjon, Miss Sawyer, minden rendben! Elhoztam a lányoknak a kézműves dobozomat. Jól fogunk mulatni.

Feltűnően szipogott párat, majd megdörzsölte a szemét, aztán ledobta táskáját az előszobában, és mosolyt erőltetett az arcára.

Jenna ismét felsóhajtott, és becsukta a bejárati ajtót. Kendal szőke hajával és dögös lábaival pont úgy nézett ki, mint tíz évvel ezelőtt Jenna, leszámítva azt az apróságot, hogy Jenna soha nem esett volna kétségbe egy fiú miatt. Ha ilyesmi történt, inkább a fiúk eshettek volna kétségbe miatta. De mielőtt ez megtörténhetett volna, ő inkább lelépett.

A régmúlton azonban nincs értelme tépelődni, Kendal megérkezett, és nem volt éppen csúcsformában. Jennának nehezére esett rábíznia Addie-t is Walsht, de nem tehetett mást.

A héten már így is túl sokszor elkésett a munkából – problémák voltak a kocsival, egyszer meg elveszett a plüss orrszarvú, és sok minden más –, és nem engedhette meg magának, hogy elveszítse ezt az állást. Ebből ki tudta fizetni a lányok iskoláját, a biztosítást is állta, és néhanapján még úgy is érezhette, hogy hasznára van a világnak, még ha csak azzal is, hogy tökéletes szívecskét formáz a tejhabba. Nem éppen az a művészi teljesítmény, amit évekkel korábban elképzelt, de ez is valami, és ő ezt tudja nyújtani.

– Addie! Walsh! – kiáltott a gyerekeknek. – Indulnom kell!

A fapadlón apró léptek dobogása hallatszott, majd két kis reggeli energiabomba vágódott Jenna lábának, és szorosan átölelték a combját.

Letérdelt hozzájuk. Addie szőke fürtjei összevissza göndörödtek, de kék szeme fényesen csillogott, a szája pedig mosolyra húzódott. Walsh tömzsi csuklója tele volt műanyag karkötőkkel, amelyek közül néhány Jenna ékszeres dobozából származott. Walsh odabújt, hogy kapjon egy ölelést, lágyan és kedvesen Jenna fülébe suttogott.

– Szia, anyu! – suttogta.

Jenna elmosolyodott. A menekülés vágya úgy tűnt el, mint a francia pörkölt kávé fölött elillanó aroma. Magához húzta a lányokat, és homlokon csókolta őket.

– Fogadjatok szót Kendalnek, rendben? Úgy tudom, hozott nektek valami vicces dolgot mára. Munka után jövök, és főzünk valami finomat vacsorára.

– Inkább reggelire! Ehetünk reggelit vacsorára?

Ezután mindkét lány ütemesen kezdte skandálni:

– Pala-csin-tát! Pala-csin-tát!

Jenna még egyszer arcon csókolta őket, majd kisurrant az ajtón.

A kocsiban hosszan kifújta a levegőt. A kocsifelhajtóról a valaha fehér, de most inkább szürke, friss meszelésre váró kelet-nashville-i házuk ablakában még most is látta, ahogy a lányok hercegnő pizsamájukban ugrálnak.

Kendal hátrasimította a haját, széles mosolyt villantott, majd a lányok elmentek játszani, és eltűntek Jenna szeme elől. Csak ekkor jutott eszébe a konyhapulton hagyott majdnem teli kávéscsésze.

~

A forgalom a szokásosnál is gyérebb volt, és Jennának sikerült parkolóhelyet találnia, amivel spórolt néhány percet. Épp volt ideje a táskáját behajítani a szekrénybe, fogni a kötényét és felölteni legbájosabb mosolyát.

Megnézte az időt. Negyed kilenc. Lehalkította a telefonját, és becsúsztatta köténye zsebébe. Elrendezgette a cédéket, amiket az egyik helyi zenész hagyott itt korábban, és ebben a pillanatban egy vendég rontott be az ajtón. Jenna felnézett, és meglátta Lisa Richet, a Trust Partners, az egyik jól ismert könyvelőcég vezérigazgatóját, akinek irodája egy háztömbnyire volt. A karján retikül. A fülében Bluetooth. Szörnyen bonyolult rendelések. Hírhedten kevés borravaló. Jenna besurrant a pult mögé, és megveregette Melissa, az új barista lány vállát, aki már láthatóan felkészült Lisa kelletlenkedéseire.

– Őt átveszem! – suttogta neki.

– Köszönöm – felelte Melissa, majd Jenna háta mögé húzódott.

– Helló, Miss Rich! – mondta Jenna, pedig világos volt, hogy Lisa a fülhallgatón keresztül valaki mással beszél.

– Mrs. És sietek.

– Elnézést! – mondta erre Jenna, majd diszkréten levette az emlékeztető cetlit a kassza alól a pult széléről. – Azonnal kivisszük a rendelését.

Lisa a füléhez nyúlt, és megnyomta a gombot a készüléken.

– Várjon! Még nem adtam le a rendelésemet.

– A szokásosat kéri? – kérdezte Jenna könnyedén.

A nő jobb szemöldöke egy milliméternyire fölemelkedett. A botox miatt valószínűleg csak ennyi volt a mozgástere.

– Igen. A szokásosat.

– Azonnal visszük! – Majd Jenna megfordult, és odaadta a cetlit Melissának.

Melissa gyanakodva méregette, majd Jennára pillantott.

– Zseni vagy!

– Tudom.

Melissa vigyorogva a zsírszegény tejért nyúlt.

– Ennek van egyáltalán valami íze?

– Fogalmam sincs, és nem is akarom megtudni.

Miközben Melissa két adag eszpresszóból négy löket cukormentes borsmentasziruppal, a zsírszegény, extra forró, nem felvert tejhabkeverékkel elkészítette a világos mochát, Jenna végigment a pult mentén, és ellenőrizte a másik három baristát, akik a rendelések teljesítésén serénykedtek. Amíg Melissa elkészült a kávéval, odavitt Mariónak egy csomag szalvétát, és kibontott Jensennek egy csomagnyi papírpohártartót.

– Legyen a tiéd a megtiszteltetés! – mondta Melissa, majd úgy adta Jenna kezébe a kávét, mintha aranytálcán nyújtaná át. – Szerinted jól megoldottam?

– Dehogy– súgta Jenna. – Arra senki sem képes. Már itt is vagyok, Mrs. Rich!

Mrs. Rich ismét megnyomta a gombot a Bluetoothon, majd lábával dobbantott a padlón. Mielőtt elvette az italt, Jennára pillantott.

– A borsmentaszirup cukormentes?

– Igen, hölgyem!

– Forró?

– Forró.

– Nem felvert a…

– Pont olyan, ahogy szereti. Ha mégsem, az az én hibám.

A nő habozott egy darabig, majd ajkához érintette a poharat, és óvatosan belekortyolt. Jenna szinte a hátán érezte Melissa idegességének rezgését. Mrs. Rich lenyelte a kortyot, az élénkvörös rúzsa megmaradt a pohár szélén, majd aprót bólintott. Ezután fizetett a hitelkártyájával, vállára akasztotta óriási Louis Vuitton táskáját, majd szó nélkül sarkon fordult. Mikor az üvegajtót kinyitotta, forró levegő ömlött be, ő pedig elindult az utcán, hogy elkezdje a napját.

Jenna Melissa felé fordult, és vágott egy grimaszt. Melissa beharapta az ajkát, hogy elfojtsa a nevetést.

Pár perccel később Mario oldalba bökte.

– Itt van a randijelölted.

Elvigyorodott.

– Fogd már be! Nekem ez senki, pláne nem a randijelöltem.

– Minden reggel ugyanez van. Ez már randi.

– Nem is minden reggel! – felelte Jenna, miközben egy „extra habos” lattén dolgozott, amit egy fehér Nike cipős és széles karimájú szalmakalapot viselő nőnek készített, aki épp belvárosi sétára indult. – Péntekenként nem jön, mert a Riverfront Parkban kocog egy haverjával.

– Látod, még a napirendjét is ismered.

Jenna elfintorodott.

– Ez akkor sem randi.

– Akármi is ez, téged akar. És ma ráadásul szupercukin néz ki, csak hogy tudd.

Jenna hátranézett a válla fölött. Sam mindig cukin nézett ki. A probléma nem a cukisága volt.

Miután kivitte az extra habos lattét a nőnek, kilesett a pult mögül.

– Tíz perc múlva itt vagyok! – mondta csak úgy, a levegőbe.

Melissával ellentétben, aki még mindig betanult, a ma reggeli műszakban lévők igazi profik voltak. Jenna akár egy órára is elmehetett volna anélkül, hogy a folyamatos működést akadályozza, de Sam csak tíz percet kaphat.

Leült a férfival szemben lévő székre, és kisimított egy tincset az arcából. A férfi elmosolyodott, és odatolta elé a kávéját. Dupla fekete mindenféle szirup nélkül.

– Köszönöm – mondta erre. És ő is elmosolyodott.

– Nincs mit. Jó látni téged!

Minden beszélgetésük ugyanígy indult. Mindez két hónapja tartott, amióta elkezdődtek ezek a szinte mindennapos nem randik. Jenna ezt bárki más részéről bosszantónak gondolta volna, de ettől a fickótól szinte kedvesnek találta a gesztust.

– Ezt most úgy mondod, mintha újdonság lenne. Pedig nem kell mást tenned, mint hétfőtől péntekig vagy néha szombaton is bármelyik reggel benyitni azon az ajtón, és máris láthatod, ahogy rád mosolygok.

– Tudom. Pont ezért járok ide. Előtte a Starbucksba jártam ott a sarkon, de aztán ideszoktam.

– Tényleg? És mi késztetett arra, hogy válts?

– A főnök nem nagyon csípett.

Hátradőlt a széken, és kinyújtotta a lábát, ami az asztal másik végéig ért.

– Azt hittem, elbűvölő vagyok, de aztán mindenért fizetnem kellett.

– Nálam is fizetned kell mindenért.

– Kivéve a napom legjobb tíz percéért.

– Szerintem tudom, hogy a főnök miért nem csípett. Átlátott ezen a nyálas szövegen.

– Nem, az nem lehet.

Jenna felnevetett.

– Találkoztál ma reggel Mrs. Richcsel? – kérdezte a férfi.

Jenna bólintott, és belekortyolt a kávéjába.

– Az a nő… Nos, fogalmazzunk úgy, hogy amikor látom, legszívesebben azonnal megalapítanám a saját könyvelőcégemet. Ez naponta többször is eszembe jut.

– Akkor miért nem teszed?

– Hogy miért nem alapítok saját vállalkozást? Lássuk csak, például ott a pénz, az iroda, a kliensek… – Az ujjain számolva sorolta, mi minden akadályozza. – Egyszer majd eljön ez is. De még nem tartok ott.

Jenna ismét bólintott, és a pohara fölött rápillantott. Amikor Sam Oliver először besétált a Full Cupba, csak egy férfi volt ingben és drapp szövetnadrágban a fülén mobiltelefonnal. Amikor a sor elejére ért, ahol a barista felveszi a rendeléseket, letette. Csak egy nagy kávét kért mindenféle flanc nélkül. Rámosolygott a lányra a pultnál, és borravalót is adott.

Jenna éppen az asztalokat törölte le, és az ott ülő vendégek rendeléseit vette fel. Amikor a férfi leült, hogy megvárja a kávéját, nem tudott ellenállni, és odament hozzá.

– Maga az egyetlen ember ma reggel, aki csak egy sima kávét kért. Sőt, talán egész héten.

– A kávéfőzőm úgy döntött a héten, hogy beadja a kulcsot. Még nem volt időm elmenni, hogy újat vegyek, úgyhogy igyekszem mihamarabb koffeinhez juttatni az agyam. – Aztán elmosolyodott. Szép mosolya volt. – Csak egy egyszerű kávéra van szükségem, semmi többre.

– Szóval otthon csinálja a kávét, és azonnal meg is issza? Hát, biztos, hogy nem az a tipikus kávézóba járós alak.

Letörölte az egyik éppen megüresedett asztalt, majd elindult vissza a pultba.

– És magának mi a kedvenc kávéja?

– Ez elég személyes kérdés, még csak most ismertem meg magát.

A férfi láthatóan meglepődött, és lustán elmosolyodott.

– Ha nem mondja meg, holnap megint eljövök, hogy megkérdezzem.

Jenna a pult fölötti órára pillantott.

– Akkor viszlát holnap!

Ezután bement a pult mögötti helyére, és igyekezett nem viszonozni a férfi pillantását.

Ennek a társalgásnak már majdnem két hónapja, de Sam azóta sem vásárolt új kávéfőzőt. Eleinte csak pár szót váltottak, most pedig Jenna a hátsó asztalnál vele tölti a tízperces szünetét.

Mindennap, leszámítva a pénteket.

– Hogy van Addie és Walsh? – kérdezte most a férfi.

– Jól. Addie épp azt tanulja, hogyan kell leírni a nevét, Walsh pedig leginkább fejjel lefelé, különféle pózokban tölti a napokat.

– A húgom gyerekkorában tornázott. Egyfolytában pörgött-forgott, cigánykerekezett meg ilyenek. Talán Walsh is tornásznak készül.

Jenna elmosolyodott.

– Egy csöppet sem lepne meg.

– Addie pedig biztos valami értelmiségi szakmát választ. Mondjuk tanár lesz.

– Vagy terapeuta. Például pszichiáter.

– Gondolod?

Jenna vállat vont. Könnyebb volt azt gondolnia, hogy a mindjárt hatéves Addie túl fiatal ahhoz, hogy bizonyos dolgokat megértsen. De az utóbbi időben úgy tűnt, hogy sok minden, amiről úgy hitte, a nagyobbik lánya meg sem hallja, mégis megragadt benne, és később egy lényegre törő fontos kérdés formájában előkerült.

Kezével a papírpohártartót babrálta. Sam nézte egy darabig, aztán azt kérdezte:

– Egyszer rávehetlek, hogy egy igazi randira gyere velem? Mondjuk valahova, ahol nem kell kötényt viselned, és tíz percnél tovább beszélgethetünk?

Jenna beharapta alsó ajkát, és a pult fölötti órára pillantott.

– Ne csináld – mondta erre a férfi, és lehajtotta a fejét. – Még csak most ültél ide.

– Zűrös reggelünk van, Melissa még új. Vissza kell mennem.

A férfi felsóhajtott.

– Azért én legközelebb is megkérdezem. Ha a fejembe veszek valamit, olyan vagyok, mint egy buldog.

– És akkor én mi vagyok? A gumicsirkéd? – Felállt, és gondosan megigazította a kötényét.

– Nem. Te az a lány vagy, akire egyfolytában gondolok, amint kiteszem innen a lábam.

Jenna megállt a széke mögött. Ez már így ment egy ideje.

– Sam… – A férfi türelmesen várt a folytatásra. – Nézd, én nem vagyok hozzád való. Az életem… túlságosan bonyolult.

Erre ő vállat vont.

– Az emberek bonyolultak. Az életük is az.

Jenna, mielőtt folytatta volna, körülnézett.

– Folyton dolgozom, mert muszáj. Ki kell fizetnem a napközit, a biztosítást és a lakás bérleti díját. Ha néha akad szabadidőm, azt Addie-vel és Walshsal töltöm. – Kezével letörölt egy cseppnyi kávét az asztalról. – Te bármilyen lányt megkaphatsz. Nem utánam kéne rohangálnod. Higgy nekem!

Mondhatott volna még ezer indokot, de úgy döntött, ez most egyelőre elég lesz.

– Én csak azt tudom, hogy egyetlen dolgot akarok, az pedig egy esély. Veled. – A férfi a könyökére támaszkodva előredőlt. – Ez ezután sem lesz másként, hacsak azt nem mondod, hogy kopjak le. Lehet, hogy kitartó vagyok, de azért értek a szóból.

Jenna, bár nem akarta, erre elmosolyodott.

– Akkor azt hiszem, holnap újra látjuk egymást.

~

Habár a Full Cup a város egyik legnépszerűbb kávézója volt, napközben azért akadtak üresjáratok. Késő délelőtt és kora délután egyetemisták ültek be, fülükben fülhallgató, előttük nyitott laptop, erősen koncentráltak. Néha követelődzők voltak – a túl sok koffein türelmetlenné és ingerültté tette őket –, ám ezen a napon a sor a pult előtt nem volt olyan hosszú, úgyhogy Jenna tudott a munkabeosztáson dolgozni egy keveset. Alexandra váratlanul meglepetésbulit szervezett a nővére születésnapja alkalmából – persze a Bahamákra, hova máshova –, úgyhogy hó végén szüksége volt öt szabadnapra. Jennának, mint „menő” főnöknek, aki mellesleg minden dolgozó vágya, nem volt más lehetősége, mint újraírni a munkarendet.

Fogta a munkahelyi laptopot meg a nagy iratrendezőt, és hátravonult egy sarokba, ahonnan láthatta ugyan a helyiséget, de ha mázlija volt, néhány percre egyedül tudott maradni. Az üzlet hátsó részét galériának hívták. Évente párszor felkértek néhány helyi művészt, hogy kiállíthassák néhány alkotásukat. Mindenféle művet szívesen fogadtak, akár olyanokat is, amiknél Jenna szerint Addie – sőt, akár még Walsh is – képes lett volna szebbet csinálni.

Miközben arra várt, hogy a laptop feléledjen, a plafonról horgászzsinórón lógó falióra arcú mackógyűjteményt mustrálgatta. Ha ez művészet, akkor ő egy Superwoman. Régebben hajlott rá, hogy ő is művészetnek tituláljon bármit, amitől a befogadónak érzései támadnak. Manapság viszont az ilyen mackószerű rémségek inkább bosszantották. Persze végül is ez is egyfajta érzés.

Tekintete a falon lévő kis méretű fényképre tévedt. Fekete-fehér kép Ilford Galerie-papíron, vékony, fekete keretben fehér zsinóron. Egyszerű, alulértékelt kép, ami a legkevésbé sem figyelemfelkeltő, leszámítva a képen lévő arcot. Egy lehunyt szemű, mosolygós, idős asszonyt ábrázolt, aki fejét hátrahajtva élvezi ki a hegyek mögött lenyugvó nap utolsó sugarait. A hegyeket persze nem lehetett látni a fotón, de Jenna fel tudta idézni a friss levegő illatát, az arcát csipkedő hűvösséget és a hegy felől érkező szelet, amikor a képet készítette. Nyolc éve történt. Vajon Rickie, a nő, akivel Jenna ott nyugaton összebarátkozott, él még?

A laptop végre beindult, ő pedig elkezdhette kiötleni, hogyan engedhetné el a legjobb és legnépszerűbb baristáját egy hétre a Bahamákra, és hogy a távolléte alatt milyen beosztással alkalmazkodjon a többiek iskolai és családi elfoglaltságaihoz.

Közben segítenie kellett a vendégeknél, és feltakarította a vécébe dobott betét okozta rendetlenséget – ki képes ilyesmire, de tényleg? –, valamint előkerítette az eltűnt epres-mentás szirupot… de végül mégis sikerült megcsinálnia a beosztást. Lecsukta a laptopot, felállt, amikor meghallotta, hogy a telefonja berreg, vagyis üzenete érkezett. Elővette, és látta, hogy több olvasatlan üzenete is van, és mind Maxtől jött.

Híreim vannak. Hívj fel.

Azután: Tudom, hogy munka közben is nálad van a telefon. Beszélnünk kell.

A legutolsó pedig: Ne most koptass le.

Mielőtt tárcsázta volna a számot, a telefon ismét berregett, de ezúttal hívás jött.

– Nem koptatlak le – szólt bele, mielőtt a férfi rázúdított volna mindent. – Csak dolgozom. Mi a helyzet?

– Megkaptad.

– Mit kaptam meg?

Odaintett Mariónak, hogy egy perc, és jön.

– A Halküónt.

Jenna hátradőlt a sarokban, és fejét a falnak támasztotta. Mario idegesen tárta szét a kezét.

– De hogyan?

Igyekezett nem tudomást venni Mario szokásos drámázásáról.

– Megüresedett egy hely, és te kaptad meg. Talán én is besegítettem egy kicsit, de olyan sokat nem kellett. Tetszett nekik, amit küldtél.

– De hát az csak pár kép volt a lányokról… meg fákról…

– Az nem érdekes. Sikerült.

– És mi lesz a pénzzel? Már attól is hülyén éreztem magam, hogy egyáltalán jelentkeztem, mert tudtam, hogy nem engedhetem meg magamnak.

– Csak annyi a dolgod, hogy elmenj. Minden mást fizetnek.

– De hogyan?

– Hiszed vagy sem, léteznek gazdag művészettámogatók, akik szeretnek pénzt adni az olyan lehetőségekre, mint ez. Ne kérdezz túl sokat!! Csak érj oda péntekig. És vidd a fényképezőgépedet is.

Három

Jenna

Két órával később Jenna hazafelé tartott, a ruháján és a bőrén pedig még mindig érezte a pörkölt kávé és a vaníliaszirup illatát. Könyökét az autó ablakpárkányára tette, és kezével a hajába túrt. Max mindig is lendületes volt. A legteljesebb mértékben. Ez volt az egyik, amit a legjobban szeretett benne. Vagyis hát egyszer szerette, máskor gyűlölte ezért, attól függ, mi volt a helyzet.

Max a Belmond Egyetem fotográfia tanszékének vezetője volt, és egyben az egyetlen ember, aki tisztában volt Jenna fényképezés iránti szenvedélyével. Pár éve ismerkedtek össze a nashville-i botanikus kertben. A férfi figyelte, ahogy egy levélkupac fölé hajolva a legmegfelelőbb szögből próbálja elcsípni a napfényt.

– Segíthetek? – kérdezte anélkül, hogy felnézett volna.

– Csak azon tűnődtem, ki tanította erre. Mármint arra, hogy megtalálja a megfelelő megvilágítást. Erre a legtöbben nem képesek.

Jenna elvette szeme elől a fényképzőgépet, és megvonta a vállát.

– Csak szórakozom egy kicsit.

– Nekem nem úgy tűnik.

Azóta nagyjából minden hónapban találkoztak a botanikus kertben vagy máshol, együtt fotóztak, és Jenna – ahogy a férfi fogalmazott – „kreatív jövőjéről” beszélgettek. Mindig olyan helyre mentek, ahova gyerekeket is lehetett vinni, bár emiatt legfeljebb egyórás elfoglaltságot tervezhettek. Néha a belvárosi könyvtárban találkoztak. Az átrium lépcsőjén Addie és Walsh voltak a modelljeik, miközben igyekeztek az ablakokból az arcukra eső fényben megörökíteni őket. Maxszel, aki életkora szerint akár Jenna apja is lehetett volna, igazi jó barátok lettek, a közös kiruccanásaik pedig Jenna egyetlen kreatív elfoglaltságává váltak.

Három hónappal korábban Max berontott a Full Cupba, odavágtatott a pulthoz, és miközben Jenna éppen a bevételt számolta a kasszában, odacsapott elé egy szórólapot. Aztán addig nézte, míg Jenna rá nem emelte a tekintetét.

– Eltévesztettem miattad a számolást – mondta neki.

– Ez sokkal fontosabb! – Ujjával dobolni kezdett a papírlapon. – Meg kell próbálnod!

A HALKÜÓN MŰVÉSZTELEP EGY NYUGODT, CSENDES,
ELZÁRT BÚVÓHELY A SINGER CREEK TERMÉSZETVÉDELMI KÖRZETBEN FLORIDA PARTJAI KÖZELÉBEN.

VÁRJA A VÉGTELEN IDŐ, TÉR ÉS A TERMÉSZET SZÉPSÉGE, HOGY MEGÉLJE AZ ÖNT KITELJESÍTŐ MŰVÉSZETET.

– Te viccelsz velem, ugye?

– Úgy nézek ki?

Felvonta vastag, szürke szemöldökét, és komoly arcot vágott.

– Sosem sikerülne.

– Viszont a te nagy szerencsédre benne vagyok az ajánlóbizottságban. De még ha ebből nem is kérnél, a munkáid magukért beszélnek.

Jenna már emelte volna a kezét, de ő folytatta:

– Mielőtt megkérdeznéd, adnak ösztöndíjat, és mivel a bizottság tagja vagyok, van befolyásom arra, hogy ki kaphatja meg. – Ujjával megint dobolni kezdett a szórólapon. – Ez remek lehetőség lenne neked.

Jenna a papírdarabra meredt. A vastag betűs felhívásban az állt, hogy a művészek addig maradnak, ameddig csak akarnak, ami lehet akár csak két hét vagy akár nyolc. Nyolc hét magány? Túlságosan szépnek és egyben ijesztőnek hangzott ahhoz, hogy elhiggye. És egyben lehetetlennek is.

– Olyan lehetőséget kerestél, amivel visszatalálhatsz a fotózás világába, és hosszú ideje nem volt semmi. Itt pedig még egy mentorod is lenne. Ismerem őt. Elég jó. Egy kicsit érdes a modora, de ez neked nem fog gondot okozni.

– Ez mind csodásan hangzik, de ha még emlékszel, van két kis emberke, akikről gondoskodnom kell. Még egy hétre sem tudom senkire bízni őket.

– Ezek csak apróságok! – legyintett. – Majd mindent kigondolunk. Egyelőre csak nézd meg a honlapot és azt, hogy mások mit írnak a Halküónról. Ennél jobbat úgysem találsz. És az út Alabamán keresztül vezet. Nem arra lakik a nővéred?

Jenna szórakozottan bólintott. A szórólapon lévő fotó egy tavat mutatott alkonyatkor, a távolban kunyhókat, a tábortűz körül ülő embereket. Égig érő sötét fákat. Egy másik képen egy nő állt egy nagy festővászon előtt, és a szakállbroméliával borított vastag tölgyfákat nézte a háttérben. Jennának felrémlett egy másfajta élet. De az már nagyon régen volt.

– Nem hiszem, hogy érdekel. – Visszalökte a cetlit a pultra.

A férfi nem nyúlt érte, csak őt nézte.

– Jenna, te vagy a legfantasztikusabb ösztönös tehetség, akivel valaha találkoztam, és hidd el, nem most kezdtem. Itt az ideje, hogy visszatérj a művészvilágba. Az, hogy szívecskéket rajzolsz a tejhabba, nem művészet.

~

A háta mögött harsány dudálást hallott, ami félbeszakította gondolatait. A visszapillantó tükörben látta, hogy a mögötte lévő sofőr durván mutogat neki, mire bocsánatkérésképpen felemelte a kezét. A kilométeróra szerint ötven helyett harminccal ment, ami körülötte mindenkit feszültté tett. Megrázta a fejét, hogy elhessegesse Maxet és a bolond ötleteit. Mielőtt befordult az utcájukba, egy ding jelezte, hogy a kocsiban már alig maradt benzin.

– Ez biztos valami vicc! – morogta maga elé.

Már kifizette a lányok nyári napközijét erre az időszakra, és a következő határidő pénteken lesz. Szabad kezével beletúrt a hajába. Úgy érezte magát, mintha egy mókuskerékben róná a köröket egyre gyorsabban, anélkül hogy bárhova is tartana. Ezt még egy alkotóközösség sem tudná helyrehozni.

Hazaérve Jenna kinyitotta a bejárati ajtót, és várta, hogy Walsh teljes testsúlyával a karjába vesse magát a küszöbön, ahogy mindennap, de ez nem történt meg. Kendal a kanapén ült, az orrát törölgette, a szeme vörös és dagadt volt, miközben mobilját a füléhez tapasztotta. Legszívesebben azt mondta volna annak a szegény lánynak, szedd már össze magad!

– Kendal!

Kendal felpattant.

– Ó, Miss Sawyer, nem is hallottam, hogy megjött. – Majd azt mondta a pasijának: – Mennem kell. Majd találkozunk.

Illetve a pasi elvileg már az exe volt.

Miközben Kendal összeszedte a holmiját, Jenna ledobta táskáját az asztalra, Addie-t pedig ott találta a hálószobája padlóján egy halom rózsaszín és lila legókupac közepén.

– Anyu! Segítesz összerakni ezt a várat?

– Csak egy percet kérek. Hol a tesód?

Addie megvonta a vállát.

– Az előbb itt volt, de elment, hogy megkeresse a többi legót.

Jennának torkában dobogott a szíve, ahogy szobáról szobára járt, hogy megtalálja Walsht. Félrehúzta a zuhanyfüggönyt, benézett a kanapé mögé, és ellenőrzött minden szokásos búvóhelyet. Az aprócska házban egy percig sem tartott rájönnie, hogy Walsh nincs a házban.

– Kendal, hol van Walsh?

– Én… Nem Addie-vel van?

– Nem. Mikor láttad utoljára? – Jenna igyekezett nem felemelni a hangját.

– Nem tudom – felelte Kendal, és a hanghordozása pánikról tanúskodott. – Nem olyan sok idő telt el. Az hittem, mindketten Addie szobájában vannak.

– Megmondtam, hogy mindig figyelned kell arra, hol van Walsh.

– Anyu, mi a baj? – Addie a konyhaajtóban állt, és aggódva vonta fel a szemöldökét, ami nem volt szokatlan látvány Jenna idősebbik lányának kedves, érzékeny arcán.

Jenna átvágott a szobán, szélesre tárta a bejárati ajtót, és Walsh nevét kezdte kiáltozni. Aztán megint. És megint. Megnézte a ház melletti bokrokat, ahol Walsh szeretett katicabogarak után kutatni, és a szomszédban álló fát is, amire mindig fel akart mászni. Pár perc elteltével Walsh nevét kiabálva elindult a járdán. Egyszer csak végre meghallotta a választ.

– Anyu!

Jenna sarkon fordult, és látta, hogy Walsh éppen felé rohan. Deloresszel volt, aki a rossz csípője dacára igyekezett lépést tartani vele. Walsh egyenesen Jenna lábának rohant.

Jenna letérdelt, hogy szembenézhessen a kisebbik lányával.

– Hát te meg hol voltál?

– A kiskutyával játszottam – felelte, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga volna.

Jenna szíve kalapált. Delores, amikor futva és lihegve odaért hozzájuk, széttárta a karját.

– Nagyon sajnálom, Jenna, épp vacsorát csináltam, amikor megláttam, hogy a verandán játszik Gretával. Gondoltam, telefonálok, de aztán úgy döntöttem, inkább visszahozom, mielőtt elkezdenél aggódni.

Jenna letörölt egy könnycseppet a szeme sarkából.

– Ó, drágám! – mondta erre Delores. – Azt hiszem, egy kicsit elkéstem ezzel.

Jenna magához szorította Walsht, és igyekezett lelassítani ziháló lélegzetét.

Néha azt kívánta, bárcsak Addie-nek és Walshnak olyan szerencséje lenne, hogy máshova, egy nyugodtabb, békésebb életbe születtek volna, egy igazi amerikai családba, ahol van kutya az udvarban, és a sütőben mindig sütemény sül. Olykor saját magának is ilyen életet szeretett volna, hiányzott neki, pedig egyszer már megvolt, csak kiengedte a kezéből.

Máskor viszont arra vágyott, hogy még mindig Jenna Sawyer legyen, az a lány, aki soha nem nyugszik. Az egyik régebbi fiúja mondta ezt róla. Soha nem maradt túl sokáig egy helyen, mindig lecsapott a soron következő új és ragyogó lehetőségre. Most már más volt a helyzet, de adódtak alkalmak – mint ez a mostani –, amikor jó lett volna elrohanni. Elfutni, mielőtt minden túlságosan fájdalmassá válna.

Aztán Jennát a kegyetlen és gyönyörű valóság visszarepítette a ház előtti járdára. Kisimította Walsh haját az arcából, és megcsókolta a homlokát.

Este a palacsintából és rántottából összedobott vacsora és egy Walshsal történő komoly beszélgetés – miszerint tilos egyedül elhagynia a házat – meg néhány esti mese után a lányok végre elaludtak. Jenna a tűzhelynél állt, és a kihűlt maradék tojást ette. Kimerült volt, és a délután történtek miatt még mindig feszült.

Habár Kendal is lehetett volna óvatosabb, Jenna a felelősség minden súlyát a saját vállán érezte.

Levett egy üveg vörösbort a polcról, öntött néhány ujjnyit két borospohárba, majd leült a kanapéra, és várt. Néhány perccel nyolc óra után meghallotta Delores szokásos halk kopogását, és beengedte.

– Szia!

Becsukta mögötte az ajtót.

– A lányok rendben ágyba kerültek?

– Igen, asszonyom. Walsh még pisilni sem ment ki, egyszer sem.

Delores felnevetett, majd leült a kanapé másik végébe.

– A kisasszony miatt lesz még néhány ősz hajszálad. Még szerencse, hogy olyan aranyos.

– Folyton történik valami. A napközi időpontjai állandóan változnak, a bébiszitternek szerelmi bánata van, a vásárlók meg azt gondolják, hogy a Skinny Latte a legfontosabb a világon. Aztán még Walsh is felszívódik.

Delores megpaskolta Jenna térdét.

– Nem szívódott fel. Csak nálam volt. Ismeri azt a helyet. Valószínűleg nem volt tisztában vele, hogy bármi rosszat csinál.

– Tudom. És igazad van. De az, hogy nem tudtam, hol van… Rémisztő volt. Képtelen voltam nem valami erőszakos állatra gondolni, aki egy lesötétített furgonban cirkál az utcákon. – Megtörölgette a szemét.

– Hé, ne gondolj ilyesmire! Walsh jól van, biztonságban ágyba került, és minden rendben. Ez csak egy apró kellemetlenség, nem több.

Delores a dohányzóasztalon lévő pohár után nyúlt.

– Na jó, nem bánom. Az orvos azt mondja, jót tesz a szívemnek.

Jenna elmosolyodott. Delores minden áldott este ugyanezt mondta.

– Az a jóképű pasas ma is meglátogatott?

– Ahogy mindennap.

– Az azért elég beszédes, ha valaki minden reggel munkába menet benéz hozzád.

– Igen, valóban. Azt jelenti, hogy túl sok szabadideje van.

Delores megrázta a fejét.

– Nem erről van szó, és ezt te is tudod. Miért nem engeded, hogy…

– Úgysem működne.

– De miért is nem?

– Hát, csak mert… nem az esetem.

Delores összehúzta a szemöldökét a borospohár fölött.

– És ez mit is jelent pontosan?

– Hogy ő túlságosan… szelíd. És okos… biztosan sosem hozna rossz döntést az életében.

– Kicsikém, mindenki hoz rossz döntéseket, ez alól ő sem kivétel. Te pedig ráadásul túl fiatal és túl okos vagy ahhoz, hogy bármilyen romantikát kizárj az életedből, mielőtt egyáltalán elkezdődhetne.

Jenna hátradőlt a kanapén, és belesüppedt a háta mögött lévő puha párnákba. Eközben Deloresre pillantott. Delores hónapok óta szinte minden este „beugrott egy gyors látogatásra”. Általában csak addig maradt, amíg megittak egy pohárka bort. Jenna pedig egy ideje úgy érezte, hogy vele együtt az éjszakai magány is belopódzik a szobába.

Delores férje, Willard egy éve, pont egy nappal az ötvenedik házassági évfordulójuk után hunyt el. Amikor átjött, Jenna szerelmi élete minden egyes alkalommal terítékre került. Persze másról is beszélgettek, például, hogy mi a tökéletes kávé titka, vagy hogy Delores hiába próbálkozik, hogy a helyi edzőterem „Ezüstcipő” csapatába bekerüljön, és szóba jöttek Jenna valaha ígéretes fotós tervei is.

Mintha képes lenne a gondolataiban olvasni, Delores a kanapéról látható fal felé biccentett.

– Imádom azokat a fotókat.

Jenna bólintott.

– Én is. De akkoriban elég zűrös volt az életem.

– Minden fiatal anyának az.

Walsh világra jötte után Jenna temérdek képet készített.

A szülés után igazi csődtömegnek érezte magát, egyedül kellett gondoskodnia egy kétévesről, miközben az újszülött minden percben igényt tartott rá, a mellei folyton feldagadtak, a feje kótyagos volt az álmatlanságtól. Ennek a zűrzavarnak a kellős közepén vette elő a fényképezőgépet, és kezdett képeket készíteni.

Az olívabőrű és sűrű, sötét hajú Walsh – sápadt arcának csak a szempillája adott némi színt – folyton aludt, és csak azért kelt fel néha, hogy még több tejet követeljen. Addie egy kosárnyi fa építőkocka társaságában a földön ült, szőke haja tökéletes lokniban göndörödött. Jenna egymás után kattintgatott, nem tudta, a képek hogy fognak sikerülni, de nem is igazán törődött vele. Csak az számított, hogy az ujjai végre rátaláltak a szabadságra, végtagjai felismerték a megszokott mozdulatokat, ahogy fordult és letérdelt, hogy a megfelelő látószöget megtalálja ahhoz, hogy megörökítse a Walsh arcára vetülő fényt vagy Addie göndör haját.

Még ma is tisztán emlékszik, hogy szállt fel a pára, és hogy csillantak meg a pókhálók. A kimerültsége, ami folyton kínozta, mint valami állhatatos szörnyeteg, pár percre visszavonult a sarokba, és átadta helyét a békességnek és a világosságnak. A fényképezőgép mögött el tudott bújni a valóság elől, és ahogy kattintott, minden tökéletessé vált.

A Maxszel való találkozását követően a havi kirándulások jelentették számára a friss levegőt, de ez persze nem ugyanaz, mint amikor valaki gondtalanul és a felelősségtől megszabadulva nyakig merülhet az alkotás örömében, és bízhat abban, hogy az alkalom megteremti neki a tökéletes pillanatot.

– Emlékszel arra az alkotótáborra, amit nemrég említettem? – fordult Jenna Deloreshez. – Amire Max rá akart beszélni, hogy jelentkezzek?

Delores bólintott.

– Azt mondtad, nem hinnéd, hogy megpróbálod.

– Nem terveztem, de aztán mégis megtettem, pedig tudtam, hogy nem engedhetem meg magamnak, és nem is lenne időm rá. Főleg azért tettem, mert azt akartam, hogy Max békén hagyjon.

– És?

– Ma tudtam meg, hogy megkaptam. És ki is fizetnek mindent.

Delores kiegyenesedett ültében.

– Tehát elmész?

– Nem tudom.

Ahogy kimondta ezeket a szavakat, azt is tudta, milyen választ vár. De még ha rászánná is magát, hogy elszakad a gyerekektől, a háztól, a házimunkától, a bébiszitterektől és mindentől, ami az újabban egyre gyakrabban fel-feltörő alkotó energiáinak gátat szab, vajon visszakapja ezt az időt valaha?

– Hogy érted azt, hogy nem tudod? Ez a lehetőség szinte aranytálcán került eléd. Igent fogsz mondani rá.

– És mihez kezdjek a lányokkal?

Delores az ujjával dobolni kezdett a borospohár szélén.

– Nos, tudod, hogy szeretnek nálam időzni.

Elmosolyodott.

– Delores, még egy hétre sem hagynám rád a lármás kölykeimet. Teljesen kikészítenének.

– Tudok bánni a gyerekekkel, drágám. Nekem is van belőlük négy.

– Igen, de ők már felnőttek. Mikor volt utoljára, hogy meg kellett fürdetned egy izgága háromévest, vagy vacsorát kellett főznöd egy válogatós ötévesnek?

– Igazad van. És mi a helyzet a családoddal?

Delores tudott egy s mást Jenna szüleiről. Az anyja hat éve halt meg, az apja pedig, aki addig sem igazán vett részt a gyereknevelési feladatokban, a felesége halála után még távolabb került ettől. Még mindig Birminghamben élt, aktív és tettre kész volt, és addig szándékozott dolgozni, amíg csak túl idős nem lesz ahhoz, hogy a zenekara előtt állva a karját fel tudja emelni.

– Hát a nővéred?

Jenna megvonta a vállát, bár igazság szerint Betsy már nem is jutott eszébe. Ettől az ötlettől viszont még idegesebb lett. Jó ideje már, hogy nem beszéltek egymással úgy igazán, és az, hogy odaálljon elé a tervvel, hogy két hétre elmenne fényképezni, teljesen elképzelhetetlennek tűnt.

– Egy farmon élnek, igaz? Vannak gyerekeik?

– Nincsenek. A kishúgnak jutottak a kölykök. A nővérnek meg a tökéletes férj.

– Az a férfi biztos, hogy nem tökéletes, ezt megmondhatom. A kérdés viszont az, hogy a nővéred és az ő tökéletlen férje elvállalná-e a gyerekeket arra az időre, amíg elmész.

Jenna kihörpintette a bor maradékát, majd visszatette a poharat az asztalra.

– Nem tudom. Talán. De most komolyan, hogy tehetnék ilyet? Még ha el is vállalná őket, hogyan rabolhatnék el ennyi időt az életemből csak azért, hogy ilyesmit csináljak? Ez túl sok.

Miközben beszélt, arra a megtakarítási számlára gondolt, amit azután nyitott, hogy Walsh megszületett. Minden hónapban tett rá egy kis pénzt, mert szerette volna elvinni mindhármukat egy kis meglepetés vakációra. Pár hét egy farmon talán felérne a lányoknak egy vakációval. Nem olyan, mint a Disney Park vagy egy lovaglás a tengerparton Georgiában, de ilyesmit amúgy sem tudna kifizetni.

Delores úgy helyezkedett, hogy Jenna szemébe tudjon nézni.

– Tudod, hogyan működnek az oxigénmaszkok a repülőgépeken, ugye?

Jenna szája mosolyra húzódott.

– Igen, rémlik, hogy hallottam róla.

– Az utasoknak mindig elmondják, hogy amikor azok a maszkok leesnek, mielőtt másra feltennéd, magadra tedd fel először. A gyerekekkel is így van ez, kicsikém. Törődnöd kell magaddal, hogy a gyerekeiddel is jól törődhess. Látom ám, hogyan élsz. Tudom, hogy nehéz.

– Ők jó gyerekek. Csak…

– Hát persze, hogy jók! – Delores Jenna térdére tette a kezét. – És ez neked köszönhető.

Jenna megrázta a fejét, de Delores folytatta:

– Magadhoz is jónak kell lenned. Tudod, én nem voltam egyedülálló anya, mint te, de Willard munkája miatt rengeteget voltam egyedül. Többet, mint hittem volna. Imádtam a gyerekeimet, még mindig imádom őket, de volt olyan, amikor az utcába érve legszívesebben balra fordultam volna ahelyett, hogy jobbra menjek. Jó lett volna elhajtani a naplementébe, nem örökre, csak legalább egy kis időre. Lélegzethez jutni anélkül, hogy másik négy ember elszívná előlem a levegőt. Talán neked pont ez az esélyed arra, hogy levegőhöz juss. Egyedül. – Az órára pillantott, majd a bokája és a térdízületei tiltakozása dacára felemelkedett a kanapéról. – Nekem mindjárt itt az alvásidő. Holnap rajta tartom a szemem a hátsó verandán, arra az esetre, ha Walshnek újabb játékhoz támadna kedve.

Az ajtóhoz érve még hozzátette:

– Ezt nem szabad elszalasztanod, Jenna! Hívd fel a barátodat, és mondd neki, hogy elmész.

Miután Delores távozott, Jenna még egy kicsit ott maradt a kanapén, és gondolatban lejátszotta az összes lehetséges forgatókönyvet. A szervezés gondolatára még a feje is megfájdult, de egyik része legszívesebben azonnal kocsiba pattant volna, hogy mindentől megszabaduljon. Csak hogy egy kis időre ismét úgy tehessen, hogy ugyanaz, aki azelőtt volt; magának való és szabad. Hogy nem egy elrontott, hibás kapcsolat két gyönyörű és ártatlan következményével él együtt. Hogy huszonnyolc éves létére nem kell sutba dobnia a saját vágyait és életcéljait, hogy ne legyen más, csak egy egyedülálló, dolgozó anya.

Már majd’ leragadt a szeme, de elővette a nappali asztalának fiókjából a régi laptopot, és bekapcsolta. A bankja honlapjára ment, és beírta a jelszót, hogy ránézzen a számlájára. A folyószámlán döbbenetesen alacsony összeg volt – ami a fizetésnap előtt közvetlenül nem is volt túl meglepő –, ám a megtakarításait is ellenőrizve eltöltötte a remény. Nem volt nagy vagyon, de arra elég, hogy egy darabig fedezze a számlákat és a lakbért.

A légkondicionáló bekapcsolt, ő pedig levette a kanapé háttámlájára terített takarót.

Megborzongott, talán a hűvös levegőtől, talán a rossz előérzet miatt, maga sem tudta. Eszébe jutott Betsy és Ty farmja, a közel két négyzetkilométernyi terület, ahol a gyerekek játszhatnának, ráadásul háziállatok közelségében. Akár egy nyári tábor; a lányok iszonyatosan élveznék. Valószínűleg Betsy és Ty is szórakoztatónak találnák a társaságot.

Mielőtt meggondolhatta volna magát, felkapta a telefonját, és addig keresgélt, míg rálelt Betsy számára.

– Nem fogja bánni – suttogta maga elé.

Végül aztán mégsem tárcsázott, letette a telefont, és fejét a támlának támasztva hátradőlt. Az álláig húzta a takarót, és lehunyta a szemét. A reggel jobb időpont, hogy szívességet kérjünk. Új nap, új részvét meg ilyenek.

Négy

Ty

Ty Franklin reggelei mindenki másénál korábban kezdődtek. Mielőtt este lefeküdt, az ébresztőórát fél ötre állította be, amiről korábban azt gondolta, hogy ez az időpont csak a késő éjszakai kocsmatöltelékeknek és az éjjeli temetőőröknek való. Amikor a tehenészetet létrehozta, akkor jött rá, hogy a pirkadat előtti legsötétebb óra a nap legcsodálatosabb időszaka. Most már szerencsésnek érezte magát, hogy ilyenkor kel fel, és láthatja a hajnal első sugarait és szépségeit.

Az egyik kezében kávéval kinyitotta az istálló ajtaját. Egy kicsit be volt ragadva, ahogy máskor is. Bosszúsan morgott magában egy keveset, hogy már megint elfelejtett kenőolajat venni. Csak a sarokpánttal volt probléma, de amiatt az ajtó hangosabban nyílt, mint kellett volna. Nem szerette megzavarni a lányokat azelőtt, hogy a fejéshez sorba állítaná őket.

Walker már az istállóban volt, a csöveket és a vezetékeket kötötte össze. A kölyök keményen dolgozott, de még túl fiatal volt. Ő is tehenésznek készült, ezért az apja, a szomszéd farm tulajdonosa ragaszkodott hozzá, hogy egy másik pajtában beletanuljon a mesterségbe.

Ty kicsit arrogánsnak találta, de neki nem volt tinédzserkorú fia, úgyhogy nem tudta megítélni egy másik ember gyereknevelési döntéseit. Ő csak igyekezett megtanítani a fiút mindenre, amire csak lehetett, miközben próbálta megakadályozni, hogy túlságosan teletöltse a tejeskannákat, vagy hogy megrémissze a teheneket.

– Jó reggelt, Mr. Franklin!

Ty bólintott. Áthajolt Walker válla fölött.

– Azt a vezetéket újra kell rögzíteni. Látod azt a göböt ott? Nem tud tőle elfolyni a tej. A tehén rugdosni fog, és megsérülhet.

– Igen, uram!

Majd ügyetlenkedve megpróbálta kiegyenesíteni a csomót a vezetéken.

És ez minden egyes reggel így ment.

Ty levette a kalapját, megdörzsölte a homlokát, majd visszatette. Átvágott az istállón, és bement a túloldalán lévő apró irodába. Minden reggel aprólékosan felírta a fejések részletes adatait. A sarokban álló koszos irattartó szekrényben ott sorakoztak a sárga noteszek, rajtuk az apró betűs jegyzetek. Ty tudta, mi az Excel, ahogy azt is, hogy ha egy táblázatba pötyögné be a számokat, azzal megmenekülne attól, hogy a noteszek fölé kelljen görnyednie. De ő szerette a biztonságot és a papír ismerős érintését. És nem szívesen zárta volna élete munkáját egy láthatatlan felhőbe.

Öt órakor Walker szélesre tárta a kaput, és félreállt. A tehenek megindultak az istálló egyik oldalából a másikba. Pontosan tudták, hova kell menniük, ahogy a férfiak is, hogy félre kell állniuk. Amikor a 013-as elhaladt Ty mellett, egy pillanatra megállt, és felé bökött az orrával. Ő odanyúlt, és megvakargatta puha, foltos orrát. A tehenek pont olyan aranyosak, akár a kutyák, mondjuk egy labrador. Persze nem pont ugyanaz az érzés, amikor egy kérődző, majdnem hétszáz kilós Holstein szegődik az ember mellé. De az biztos, hogy nem hagyja hidegen az embert.

Legfőképp az a jó érzés, hogy egy ilyen tehén és a kétszáz másik hasonló jelenti az ember nyugodt nyugdíjasévei zálogát, ahogy ez Ty esetében is volt.

Nem volt például Ono Island-i háza vagy halászhajója, nem mintha erre vágyott volna. Úgy képzelte, hogy egy hintaszékben üldögél majd a verandán, az oldalán Betsyvel. Előttük jeges tea, egy tálban zöldbab, esetleg pekándió.

Azóta erre vágyott, amióta Auburnban iskolás korukban először meglátta a lányt. Néha megfeledkezett az egész eddigi életükről, és csak az öregkoruk lebegett a szeme előtt: ők ketten a hintaszékben, kézen fogva, boldogan. Valaha arra is gondolt, hogy néhány tejfölszőke kölyök is rohangál majd az első udvaron, de aztán arra jutott, hogy az istállókban lévő 218 tehén és a lármás munkások épp elég feladatot adnak neki. Ez zűrzavarnak éppen elég volt neki.

~

Mialatt a tehenek a fejőgépre kötve boldogan zabot rágcsáltak, és eközben csordogált a tej, Ty az istállóajtóhoz sétált, hogy kiöntsön egy vödör vizet. Miközben a vödröt rázogatta, észrevette a feleségét a tyúkólnál. Mikor reggel az ágyból felkelt, általában megcsókolta, de ez most elmaradt. Nem is igazán tudta, mi volt az oka. Betsy az ágy másik oldalán, tőle elfordulva, összekuporodva feküdt, jól látszott a sziluettje a vékony takarón keresztül. A térdét felhúzta, és kezével eltakarta az arcát, mintha ki akarná zárni a külvilágot.

Az ujjával gyengéden végigsimított a hátán. Mikor álmában vagy a gondolataiba merülve felvette ezt a védekező pozíciót, Ty tudta, hogy az árnyak még mindig kísértik, beleivódnak a hajába, karon ragadják, facsarják a szívét.

Néha úgy érezte, Betsy jobban járt volna, ha valamelyik auburni diákszövetségi fiúhoz megy feleségül.

Bárkit megkaphatott volna, de ő Tyt választotta. Ő még mindig nem értette, miért. Amikor találkozgatni kezdtek, Ty azt mondta neki, bármit megtenne érte. Már akkor is így érezte, mikor még csak öt perce ismerték egymást, és ez azóta sem változott. De mi van, ha képtelen megadni neki, amit a legjobban szeretne? Az, hogy ez sehogy sem sikerül, teljes ellentétben állt a saját magáról alkotott képpel.

Ahelyett, hogy aznap reggel fölébresztette volna, hagyta, hadd aludjon, és imádkozott, hogy szép álma legyen; lágy, beburkoló és könnyed. De most, hogy a tyúkólnál meglátta, és figyelte, ahogy a gyerekkori hintát nézi, azt kívánta, bárcsak ne szalasztotta volna el a pillanatot, hogy mégis megcsókolja. Csak hogy emlékeztesse arra, hogy szereti, és minden rendben lesz.

Betsy fesztelenül beszélt neki arról, mennyire várja a nyarat, és majd ellátogatnak Orange Beachre, esetleg éjszakára szállást foglalnak valami szép helyen. De ez az álca nem volt elég vastag, hogy Tyt megtévessze. Néha pedig azon tűnődött, vajon az ő álcája elég vastag-e, hogy a saját érzéseit elrejtse a felesége elől.

Öt

Betsy

Amikor a reggeli fejés és rohanás véget ért, a férfiak bevonultak a házba, úgy falták be a reggelit, és itták a kávét, amit Betsy készített, mintha egy sivatagi oázisban volnának.

Betsy odahúzta az egyik konyhai széket, és felhúzott térdekkel, a lábát átkarolva leült. Szerette Tyt hallgatni, amikor a barátaival volt, viccelődtek, és ugratták egymást, ahogy csak egy csapat férfi tudja.

– Mrs. Franklin, tud már valamit a Quincy ügyében? – kérdezte Walker.

– Még rajta vagyok az ügyön. Tegnap megint beszéltem a tulajdonos feleségével. Azt mondta, hamarosan meghozzák a döntést.

A Quincy egy vásár volt fent Dadeville-ben, ami hónapok óta fontolgatta, hogy kereskedjenek-e Franklinék tejével. Mivel a farm reklámozásáért és népszerűsítéséért Betsy felelt, régóta tárgyalt velük. A Quincy Dadeville-ből hat olyan térségben lévő városba szállította a tejet, ahol nem voltak nagy üzletláncok.

– Nagy dolog lenne, ha azokra a polcokra Franklin tej kerülne – mondta Ty.

– Ha szeretnéd, egyik délután oda tudok menni kocsival – felelte erre Carlos. – Meglátjuk, meg tudom-e győzni őket személyesen.

– És hogy csinálnád? – kérdezte Ty. – Csakis a sármoddal?

– Hé, nagyon is jól bánok az ilyen idős hölgyekkel!

A pulton a kávésdoboz mellett Betsy telefonja jelezte, hogy új e-mailt kapott a Detention Javítóintézetből. Az igazgató azt írta, hogy húsz 12–16 év közötti fiú fog érkezni, hogy a tehenészetet meglátogassák.

Észrevette, hogy egy másik e-mailt sem olvasott el. Ez Valerie-től, az Elinore Metodisták gyerekprogramjának vezetőjétől jött. Betsy neve évek óta szerepelt az önkéntes segítők listáján, de tavaly ősszel csendesen lehúzta magát onnan.

Betsy gyorsan írt pár sort Valerie-nek, aki segítséget kért tőle.

– Bocsánat, de most vasárnap mégsem tudok ott lenni.

Ha szerencséje van, Valerie megérti a célzást, és nem faggatja erről többé.

Mikor a fiúk befejezték az evést, sorban odaálltak a mosogatóhoz, hogy leöblítsék a tányérjukat, majd, mint a jól nevelt iskolás gyerekek, a mosogatógépbe tették. Betsy felállt, hogy segítsen, de Ty a vállára tette a kezét.

– Hadd csinálják!

Betsy erre elmosolyodott, és visszaült a helyére. A férfi mellé telepedett, és átkarolta a vállát.

– Ó, ma Anna Bethszel ebédelek! – mondta neki erre. – A tegnapi vacsora maradéka ott van a hűtőben, ha ebédelni szeretnél.

– Hát ez meg mi? – kérdezte Carlos. – Felnőtt ember vagy, és a feleségednek kell főznie rád?

– Nem, én szerencsés ember vagyok, akire a felesége gondolni szokott, és készít neki ebédet. Nem mintha neked bármi fogalmad is lehetne erről.

Betsy lepisszegte Tyt, de Carlos csak nevetett.

– Ay, mi hombre. Csak várd ki a végét! Ott van az én Gloriám. A latin nők nem bírják a puhány férfiakat. – Tréfásan belebokszolt Ty gyomrába.

Ty felnevetett, és ellökte a kezét.

– Én nem vagyok puhány, ember. Készen állsz?

Carlos felpattant a székről!

– Igenis, főnök!

Még mielőtt az ajtóhoz értek volna, megszólalt a telefon. Ty visszalépett, és felkapta a konyha falán lógó készüléket. Az arca egy másodperc alatt váltott színt, és a feleségére pillantott. Odanyújtotta neki a kagylót. A húgod az, tátogta neki.

Betsy átvette.

– Jenna?

– Szia, Bets. Hogy vagy?

– Jól. Hát te?

– Én is, minden szuper.

Ty még utoljára hátrapillantott, majd követte a többieket az istállóba. Betsy leült a székre.

– Biztos? – kérdezte.

Jenna hangja túlságosan vidám volt, ami biztos jele volt annak, hogy nem minden tökéletes.

– Biztos. Minden rendben.

– Addie és Walsh jól vannak?

– Folyton rosszalkodnak, és legtöbbször az őrületbe kergetnek – nevetett fel Jenna. – De amúgy jól vannak.

Betsy már vagy egy éve nem látta Jenna lányait. Addie decemberben lesz hatéves, a kicsi Walsh pedig három. Walshsal eddigi rövidke élete alatt csak néhányszor találkozott, legutóbb akkor, amikor múlt nyáron Ty kocsijával, amiben nem működött a klíma, hét órát vezetett Nashville-ig, hogy a húgát meglátogassa. Azt remélte, hogy egy szép, testvéreket újra összehozó hétvégében lesz részük, de váratlanul gyerekcsősz lett belőle, mivel Jennának túlóráznia kellett a kávézóban.

– Nos… – kezdett bele mondandójába Jenna. – Kérni szeretnék tőled egy szívességet. Van most rám egy perced?

Betsy húsz perccel később tette vissza a kagylót a helyére. Két hét Addie-vel és Walshsal. Előbb meg kellett volna beszélnie Tyjal, de valahányszor ilyesmi történt, Betsy soha nem tudott nemet mondani Jennának. Eszébe jutottak a régi szép idők, amikor az ágy alatt feküdt a kishúgával, műanyag kanállal pudingot ettek, és megpróbálta megvigasztalni, hogy ne sírjon. Bármit megtett volna Jennáért; ez akkor is így volt, és most is így van.

Majdnem sóhajtott egy fájdalmasat, de végül elfojtotta. Ki ő, hogy ítélkezzen Jenna döntései felett? Amennyire Addie-t és Walsht ismerte, boldog gyerekek, és ez sok mindent elárul Jenna anyai képességeiről. Ez jó hír, mert ha Betsynek kellett volna tanácsot adnia azzal kapcsolatban, hogyan lehetne jó anya, nem is tudta volna, hogy fogjon hozzá, hiszen ő maga még csak próbálkozik.

~

A Bankston Javítóintézetből érkezett viharvert busz pontosan tíz órakor állt meg a bejárat előtt, majd húsz tinédzserfiú rontott ki belőle, a hormonok és a felgyülemlett energia úgy vette körül őket, mint valami láthatatlan ködpára. Akár egy ilyen társaság, akár jól nevelt magániskolások vagy a YMCA tábori csoportja érkezett, Betsy tapasztalatból tudta, hogy a látogatásnak, amennyire csak lehet, izgalmasnak és gyakorlatiasnak kell lennie. Ha a gazdaság menetéről vagy a környezeti tényezőkről kezdett volna beszélni – amik a tejgazdaságban dolgozók számára életbevágóak, de bárki másnak, aki nem egy gazdaságban él, unalmasak –, a lázadás veszélyével számolhatott volna.

Betsy pár évvel ezelőtt fogott bele ezekbe az oktatási programokba. Nem volt olcsó mulatság úgy átalakítani a pajtát, hogy csoportokat is fogadhasson, de a költségek szerencsére hamar megtérültek.

A tanítási évben Mobile és Baldwin megye iskoláiból is fogadtak csoportokat. Nyáron általában a környék táborozói és napközis csoportjai érkeztek. A Bankstontól minden héten jöttek.

Miután a tanárok maguk köré gyűjtötték a csoportot az istálló mellett, Betsy odaállt eléjük középre, és fölemelte a kezét. Volt még egy kis hangoskodás, de aztán a fiúk elcsöndesedtek. Rámutatott három srácra, akikről úgy gondolta, nekik van a legnagyobb szükségük a figyelemre. Az első egy birkózó vállú, öntelt mosolyú fickó azonnal a többiek elé pattant. Erre ők röhögtek, és megveregették a vállát. Az istálló falai visszaverték hangos bekiabálásaikat.

– Mi a neved? – kérdezte Betsy.

– Hívhat, aminek csak akar – felelte a fiú vigyorogva.

Gigi, a Bankston egyik nevelője, akitől Betsy már megtanulta, hogy az ilyesmit nem szabad mellre szívni, határozottan összeütötte a tenyerét.

– Jerome!

– Elnézést, bocsánat. Igen, Jerome, de a spanjaim csak Juice-nak hívnak.

– Juice, a farmer – Betty csípőre tette a kezét. – Tetszik.

A fiúk felröhögtek, Jerome pedig pukedlizett, körbefordult párszor, és meghajolt, mindezt a csoport nagy derültségére. Gigi újra összeütötte a tenyerét.

– Isten hozott a Franklin Tehenészetnél! – mondta Betsy. – Sok mindent szeretnék megmutatni nektek. A legtöbb tehenet ma már megfejtük, de még így is elég sok munka maradt, és szeretném, ha egy különleges feladatban segítenél.

Ezután Jerome vállára tette a kezét, és elindultak az egyik akol felé, majd intett a többieknek, hogy kövessék. A barátai megpaskolták Jerome vállát.

– Gyerünk, öregem, indulás! Most majd húzogathatod…

A fiú Betsyre villantotta a szemét. Az arcán széles vigyor terült el.

Betsy mosolyt kényszerített az arcára.

– Tőgy. Tőgynek hívják.

– Nem, főnökasszony, az kizárt! – fordult Jerome Betsy felé. – Nem fogom megfogdosni azokat… azokat az izéket.

Bekukkantott az istállóba, ahol éppen az egyik vemhes tehenet vizsgálták.

– Olyan mocskos. És nem okés.

– Egyáltalán nem mocskos. Onnan jön a tej. Szeretitek a süteményhez a hideg tejet?

Jerome és a barátai bólintottak.

– A sajtot?

Újabb bólintás.

– Joghurt? Fagyi? Sütemény? Ez mind tejjel készül. Ha pedig nem, az nem valami finom. – Suttogásra váltott. – A vegánoknak meg ne mondjátok, hogy ezt mondtam.

A fiúk elég zavartnak tűntek, és most Gigi nevetett fel.

– Na, de, Farmer Juice, nem ebben kell, hogy segíts nekem. Hanem ebben itt.

Az akol oldalában ott állt egy kis hathetes borjú, olyan bájos volt, mint egy kiskutya.

– Szeretnélek megkérni, hogy etesd meg.

Betsy Jerome kezébe adta a cumisüveget, amit Ty már korábban odakészített. Olyan volt, mint egy kisbabáknak való cumisüveg, csak valamivel nagyobb.

A Bankston gyakran pont a borjúetetés miatt küldte a legkeményebb srácokat a farmra. Valami titokzatos oknál fogva ez a gyengéd, gondoskodó cselekedet kivételesen hatott a srácokra. Persze megnézték a bemutatótermet is, meghallgatták, hogy a napi gazdálkodás hogyan hat a farmerek életére, de legjobban a cumisüvegből etetést imádták. Valahányszor Ty új borjút segített a világra, a Bankston volt az első, akiket Betsy felhívott. Azonnal megszervezték a látogatást, és mindig a legproblémásabb és legkeményebb gyerekeket hozták el.

A srácok – Jerome, a barátai és a többiek – kézről kézre adták az üveget egymás között, amikor a tej kicsordult, megtörölgették a boci száját, a hátát és a fejét simogatták.

Úgy tűnt, az, ahogy egy másik kis élőlénnyel törődhetnek, megnyugtatja őket, és enyhíti ingerültségüket és nyugtalanságukat. Amikor egy órával később felszálltak a buszra, pacsit adtak Betsynek, és néhányan meg is ölelték.

– Máskor is eljöhetünk? – kérdezte Jerome egyik kezével a busz ajtajába kapaszkodva. – Mikor egy kicsit nagyobb lesz. Vagy ha születik még egy boci.

– Biztos vagyok benne, hogy születnek még borjak, de tudod, mit? Remélem, legközelebb, amikor felhívom a Bankstont, azt mondják, hogy Juice, a farmer kiköltözött, éli a saját életét, keményen tanul, és jól van.

Jerome elmosolyodott, és felszállt a buszra. Gigi volt az utolsó a sorban.

– Vannak gyerekeid? – kérdezte.

Betsy felhúzta a szemöldökét, és a fejével nemet intett. Gigivel sosem beszéltek személyes dolgokról, csak olyasmiről, hogy ki hogyan issza a tejet: Gigi a sovány tejet szerette, Betsy a kétszázalékost.

– De tervezed?

Betsy túlságosan hangosra sikerült és zavart nevetést hallatott.

– Ez a kérdés kissé személyes, nem gondolod?

– Csak annyit akartam mondani, hogy szerintem kellene. Az olyan nőknek kellene gyereket nevelnie, mint amilyen te vagy. Tisztelettudó, szorgalmas gyerekek lennének. – Határozottan bólintott. – Kellene ide néhány farmerkölyök.

Betsy megkocogtatta az üvegajtót, és intett a sofőrnek.

– Rengeteg farmergyerekem van, Gigi. Minden pénteken reggel elhozod őket.

Gigi morgott valamit, majd felszállt a buszra. A motor felberregett, a busz pedig kihajtott a kis füves parkolóból, és a lehúzott ablakokból karok nyúltak ki, hogy integessenek neki.

Betsy addig integetett, míg a csoport el nem tűnt a kanyarban. A gyerekek nevetése tovaszállt, és a farmra újra csönd nehezedett.

Hat

Betsy

– Anna Beth?

Betsy ránézett a sütő fölött lógó faliórára, és összerezzent: 11 óra 58-at mutatott. Úgy volt, hogy délben együtt ebédel a barátnőjével.

– Hol vagy már, szivi? – Betsy hallotta a háttérben az étterem zaját. – Én már félig megittam az első mimózámat, és mielőtt rákérdezel, igen, ez még csak az első.

– Egy szót sem szóltam. Persze ehhez még elég korán van, még neked is.

– A sulinak vége, a kis szörnyetegeket lepasszoltam, és még van három hetem, mielőtt vissza kell mennem az irodába. Élvezem a szabadságot. Na, szóval hol vagy?

Betsy kikapott egy nedves rongyot a mosogatóból. Kicsavarta belőle a vizet, és miközben beszélt, letörölte a konyhapultról a morzsákat.

– Nagyon sajnálom, de el kell halasztanunk az ebédet. Ma reggel telefonált a húgom. Holnap idejön, és egy időre itt hagyja a gyerekeket.

– Micsoda? – visította a telefonba Anna Beth. – Mit jelent az, hogy egy időre?

Betsy szorosan lehunyta a szemét.

– Két hétre…

– Csajszi, te megőrültél. És túlságosan kedves vagy.

– Na mindegy, szóval azt hittem, oda tudok érni az ebédre, de pont most végeztem a Bankstonnal, koszos vagyok, és ezer dolgom van, míg ide nem érnek.

– Hát, egyedül viszont nem ebédelek. Lucy és Jackson a barátaiknál vannak, szóval szabad az egész délutánom. Megmondom, mi lesz. Viszek neked ebédet. Aztán segítek abban az ezer dologban.

– Ó, de hát nem kell…

– Shh! Veszek csirkesalátát, és húsz perc múlva ott vagyok.

Betsy felsóhajtott, és a konyharuhát a mosogatóba dobta.

– Köszönöm!

– Nincs mit. És akkor… – Anna Beth színes körmei az asztalon kopogtak.

– Igen?

– Jennáról beszélünk, igaz? Aki olyan vad kölyök volt sok pasival meg minden.

Ez a leírás pontosan illett Jenna fiatalkorára, de már más a helyzet. Betsy megrázta a fejét.

– Már nem olyan. Nem is lehetne, ott van neki Addie és Walsh.

– De egyszer csak hirtelen otthagyja neked őket két hétre.

– Nos, hát igen… de nincs gondom ezzel.

– Na ne! Útközben megállok a Pignél. Hozok egy üveg bort is. Szerintem szükséged van rá.

Betsy gyorsan körbenézett a házban. Az edény, amiben a reggeli készült, még mindig a mosogatóban volt. A kanapén kétkosárnyi kimosott és megszáradt ruha várt arra, hogy összehajtogassa és eltegye. A hátsó verandán lévő asztalon még ott voltak a kinyomtatott Excel-táblázatok, amiket Tyjal a legutóbbi „pénzügyi tanácskozásukon” átbeszéltek. Amikor kinézett az ablakon, pont látta, ahogy Ty felül a traktorra, és beindítja.

Ott állt mellette Carlos, aki a kerítés oszlopai között navigálva próbálta a hátsó udvar felé irányítani.

Rögtön ki kellene mennie hozzá, hogy elmondja Jenna és a gyerekek közelgő érkezésének hírét, főleg azért, mert nem őt kérdezte meg először. Most viszont már a megbocsátásáért kell fohászkodnia, nem pedig engedélyért.

Az emeleti vendégszoba az ágyon friss lepedővel, az éjjeliszekrényen üres vizeskancsóval már elő volt készítve arra az esetre, ha Ty szülei úgy döntenének, hogy meglepik őket egy látogatással, és ott is aludnának. De mivel nem nagyon akartak részt venni a család farmügyeiben, ritkán jöttek. Betsy visszament a folyosóra, és benézett az egyik szobába. Az utóbbi években üresen állt, nem volt benne más, csak egy garázsvásárból szerzett franciaágy égszínkék fejtámlával, egy öreg, fehér tükrös öltözőasztal üvegfogantyúkkal és a Betsy nagyanyjától örökölt hintaszék. Addie-nek és Walshnak ennél biztosan többre lesz szüksége.

Feltúrta a gardróbszekrényt, és elővett egy fehér alapon apró rózsamintás ágyneműt. A rózsa mindig Jennára emlékeztette. Akármilyen kezelhetetlen tinédzser is volt, Jenna volt az, aki nagy gonddal segített a hátsó kertben lévő rózsakert ápolásában.

Megtalálta azt a krémszínű kötött takarót is, amit a nagyanyja kötött, mielőtt ő megszületett volna. A takarót magával vitte minden ágyba, amiben gyerekkorától kezdve Auburntól Elinore-ig valaha aludt. Arra már nem emlékezett, mikor és miért hajtogatta össze, hogy végül eltegye. Most végigsimította az anyagát, ami olyan puha volt, akárcsak a kezek, amik rajta dolgoztak.

Betsy nagyanyja évtizedeken keresztül kötött mindenfélét, fürge ujjai sebesen fonták, tekerték a fonalat, de Betsynek erre sosem támadt hajlandósága.

Mivel a szüleik rengeteget dolgoztak, Jennával a nyári szünetben heteket töltöttek a nagyszülői házban. Betsy, bár nem vette a kezébe őket, megtanulta az összes formájú kötőtű nevét. Mint idősebb, nyugodtabb vérmérsékletű unoka, aki jobban törődött azzal, hogy másokat boldognak lásson, sokat ücsörgött a nagyanyja társaságában, amíg ő kötött. Jenna pedig szabadon rohangált a hatalmas farmon, a szomszéd gyerekekkel nevetgélt, titokban csókolózott vagy cigarettázott.

Bár Betsy sosem kötött, mégis tudta, mi az, amikor a nagyanyja leejtett egy szemet. A jele az volt, hogy először halkan felsóhajtott, majd a fejét ingatta, aztán gyorsan elkezdte visszabontani a kötést, hogy megzabolázza a rakoncátlan szemet. Még azelőtt visszament a kiindulóponthoz, hogy minden összezavarodott volna, és megtette a szükséges lépéseket, hogy a baj ne történhessen meg újra.

Betsy kihajtogatta a takarót a franciaágyon, és a szélénél fogva gyengéden ráterítette az ágyneműre. A nagyanyja kötése sok éve szorosan tartott, egyetlen szem sem csúszott el. Végigsimított a takarón, eligazította a sarkait, és elképzelte, hogy a szobát, amit korábban csak álmok és régi bútorok birtokoltak, két kislány lakja be. Az ágy öltözőasztal melletti sarkán ült, majd lassan odanyúlt, és végigsimított a felső fiók egyik repedésén.

– Hé, drágaságom! – hallotta meg Anna Beth hangját lentről, majd csapódott az ajtó is. – Idefelé beleettem a csirkesalátádba, remélem, nem baj! – Aztán a léptei dobogtak felfelé a lépcsőn. – Majd’ éhen haltam, miután faképnél hagytál az ebédnél. – Megállt az ajtóban, és izzadt arcát legyezgette. – Kint pokoli a hőség. A Pigben állt a sor. Kilencvenkilenc centes árban van a csirkeláb, úgyhogy odacsődült az összes akcióra éhes vásárló. Te tudod, mennyire utálom ezeket meg a kuponjaikat. Na, de te hogy vagy?

Betsy elmosolyodott. Anna Beth mindig dühöngött valami miatt; hol a rekkenő hőség miatt, ami Alabamának ezen a részén legalább évente nyolc hónapig tart, hol az Elinore-t a „bájos” éttermek és üzletek miatt elözönlő strandolók miatt, hol azon szülők miatt, akik a kerületükben nem tudták betartani az iskolai beiratkozás határidőit. Titkárnőként dolgozott az iskolában, és neki kellett a későn érkezőkkel foglalkoznia, akik persze mindenáron be szerették volna íratni a gyereküket azután is, hogy az osztálynévsorokat már kipostázták. Amikor az ember Anna Bethszel erről beszélgetett, azt érezte, mintha ezek a szülők a királynő teadélutánjáról késtek volna le.

– Jól vagyok – felelte Betsy. – Köszi, hogy hoztál ebédet.

– Hm, hm… – Anna Beth körülnézett a szobában. – Az unokahúgaid itt fognak aludni?

Betsy bólintott.

– Ez nem valami nagy szám. Kell nekik szereznem pár színezőt meg ilyesmiket.

– Majd áthozok pár dolgot. A padláson van néhány játék, és még mindig van egy csomó könyvünk.

– Köszi, de biztos vagyok benne, hogy Jenna elcsomagolja nekik néhány játékukat.

Anna Beth felcsattant.

– Abból kiindulva, amit meséltél róla, Jenna lehet, hogy nem figyel az ilyesmire. Kell valami arra az esetre, ha esik. Az enyéim tizenhárom és tizenöt évesek, de kiborulnak, amikor bent rekednek egész napra, pedig tele vagyunk mindenféle elektromos kütyüvel. – Elindult a lépcső felé. – Eszel? Azt a csirkesalátát vettem, amit úgy szeretsz, szőlővel és mindenféle magokkal.

– Jól hangzik. Csak megnézek még valamit.

Kihúzta az öltözőasztal felső fiókját, és kivette a Henderson gyönyörű virágoskönyve című könyvet.

Albert Henderson 1918-ból származó műve volt, és bár a hátsó borítóját egy hajszál tartotta, és a sarkai szakadtak és hullámosak voltak, a lapok simák és hibátlanok maradtak. Pár évvel ezelőtt vásárolta egy antikváriumban, ez volt az első és egyetlen alkalom, hogy megengedett magának valamit, amivel azt a szobát szerette volna díszíteni, amiről úgy gondolta, hogy az lesz a gyerekszoba. Annak idején naponta sok időt töltött a kertben, gyomlált, metszett, és harcolt a levéltetvek ellen. Imádta, ahogy koszos a keze, és ahogy a nehéz munka eredményeképpen színes élet sarjad a földből, de egy ideje mégsem ment ki. A kertet most főleg pitypang és muhar uralja.

A Henderson gyönyörű virágoskönyve talán nem a legmegfelelőbb olvasmány gyerekeknek, de a napraforgók, rózsák, bazsarózsák és nefelejcsek ábrándos örvény- és színkavalkádja játékosnak és gyerekbarátnak tűnt. A lapok szélén minden egyes virágról Mr. Henderson gondos, kézírásos jellemzését lehetett olvasni.

A bazsarózsákkal teli bokor szerencsét hoz, de ha a virágok elhervadnak vagy leesnek, készülj a bajra.

Bár tudjuk, hogy a dália az örökké tartó szövetség szimbóluma, az árulást és a becstelenséget is jelképezheti. Erre figyeljünk, amikor dáliát ajándékoznánk egy szeretett személynek.

Az volt a terve, hogy kivágja a lapokat, és bekeretezi, de végül még mindig ott voltak a könyvben attól a naptól fogva, hogy a fiókba hajította, és olyan erővel lökte be, hogy megrepedt a fa. Végigsimított a szakadt borítón, mintha újra találkozna egy régi baráttal, majd nekitámasztotta a tükörnek.

Anna Beth közelebb hajolt, és megvizsgálta a repedést a fiókon.

– Majd egy jó erős ragasztó megoldja. Én pont ezt szeretem az antik bútorokban. Sosem tudhatod, mi mindenen mentek keresztül. – Megpaskolta az asztal lapját. – De ez megedzi őket.

Lementek, és kitették az ebédjüket az asztalra. Miközben Betsy a kanapé mellől odahúzta az egyik ruháskosarat a székéhez, Anna Beth keresett két borospoharat a konyhaszekrényben, és töltött a jéghideg pinot grigióból.

– Nem is tudom, A. B. – mondta Betsy, miközben a poharat a szájához emelte. – Kicsit korán van a lazuláshoz.

– Csss! – felelte erre Anna. – Egészségünkre!

Összekoccintotta a poharukat.

– Erről eszembe jut valami. Szerdán lesz nálunk egy kis összejövetel a szomszédokkal. Meg akartalak hívni téged és Tyt, de az El Gatótól elég sok margaritát és tapast rendeltünk. A buli nem éppen gyerekbarát.

– Hát Lucy és Jackson?

– Ők Tom szüleinél alszanak Elbertában. Rengeteg cheetost esznek majd jeges teával, amikor hazajönnek, három különböző típusú hasfájásuk lesz, de megéri, hogy legyen egy szabad esténk. – Ivott egy korty bort, majd egyenesen Betsy szemébe nézett. – És mi ez a dolog Jennával? Mindig ilyen spontánul tervez?

Betsy elmosolyodott. Hozzászokott már, hogy Anna Beth gondolatai úgy kanyarognak mindenfelé, mint valami gyorsvonat.

– Elég spontán, vagy legalábbis korábban az volt, de ezt most tegnap találta ki, mert akkor tudta meg, hogy megkapott egy ösztöndíjat. Szerintem szólt, amint tudott.

Anna Beth összehúzta a szemöldökét.

– Igazából mennyire álltok közel egymáshoz?

Betsy elbizonytalanodott, az ujjával kopogni kezdett a borospoháron.

– Nem is tudom. Közel álltunk egymáshoz, de az már nagyon rég volt. Amikor elmentem Auburnba, ő még két évig ott lakott a szüleinknél, ami nem volt sima ügy. Nem viselték jól, hogy őt nem érdekelték a szabályok. Mindig azt akarták, hogy lenyugodjon, jól viselkedjen, maradjon csendben.

A ruháskosárból kivette Ty egyik zokniját, és összepárosította.

Mielőtt visszatette volna, egy ideig forgatta a kezében.

– Biztosan nehéz lehetett neki nélkülem. Amíg otthon laktam, tudtam közvetíteni közte és a szüleink között. De nélkülem… nos, Jenna nem éppen engedékeny.

– De hát ki alkalmazkodó? – kérdezte Anna Beth teli szájjal. – Mondj egyet!

Lehajolt, és odahúzta magához a ruháskosarat.

– Én már megettem egy fél kosár kenyeret az étteremben, miközben rád vártam. Úgyhogy te eszel, én pedig hajtogatok.

– Igenis, asszonyom! – Betsy bekapott egy szőlőszemet. – Na, szóval Jenna a főiskola után sokat költözött, voltak pasijai itt-ott. Teljesen másmilyen életet élünk. De ott van neki az a két aranyos kislány.

– Az meg hogy történhetett? Nem úgy tűnik, mintha arra vágyott volna, hogy a gyerekek korlátozzák.

– Nem hiszem, hogy tervben lett volna, hogy gyereket szül. Neki csak… szerencséje volt. Vagy pechje, attól függ, honnan nézed.

– Hm.

Anna Beth összehajtogatott egy kék farmert, majd hátradőlt a székén, és Betsyt méregette.

– Mi az?

Mire a barátnője vágott egy grimaszt, és megrázta a fejét. A kosárba nyúlt, és kivett egy pólót.

Betsy a tányérjára nézett, és a villájával tologatni kezdte a csirkesalátát. Mások mindig olyan könnyen lefitymálták Jennát, amiért vad volt, és nem érdekelték a szabályok, de Betsy sosem volt képes erre. Jenna mégiscsak a húga. Ő volt az, akivel átvészelte a gyerekkort. Nem mintha annyira rossz lett volna, bár lehetett volna sokkal tökéletesebb is.

A szüleik, dr. David és dr. Marilyn Sawyer a saját területükön a tökéletességre törekedtek.

David a Birmingham Szimfonikus Zenekar karnagya volt, Marilyn pedig az Alabamai Egyetem Rákkutató Központját igazgatta. A lányaik kései gyerekek voltak, ők pedig mindennél szenvedélyesebben és elhivatottabban szerették a munkájukat. Civil kezdeményezések mellé álltak, jótékonykodtak, elkötelezettek voltak az olyan szervezetek iránt, amik szerintük jobbá teszik a világot, és igyekeztek jól sáfárkodni a pénzükkel és a befolyásukkal. Ezek csodás és nemes dolgok, de az, hogy hogyan legyenek figyelmes, a gyerekük életében jelen lévő szülők? Hogyan legyenek gyengédek és bátorítóak? Nos, ez nem igazán ment.

Két olyan szülővel, akik leginkább csak a karrierjükre koncentráltak, Betsy és Jenna ketten együtt magukra maradtak a világban. Összebújtak Betsy ágya alatt. Kavicsok fölé görnyedve a kabócák kitinpáncélját és hosszú, tekergődző kukacokat vizsgálgattak. Együtt az ágyban fekve az apjuk lemezjátszójából harsogó concertókat hallgatták, Betsy pedig órákon keresztül esti meséket suttogott Jenna fülébe. Sosem követelte magának az anyaszerepet, de valahogy ez volt az, amit a leghamarabb megtanult.

Betsy már nagyon régóta nem érezte, hogy anyáskodnia kellene Jenna fölött, de még most is nagy volt benne a vágy, hogy megvédje.

– Jenna szereti a lányait. Szerintem csak igyekszik megtalálni a helyét a világban.

– Ha engem, a huszonnyolc éves, kétgyerekes anyát kérdezed, már régen túl kellene lennie ezen – mondta erre Anna Beth. – Jobban tenné, ha felkötné a gatyáját.

Betsy odébb húzta a székét, hogy ne süssön a szemébe a nap, és észrevette az istálló ajtajában álló Tyt, aki valamin nevetett, bár ő nem látta, min. Mindig örült, amikor vidámnak és gondtalannak látta. Sokszor nagyon visszafogott volt, az előtte tornyosuló feladatokra koncentrált, úgyhogy igazi ajándéknak számított, amikor széles szájjal, csillogó kék szemmel és rázkódó vállakkal látta kacagni.

Anna Beth követte a tekintetét.

– Ti ketten olyanok vagytok, mint egy igazi gerlepár. Nagy ház, hatalmas farm és rengeteg szoba a gyerekeknek. Ennek így kellett lennie.

– Miért kellett volna így lennie? – Bekapta az utolsó falat csirkesalátát, és odanyúlt egy ingért, majd összehajtotta. – Ki láthat mindent előre?

– Tom. És Ty is. Ne mondd nekem, hogy a férjed nem azt csinálja, amit világéletében csinálni akart. Nincs olyan ember, aki csak úgy odavetődik egy farmra a tehenek meg a takarmány közé, hacsak nem pont ezt akarja. Csak akkor élsz így, ha azt akarod. Jó, talán te és én csak úgy odavetődtünk, de tudtuk, mire vállalkozunk, amikor hozzámentünk ezekhez a fiúkhoz. Ennek pontosan így kellett lennie!

Betsy újból Tyra pillantott. Levette a kalapját, és odadobta Carlosnak, szőke haján megcsillant a déli forróság miatti veríték. Carlos felkapta, beledobta az egyik vödörbe, mire Ty felkiáltott. Kivette a vödörből a kalapot, és kicsavarta belőle a vizet.

– Biztos igazad van – mondta Betsy. – Azt hiszem, ő tényleg mindig úgy alakít mindent, ahogy ő szeretné.

– Hát persze, hogy igazam van! Ezért is szeretsz.

Hét

Ty

Keleti idő szerint reggel 8 órára trópusi vihar előrejelzést adtak ki a Karib-tenger térségében, Puerto Rico déli és délkeleti partjainak közelében. A Karib-tenger középső és keleti részén érintetteknek javasoljuk, hogy figyeljék a vihar mozgását.

Ty az irodájában ült, nagyapja régi rádiója pedig arra a csatornára volt állítva, ahonnan mindent megtudhatott az aktuális termésről, az állatok napi áráról és az időjárásról. A recsegő rádió miatt általában úgy érezte magát, mint egy vérbeli gazda, de a ma hallott adat- és információhalmaz feszültté tette. Tekergetni kezdte a gombot, hogy legalább egy kis zenét hallgathasson – countryt, rockot vagy bármi mást –, de mindenhol ugyanazt adták.

Lassan balra tekerte a gombot. Talán hallhat valami olyasmit, amit a nagyapja hallgatott az istállóban: némi hangszeres zenét, gospelt, bluegrasst, népzenét.

De még a legutolsó állomáson is csak politikusok meg vidéki baptista prédikátorok beszéltek.

Már épp ki akarta kapcsolni, amikor meghallotta a számítógéphangon szóló időjárás-előrejelzést.

– A Bernard névre keresztelt trópusi vihar északnyugati irányt vett – mondta a robothang. – Arra lehet számítani, hogy észak felé…

Ty kikapcsolta a rádiót, előrehajolt, és hüvelykujjával megdörzsölte a halántékát. Nem a rádió volt a probléma, és nem is Bernard. A szezon korai időszakában érkező vihar miatt nem kellett különösebben aggódnia, főleg, hogy minden bizonnyal elfordul az Atlanti-óceán felé. Elég régóta tapasztalt már viharokat, így pontosan tudta, mikor van félnivalója. De a mostani szezonról szóló riasztó előrejelzések, és az, hogy mindez mennyire hasonlít a hét évvel ezelőtti szezon jeleire, aggodalommal töltötték el.

Azon a nyáron, amikor tizenöt éves volt, nagyon kemény hurrikánszezonnak néztek elébe. Ty kilencéves kora óta minden nyarat a nagyapja farmján dolgozva töltötte, ahogy azokat a hétvégéket is, amikor éppen nem baseballozott, és ez most sem volt másképp. Augusztusban a nagyapja öreg rádiója olyan sok pityegő, riasztó figyelmeztetést adott, hogy szinte háttérzajjá vált. A viharok mind ez idáig nem igazán érintették a farmot, leszámítva néhány lehullott ágat, törmeléket és pár rövid záport. Emiatt Ty nem is nagyon figyelt oda a rádióban a Louis hurrikánnal kapcsolatos előrejelzésekre, és inkább lehurrogta nagyapja óvatos javaslatait, hogy biztosítsák a farmot az időjárással szemben.

A Louis pár nappal később tört be Baldwin megyébe, és minden útjába eső dolgot elpusztított, ő pedig bánhatta, hogy kétségbe vonta nagyapja közelgő veszéllyel kapcsolatos félelmeit. Mindig is tudta, hogy a nagyapja remek ember, de az, hogy együtt élték át a vihar betörését, és látta, hogy a nagypapa mennyire aggódik a farm, a föld és a ház miatt, még nagyobbá tette a szemében.

– Amióta csak az apám megépítette ezt a helyet, a hurrikánok jönnek-mennek – mondta a gyertyafénynél nagyapa, amikor elment az áram.

Kint zúgott és üvöltött a szél, és a zöldesszürke égen villámok cikáztak. A nagyapja idegei pattanásig feszültek, alig várta, hogy a szél elcsendesüljön, hogy kimehessen, és felmérhesse a károkat a birtokon.

– Ha Isten is úgy akarja, ez a farm sok hurrikánszezont él még túl. Egy nap pedig minden a tiéd lesz. Ez nagy felelősség. Készen állsz rá?

Ty bólintott.

– Igen, uram. Ez minden, amire vágyom.

– Tudom, édes fiam. Apádnak nem való a farmerélet, de benned látom a szorgalmat. Hát legyen. A Franklin Tehenészet egy nap a tiéd lesz.

Később, amikor a vihar leghatalmasabb hulláma is elvonult, nagyapa csizmát húzott, és kinyitotta a hátsó ajtót. Odafordult Tyhoz.

– Velem jössz?

Átvágtak a törmeléken, és elhajoltak három szélben lengedező ág elől. Minden rendben volt, míg az istállóhoz nem értek.

– Jaj, ne! Ne, ne!

Nagyapa odarohant a kerítéshez, aminek a területen belül kellett volna tartania a marhákat, hogy biztonságban legyenek. A kerítés egy része kiszakadt, és a hasadék két szélén törött deszkák fogadták őket. Nagyapa százötven marhájának kétharmad része megszökött a kerítésen tátongó lyukon. Ty, bár fiatal volt, pontosan tudta, mit jelent ez: ha nincsenek tehenek, nem lesz sem tej, sem pedig pénz. Nagy tragédia ez a farmnak.

Azt a nyarat Ty gyerekként kezdte, de a vihar éjszakáján fontos lépést tett a férfivá válás útján.

Azóta több mint tizenöt év telt el, de még mindig emlékezett arra az érzésre, milyen volt megtudni, hogy a Franklin Tehenészet egy napon rászáll majd. A felelősségérzet rémisztő, és egyben örömteli volt. Ez a teher pedig az évek során egyre súlyosabb lett.

Kopogást hallott az ajtón, és felnézett. Carlos állt az ajtóban, és kifakult Crimson Tide baseballsapkájával porolta kék farmerét.

– Mi a helyzet, ember? – kérdezte Carlos, de nem igazán várt válaszra, csak mintha csevegni akart volna pár percet valakivel.

Ahogy Ty hátradőlt a székén, az megnyikordult.

– Csak ellenőrzöm az adatokat. A szokásos. – Majd a Carlos kezében lévő sapka felé biccentett. – Segítek az istállóban, ha elfelejted azt a sapkát.

– Szó se lehet róla! – Carlos visszatette a sapkát a fejére. – A sapka marad.

Miközben az emberek kicserélték a szalmát az állatok alatt, Ty kiélvezte a csendes, jól végzett munkával együtt járó békességet. A csordát kiterelték, a zene sem szólt, úgyhogy az egyetlen zaj, amit hallani lehetett, az istálló végéből jövő ventilátor halk zúgása és a zsákokba hatoló vasvilla suhogása volt. Ty arra gondolhatott, amire csak akart, habár nem igazán járt a fejében semmi fontos. Felidézte a nagyapjával kapcsolatos emlékeit, aztán a pumpára gondolt, amit neki és Carlosnak később meg kell javítania, végül pedig eszébe jutott a reggeli telefonhívás.

Jenna. Még csak nem is kellett látnia ahhoz, hogy elöntse a bosszúság.

Carlos sokáig némán dolgozott mellette, majd néhány perc múlva megszólalt.

– Piszkálja valami a csőrödet? Elég keményen bánsz azzal a vasvillával. Majd emlékeztess, hogy ne álljak az utadba!

– Nincs semmi baj. Csak egy kicsit… elkalandoztam.

– Mit mondott dr. Evans a száznyolcvanhatosról?

Tegnap elvesztették az egyik állatot, ráadásul egy borját váró tehenet. Ty nem volt biztos az okában, de az a gondolat, hogy valami fertőzés vitte el – ami esetleg végigvonul az egész csordán –, aggodalommal töltötte el.

– Valami szívprobléma volt, nem fertőzés. Nem tudta pontosan megmondani, miféle, de felajánlotta, hogy felboncolja, hátha kiderül. – Ty lelapogatta az utolsó adag fűrészport a zsákban, majd a zsákot a legközelebbi akolba tette.

– Gondolom, megkéri az árát.

– Naná!

– Még jó, hogy nem fertőzés. Legalább a többi nem kapja el – felelte Carlos. – Szóval ha nem a tehén a gond, akkor mi? Mondhatod, hogy törődjek a magam dolgával, de később úgyis megint megkérdem – mondta vigyorogva.

Ty újabb adagnyit dobott az akol aljába. Elegyengette. És így tovább.

– Semmi különös, haver. Csak hallgattam az időjárás-jelentést az előbb. Trópusi vihar a Karib-térségben.

– Ja, én is hallottam. De nem jön a partok felé, nem igaz?

– Nem hiszem. De azért legyünk óvatosak. Ha nem törődünk vele, az olyan, mintha közel engednénk a bajt, és nem törődnénk a károkkal. Tavaly nyárról maradt még néhány deszka. Szerzek még párat. Később elszaladok a gazda- és takarmányboltba is.

– Szeretsz mindent kézben tartani, nem igaz, főnök?

– Nem lehet mindenre felkészülni. De ez a farm már akkor is állt, amikor még a világon se voltam. Nem fogja egy vihar a szemem láttára tönkretenni.

Ty megállt, és szabad kezével végigsimított a homlokán, majd újra kézbe vette a vasvillát. Talán csak túl szigorú Jennával kapcsolatban.

Betsy mindig is törődött vele. Talán ő is megpróbálhatná. De az a telefon azt jelentette, hogy akar valamit, Betsynek pedig már nincs mit adnia. Sem pénzt, sem energiát, és főleg nem a szívének egy darabját. Ha a dolog Tyon múlik, a múlt nyári volt az utolsó ilyen alkalom.

Betsy annyira biztos volt benne, hogy a módszere működhet. Ty is remélte, hogy így lesz, de azt is tudta, hogy olykor célszerűbb inkább a legrosszabbra számítani. Akkor az ember nem csalódik akkorát. Betsy azonban mindig a legjobbat feltételezte, és úgy is készült; azon a nashville-i hétvégén szerette volna Jennával megosztani a jó hírt. Aztán máshogy alakult.

Amikor felhívták őket, hogy a teszt eredménye negatív, Ty azt hitte, Betsy lemondja az utat, de nem tette. Azt mondta, a közte és a Dél-alabamai Meddőségi Központ közötti nyolcszáz kilométeres távolság jól fog neki esni. És az, hogy másra figyelhet. Különben is Jenna hívta meg, Betsy pedig bármit megtenne, hogy a húgával lehessen.

Ty még mindig hibáztatta magát, hogy hagyta elmenni, de akkor nem volt szíve azt kérni tőle, hogy maradjon. Viszont amikor a hétvége végeztével leparkolt a háznál, és a kocsi kerekei is az utolsókat rúgták. Nashville-ben nem azt a békét és nyugalmat lelte, amiért odament. Ty innentől kezdve nem tudott jó szívvel gondolni Jennára.

Vajon miért telefonált? A hívása olyan volt, mint a szélben rezgő falevelek, a karámban nyugtalankodó állatok vagy a felső gombot kigomboló és az ingujjukat feltűrő időjósok. Mindenki tudta, hogy valami készül.

Nyolc

Betsy

A nap nagyon hosszúra sikerült, pont, ahogy Ty gondolta. Betsy nem találkozott vele a délutáni fejésig, ami belenyúlt az estébe. Amikor bejött a házba, már szentjánosbogarak köröztek a hátsó udvaron, és a fák a kabócák cserregő énekétől zengtek. Ty befalt egy tál spagettit, majd ismét az ajtó felé vette az irányt.

– Sajnálom, édes – mondta. – Az egyik szivattyú eltört. Carlosnak és nekem muszáj megcsinálnunk még ma.

Már este tíz óra is elmúlt, amikor Betsy hallotta, hogy nyílik a hátsó ajtó, és a fáradt léptek fölfelé dobognak a lépcsőn. Ő már az ágyban fekve olvasott.

– Minden rendben? – kérdezte, amint Ty belépett a hálószobájukba.

Ő megrántotta a vállát, majd kigombolta kék farmerját, és kibújt belőle. A fürdőszoba felé mutatott.

– Lezuhanyozom.

Tíz perc múlva szappanillatot árasztva jött vissza. Betsy szeretett volna beszámolni Jennáról és a lányokról, amint a férje kijön a gőzölgő fürdőszobából, de ő lerogyott mellé az ágyra, karjával eltakarta a szemét, és fújt egyet.

– Ennyire rossz volt?

– Most megint működik, de nem tudom, meddig bírja. Már másodszor csináltuk meg. Bárcsak szóltam volna Chucknak!

Valahányszor egy alkatrész eltört vagy nem működött, Ty évek óta mindig Chuck Pantert riasztotta, de mivel Dél-Alabamában több tehenészet is csődbe ment, nem maradt elég meghibásodott alkatrész, hogy a férfi még mindig ezzel foglalkozzon. Volt olyan időszak, amikor húsz tehenészet tartozott a körzetébe. Most már csak három működött, azok közül pedig a Franklin volt a legnagyobb.

Pár perc múlva Betsy odanyúlt az olvasólámpához, és lekapcsolta. A félhomályban fel merte tenni a kérdést.

– Hát velünk mi a helyzet? Hogy állunk?

A számokat ismerte, de az sosem fedte a teljes igazságot. Az adatok néha nagyon rosszak voltak, de Ty mindig azt mondta, nem kell aggódni, majd a következő szezonban behozzák a lemaradást, és tényleg mindig így történt.

Ty viszont nem oszlatta el azonnal a kétségeit, ami miatt még valósabbnak érezte a félelmeit.

– Arra gondoltam, hogy felhívom az általános iskola igazgatóját – mondta végül. – Megkérdem, érdekelné-e őket még néhány látogatás jövőre. És beszéltem a YMCA nyári programjának főszervezőjével is. Betesznek minket a heti nyári beosztásba.

– Ez nagyszerű hír, Bets.

Betsy Ty felé fordult. A férfi karjával a feje alatt a plafont bámulta.

– Ezek a látogatások jók nekünk – mondta. – Tényleg. A felújítások egy csomó pénzt elvittek, de minden megtérül. Rendben leszünk.

Ty felé nyúlt, és magához húzta. Betsy olyan közel bújt, hogy érezze a teste sugárzó melegét, a lábuk összefonódott, arcát pedig a nyakába fúrta.

Ty felsóhajtott.

– Mindig megoldjuk, igaz? Ha valami nem működik, kipróbálunk egy másik utat.

– Most mihez kezdünk?

– Mit szólnál, ha improvizálnánk?

Hátrahúzta a fejét, és Betsyre mosolygott. Mivel mindennap órákat töltött kint, a forróság, a hideg, az eső és a szél vékony, fehér ráncokat barázdált a szeme sarkától a halántékáig. Mindig azt mondta, hogy képtelen a napon lenni napszemüveg nélkül, mert a nap kiégeti világoskék szemét. Betsy odanyúlt, és végigsimított a ráncokon.

– Talán itt az ideje annak a vakációnak, amiről már beszéltünk – mondta. – Egy hosszú hétvégének valahol. Mit szólnál Destinhez? Vagy New Orleanshoz? Elvihetnél abba az antik bútorboltba a Magazine Streeten, amit úgy szeretsz. Walker és Carlos pár napig szemmel tudják tartani itt a dolgokat.

– Hogy tehetnénk ilyet, amikor egy elromlott szivattyút sem tudunk megjavíttatni?

– Meg tudnánk, de én az ingyenes verziót választom.

– Hm…

Betsy odabújt Ty mellkasához. A szíve olyan szabályosan és egyenletesen vert, mint a szülei Steinway-zongorájának tetején álló metronóm.

– Az nem lenne rossz…

Egy kis kikapcsolódás tényleg jót tenne nekik. Maguk mögött hagyhatnák a kötelességeket a farmon, újra egymásra találhatnának, és egy ideig nem kellene a fejéssel kapcsolatos határidőkre gondolni. Sem az állatorvosra vagy a látogatásokra.

Ty hanyatt fordult, de egyik karjával még mindig átölelte Betsyt.

– Hát Jennával mi a helyzet?

– Minden rendben. Épp egy kéthetes művészeti alkotótáborra készül. Szerintem ez nagy dolog. Olyasmi, amit nem utasíthatott vissza. Floridában lesz.

– Két hét a tengerparton? Az pont neki való.

– De ez… nem hinném, hogy a tengerparton van. És hátha tényleg jót tesz neki. Újra fotózni szeretne, és ez adhat neki némi esélyt, hogy csak erre figyeljen. Annak idején nagyon jó volt benne.

– Hát Addie és Walsh?

Kicsit hosszú volt a szünet, amit Betsy tartott.

– Betsy?

– Mondtam neki, hogy megbeszélem veled, és hogy szerintem abban az időben tudunk rájuk vigyázni.

– És mikor is van pontosan ez az alkotótábor?

Betsy mély levegőt vett, beharapta az ajkát, és azt mondta.

– Holnap kezdődik.

Ty felkönyökölt és rábámult.

– Holnap? Mármint tizenkét óra múlva, holnap?

Betsy bólintott.

Ty felült az ágyon, és összekulcsolta kezét a térdén.

– Most biztos tréfálsz velem.

– Két hétről van szó. Az szinte semmi. És úgyis főleg én fogok foglalkozni velük. Tudom, hogy sok lesz a munkád. És azt is tudom, hogy előbb is szólhattam volna.

A férfi harsányan felnevetett.

– Valóban?

Betsy a hátára tette a kezét.

– Sajnálom. Tényleg. Csak…

Hogyan is magyarázhatná el neki azt a mély, belülről jövő késztetést, hogy megvédje, óvja, segítse a húgát? Még úgy is, hogy Jenna imádott spontán, légből kapott döntéseket hozni, és hogy úgy fel tudta bosszantani Betsyt, mint senki más.

Lehunyta a szemét. Jenna egyszer azért könyörgött a szüleinek, hogy hadd mehessen el egy fotós programra a nyáron, miután elvégezte az első évét Alabamában. Betsy elmondta, hogy szerinte el kellene engedniük, de ők nemet mondtak. Még csak el sem gondolkodtak rajta.

– Jenna mindig akkor volt a legboldogabb, amikor fotózhatott. Ha ez az esélye, hogy újrakezdhesse, én nem akarom elvenni tőle. És az az érzésem, hogy valami más is vár rá, bár azt még nem tudom, mi az.

Ty hátat fordított neki, majd a válla fölött visszanézett.

– Nem tudom, hogy ezt tényleg elhiszed-e, vagy csak azért mondod, mert ettől minden jobban hangzik. – Felsóhajtott, és visszadőlt az ágyba. – Szeretem, ahogy gondoskodni akarsz a húgodról. A helyzet nem nagyon tetszik, de… Rendben van. Azt viszont jól látod, hogy nem nagyon lesz időm, hogy meglátogassam. Vagy hogy a lányokkal kapcsolatban segítsek.

– Nem baj. Nem akarom, hogy bármin is változtass. Majd én mindent megszervezek.

Ty összeszorította a száját, felsóhajtott, majd megvakarta a fejét.

– Bárcsak egy kicsivel több időt kaptunk volna, mielőtt bébiszitterek leszünk.

– Igen, tudom.

Betsy szíve összeszorult arra a gondolatra, hogy a ház régi lépcsőin apró lábacskák dobognak fel és le. Nevetés harsan az előszobában. Remélte, hogy nem követett el akkora hibát, amikor igent mondott.

Az istálló felől a tehenek halk, elégedett bőgése töltötte be az udvart, és a házba is beszűrődött. A hang furán megnyugtatóan hatott.

Ty szorosabban átölelte.

– Várod, hogy láthasd Addie-t és Walsht?

Betsy bólintott.

– Igen. Már egy éve nem találkoztunk. Walsh múlt nyáron még szinte kisbaba volt.

– Emlékszem arra a nyárra.

Betsy szorosan lehunyta a szemét, hogy elhessegesse a rossz emléket. Nagyot nyelt.

– Most már minden más, te is tudod. Továbbléptünk. És egyre könnyebb lesz.

Ty nem szólt. Egy pillanat múlva Betsy felkönyökölt, és ránézett.

– Jól vagyok.

– Rendben. Mert ha ez neked túl nehéz, akkor jobb lenne, ha inkább nem jönnének.

Betsy odahajolt hozzá, és megcsókolta.

– Köszönöm, hogy aggódsz. De már nagylány vagyok. Tudom kezelni.

Ty megint magához húzta, és szorosan átkarolta. Az orrával megcirógatta az arcát, majd gyengéden, de határozottan és sürgetően megcsókolta. Betsy egy pillanatra mintha engedett volna, a gyomrában már érezte az ismerős és kellemes bizsergést, de amikor a férfi keze elindult a dereka és a pamut pizsamanadrág felé, mélyet lélegzett, és elhúzódott, épp csak egy picit, miközben remélte, hogy Ty nem veszi észre.

De ő letette a fejét a párnára. Betsy a mellkasára tette a kezét, mellé húzta a saját párnáját, és homlokát az arcához érintette.

– Máskor? – kérdezte suttogva.

Érezte, hogy bólint. Egy perc múlva már aludt is.

~

Ty már régóta az igazak álmát aludta, amikor Betsy még mindig éberen feküdt. A vékony felhőn átvilágító félhold halvány fényt rajzolt a szoba falára. Az éjjeliszekrényen álló óra piros számai 1 óra 24 percet mutattak.

Az a tavaly nyáron Nashville-ben töltött pár nap nagyon rosszul sült el. Elsősorban azért ment el, mert szerette volna a terhessége hírét a húgával megünnepelni. Aztán amikor az asszisztenstől megtudta a valódi eredményt, arra gondolt, hogy legalább lesz kivel feldolgoznia a rossz hírt, összeszedheti magát, kaphat némi támogatást. Ám mihelyst letette a bőröndjét Jenna kényelmes kis házának előszobájában, megtudta, hogy a húgát megkérték, túlórázzon a Full Cupban, úgyhogy szinte egész hétvégén dolgozni fog, és már aznap éjszakára is be van osztva.

Betsy akkor csak annyit mondott Jennának, hogy az orvos „csinált néhány tesztet”, hogy megnézzék, minden rendben van-e. A valódi problémáról nem tett említést. Remélte viszont, hogy a testvére valahogy képes olvasni a sorok között. Hogy a testvéri összhang és az ösztönei megsúgják neki, hogy Betsynek szüksége van rá. És hogy nem sétál ki az ajtón egy perccel azután, hogy a nővére megérkezett.

– Nem gond, hogy a lányokkal kell lógnod, ugye? Ők imádják, hogy egy kicsit Betsy néni vigyáz rájuk, és nem mindig az uncsi anyukájuk lóg a nyakukon – mondta Jenna.

– Nem is tudom, Jenna. Azt hittem…

– Hogy mondod? Nézd, ez jó pénz nekem. Jövök-megyek majd. Holnap ebédidőben a műszakok között lesz egy kis szünetem, és vasárnap majd csatlakozom.

– Vasárnap haza kell mennem. Látogatókat várunk hétfő reggelre.

– Ó, hát akkor…

Betsy mély levegőt vett. Az összhang és a testvéri támogatás gondolata azonnal elpárolgott.

– Hát jól van. – Mit is mondhatott volna? – A lányok és én majd jól elleszünk.

Érezte, ahogy a szíve köré kemény védőburok rakódik.

Ezután azzal telt a hétvégéje, hogy a nappaliban sátrat épített, a Jenna konyhájában lévő kevés hozzávalóból pizzát sütött, és sellőkről meg tengeri hercegekről szóló történeteket mesélt. Amikor Jenna a vasárnap reggeli műszak után hazajött, fogta a krétarajzokkal és a rózsaszín boával megrakott bőröndjét (utóbbit Addie-től kapta, aki ragaszkodott ahhoz, hogy hazavigye), és betette a kocsiba. Majd a lányokhoz fordult, hogy elbúcsúzzon.

– Bárcsak maradhatnál még! – Addie arcán könnyek csorogtak végig.

Betsy szívét elöntötte a vágyakozás és a harag, azelőtt soha nem érzett hasonlót. Lehajolt, és Addie szemébe nézett.

– Van egy ötletem… – suttogta. – Mit szólnál ahhoz, ha úgy intéznénk, hogy hamarosan meglátogatsz? Talán eljöhetnél a farmra, hogy megismerd a teheneket.

– Fel is ülhetek az egyikre? – kérdezte Addie, miközben még mindig sírásra biggyesztette a száját.

Betsy fölnevetett.

– A tehenekre általában nem ülünk fel, de biztos vagyok benne, hogy Ty bácsi nem bánja majd. Kiválasztja neked a legjobbat.

Ezzel sikerült legalább annyira felvidítania Addie-t, hogy Betsy el tudott indulni anélkül, hogy ő maga is sírva fakadt volna. Mielőtt beült a kocsiba, a két keze közé vette Walsh pufók arcát, és Jennához fordult.

– Köszönöm! – mondta Jenna, és szorosan átölelte Betsyt. – Ez óriási segítség volt. És nagyon sajnálom, hogy alig volt időnk beszélgetni.

Most június közepén jártak, és az a fényes, júliusi reggel volt az utolsó, amikor Betsy utoljára látta Jennát és a lányokat. Addie-vel és Walshsal gyakran FaceTime-ozott, de amint Jenna átvette a kagylót, felületes dolgokról beszélgettek, például, hogy a lányok éppen mit tanultak, milyen vicces dolgot mondtak, és hasonlóak. Valahányszor Betsy személyesebb síkra terelte volna a beszélgetést – hogy szereti-e a munkáját, vagy hogy megismerkedett-e egy kedves férfival, hogy boldog-e Nashville-ben –, Jenna azonnal témát váltott.

Talán, ha a lányok itt lesznek egy darabig, az őt és Jennát újra közelebb hozhatja egymáshoz. Betsy olyan sok mindent meg szeretett volna beszélni a húgával, de úgy tűnt, mintha kettőjük között egy láthatatlan fal magasodna. Fogalma sem volt, ez hogy történhetett. Mindketten annyira másképp élték az életüket.

Arra gondolt, bárcsak Jenna legalább egyetlen éjszakát a farmon töltene. Elképzelte, ahogy késő éjszakáig a verandán ülnek, beszélgetnek és nevetnek, mint amikor még fiatalok voltak, és mielőtt az ő kis a fantáziavilágukba betolakodott volna a valóság.

Kilenc

Betsy

Betsy az első verandán várakozott, amikor a 35-ös útról az autó lekanyarodott a kavicsos behajtóra. Egy perc sem telt el, mikor a behajtót övező fasor mögül Jenna kék Hondája bukkant elő. Amikor az ajtó kinyílt, és a húga szőke fürtjei felbukkantak, Betsy elmosolyodott.

– Sziasztok! – mondta, és elindult lefelé a lépcsőn. – Isten hozott a farmon!

Átölelte a húgát, magához szorította, és érezte samponja eperillatát. Pár pillanat múlva eltolta magától, de a kezével még mindig a vállát fogta.

– A hajad rövidebb lett.

Jenna végigsimított a haján.

– Így egyszerűbb. Még mindig nem tudom kordában tartani, de legalább nem lóg az arcomba.

– Csinos vagy!

Valahányszor Jennára gondolt, még mindig azt a vad és szemtelen kamaszt látta, aki valaha volt. Pedig most már felnőtt. Anya lett. Ennek valósága mindig megdöbbentette.

– Nagyon jó látni téged. Bárcsak maradnál!

– Tudom. De oda kell érnem ma estére. Lesz egy ilyen nagy, üdvözlő valami. Nem is tudom – a házra pillantott Betsy háta mögött. – Ez a hely fantasztikus, mint mindig. Addie végig a tehenekről beszélt, amíg csak Alabamába nem értünk. Tényleg mondtad neki, hogy felülhet egyre?

Betsy már épp meg akarta magyarázni, amikor a hátsó ülésről hangos és követelődző dörömbölés hallatszott. Mindketten odanéztek, és látták, hogy Addie arca az ablaküveghez nyomódik.

– Várj, előbb kiengedem őket! – mondta nevetve Jenna. Behajolt a hátsó ülésre.

Addie már kikapcsolta a biztonsági övét, és követelte az anyjától, hogy kiszállhasson. Jenna kivette Walsht a gyerekülésből, és fölegyenesedett.

Addie tett pár óvatos lépést Betsy felé, majd megállt, aztán visszafutott az anyjához.

– Minden rendben – simogatta meg a haját Jenna.

Addie elindult Betsy felé, az utolsó pár lépést futva tette meg, majd a térdének ütközve átkarolta, és a combjához dörgölte az arcát.

– Betsy néni! – kiáltotta, de a hangját elnyomta a nadrág.

Betsy egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán szélesen elmosolyodott.

– Nos, hát, szia! – Majd felemelte Addie arcát, hogy lássák egymást. – De megnőttél, mióta utoljára láttalak! És a hajad is milyen szép hosszú!

Addie szőke fürtjei Betsyt Jenna gyerekkori frizurájára emlékeztette, a loknik folyton önálló életet éltek, főleg nyáron.

– És itt az én kicsi babám is. – Jenna áttette Walsht a másik karjára.

Betsy tudta, hogy az anyák gyakran szólítják „babának” a fiatalabb gyereküket, de Walsh már egyáltalán nem kisgyerek. Többé már nem. Sötét, hullámos haja a válláig ért, aprócska orrát szeplők tarkították, cseresznyeszínű ajka pedig most bíbor színben játszott.

Betsy szíve megsajdult, úgy érezte, mintha Walsh az ő gyereke volna, és elmulasztotta látni, ahogy felnő.

A Jennába csimpaszkodó Walsh felé nyúlt. Walsh lehajtotta a fejét, és belebújt Jenna nyakába. Betsy megcirógatta az arcát, éppen csak annyira, hogy a kislány elmosolyodjon.

– Ez az! – mondta Betsy. – Tudtam, hogy ott bujkál az a mosoly valahol.

Walsh felkacagott, Betsy pedig Jennához fordult.

– Gyertek be mindannyian!

Addie mindenki előtt rohant be a házba. Mikor már bent volt, a szeme ide-oda járt, hogy mindent befogadjon.

– Hűha! – kiáltott fel.

Addie hasonlóan reagált, mint Betsy, amikor Ty – mikor már együtt jártak – először hozta el a farmra. A ház nem tűnt túl nagynak, de kényelmes volt. Még Ty nagyanyjának sarokban álló régi szövőszékgyűjteménye és az afgán szőnyeggel letakart bútorok dacára is azt érezte, hogy ez a hely befogadja őt.

A szövőszékek helyére azóta kanapék kerültek, az afgán szőnyeket pedig csíkos és halvány virágmintázatú huzat váltotta fel, de a ház még mindig igazi békés menedék volt.

Walsh mocorogni kezdett, mire Jenna letette.

– Csak óvatosan – borzolta meg a haját Jenna. – Nehogy összetörj valamit!

– Amiatt ne aggódj! – mondta Betsy. – Nincs itt semmi, amiben kárt tehet. Ha lenne is, Ty már biztosan leejtette vagy eltörte volna.

A lányok odarohantak az ablakhoz, és kinéztek a mezőre és a fakóvörös színű pajtára a távolban.

Jenna mélyet sóhajtott.

– Annyira békés itt!

Kinyújtotta az ujjait, majd szorosan összezárta az öklét. Vajon a fényképezőgépére gondolt? Amikor középiskolások voltak, Jennánál szinte mindig ott volt a fényképezőgépe. Volt tehetsége ahhoz, hogy megtalálja az árnyék megfelelő szögét, amitől a néző a lehető legkülönlegesebb fényben láthatta a lefotózott tárgyat, legyen az egy játszó kisgyerek vagy egy csupasz téli fa.

A művészi tehetségét Wyomingban is használta, amikor fényképezéssel foglalkozott, és jógaoktatóként dolgozott egy eldugott művészi közösségben. Szerencsére ez még Addie és Walsh előtt volt.

Betsy fogott két poharat a szekrényből, és megtöltötte jéggel.

– Izgatott vagyok emiatt az alkotótábor miatt.

Ez nem volt hazugság. Inkább meggyőződés.

Jenna leült a konyhapult melletti székre.

– Köszönöm. Én is. Legalábbis azt hiszem.

– Hogy érted ezt? – Betsy jeges teát töltött a poharakba, és az egyiket odaadta Jennának.

– Nem is tudom. Az egész olyan gyorsan történt. Két nappal ezelőtt még a munkabeosztást csináltam, beírtam magam egy egész hétre, most meg itt hagyom nálad a lányokat, és elindulok az ismeretlenbe.

Betsy bólintott. Két napja még a hónapban esedékes látogatásokat, a farm népszerűsítését és a foley-i vásáron való találkozóját szervezte. Most pedig azon kell gondolkodnia, mihez kezdjen a két kisgyerekkel ebben a fél hónapban.

– De hát végül is a hirtelen döntésekről vagyok ismert, nem? – mosolyodott el Jenna, de ez a mosoly nem volt őszinte.

Betsy megfogta a poharát.

– Szerinted, ha több időd lett volna gondolkodni, talán el sem mész?

Jenna vállat vont.

– Biztosan lebeszéltem volna róla magam végül, csak hát…

– Csak hát?

Jenna lesütötte a szemét, és meglötyögtette a teát a poharában.

– Nem túl gyakran kap az ember ilyen lehetőséget. Lehet, hogy soha. Ha most nemet mondok, ki tudja, mikor lett volna esélyem elvonulni és ilyesmivel foglalkozni.

Etta rohant át a szobán, nyomában a két kislánnyal.

Betsy megitta a teáját, és a poharat a mosogatóba tette.

– Hé, ti ketten! – kiáltott oda nekik. – Hát a tehenek? Akarjátok látni őket? – Jennára pillantott. – Nem gond?

– Persze, hogy nem. Imádni fogják. De csak ha Ty is beleegyezik.

Lehajolt, hogy segítsen nekik felhúzni a cipőjüket.

– Épp a második fejés kellős közepén tartanak, de a legelőre kiengedett állatokat megnézhetjük. – Addie és Walsh felé fordult. – Talán később megengedi, hogy segítsetek a fejésben is.

Addie szeme elkerekedett.

– Az fáj nekik?

Betsy fölnevetett.

– Nem kell segítened, ha nem szeretnéd, de egyébként nem, nem fáj nekik. Az fáj nekik, ha nincsenek megfejve.

Elindult velük a hátsó veranda felé, majd lefelé a lépcsőn. A tágas udvar látványa mérhetetlen izgalommal töltötte el Walsht. Kitépte magát Jenna karjából, és futásnak eredt. Addie tett pár lépést a lépcsőn, majd megállt, és visszanézett Jennára.

– Én itt maradok veled, anyu.

– Nincs semmi baj, drágám. Menj csak, szaladj te is!

Addie várt még egy pillanatot, majd eliramodott.

– Walsh! – kiáltotta.

Amikor odaértek a fából készült kerítéshez, kikandikáltak a réseken, és a távolban legelésző tehenekre mutattak.

– Ez már szerelem! – mondta Betsy, és Jennával átvágtak a magas füvön, ami jól megnőtt, mióta Ty utoljára levágta.

– Néha nem is értem, hogy történt ez az egész. Rájuk nézek, és arra gondolok, kik ezek a kislányok? Tudom, őrültségnek hangzik.

– Nem annyira. De boldognak tűnnek. Nézz csak rájuk!

Addie hátulról megfogta Walsht, és megpróbálta felemelni, ő pedig a lábával a kerítés alsó deszkáját próbálta elérni.

Amint rá tudott lépni, felkapaszkodott a kerítés tetejére, hogy még jobban lássa a teheneket a távolban. Addie pedig hátulról fogta a kishúgát.

– Úgy tűnik, valamit nagyon jól csinálsz – mondta Betsy.

Jenna megvonta a vállát.

– Szerintem csak örülnek, hogy egy kis időre kiszabadulhattak a házból. Jót fog tenni nekik.

Addie és Walsh csevegése elhalkult, Betsy pedig, amikor megfordult, látta, hogy Ty sétál feléjük az istálló felől.

– Szia! – kiáltott oda neki. – Megjöttek!

– Látom!

Kinyitotta a kerítés kapuját, kitárta, majd letérdelt a lányokhoz.

– Szervusztok – mondta nekik kimérten.

– Szia! – felelte Addie. – Tetszenek a teheneid.

– Köszönöm. Én is szeretem őket.

Összeborzolta Walsh haját, és felállt.

– Szia, Jenna! Jó látni téged.

– Téged is, Ty.

Jenna hangja kissé bizonytalan volt, de amikor Ty a karját nyújtotta felé, és gyorsan átölelte, megnyugodott.

– Bocsánat, de rohanok, vissza kell mennem. – Megdörzsölte a homlokát. – Csak köszönni akartam. Igyekszem vissza, amint tudok.

Betsyre pillantott, aki bólintott, mire Ty már el is indult az istálló felé. Betsy tudta, hogy gondolatai a szivattyúkon, a kvótákon és a következő két héten járnak.

Jenna felvonta a szemöldökét.

– Jól van?

– Persze. Csak sok a dolga.

Visszamentek a házba, Betsy pedig kekszet és epret vett elő, majd vágott nekik két szelet vajas kuglófot is.

– Tejet kaphatnak, ugye?

– Persze – felelte Jenna.

Betsy kerámiatányérokra tette a kuglófot, és az egyiket odanyújtotta Jennának.

– Ezek Nana tányérjai?

Betsy teli szájjal bólintott.

– Bárcsak lett volna annyi eszem, hogy igényt tartottam volna néhány dologra, miután meghalt. De túlságosan lefoglaltak a tinédzserkori drámák. – Ujjával végigsimította a tányér szegélyét. – A lányok imádnák, ha a dédnagyanyjuk tányérjaiból ehetnének.

– Tizenkét ilyen tányérom van – felelte Betsy. – A felét becsomagolhatom, és odaadhatom.

– Nem, nem akartam… Nem úgy értettem. Csak… Te mindig nagyon céltudatos voltál. Bárcsak én is ilyen lennék!

Miközben ettek, a lányok haraptak néhányat, majd a macskát üldözve a ház egyik végétől a másikig rohangáltak. Betsy papírt és tollat vett elő, hogy leírja a lányok napirendjét, mire Jenna felnevetett.

– Csak szeretnék biztos lenni a dolgomban. Ne feledd, nekem nincs tapasztalatom ebben.

– Ha nekem sikerült, neked is menni fog, sőt, valószínűleg jobb leszel, mint én. Erről jut eszembe… – Kivett egy borítékot a tárcájából, és odanyújtotta Betsynek.

– Ez meg mi?

– Csak egy kis pénz. Szerettem volna, ha van nálad némi tartalék ételre és az esetlegesen felmerülő költségekre, amíg távol leszek.

– Tudod, hogy nem kell ezt tenned. Megoldjuk.

– Tudom, de ettől jobban érzem magam. Fogadd el!

Betsy habozott, majd elvette a borítékot Jenna kezéből.

Amikor mindent megbeszéltek a lányok napirendjéről és egyéb szükségleteiről, Betsy eltüntette a foltokat és a morzsákat, amik a konyhájában nem túl gyakran fordultak elő. Jenna eközben körbejárta a házat, a kezébe fogott néhány bekeretezett fényképet, könyvet és egyéb kacatot, majd visszatette. Betsy hagyta, hogy a gondolataiba temetkezzen.

Aztán Jenna telefonja megszólalt a táskájában, ő megnézte, majd elindult a hátsó veranda felé.

– Ezt föl kell vennem, csak egy perc.

Kinyitotta az ajtót, mire a házba besüvített a szél, az üvegajtót szélesre kivágta, majd becsapta.

Betsy a mosogató fölött kinézett az ablakon. A napfényes égboltot sötétlila felhő kezdte elfedni.

– Biztosan a vihar akart beljebb fáradni.

Az ég megdörrent, és villám cikázott át rajta. Az oldalsó legelő felől egy csapatnyi galamb röppent fel, és elhúzott észak felé. Megnézem a lányokat, tátogta oda Jennának.

Addie-t és Walsht az egyik üres szobában találta, hanyatt fekve a plafont bámulták, és beszélgettek. Betsy megállt a küszöbön, és kopogott az ajtófélfán.

– Nem baj, ha bejövök?

– Persze hogy nem.

Addie felült. Walsh pedig hasra fordult.

– Hát ti, lányok, miről beszélgettek? Játszotok valamit?

– Csak gondolkodunk.

– Igen? És miről?

– Gondolkodtunk a házon. Hogy milyen ez a hely.

Betsy felvonta a szemöldökét.

– És mire jutottatok?

Addie körülnézett.

– Szeretjük ezt a házat. Nagyon! A teheneket és Ty bácsit is. Szerintem itt maradhatnánk egy kicsit. Mondjuuuuk… négy évig.

Betsy fölnevetett.

– Négy év? Az nem túl hosszú idő? És szerintem addigra honvágyatok lenne.

– Igen – felelte erre Addie. – Szerintem is.

Megigazította Walsh nadrágszárát, mert az egyik lábán a térde fölé csúszott.

– De olyan jó itt! És beraktam a kedvenc hercegnős ruhámat és Walsh takaróját is, úgyhogy addig maradhatunk, amíg csak akarunk.

Leugrott az ágyról, és odarohant a sarokban lévő táskákhoz. Benyúlt az Alabamai Egyetem feliratú utazótáskába, odadobta Walshnak a takarót, majd kiterítette a ruhát, hogy Betsy szemügyre vehesse.

– Nagyon csinos! – mondta neki Betsy.

Walsh a fejére húzta a takarót, majd összegömbölyödött.

– Keress meg! – kiáltotta Addie-nek.

Addie kuncogott.

– De hát még mindig látlak, te butus.

A lányok bújócskázni kezdtek, Betsy pedig kijött a szobából. Az eső rázendített, az ablakokat csapkodta, és a kinti látvány homályossá és zavarossá vált.

Jenna a konyhában a pultnak dőlve telefonált. Mosolygott, és beharapta az alsó ajkát.

– Oké. Max azt mondta, hogy a szállás egyszemélyes. Csak én vagyok, úgyhogy megfelel! – A mikrohullámú sütő fölötti órára pillantott. – Igen, addigra odaérek, de vacsorát nem kell nekem félretenni. Majd bekapok valamit útközben.

Betsy lábujjhegyen visszament az emeletre. Épp ahogy az üres szobához ért, meghallotta Jenna hívását. Leült az ágyra, és próbált úgy tenni, mintha az imént nem hallgatózott volna. Addie és Walsh az ablaknál álltak, és az üveg túloldalán zümmögő méhet figyelték.

Jenna bekopogott.

– Hé, ti ketten!

– Anyu, itt egy nagy méhecske az ablakon! Gyere, nézd meg! – mondta Addie.

Walsh az ablaküveghez nyomta az arcát.

– Hm, nahát! – A válluk fölött odahajolva szemügyre vette. – Hú, ez tényleg nagy! Gyertek, üljetek ide mellém egy kicsit.

Odahúzta magához a lányokat.

Miközben Jenna megbeszélte a gyerekekkel, hogy amíg itt vannak a farmon, mit szabad és mit nem, Betsy kiment a szobából, hogy magukra hagyja őket. Az előszobában a falnak dőlt, ami tele volt a farmról és Ty nagyszüleiről készült fényképekkel.

– Úgy hangzik, mintha már meghoztad volna a végső döntést! – mondta Betsy Jennának tegnap a telefonban.

– Nem, nem így van. Meg akartalak kérdezni téged, mielőtt bármit mondanék nekik. De gyorsan kell nekik választ adnom. Mondjuk úgy… még ma. Nekem ez… Betsy, kérlek, mondj igent.

Betsy kiment a hátsó udvarra, beszívta a meleg reggeli levegőt, és a következő két hétre gondolt.

– Nézd, én megértem, ha nem vállalod – mondta Jenna. – Biztos kitalálok valami más megoldást.

Betsy mélyet sóhajtott.

– Persze, hogy itt maradhatnak. Nem ez a probléma. Csak… csak próbállak megérteni. Nagyon váratlan döntés, hogy csak úgy itt hagyod őket minden átmenet nélkül. Jól átgondoltad, mi lesz a munkáddal, a pénzzel, a számlákkal, amíg távol leszel? Mi van például…

– Betsy, minden szempontból átgondoltam. Bízz bennem! Nem kell aggódnod miattam. A lányok miatt sem. Tudom, hogy… régebben felelőtlen voltam, de már nem ilyen vagyok. Nem engedhetem meg magamnak, itt van ez a két gyerek, akik rá vannak tapadva az anyjukra…

– Nincsenek rád tapadva.

– Tudod, hogy értem. Csak én vagyok nekik. Jól kell csinálnom. És többek közt ez az oka annak is, hogy el akarok menni ebbe az alkotóközösségbe. Hogy lássák, kiállok valamiért, ami fontos nekem. Hogy küzdök a célomért. Köszönöm, hogy törődsz velem, de ezt az utat magamnak kell végigjárnom. Támogass ebben, kérlek. A nővérem és a barátom vagy. Egymás szövetségesei vagyunk, nem igaz? Nem ezt mondtuk mindig?

Betsy bólintott.

– De. De igen.

– Nem idegeneknél kell otthagynom őket. Más gyerekekhez képest igazi angyalok. Sokáig alszanak, imádják George-ot, A bajkeverő majmot, és több liter almalevet képesek meginni egyhuzamban.

Betsy, bár feszült volt, elmosolyodott.

– Ó, és Addie csak a plüsselefánttal tud elaludni, különben egész éjjel ébren lesz. Ezt ne feledd!

Betsy felnevetett.

– Majd megoldjuk valahogy.

– Szuper lesz. Szerintem itt akarnak majd maradni örökre.

~

Húsz perccel később Betsy Jenna kocsija mellett állt, amiben már zúgott a légkondicionáló. A vihar gyorsan elvonult, forró párát hagyva maga után. Jenna letérdelt, és szorosan átölelte a lányokat.

– Fogadjatok szót Betsy néninek, rendben? Később, amikor megkérdezem, szeretném, ha azt hallhatnám tőle, milyen jó kislányok voltatok.

– Hiányozni fogunk neked? – kérdezte Addie.

– Ó, nagyon is! – felelte Jenna. – Borzasztóan fogtok hiányozni. De csinálok majd egy csomó szép fényképet, és amikor visszajövök, meg kell mondanotok, hogy tényleg jók-e. Segítenetek is kell majd. – Gyengéden megpaskolta Walsh pocakját.

Ezután felállt, és átkarolta Betsyt.

– Köszönöm! – suttogta neki. – És bocsánat, hogy ilyen későn szóltam. Ígérem, meghálálom!

– Csak vigyázz magadra! És amikor odaértél, szólj!

– Szólok. – Beszállt a kocsiba. – Szeretlek benneteket, lányok! – mondta fejét az ablakon kidugva.

Betsy mintha könnyeket látott volna a szemében, és odanyúlt, hogy még egyszer megfogja a húga kezét. Odalépett a kocsihoz, de amikor Jenna letekerte az ablakot, és odafordult felé, a szeme száraz volt. Picit vörös, de száraz.

A nedves kavics megcsikordult a kerekek alatt, amikor elhajtott. Betsy és a lányok addig integettek, míg a kocsi el nem tűnt a kanyarban.

Akkor kezét a lányok hátára tette, és felkísérte őket a lépcsőn. A délutáni nap éppen akkor kezdett kibújni a sötét felhők mögül.

~

Betsy, amikor tizenöt éves volt, egyik nap meglátogatta az anyját a munkahelyén, és miután az emberek már hazamentek, egyedül ácsorgott a csendes, félhomályban úszó laborban. Aznap az apja ment érte az iskolába, és az Alys Sephens Központba sietett egy szimfonikus koncertre, de útközben kitette az anyjánál. Betsyéknek fél órán belül Jennáért kellett indulni az iskolába. Jenna büntetésben volt. Megint.

Betsy a falat tanulmányozta. Az ott lévő fényképekről arcok néztek vissza rá. Főleg fiatalok, gyerekek, még kisbabák is. Néhányuknál a fotós vidám pillanatot kapott el, egy nevetést, egy mosolyt vagy valami hasonlót. Játszottak, dolgoztak, főztek, élték az életüket. Néhány képen viszont az élet végessége látszott; az arcok visszatükrözték a belül őrlő fájdalmat. A szemekben ott csillogott az igazság, amit jól tudtak az életükről.

A teniszcipője fűzőjét odadörzsölte a másik vádlijához, majd odanyúlt, hogy megérintse az egyik képet. Egy baseballsapkáját fordítva viselő tinédzsert ábrázolt, aki úgy mosolygott, mint aki jól érzi magát a világban. Egy magas lány vállába kapaszkodott, aki csukott szemmel nevetett.

– Anyu, mesélj erről a fiúról!

Az anyja épp belépett a szobába. A labor majdnem az egész tizenegyedik emeletet elfoglalta a Rákkutató Központban. A dohos bűz – mintha nedves papír vagy állott por lenne – a fertőtlenítő éles szagával keveredett. Ebben a laboratóriumban rendkívül okos emberek – tudósok, orvosok, technikusok – dolgoztak azon, hogy kimagasló eredményeket érjenek el a rákkutatás terén, az egységet pedig Betsy anyja vezette.

Fekete orvosi cipőjében átvágott a szobán, fehér köpenye lobogott utána.

Ujjával megérintette a képen lévő tinédzser arcát.

– Brian McLaurin – mondta halkan, tisztelettel. – Csak tizenhét éves volt. Csontrák, áttéttel az agyban. Mielőtt a problémák elkezdődtek, kivételes tehetségű kosárlabda-játékos volt a középiskolai csapatban. – Átment Betsy jobb oldalára, és a következő kép felé biccentett az „inspirációs falon”, ahogy ő nevezte. – Cynthia Graves. Nemrég alapítottak családot, amelyet most magára hagyott. Juanita Powers, a gimnáziumi színházi előadásuk főszereplője.

Ahogy haladt tovább, a falon látható mindegyik arcot megnevezte. Az anyja korábban nem az agytumort kutatta, de mindig valami borzalmassal és tragikussal foglalkozott. Betsy még csak tizenöt éves volt, hasonló korú, mint a képen szereplő gyerekek, és nem tudta elképzelni, hogy még ha életeket ment is vele, hogy szentelheti valaki olyasminek az életét, ami ennyire elszomorító.

Figyelte az anyját, de egy idő után a hangját már nem hallotta. Nézte, ahogy minden egyes képet megérint, mosolyog, olykor kurtán felnevet, mikor eszébe jut az adott személyről valami vicces epizód még a betegség előtti életéből. Minden részletet tudott róluk, ismerte a hobbijukat, a családjukat, a munkájukat. Tudta, hogy hova jártak iskolába, mit sportoltak, mik voltak az álmaik és a vágyaik. Ám ezt a kivételes figyelmet valahogy elkerülte például az, hogy Betsy utálta a zöldbabot. Vagy hogy tizenkét éves létére Jenna még mindig azt akarta, hogy a hálószoba ajtaja előtt az előtérben éjszakára hagyják égve a villanyt. Vagy hogy annak a két lánynak, akikkel egy fedél alatt lakott, szüksége lett volna arra, hogy észrevegye az apró dolgaikat.

Az anyja elmorzsolt egy könnycseppet, szipogott, majd visszatért a szoba másik végében álló íróasztalához. Betsy követte. Az asztalon nem volt semmilyen személyes tárgy, sem egy fotó róla vagy Jennáról, sem egy kiskutyákat vagy egzotikus szigeteket ábrázoló asztali naptár.

– Miért tartod ott azokat a képeket, ha szomorú leszel miattuk?

– Emlékeztetnek arra, hogy miért csinálom ezt az egészet – körbemutatott a laboratóriumban. – Ösztönöznek, hogy minden tudásomat a gyógyításnak szenteljem. Nem miattuk, hiszen nekik már túl késő, hanem a családjuk, a barátaik, a gyerekeik miatt. Azok miatt, akiket hátrahagytak. – Ismét a falra pillantott. – Miattuk teszem, amit teszek.

Az anyja sokat beszélt ugyan, de a ki nem mondott szavai fájtak legjobban. Ezek a szavak ürességet, fájó hiányt hagytak Betsy szívében. Ez volt az első olyan pillanat, amikor tisztán rádöbbent, hogy az anyja arra vágyik, bárcsak azok a gyerekek az ő gyerekei lennének. Esetleg Betsy és Jenna helyett. Az anyjában lévő állandó feszültség egy pillanatra kiengedett, a mosolya őszinte lett, nem volt többé erőltetett és kimért. Jobb anyja volt ezeknek a halott gyerekeknek, mint a két saját élő lányának.

Betsy az órájára pillantott; egy sárga-kék Swatchra, amit a kedvenc bébiszitterétől kapott két évvel azelőtt.

– Anya, mennünk kell. Már majdnem öt óra.

– Hm?

Az anyja az asztalán lévő papírokba temetkezett.

– Jenna. A büntetés. Öt perc múlva lejár.

Az anyja zavartan nézett fel, mint aki távol jár.

– A büntetés – mondta, mintha egy számára ismeretlen szót próbálgatna. Végül is számára az volt. Nem volt köze sem a rákhoz, sem a laboratóriumhoz vagy az anyagi támogatáshoz, úgyhogy számára ez ismeretlen fogalom volt. Megigazította az asztalán lévő papírokat, összetűzte egy fekete iratkapoccsal, és szomorúan rámosolygott Betsyre. – Mihez is kezdenénk nélküled?

Tíz

Jenna

A Google térképe szerint az út Elinore-ból körülbelül hat és fél órát vesz igénybe, de Jenna arra jutott, hogy ha rákapcsol, akár hat óra alatt is megteheti. Singer Creek Természetvédelmi Terület. Halküón Alkotóközösség. Két hét magány és az esély, hogy újra rátaláljon a kreativitására, ami egykor olyan sok reménnyel kecsegtette.

Nem ez volt az első alkalom, hogy megpróbált az álmai nyomába eredni. Olykor elgondolkodott azon, hogyan alakult volna az élete, ha a főiskola első éve után a szülei elengedik abba az alkotótáborba. Ha hittek volna a művészetében, és bíztak volna abban, hogy egy fényképezőgép vagy akár egy ecset, ceruza segítségével képes elmondani azt, amit szavakkal nem sikerül. Vajon az a seattle-i nyári program megváltoztatta volna az egész életét? Onnan egyenes út vezetett volna a művészi kiteljesedéshez? A jó döntésekhez, az udvarias pasikhoz, a megfelelő munkákhoz? Talán nem. De talán igen.

De azon a tavaszi éjszakán, amikor Birminghamből Tuscaloosába vezetett, hogy beszéljen erről a szüleivel, nem ez történt, és ők azzal a jól ismert pillantással néztek egymásra, ami azt jelentette: „Mi a fenéhez kezdjünk Jennával?” Pedig kicsit azt remélte, örülni fognak, hogy végre talált valamit, amiben nemcsak jó, de küzd is érte. Mindent elkövet, és valóban szeretné.

– Szerintem ez szuper! – mondta Betsy, aki Auburnből megérkezve otthon töltötte a hétvégét.

Amikor Jenna elmesélte, hogy a fotós kurzusról csak pár embernek ajánlották fel ezt a lehetőséget, és ő az egyik kiválasztott. Nem olcsó, de egész nyáron bútorozott lakásokban lakhatnak, profi fotósok tartanak nekik foglalkozásokat, és még a nagy hírű, de megközelíthetetlen Theodore Griffs is felbecsülhetetlen értékű tanácsokkal látná el őket.

– A fotózás igazán remek hobbi, ha az embernek sok a szabadideje. – Az anyja letette a villáját a tányérja mellé. – De ez nem olyasmi, amit az ember állandó munkaként, a megélhetés miatt csinál. Ezzel nem fogsz tudni eleget keresni.

– Ki beszél itt a pénzről? Talán csak jó móka neki az egész! – mondta erre Betsy.

– Móka? Hobbiból fotózni tényleg jó móka. Úgy, hogy a kötelező óráidon túl erre használod a kreatív energiáidat. Talán még vállalkozást is alapíthatsz, és fotózhatsz születésnapi partikon és egyéb eseményeken. Az tényleg móka. De elutazni az ország másik végébe egy férfival, aki úgy néz ki, mint egy sorozatgyilkos, nos, azt nem találom valami mókásnak.

Te semmit nem találsz annak, gondolta Jenna. És már bánta, hogy korábban az interneten megkereste, és megmutatta szüleinek a valódi, jól ismert fotóművészt, aki kétségtelenül kicsit rémisztően festett.

– Ennyit számít ennek a pasasnak a külseje? Ő nagyon nagy név, elolvastátok, amit írnak róla? Jennának nagyon sokat jelentene, ha egy nyáron át tőle tanulhatna. Miért nem engeditek el?

Betsy mindig is kiállt Jenna mellett, olyan természetes része volt ez a köztük lévő testvéri összetartozásnak, mint a hajuk vagy a szemük színe.

– Hagyd csak, Betsy. – Jenna megtörölte száját egy szalvétával, és hátratolta a székét. – Nem kell, hogy…

– Nem, egy pillanat! Amikor két éve én akartam elmenni tanulni a világ másik végére Angliába, megtehettem. Pedig az feleannyiba sem került. Nem értem az egészet.

– Az teljesen más helyzet volt. Az…

– Lányok!

Az apjukat mindenki úgy ismerte, hogy csendes és nyugodt ember, ezért amikor megszólalt, pláne, ha ilyen határozottan, mint most, akkor mindannyian elhallgattak.

– Elég volt! Anyátok már elmagyarázta a lényeget. – Majd Jennához fordult. – Ha a szabadidődben fotózni akarsz, azzal nincs semmi probléma. Úgy vélem, mindig megéri művészettel foglalkozni. De az, hogy te a nyarat bármiféle felügyelet nélkül az ország másik végében töltsd, teljességgel kizárt.

Jenna arca lángba borult. Az apja nyugodt hangon mondta mindezt, ám a te névmásra helyezett hangsúly feltűnő volt. A napnál is világosabb volt, hogy ha a nővére kérte volna ugyanezt, ő más választ kapott volna. Ám ő, Jenna, nemcsak megbízhatatlan, de folyton csalódást okoz. Mi sem bizonyította ezt jobban, mint a halovány iskolai eredményei, a nem hozzávaló barátai és a gyanús iskolán kívüli elfoglaltságai. Csakis a fényképezőgéppel a kezében találta meg a helyét.

Kisétált az étkezőből, de amikor hallotta, hogy a beszélgetés folytatódik, a konyhában egy pillanatra megállt úgy, hogy ne vegyék észre.

– Értem, hogy nekem itt semmibe nincs beleszólásom – mondta Betsy. – De szerintem ez jó esélyt adna neki. Sosem kér tőletek semmit, csak most ezt az egyet, és ezt sem engeditek.

– Jenna elég sok mindent kér tőlünk, és legtöbbször nem a legmegfontoltabb indokkal. Csak a jövőjét tartjuk szem előtt – felelte az apja.

– A jegyeire kellene koncentrálnia, nem pedig eltűnni egész nyárra a haverokkal Seattle-be.

– De apa, szerintem ez több, mint…

– Az eredményei így is egy hajszálon múlnak – szólt közbe az anyjuk –, és mindez enélkül a nyári kis kiruccanás nélkül. A feladatait kell szem előtt tartania, sőt, esetleg beiratkozhatna egy nyári kurzusra, mármint az egyetemen, valami valódi kurzusra, és kitalálhatná, mihez kezd az életével.

Jenna kikukucskált az ajtó mögül, és épp látta, ahogy anyja végigsimít a haján, és képzeletbeli morzsákat söpör le a blúzáról.

– Arról nem is beszélve, hogy ott, Seattle-ben akármilyen bajba is keveredhet. Nem ott vannak azok a grunge rockerek? Még a végén drogos lesz. Vagy terhes.

Jenna hátrébb húzódott, hogy észre ne vegyék, az anyja szavai hallatán pedig úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna.

– Jenna kissé vad, de egyáltalán nem ilyen. – Jenna hallotta Betsy hangjában az elkeseredést. – Miért nem lehet ez az az alkalom, amikor kitalálja, hogy mihez kezd az életével? Nekem megengedtétek, hogy egy szemeszteren át egy angol marketingcégnél dolgozzak, pedig emiatt senki nem ajánlott munkát.

– Talán nem, de ez azt mutatja, hogy kerested a kihívásokat, elkötelezett vagy, hogy sikeres légy, és nagyra becsülöd a kemény munkát és az elhivatottságot.

– Tényleg? Szerintem ez csak azt mutatja, hogy megtaláltam azt a legmegfelelőbb külföldi lehetőséget, ahol jól ötvözhetem az egyetemet, a fura angol kocsmákat és a cuki akcentussal beszélő brit srácokat.

– Nem ezért mentél oda, és ezt te is tudod – mondta az apjuk éles hangon.

– Miért hiszitek azt folyton, hogy Jenna mindent rosszul csinál? És miért én vagyok az, aki automatikusan helyesen cselekszik? És mindig jót tesz?

– Mert te egyszerűen ilyen vagy, Betsy. – Az anyjuk hangja idegesítően nyugodt volt. – Te így működsz. Jenna viszont…

Jenna megköszörülte a torkát.

Én viszont? Jenna legszívesebben üvöltött volna. Én viszont milyen vagyok?

Betsy felállt, a széke megcsikordult a parkettán.

– Szerintem óriási hiba lenne nem elengedni.

Most, hogy ott ült egyedül a kocsiban, és arra a titokzatos helyre tartott, ami ahhoz a korábbi lehetőséghez hasonlóan helyet és időt kínált neki ahhoz, hogy kiteljesítse a művészetét, és fejlessze a készséget, Jenna Betsy előrelátó megjegyzésén gondolkodott. Hiszen végül is igaza lett, nem? Onnantól fogva, hogy a szülei tíz évvel ezelőtt nem engedték el Seattle-be, elindult lefelé a lejtőn, egyedül maradt két gyerekkel, és egy puccos kávézóban töltögeti újra a kávéspoharakat, miközben az álmairól lemondott. Részben szerette volna mindezért a szüleit hibáztatni, de már elég öreg volt ahhoz, hogy tudja, ez átlátszó kifogás. A döntéseit saját maga hozta meg.

~

Az autópályák helyett a kisebb kétsávos utakat és a mellékutakat választotta. Olyan mókás városok mellett hajtott el, mint Seaside, Rosemary Beach és Sunnyside. Panama City, Port St. Joe, Apalachicola, majd az erdőségek és a vadrezervátumok. Mindenfelé zöld és buja élet. Vezetés közben addig csavargatta a csuklóján lévő karkötőt, míg sajogni nem kezdett a bőre. A lila és kék zseníliadrótból készült karkötőt Addie-től kapta előző este.

– Tessék, anyu – mondta Addie. – Ez legyen rajtad az úton.

Jenna elvette tőle, és feltette a csuklójára.

– Egész végig viselni fogom.

– Hogy mindig gondolj rám?

– Nincs szükségem semmire, hogy rád gondoljak. Itt vagy bent – mondta, és szívére tette a kezét.

Addie arca felragyogott, majd hirtelen megmerevedett.

– Várj csak! Hogy lehetek ott, ha egyszer itt vagyok?

Jenna letekerte az ablakot, és belélegezte a forró, sós levegőt. Azt érezte, hatalmas hibát követ el azzal, hogy elmegy tizennégy napra anélkül, hogy közben láthatná a gyerekeit csak azért, hogy feltámassza a rég eltemetett szenvedélyét. Úgyhogy igyekezett elnyomni idegességét, és csak az útra figyelni. Ahogy a kis kék autó kelet, majd dél felé suhant, és a lehúzott ablakon keresztül a haját összeborzolta a szél, elmosolyodott. Felhúzta az ablakot, és bekapcsolta a legkondicionálót. A szabadság könnyed és megfoghatatlan érzése felülkerekedett a pánikon, és ujjával dobolni kezdett a kormányon.

A nő, akivel Jenna telefonon beszélt, figyelmeztette, hogy a GPS nem fogja neki megmutatni, hogy a Halküónt merre találja. A navigáció a Chopper’s Aligátorfarmra küldené, a tulajdonos pedig nem lenne elragadtatva attól, hogy egy újabb eltévedt művész bukkan fel és kér útmutatást. Úgyhogy amikor Jenna meglátta az első Singer Creek Természetvédelmi Területet jelző táblát, megfogadta a nő tanácsát, és figyelmen kívül hagyta a kék pontot, hagyta, hogy a táblák elvezessék úti céljához.

A Halküónról nem tudott sokkal többet annál, mint amit azon a szórólapon látott, amit Max tett le elé a kávézó csillogó pultjára három hónappal korábban. Túlságosan megrémült ahhoz, hogy alaposabban utánaolvasson, vagy hogy kiderítse, kik azok a művészek, akik a helyet az új ötleteikkel, elhivatottságukkal, céljaikkal gazdagították. Úgy vélte, jobb, ha nem támaszt nagy elvárásokat a dolog iránt. De most már másképp gondolt erre. Az előtte feltáruló lehetőség túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen. Több mint amit megérdemelhetett.

Minden művészet a szenvedélyből, az alkotó lelkének mélyén rejlő ötletből ered – írta a szórólap. – Néha csak egy olyan helyre van szükségünk, ahol ez az ötlet szárba szökkenhet. A Halküón épp ilyen menedék. Mentsvár, ahol kiteljesíthetjük a művészetet, ami megtölt élettel.

Jenna mind ez idáig nem is gondolt arra, hogy a Halküónról, vagyis a „jégmadárról” neki is van néhány halvány személyes emléke. Tizenhárom vagy tizennégy éves lehetett, amikor a házuk második emeletén kopogtatás nélkül berontott az apja dolgozószobájába. Az asztala fölé görnyedve éppen hangjegyeket radírozott ki, és újakat vetett papírra. Violinkulcs, basszuskulcs, ¾-es ütemmutató.

– Min dolgozol? – kérdezte tőle.

Az apja a válla fölött hátranézett, majd visszafordult a kottalap felé.

– Új művet komponálok a nyári koncertsorozatomra. A címe Boldog békeidők. Gyönyörű lesz, feltéve, ha sikerül kidolgoznom ezt a csodát…

Ezután pedig visszazárkózott abba a világba, ahol senki nem tudta megközelíteni. Később aztán elmesélte a Boldog békeidők háttértörténetét. Benne a gyönyörű özveggyel. A jégmadárral. És a mérhetetlen békével.

Amikor a Singer Creeket jelző táblánál lehajtott az útról, megnézte a sietve lefirkantott útirányt, ami szerint egy keskeny kétsávos úton kell dél felé tartania tizenhat kilométert, majd lekanyarodni, és onnan menni még párat. Azt azonban nem tudta, hogy az út nem aszfalt, hanem fehér homok, és épphogy elég széles ahhoz, hogy az autó elférjen rajta. Az utat sűrű indák és vadszőlők szegélyezték, mögötte magas fák borultak össze, elfedve a lenyugvó nap utolsó sugarait.

Ez biztos nem jó irány, gondolta. De amint elhagyott egy hatalmas, zúzmószerű szakállbroméliával borított tölgyfát, egy kocsibehajtó tűnt elő. Nem is volt igazi kocsibehajtó, inkább csak egy fák között kanyargó ösvény. Ráfordult. A végén a reflektora megvilágította a fáról lelógó fémtáblát, ami ide-oda lengedezett a szélben. Üdvözöljük a Halküón Alkotóközösségben!

– Ne aggódj! – mondta egy hang a háta mögött. – Jó helyen jársz!

Most már teljesen besötétedett, és a feketéllő égen kirajzolódott néhány csillagkép. Jenna felment az étkező üvegezett verandája előtti lépcsőn, mert a beosztás szerint – ha azt a hevenyészett leírást egyáltalán annak lehetett nevezni – itt volt a találkozási pont.

A nő, aki megszólította, a veranda szélén előrehajolva állt, a lába terpeszben, egyik keze a kék jógamatracon, a másik pedig felfelé mutatott. Bár végtelenül magabiztosnak látszott, az elöl lévő lába fölé kitolt törzse rossz pózt formázott. Jenna nagy kísértést érzett, hogy szóljon neki, hogy a helyes nyújtás érdekében korrigálnia kellene a gyakorlatot, de inkább csendben maradt.

– Azt hitted, ez egy iskola?

A nő felegyenesedett, és kinyújtotta egyik karját a feje fölött.

– Nem… Nos, nem is tudom, mit vártam. De nem egy ilyen táborfélét, az biztos.

Az étkező teraszától a kicsi, de tiszta és kényelmes apartmanjáig tartó úton elhaladt egy tó mellett, aminek partján hasonló kunyhók sorakoztak, és mindegyikhez tartozott egy víz fölé nyúló apró stég. A tó szélén tűzrakó helyet látott, és mielőtt vaksötét lett, még ki tudott venni pár kisebb épületet (talán stúdiókat) az étkező melletti domboldalon. A Halküón olyan volt, mint egy külön kis világ egy természetvédelmi körzet dzsungelének kellős közepén.

– Jól mondod! – mondta erre a nő. – Ez tényleg az. Vagyis régen az volt. Nyári tábor volt olyan gyerekeknek, akiket a szüleik környezetvédőnek vagy valami ilyesminek szántak. Az ezerkilencszázkilencvenes években a filantrópok visszavették, beletettek egy csomó pénzt, és idehívtak pár művészt. Egyébként én Casey vagyok.

A kezét nyújtotta, Jenna pedig megszorította.

– Te pedig Jenna Sawyer Nashville-ből. Korábbi fotós, jelenleg kávészakértő.

Jenna úgy bámult rá, mint aki most jön rá, hogy a háta mögött rajta nevetnek, miközben ő erről mit sem sejt.

– Hát ezt meg honnan tudod?

– Gondosan megválogatjuk, kit engedünk be ide. Muszáj. Minden egyes időszakra százával kapjuk a jelentkezéseket. Csak tíz embert fogadunk. Különben meg – a Jenna nyakában lógó fényképezőgépre mutatott – jelenleg te vagy az egyetlen fotós. Elég könnyű volt kiszúrni.

Jenna a fényképezőgép szíjával babrált, és hirtelen úgy érezte, mintha a nyakába vájna.

– Talán túlzás engem fotósnak nevezni.

– Pedig az vagy. Különben nem lehetnél itt. A Halküón lényege, hogy az ember visszataláljon önmagához. Elmélyüljön. Ahogy az előbb mondtam, jó helyen vagy, akár belátod, akár nem. Most pedig bocsáss meg egy pillanatra… – Elmosolyodott, majd üdvözölt valakit, aki épp a veranda felé tartott.

„Százával kapjuk a jelentkezéseket.” Max biztos kitett magáért, hogy Jennát bejuttassa ide. Ő pedig máris kívülállónak érezte magát.

A veranda felől, amit az ott lévő néhány lámpa kellemes fénnyel világított be, halk beszélgetés és nevetgélés hallatszott. Az üvegablakokat kívülről pálmaágak karcolgatták. A plafonon ventilátor berregett, szétfújta a felszálló cigarettafüstöt, és vázlatfüzetek jegyzetlapjait zörgette. A szobában néhány művész lézengett, páran a mély kanapékba süppedtek, mások a veranda rácsainak dőlve ültek a földön.

Jenna mindig is úgy gondolta, hogy a művészek jellegzetes külsővel rendelkeznek. Mindegy volt, hogy festők, fotósok, írók vagy bármi mások. Valahogy „mások” voltak, különböztek az átlagtól, kilógtak a környezetükből, gyakran nem is akarták tartani a lépést a körülöttük lévő világgal.

Egykor ő is ilyen volt, aztán rájött, hogy a saját élete bekebelezte, és amikor végül kiköpte, csak egy átlagos, másoktól nem különböző valaki lett belőle.

Éppen csak leült az egyik kerti fémpadra, amikor Casey a veranda közepére pattant, megköszörülte a torkát, amitől a visszafogott beszélgetés megszűnt.

– Elnézést, hogy félbeszakítom az ismerkedést, de mielőtt mindenki visszavonul a maga dolgára, szeretnék átbeszélni ezt-azt. A nevem Casey Malone, én vagyok az egyik mentor ezen a nyáron. Az én választott drogom, vagyis a választott művészetem, a mozgásművészet: a jóga, a pilates, a Barre. – Egyik kezével tölcsért formált a szája körül. – Amit pedig én tudok adni nektek, az az, hogy napi háromszor tartok jógafoglalkozást: reggel 5.30-kor napfelkelte jógát, ebéd előtt 11 órakor és este 6-kor. Bárkit szívesen látok, de akkor sem fogok megsértődni, ha senki nem jön. Ennyi.

Mindenki felnevetett, ő pedig meghajolt.

– Most pedig hadd mutassam be a többi mentort: Lane Michaels olaj- és akrilfestészet. Dennis Trimm kreatív írás, Yannick Bello szén- és ceruzarajz.

Mikor a neveket kimondta, mindegyikük felemelte a kezét, és mosolygott.

– Az utolsó pedig, akit be kell mutatnom, Gregory Galloway. – Körülnézett, majd felhúzta a szemöldökét. – Úgy látszik, az állandó fotósunk nincs itt. Micsoda meglepetés!

A helyiségben zavart nevetgélés támadt.

– Amint felbukkan, megkérem, hogy mondjon magáról pár szót. – Casey mosolygott, de azért a látható dühét nem nagyon igyekezett elrejteni. – Beszélgetés közben már biztos rájöttetek, hogy mindannyian más-más időtartamot fogtok itt tölteni, és ez az, ami megkülönbözteti ezt a helyet a többi hasonló művészi elvonulástól. A Halküón nyaranta nyolc héten keresztül áll rendelkezésre. Van, aki csak pár hetet tartózkodik itt, míg mások itt töltik a két hónapos alkotói szabadságukat. Attól függetlenül, hogy meddig maradtok, hadd tolmácsoljam a többi mentor nevében is, mennyire izgatottak vagyunk, hogy itt vagytok. Sokatok hétköznapi életével szemben a Halküónban nem igazán van napirend. Szabadon tehetitek azt, amit szeretnétek, és amikor szeretnétek. A hely csodálatos, itt megtalálhatjátok mindazt az inspirációt, amire szükségetek van. A parttól csak néhány kilométerre vagyunk, úgyhogy, ha ennél távolabbra vágytok, nyugodtan kiránduljatok. Biztatunk benneteket, hogy minden este hét órakor gyűljünk össze itt a verandán. Itt szoktunk a munkákról mesélni, vagy megbeszélni azt, milyen célt sikerült, vagy nem sikerült aznap megvalósítani, vagy hogy éppen milyen problémáink vannak. Ennek van egyfajta műhelyhangulata, ahol mindenki tisztelettel bánik a másikkal, és ahol bátoríthatjuk egymást. Mi azért vagyunk, hogy támogassunk benneteket, konstruktív észrevételeket nyújtsunk, a legtöbben ezt találják az elvonulás leginspirálóbb részének.

Ezután mindenki nevét megkérdezte, majd azt is, ki mit vár ettől a héttől. Jenna mindig is utálta az ilyesfajta bemutatkozó beszélgetéseket. A főiskolás éveinek az a hete jutott róla eszébe, amikor elment az esze, és jó ötletnek találta, hogy esetleg csatlakozik a lányszövetséghez. Idegesítően mesterkélt összejövetelek, negédes társalgások és nevetséges bemutatkozások váltották egymást, a lányok pedig könnyes szemmel taglalták, hogy függ az egész jövőjük attól a nevük előtt szereplő két betűtől, amit majd megszereznek. Mindannyian odáig voltak, kivéve persze Jennát. A második nap végén felhívta az anyját, és megmondta neki, bele kell nyugodnia, hogy csak az egyik lánya követi őt a lányszövetségi tagságban. És az nem ő lesz.

Ebben a társaságban senki nem sírt, viszont mindenkinek megvolt a megfelelő válasza. A legtöbben határozott céllal jöttek a Halküón Alkotóközösségbe, például, hogy a regényükön dolgozzanak, hogy újfajta művészeti közvetítést próbáljanak ki, vagy hogy befejezzék a szakdolgozatukat. Miközben a többi művész beszélt, Jennának Addie és Walsh járt a fejében, hogy vajon mit gondolhatnak róla. Hogy emlékeznek majd vissza erre, amikor tinédzserek, aztán felnőtt nők lesznek. Hogy vélekednek majd erről? Aztán arra gondolt, hányszor kívánta, bárcsak más döntéseket hozott volna, olyanokat, amiknek következtében máshol lehet, és másmilyen életet élhet.

– Jenna? – szólította meg Casey.

Felnézett. Ő következett. Már épp nyitotta volna a száját, hogy mondjon valamit – bármit, amikor észrevette, hogy az üvegajtón túl a lépcső tetején egy férfi áll. Az előző pillanatban még nem volt sehol, de a felé forduló arcokból arra következtetett, hogy rajta kívül senki sem látta.

– Mondanál valamit? – kérdezte Casey.

– Igen, nos, én…

Odapillantott az ajtóra, a férfi még mindig ott állt. A tekintete olyan metsző volt, akár a szike, és mindent elfeledtetett vele.

– Nem igazán tudom, miért vagyok itt – mondta végül.

A helyiségben néhányan elmosolyodtak, mások viszont összevonták a szemöldöküket, és az arcukon kételkedés látszott.

– Értékeljük az őszinteségedet – mondta Casey. – És azt gondolom, hogy a Halküónba való érkezésed célja talán pont az, hogy rájöjj, miért is vagy itt. – A többiek felé fordult. – Szeretnélek emlékeztetni benneteket, hogy nem mindenki kapja meg ezt az esélyt. Szerencsések vagytok, úgyhogy töltekezzetek fel, amennyire csak lehet. Az idő gyorsan elrepül.

Miközben beszélt, a férfi kinyitotta az üvegajtót, és fellépett a veranda alsó lépcsőfokára. Fekete farmert, fehér pólót és a hőség ellenére fekete bőrdzsekit viselt. Pont olyan kívülállónak tűnt, ahogy Jenna is érezte magát. A lépcső tetejére érve összefonta a karját, és nekidőlt a korlátnak.

– Kedves mindenki, ő itt Gregory Galloway – mondta Casey.

A férfi még mindig összefont karral bólintott. A veranda csöndjében csak a kabócák és a békák hangja hallatszott. A huzat levitt az asztalról egy papírlapot, ami a földön landolt. Senki sem hajolt le érte.

– Épp most fejeztük be a bemutatkozást – szakította meg a zavart csendet Casey. – Elnézést, hogy nem vártunk rád, de biztos vagyok benne, hogy később lesz még alkalmad behozni a lemaradást, és megismerkedni mindenkivel.

A férfi megint bólintott.

– Ami fontos volt, azt mind hallottam.

– Szeretnél valamit hozzátenni?

Gregory mély levegőt vett.

– Hát, volna itt valami. Nem hallottam, hogy bárki megemlítette volna, miért hívják ezt a helyet Halküónnak. Úgyhogy, ha nem bánod…

Casey kinyújtotta a kezét.

– Parancsolj!

Kilépett középről, és leült a földre.

Gregory maradt, ahol volt, lezseren a korlátnak dőlve.

– A halküón ókori görög szó. Ők így nevezték azt az apró termetű, fényes tollazatú madarat, amit mi jégmadárnak hívunk. A legenda szerint ezeknek a madaraknak a fészke a tengerben lebeg. Ott a vízen a szél és a hullámok sodrásában a tojók rájöttek, ahhoz, hogy költeni tudjanak, nyugodtabb vizekre kell költözniük.

Lassan és komótosan beszélt, talán azért, hogy mindenki megértse a lényeget. Jennát megnyugtatták a szavai, a jelenléte. Ahogy a markáns arc a lámpák halvány fényében kirajzolódott, úgy tűnt, a férfit kemény fából faragták. De ahogy körbenézett, a szeme beragyogta a szobát. Jenna, bár már ismerte a történetet az apjától, csüngött minden szaván.

– Szóval ezek az apró madarak – hüvelyk- és mutatóujjával demonstrálta az apró méretet – megbűvölték a szelek urát, aki egy időre lecsendesítette a viharokat, így a tojásokból kikelő fiókák megnőhettek. Ez a béke és nyugalom, amit most halküónnak, vagyis békeidőnek nevezünk, lengte körül a fészekben lévő tojásokat, mígnem a fiókák kikeltek, és végül elrepültek, hogy a továbbiakban egyedül boldoguljanak. Itt, a Halküónban ebben a nyugalomban lehet részetek, magatok mögött hagyhatjátok az életeteket, a káoszt és a felelősséget, megtalálhatjátok és táplálhatjátok magatokban a művészetet. Az pedig, amivé itt váltok, ajándék lesz a világ számára.

Hallgatott egy pillanatig, majd szemügyre vette a rá bámuló arcokat, aztán átvágott a szobán, és kinyitotta a félhomályos étkezőbe vezető ajtót.

– Ennyi, emberek – mondta erre Casey. – Most már magatokra hagyunk benneteket. A reggeli hétkor lesz.

A művészek feltápászkodtak, összeszedték a holmijukat, és felvették a korábban abbahagyott beszélgetések fonalát. A mentorokkal együtt elhagyták a verandát, néhányan rámosolyogtak Jennára kifelé menet, mások viszont a holnap induló munkáról beszélgettek. Jenna úgy gondolta, nem tartozik közéjük, kívülállónak érezte magát. De nem bánta. Igazából még tetszett is neki.

Egyedül maradt a verandán, hátralökte magát a lábával, és hintázni kezdett a padon. Az esti zörejeken túl egy ismeretlen, fura madár hangját hallotta. Ahogy a karkötőjét megint forgatni kezdte a csuklóján, az érdekes anyag karcolta a bőrét. A távolból égdörgést hallott.

Betsyt már azelőtt felhívta, hogy átjött az étkező épületébe. Mivel térerő nem volt, a szálláshelyén lévő vonalasról kellett távolsági beszélgetést indítania.

– Jól vannak! – felelte neki Betsy, amikor a lányokról érdeklődött, pedig arra számított, hogy a testvére azt mondja majd, azonnal üljön kocsiba, és menjen vissza Elinore-ba. – Azzal töltötték a napot, hogy felfedezték a ház és az udvar minden sarkát. Holnap talán az istállóba is eljutunk.

– Biztos, hogy minden rendben lesz? – Gyűlölte a gondolatot, hogy csak azért, mert kettesben akart lenni a fényképezőgépével, rásózta a gyerekeit a nővérére.

– Esetleg, ha…

– Jenna! – fakadt ki Betsy. – Jól vagyunk. Tényleg. Próbáld te is jól érezni magad.

Mielőtt letették a telefont, Jenna megadta Betsynek a művésztelep címét és a vonalas telefonszámát.

A központi épületben volt egy asztal, rajta egy vonalas telefonnal. Ha vészhelyzet van, biztos akad valaki, aki felveszi a kagylót.

Kezét a széldzsekije zsebébe süllyesztette, majd elővette a telefonját, hogy megnézze az időt. Fél kilenc. Ha Betsy szerencsés, már le tudta fektetni a lányokat. Akkor tud gyorsan telefonálni egyet, hogy megkérdezze, este minden rendben ment-e. Nem akart túl sokszor telefonálni, nehogy Betsy azt gondolja, nem bízik benne, de nagyon szerette volna tudni, hiányzik-e a gyerekeknek, vagy hogy féltek-e a sötétben, mikor aludni tértek. És hogy Betsynek eszébe jutott-e Addie plüsselefántja.

De amikor a képernyőt nyomogatva megkereste Betsy számát, észrevette, hogy a telefonja még mindig nem észleli a szolgáltatót. Egy kicsit feljebb emelte – ha másoknál látta ezt, mindig nagyon jót nevetett –, és figyelte, életre kel-e. De semmi.

– Hát, ez csodás – morogta maga elé.

Hallotta, hogy az étkező ajtaja, ami a nedvességtől beragadhatott, megnyikordul, mert valaki ki akarja nyitni. Mikor végre engedett, Gregory lépett ki, a kezében egy kis tálnyi sötét valamit hozott, és becsukta az ajtót maga mögött. Nem vette észre Jennát.

– Helló! – mondta ő erre.

A férfi megfordult, a villa megállt a szájában.

– Azt hittem, már mindenki elment – mondta rezzenéstelen arccal.

– Csak telefonálni próbáltam.

– Ne fáradjon! Ez a bádogtető olyan, mint egy erőpajzs. Semmi nem jut át rajta.

A villával a plafon felé mutatott.

Jenna felnézett.

– És kint jobb valamivel?

A férfi megrázta a fejét, és bekapott még egy falatot.

– Itt mindenhol vacak a térerő. Megpróbálhatja, de általában kocsiba kell ülnünk, hogy messzebb menjünk, ha valami nagyon fontos. De valamiért az üzenetek könnyebben átmennek. Néha.

Jenna figyelte, ahogy a szájába tesz még egy falatot.

– Csokis kenyérpuding. Az igazán jó dolgokra várni kell.

Aprót suhintott a villájával, majd elindult az ajtó felé. Ahogy elhaladt mellette, Jenna érezte a cigaretta és a csokoládé illatát. Amikor megszólalt, saját maga is meglepődött, de nem akarta, hogy kisétáljon az éjszakába, és itt hagyja őt egyedül.

– A történet egy részét nem mondta el.

– Tényleg? – Már az ajtón tartotta a kezét, de megállt. – Mit hagytam ki?

– Alküónét – felelte annyira magabiztosan, hogy még ő is elcsodálkozott. – Az özvegyet, aki belevetette magát a tengerbe, amikor megtudta, hogy a férje szörnyethalt egy hajótörésben.

Gregory egy pillanatig hallgatott, mielőtt újra megszólalt.

– Honnan tud erről?

– Az istenek jégmadárrá változtatták, innen a madár későbbi neve. Aztán az Alkyonból valahogy Halküón lett.

A férfi némán bámulta, amitől Jenna gyomra összeszorult. Idősebb volt nála – a negyvenes évei közepén járhatott –, a hajába néhány ősz szál vegyült. Kócos szakálla, napbarnított bőre, görbe lábai arról árulkodtak, hogy a természet, a napfény, a jó levegő közelében él.

– Mindig elmondja ezt a történetet az újaknak? – kérdezte Jenna.

– Igen. És maga az első, aki kijavít. És aki jobban ismeri ezt a legendát nálam.

Jenna megvonta a vállát.

– Csak arra gondoltam, biztos érdekli a történet vége.

Az eső eleredt, a cseppek úgy verték a fémtetőt, mintha kavicsok potyognának. A férfi elkapta róla a tekintetét, és kinézett a félhomályba.

Jenna felállt, és magára húzta az esőkabátját.

– Ki akar menni ebben az esőben? – kérdezte Gregory.

– Ez csak víz. Nem vagyok cukorból.

A férfi elmosolyodott. Olyan apró mosoly volt, hogy ha Jenna nem figyelt volna, el is mulasztja. A derültség meglágyította és elsimította kemény vonásait, elmélyítette a szeme körüli ráncokat. Majd el is tűnt. Kinyitotta az üvegajtót, és megtartotta.

– Csak ön után!

Az ajtóban Jenna ráhúzta a cipzárt a fényképezőgépére, majd elindult lefelé a lépcsőn. Amikor leért, mélyet lélegzett. Az eső sós levegővel, szakállbroméliával és homokkal keveredő illata szinte bódító volt.

– Petrikhór – mondta mögötte Gregory. Az esőcseppek halkan kopogtak a kabátján.

– Tessék?

– Az, amit érez. Ezt az illatot érezzük, amikor elkezd esni az eső. Görög szó. Ilyen az illata annak, ami a görög istenek ereiben folyik.

– Maga aztán sokat tud a görög mitológiáról! – felelte Jenna, és arcába húzta a kapucniját.

– Szeretem kiismerni az embereket. Még jobb, ha nincsenek a közelben, hogy rám szóljanak, ha tévedek.

Tovább bámulta, Jenna pedig zavartan lépdelt, és a fényképezőgépe szíjával babrált.

– Szóval gondolom, maga a mentorom.

– Úgy tűnik.

– Rajtam nem nagyon van mit kiismerni. Nincs mit elemezni.

Gregory bólintott.

– Azt majd meglátjuk.

Még nézte egy pillanatig, majd zsebre tette a kezét.

– Tudja, merre kell menni?

Az előttük kavargó sötétség felé biccentett.

Jenna a kabinok felé nézett. Legalábbis úgy hitte, tudja, merre vannak. Most, hogy a verandát kivéve mindent feketeség borított, összezavarodott. A környék teljes sötétségbe borult.

– Fogalmam sincs.

A férfi tett pár lépést, és megállt mellette.

– Az apartmanok abban az irányban vannak.

A fákon túl látható halvány derengés felé mutatott.

– Kövesse ezt az ösvényt arrafelé úgy kétszáz méter hosszan. Vigyázzon a szarvasokkal! Szeretnek előbújni, amikor esik. – Sarkon fordult, és elindult a másik irányba vezető ösvényen. – Biztosan hamarosan találkozunk.

– Köszönöm! – kiáltotta oda neki Jenna.

A férfi nem felelt.

Elindult lefelé a homokos ösvényen. Az eső halkan szitált, a cseppek ütemesen kopogtak a körülötte lévő bokrokon. Ahogy a fák közötti derengés felé haladt, odanyúlt, lehúzta a kapucnit a fejéről, és hagyta, hogy a langyos eső az arcát és a haját áztassa.

Tizenegy

Betsy

Betsy aznap este épp a lányok vacsoramaradékát takarította el, amikor Ty, egy kicsit korábban, mint szokott, bejött a házba. A lányok az emeleti szobában a pónijukkal játszottak. Ty a verandán lerúgta a cipőt a lábáról, majd bement a konyhába, és arcon csókolta a feleségét.

– Hogy ment a délután? – Majd a hűtőbe nyúlt a jeges teáért.

– Azt hiszem, jól. – Betsy letörölte a spagettiszósz utolsó maradékát az asztalról. – Felfedezték a házat, aztán elvittem őket a tyúkokhoz, majd megérkezett Anna Beth, aki hozott pár játékot. Ők is hoztak magukkal pár dolgot, de itt nincs semmi, amivel játszani lehetne.

– Nincs szükségük olyan sok mindenre, rendben? Ez egy farm. Rengeteg mindent csinálhatnak odakint is.

– Én is így gondolom. Legalábbis ezt remélem.

Ty felhajtotta a teáját, és bólintott.

– Jól fogják érezni magukat. A tehenek és a tyúkok majd lefoglalják őket. Csak ügyelj rá, hogy fejéskor máshol legyenek. Nem akarom, hogy olyankor bárki is ott lábatlankodjon. – A poharát betette a mosogatóba. – Muszáj lezuhanyoznom.

– Feljövök veled. A többi fenti ajtót becsuktam, de Walsh nagyon leleményes. Korábban a fürdőszobapulton állva találtam rá, miközben a fogkrémet majszolta.

Ty felnevetett, és kezébe temette az arcát.

– Hát, ez érdekes lesz!

Mikor az emeletre ért, bedugta fejét a lányok szobájába. Addie még mindig a pónikkal játszott, azok éppen „beszélgettek”. Valami szépségversenyről, koronáról és magas sarkú cipőkről volt éppen szó. Walsh az ágy tetején keresztben feküdt a két párnán, haja az arcába hullott, és már aludt.

– A kisebbik kidőlt – suttogta Ty. Kihátrált a szobából, és a hálójuk felé indult.

– Nem akarsz jó éjt kívánni Addie-nek? – kérdezte halkan Betsy.

Ty megrázta a fejét.

– Majd holnap beszélek vele.

Bement a szobájukba, és becsukta maga mögött az ajtót.

Betsy szeretett volna utánamenni, és elbújni a zárt ajtó biztonságában, de visszafordult a lányokhoz.

– Na, lányok, itt az ideje lefeküdni.

– Alhatok a pónikkal? – kérdezte csendesen Addie.

– Persze. Odafektetjük őket Walsh mellé és melléd.

– Itt alszunk mind a ketten? – és a hatalmas franciaágyra mutatott.

Betsy bólintott.

– Jó lesz így? Nincs két külön ágyam nektek.

Addie megvakargatta az állát, és Walshra pillantott.

– Szerintem ez jó ötlet.

Betsy megemelte az alvó Walsht, és Addie-vel a sarkában elindult vele a fürdőszoba felé. Addie megmutatta Betsynek, hova tette a pulton a fogkeféjüket, majd emlékeztette, hogy mindkettőjüknek pisilnie kell, mielőtt lefekszenek.

Betsy, ahogy tudta, megmosta Walsh fogát, majd ráültette a vécére. A kislány hüvelykujjával a szájában félig aludt, feje az egyik vállára csuklott.

Visszamentek a szobába, Betsy pedig félrehajtotta a takarót, és Walsht az ágy egyik oldalára fektette. Addie felmászott a másik oldalon. Elhelyezkedett az ágyban, a vállukig húzta a takarót, majd átölelte a plüsselefántot.

– Jó lesz itt nektek? – kérdezte Betsy. Ebben a pillanatban biztosra vette, hogy Walsht még egy hurrikán sem tudná felébreszteni, de Addie túlságosan nyugodtnak tűnt. – Biztos nagyon fura nektek, hogy nem a saját ágyatokban alszotok. Ha kellenék, lent leszek a földszinten.

– És te hol alszol? – kérdezte Addie.

– Ott, abban a szobában a másik oldalon.

És megmutatta a csukott hálószobaajtót.

Addie bólintott, majd az oldalára fordult Walsh felé. Amikor lehunyta a szemét, Betsy még állt ott egy darabig, mint aki nem biztos benne, mit kellene tennie. Aztán lekapcsolta az ágy melletti lámpát.

– Ne aggódj! – mondta Addie a sötétben. – Majd én vigyázok Walshra.

Betsy még várt egy kicsit az ajtóban, majd becsukta maga mögött az ajtót. Aztán résnyire mégis kinyitotta. Nem baj, ha beszűrődik egy kis fény.

~

Betsy és Ty csak akkor beszélték át a napjukat, amikor már ágyba kerültek. Ez mindig is így volt; lehet, hogy esténként több órát is együtt töltöttek, tévét néztek, vagy a hátsó verandán ücsörögtek, de ha valami fontosról kellett beszélniük, az volt az íratlan szabály kettőjük között, hogy csak az ágyban kerítenek rá sort.

Mintha a sötétség mindent megkönnyített volna, enyhítette a haragot, a szorongást, az idegességet, így egyszerűbb volt feldolgozni és előhozakodni vele.

Miközben Ty még a fürdőszobában volt, Betsy becsusszant a hűvös takaró alá. A villanyt lekapcsolták, de a hold fénye átszűrődött a függönyön, és vékony csíkokat rajzolt a padlóra és az ágyra.

– Szóval a következő hétben szülők leszünk – mondta Ty, amikor ő is befeküdt az ágyba. – Mindig is gondoltam, hogy eljutunk idáig, bár nem pont így. – Kinyújtózkodott, és ásított egyet. – Mégis honnan tudnánk, hogy kell ezt csinálni? Mi van, ha az egyikük megbetegszik. És a fürdés… hogy működik ez az egész?

– Majd rájövünk. Én azért tudok egy s mást a gyerekekről. – Elmosolyodott. – És szerintem te is többet tudsz róluk, mint gondolod.

– Hát, én nem hinném. Az egyetlen tapasztalatom a gyerekekkel az volt, amikor a szomszédunk unokaöccsére vigyáztam, mert neki dolgozni kellett mennie. A srác kiugrott a hálószoba ablakán, és elszökött a barátjához, aki négyutcányira lakott, miközben aludnia kellett volna.

– Ezt még sosem mesélted.

– Miért? Kellett volna? Nem hangzik túl jól, hogy elvesztettem egy gyereket, miközben vigyáznom kellett volna rá.

Ahogy a ventilátor forgott, a plafonon árnyékok táncoltak. Ty úgy helyezkedett, hogy a lába Betsyéhez simuljon. Betsy érezte, hogy a férfi bámulja, de nem fordította el a fejét.

– Talán ez az egyetlen esélyünk, hogy lássuk, megvan-e bennünk minden, ami ahhoz kell, hogy az ember szülő legyen.

Betsy fölnevetett, de a torka elszorult. Gombócot érzett.

Ty felkönyökölt, az arcuk közel került egymáshoz.

– A legkisebb kétségem sincs, hogy minden megvan bennünk, ami az embert szülővé teheti. Rengeteg minden van itt hozzá. Több száz négyszögölnyi. – Megcsókolta a feleségét, majd újból hanyatt dőlt. – Mondjuk, ha az embernek gyereke lesz, akkor eleinte egy csecsemőről kell gondoskodnia. Teljesen más két olyan kölyökkel, akiket egy egyedülálló anya nevel, aki folyton dolgozik. Nem beszélve arról, milyen életük lehet így.

Betsy az oldalára fordult, és arca alá gyűrte a párnát. Addie-re gondolt, és arra, hogy mennyire eltökélten vigyáz a húgára.

– A lányokkal minden rendben.

~

Az éjszaka közepén Betsy furcsa szipogásra és halk nyöszörgésre ébredt. Halk, elfojtott nyöszörgés volt, de ahhoz pont elég, hogy a legmélyebb álmából fölébressze. Felült az ágyban, ledobta a takarót, és addig tapogatózott az ágyon, míg megérintette Ty karját.

– Ty? Ty! Valaki… – Aztán eszébe jutott: nincsenek egyedül a házban.

– Melyikük az? – motyogta Ty.

– Aludj csak vissza. Majd én megnézem.

A sötétben tapogatózva lábujjhegyen átvágott a folyosón. Az ágynak az az oldala, ahol Walsh aludt, békés volt, és csendes, de ahogy ott állt, és tanakodott magában, mihez kezdjen, Addie térfeléről újabb halk szipogás hallatszott. Az ágy mellé térdelt, és addig tapogatta a takaróval borított kupacot, míg csak meg nem érintette Addie nedves arcocskáját.

– Addie? Mi a baj, kicsim?

– Rosszat álmodtam. Nagyon félelmetes volt.

– Nincs mitől félned – suttogta, és amint ezt kimondta, megborzongott. Gyerekkorában borzalmas rémálmai voltak, még akkor is, amikor más gyerekeknél ezek már rég elmúltak. Ekkor már kilenc-tíz év körüli volt, elég idős ahhoz, hogy emlékezzen a metsző rettegésre és félelemre, amiket azokon az éjszakákon átélt. A szülei mindig csak annyit mondtak neki – és ez volt a legrosszabb –, hogy nincs mitől félnie, és menjen vissza aludni.

Tett egy újabb próbát.

– Mondd el, mitől ijedtél meg ennyire.

– Anyuról álmodtam. Elment. Elment egy nagy iskolabusszal.

– Ettől nagyon elszomorodhattál. De tudod, mit? Anyukád nem egy iskolabusszal ment el, és hamarosan visszajön.

– És hoz nekem valami ajándékot?

– Hát ezt ígérte, vagy nem? Fogadok, hogy talál neked valami gyönyörű dolgot!

Addie bólintott, és megint szipogott.

– Idefekszel mellém? Csak egy kicsit?

– Nem hiszem, hogy…

– Kérlek! Csendben leszek, és nem izgek-mozgok!

Betsy akaratlanul is elmosolyodott.

– Na jó! De csak egy kicsit.

Addie közelebb húzódott Walshhoz, így Betsynek maradt körülbelül húsz centi hely, hogy odabújjon. A csillogó pónikat lerakta a földre, kinyújtotta a lábát, majd magára húzta a takarót. Amint elhelyezkedett, érezte az orrában a babaillatot. Tényleg ennyire megnyugtató az alvó gyerekek illata? Mélyen beszívta. Volt benne egy kis veríték, fahéj, a vacsora után kapott fahéj illata és még valami, amit nem tudott beazonosítani.

Addie, ahogy ígérte, pár percig tényleg mozdulatlanul feküdt, de Walsh álmában felhorkantott, megfordult, és a karját keresztülvetette Addie-n. Addie felkuncogott, majd gyorsan elhallgatott.

– Bocsánat.

– Semmi baj – suttogta Betty. – Fájt?

– Nem. Mindig ezt csinálja – suttogta vissza.

– Te és Walsh otthon is együtt alszotok?

Betsy tavaly nyárról úgy emlékezett, hogy a lányoknak külön hálószobájuk van.

– Néha. Amikor anyunak sokáig kell dolgozni, Walsh általában átjön a szobámba, miután a bébiszitter lefekteti.

– Te mindig vigyázol Walshra, ugye?

– Igen.

Bár Addie arcát nem látta, szinte érezte, ahogy mosolyog.

~

Betsy arra ébredt, hogy Ty az ágy szélén ül.

– Jól megvagy itt? – suttogta.

Betsy megpróbált felülni, de Addie karja útban volt. Álmában áthengeredett Betsy térfelére. Walsh részben Addie-n feküdt, ernyedt karja a nővérén és Betsy vállán nyugodott. Mindhárman az ágy egyik felén feküdtek, a másik fele üres volt.

– Olyan vagy, mint egy mágnes – suttogta Ty vigyorogva. – Nézz csak rájuk! Hozzád vannak tapadva.

A meleg kis testek és az álmos szuszogások között a szíve kis zugába rejtett titkos vágya újra életre kelt. Fölemelte Addie karját, és centiről centire kimászott az öleléséből.

– Nem kell fölkelned – suttogta Ty, miközben Betsy megpróbált feltűnés nélkül kimászni az ágyból. – Csak mikor fölkeltem, hogy kimenjek a fürdőszobába, láttam, hogy nem vagy az ágyban.

– Nincs semmi baj. Nem tudok…

Amikor Betsy kiszabadította magát, Addie nyöszörögni kezdett.

– Betsy néni, kérlek, ne menj!

– Jól van – suttogta Betsy. – Ty bácsi mindjárt melléd fekszik egy kicsit. – Odafordult Tyhoz. – Kérlek, maradj itt vele.

Már majdnem kint volt, amikor Ty utánakiáltott:

– Várj, hova mész?

– Addie rosszat álmodott, és kell valaki, aki odafekszik mellé. Kérlek, tedd meg ezt nekem.

Becsukta a hálószoba ajtaját, nekidőlt, és egy pillanatig élvezte a csöndet, az érzést, hogy kiszabadulhatott az ágyból, és az ismerős, gyerektelen magánszférát, ami körülvette. Kinyújtózott az ágyban – az ő oldala hűvös volt, Tyé még langyos –, és kezét zakatoló szívére tette.

Csak két hét.

Erre a gondolatra a bűntudat, mint egy hatalmas hullám, végigsöpört a gondolatain és a lelkén. Nem lepődött meg rajta. Csak megerősítette azt, amit már amúgy is tudott: rémes anya lenne. A saját anyja távolságtartó és idegen volt; hogyan is remélhetné, hogy neki ennél jobban menne?

Ez a sejtés már két éve kísértette, apránként szivárgott a lelkébe, de most már bizonyossá vált. Ha gyermekei születnének, millió hibát követne el, ezért Isten, aki minden bizonnyal gondoskodik róla, az egyetlen dolgot tette, amit egy gondoskodó Atya tehet: megvédi ezeket a gyerekeket. Megvédi őket tőle. Ez volt az egyetlen logikus magyarázat.

Tizenkettő

Ty

Ty belső ébresztőórája – habár még mindig Addie és Walsh ágyában volt, Addie könyöke pedig az oldalába fúródott, és kitúrta – fél ötkor jelzett, mint mindig. Felkönyökölt. Walsh a nővére mellett aludt összekuporodva, mindkettőjük arcán nyugalom.

Ty hozzá volt szokva, hogy meg kell osztania az ágyát, de nem pont így. Ő és Betsy gyakran feküdtek összefonódva, de amikor lekapcsolták a villanyt, szétváltak, és megszűnt minden intim érintkezés. Ez mindig is így volt, nem bántódott meg rajta egyikük sem, hiszen mindketten szabadon és zavartalanul szerettek aludni. Ez a két kislány mit sem tudott erről. Órákon keresztül szinte rajta feküdtek, a karjukat a fejére tették, beletérdeltek a gyomrába, vagy a lábát rugdosták. Boldog öntudatlansággal adták át magukat az alvásnak.

Visszalopódzott a hálószobájukba, a sötétben megmosta a fogát, majd felhúzta a farmerját és egy tiszta inget. Fogott egy pár zoknit és az övét, majd az ajtóhoz lopódzva szinte már érezte a kávé ízét a szájában.

– Drágám? – hallotta meg Betsy suttogását az ágy felől.

Megfordult, és visszament az ágyhoz.

– Elnézést. Próbáltam halkan felkelni.

Leült az ágy szélére. Betsy álmos melegsége körülölelte, szinte beivódott a csontjaiba.

– Jól vagy?

– Igen.

Ásított.

– Hallottál valamit a lányoktól?

– Egy pisszenést sem. Amikor felkeltem és kijöttem, még csak meg sem moccantak.

– Ott voltál egész éjszaka?

Ty bólintott.

– Elég szorosan fogtak.

Betsy először elmosolyodott, majd halkan fölnevetett, csak egy kis kacagás volt, semmi több. De legalább mutatott egy kis vidámságot.

– Minden rendben volt tegnap éjjel?

– Igen – mondta, és megvonta a vállát. – Persze, hogy rendben. Miért?

– Kicsit feszültnek tűntél.

– Semmiség – felelte, mintha ez lenne a legtermészetesebb. De aztán mély levegőt vett, és várt, mintha keresné a szavakat. Beharapta az alsó ajkát.

– Mi a baj?

Csak higgadtan, Ty.

Betsy megrázta a fejét.

– Csinálok nekik palacsintát reggelire. Szerinted szeretik?

Ty egy pillanatra elbizonytalanodott, az arcát fürkészte… miért is? Nem tűnt levertnek. Sem haragosnak. Sem pedig zaklatottnak. Ez az ő Betsyje. Az ő érzékeny, vicces, zárkózott és gyönyörű felesége. Mit is keres a tekintetében?

Úgyhogy elmosolyodott, és azt mondta.

– Imádni fogják.

~

Amikor az istálló ajtaját kinyitotta, a fejés már tizenhat perce tartott.

Az első negyven már ott állt sorban, a tőgyeik a fejőgépre kötve, a pumpák pedig halk zajjal szívták a tejet a fémtartályokba. A tej és a pénz csodás hangja.

Végigsétált a soron, hogy ellenőrizze a csöveket meg a rögzítést, és elégedetten állapította meg, hogy Walker jobb munkát végzett, mint máskor. Végül talán mégis csak megtanult valamit.

– Vad éjszakája volt, Mr. Franklin?

Walker a nagy seprűvel majdnem elgáncsolta Tyt.

– Vigyázz a szádra, fiam! – egyenesedett fel Carlos a 039-es mellől. – A főnököddel beszélsz.

– Rendben, elnézést. Nem úgy értettem – szabadkozott Walter, és az arca halvány rózsaszínre váltott. Fogta a seprűt, és elment az istálló másik végébe.

– De tényleg – mondta Carlos. – Sosem késel. Ennyire vad volt?

– Semmi közöd hozzá.

– Jaj, ne már, ember! Csak egy aprócska kis koncot dobj már ide!

Ty megrázta a fejét.

– Ezt Gloriával kell elintézned.

Odanyúlt, és megigazította a csövet, majd megsimogatta a 040-es hátát.

– Büntetésben vagyok.

Carlos leült az egyik székre, és levette a csizmáját. Felfordította, és kirázott belőle két kavicsot. Odarugdosta az istálló ajtajához.

– Pár nappal ezelőtt megfeledkeztem az évfordulónkról. Este tízig egy szót sem szólt az egészről. Addigra összegyűlt az összes mérge. Csoda, hogy azt a nőt nem robbantja szét az a sok minden, amiről nem beszél velem.

Ty még egyszer megpaskolta a 040-est, majd hátrament az irodába, hogy felírja magának, hogy fel kell hívnia az állatorvost a tehén patáján lévő sérülés miatt. Útközben belerúgott Carlos lábába.

– Az ilyesmire figyelni kell, barátom. Hallottam, hogy Ollie-nál a Meat-and-Threeben egyet fizet, kettőt kap akció van. El kellene vinned Gloriát egy engesztelő vacsorára.

Ty bement az irodába, de kintről még mindig hallotta Carlos nevetését. Az asztalról elvett egy jegyzetfüzetet és egy ceruzát, leült a kanapéra, de nem kezdett el írni. Nem mentek ki a fejéből Carlos szavai. Ő az ilyesmit „női dolgoknak” szokta hívni, ezért volt, hogy Ty nem igazán mesélt el neki semmit. A Betsyvel való házassága és közös élete magánügy, túl személyes ahhoz, hogy beszéljen róla. De a kimondatlan dolgok miatti feszültség gondolata mélyen megérintette.

Amikor elsőéves volt Auburnban, volt egy Summer nevű barátnője. Ez a név tökéletesen illett hozzá. Vidám volt és hamvas, az orra körül apró szeplőkkel. Mindig boldog volt. Amikor Ty kedveskedett neki valamivel – például meglepte egy csokor, a Toomer’s Drugsban vásárolt százszorszéppel, vagy az órái után megvárta a Haley Centerben –, boldogan mosolygott, átölelte, és összevissza csókolta, nem érdekelte, hogy ki látja őket. Ha pedig valami bántotta, elmesélte neki, kiadta magából, majd maga mögött hagyta. Nem az a típus volt, aki azt mondja, „jól vagyok”, miközben épp az ellenkezője a helyzet.

Amikor végül szakítottak – habár barátok maradtak, mert Summerrel képtelenség volt rossz viszonyban lenni –, Ty megkönnyebbült. Nem mintha valami bús, folyton mérges vagy nehezen megfejthető lányra vágyott volna, de Summer nyílt őszintesége és az a könnyedség, ahogy az érzéseiről beszélt, jobban sértette férfiúi hiúságát, mint ahogy el tudta viselni.

Hallotta, ahogy a 026-os a fejőgépet rugdossa. A fejés végére mindig nagyon ingerült lett, alig várta, hogy kiengedjék a legelőre.

– Itt a vége, főnök! – kiabálta Carlos.

Ty lefirkantotta, hogy el ne felejtse felhívni az állatorvost, majd az asztalra dobta a füzetet.

Az istállóban Carlos már elkezdte a gépről lecsatlakoztatni a teheneket. Ty a sor másik végén ugyanígy tett, és a tőgyeket óvatosan krémmel kente be, hogy elkerüljék az irritációt.

Amikor végeztek, a tehenek kiballagtak a legelőre reggelizni. Walker kinyitotta a kaput, hogy beengedje a következő negyven tehenet a fejéshez, aztán ő, Carlos és Ty végigmentek a soron, fertőtlenítették a tőgyeket, hozzácsatlakoztatták a fejőgéphez, és ellenőrizték, hogy van-e valamelyikkel probléma.

Várniuk kellett pár percig, míg a fejés lezajlott, úgyhogy Ty a műanyag hordó tetején lévő kávéskannából öntött magának, majd a falnak támaszkodott.

– Szóval Ollie-nál. Szerinted ez beválik?

Ty oldalról Carlosra sandított, és látta, hogy komolyan beszél.

– Dehogyis, ember! Nehogy odavidd! Csak vicceltem.

– Miért? Remek náluk a törpeharcsa.

– Elhiszem. De tényleg egy isten háta mögötti bisztróba akarod Gloriát évfordulós vacsorára vinni? Amikor már így is elszúrtad az egészet? – csóválta a fejét Ty.

– Akkor mi volna a javaslata, Mr. Románc? Nincs nagy választék errefelé.

– Csak harminckét kilométerre vagyunk a parttól, ahol naplementében vacsorázhattok. Vidd oda!

Carlos ivott egy korty kávét, és elfintorodott.

– Borzalmas ez a lötty!

A félig teli poharat bevágta a szemetesbe, de az pattant egyet, és a kávé a falra fröcskölődött. Carlos válogatott káromkodásokat mormolt el a bajsza alatt, majd fogott egy rongyot, és letörölte a falat.

– Te mióta is vagy házas? Tíz éve?

– Nyolc.

Odahajolt, és ellenőrizte a 080-as tőgyét. Még pár perc.

– Hát, én pedig tizenöt… vagyis tizenhat éve. Honnan tudsz ennyit a nőkről?

– Szerintem csak szerencsés vagyok.

– Frászt! Betsy biztosan mindent megkap tőled, amit csak kíván.

Amikor Ty erre nem mondott semmit, Carlos felnevetett.

– Szóval amit Betsy akar, azt meg is kapja. Látom ám, ki hordja nálatok a nadrágot!

Ty a barátjára pillantott.

– Hülye vagy.

Fogta a nedves rongyot, és letörölte a kávét, amit Carlos otthagyott.

Amikor az újabb negyven tehenet megfejték, jött a következő kör, és Ty letérdelt a 096-os mellé. Pont a sor közepén állt. Tudta, hogy ezzel majd összezavarja Carlost – ő szeretett sorban haladni –, de nem érdekelte. A 096-os Rosie volt, és neki különleges bánásmód járt.

Miközben megtisztította, és rácsatlakoztatta a fejőgépre, az Auburnben töltött első évére gondolt, amikor Betsyt megismerte.

Minden egyes nap a szántóföld mellett kocogott apró kis futónadrágjában, ujjatlan trikóban, felkötött hajjal. A barátnői csacsogását még az istállóban is lehetett hallani, de Betsy általában hallgatott, és le nem vette róla a szemét. Még akkor is érezte a tekintetét, amikor nem is nézett oda. A nézése szinte égette a vállát, a tarkóját.

Amikor már nem választotta el őket a fémkerítés, és hivatalosan is együtt jártak, rájött, hogy mennyire jó ez a különbözőség. Bár nem volt a régi barátnőjének, Summernek a szöges ellentéte – nem volt szomorú, ingerlékeny, sem pedig lehangolt –, nem volt annyira negédes sem. Amikor felbosszantotta valami, néha beszélt róla Tynak. Ilyenkor hangosan méltatlankodott, mérgelődött, ő pedig elégedetten nyugtázta, hogy nem fél átengedni magát az indulatainak. A legtöbb esetben viszont csak hallgatott, Tynak pedig össze kellett szednie minden tudását, hogy kitalálja, mire gondolhat.

Emiatt a titokzatosság és ismeretlen mélység miatt férfinak érezhette magát.

Úgy érezte, az ő feladata, hogy lemerüljön ebbe a mélységbe, és megfejtse az összes titokzatos rejtélyt.

Most is őt választaná. Csakis őt. Még úgy is, hogy arra gyanakodott, Betsyben, akárcsak Carlos feleségében, ott lapulnak a ki nem mondott mondatok.

Tizenhárom

Jenna

Bár a Halküónban mindenki szabadon tehette a dolgát, és nem volt szigorú napirend, Jenna szokásos rutinja már az első pár napon kialakult. Reggeli, fényképezés, erdő. Semmi jóga. Aztán ebéd és még egyszer ugyanez. Egyedül csinált mindent. Néhány művész összeállt, és együtt festett, rajzolt, épített, de Jennának borsódzott a háta az erőltetett udvariaskodástól, a kényszerbarátságoktól és attól, hogy mások a véleményét kérdezik, és mély, filozofikus válaszokat várnak. Köszönte, ebből nem kér.

Azt viszont szerette volna, ha a mentora egy kicsit többet foglalkozik vele. A többiek a fejüket összedugva, az aznapi munkáról komoly beszélgetésbe merülve, a mentorukkal az oldalukon jártak-keltek a telepen. Mivel az ő mentora folyton felszívódott, kívülállónak érezte magát.

A harmadik nap délutánja volt. Aznap reggel az apartmanjából hívta fel Betsyt, nehogy megszakadjon a vonal. Miután újra bocsánatot kért az alkotóközösség és a gyerekek miatt, hogy felborította Ty és az ő terveit, Betsy összeszidta.

– Jenna, most már ott vagy! Így döntöttél, és szokj hozzá. Ha nem arra figyelsz, ami miatt ott vagy, az egész csak időpocsékolás.

Fura volt, hogy Jenna épp ugyanezeket a szavakat forgatta a fejében.

– Lazíts! Mi jól vagyunk. A lányok is nagyon jól vannak. Ne aggódj miattunk. Te csak… tedd a dolgod. Amikor majd végeztél, mind itt fogunk várni rád.

Jenna hosszan, mélyen felsóhajtott. Betsynek igaza van. A döntést ő hozta meg, és bíznia kell a nővérében és a saját lehetőségeiben. Arra gondolt, amit Delores mondott a repülőgépen lévő oxigénmaszkokról, mielőtt idejött Halküónba. „Néha törődnöd kell magaddal is, hogy a gyerekeiddel is jól törődhess.”

Szedd össze magad. Csináld, amiért idejöttél.

Most, hogy megnyugodhatott, hogy a gyerekei jó kezekben vannak, szerette volna átadni magát a művészetnek, ami csak rá vár, készen állt, hogy a szeme és az ujjai tegyék a dolgukat, de minden egyes elkészült fotóját haszontalannak látta. Nem tudta megmondani, mi nem stimmel, de valami hiányzott belőlük. Céltalanok, értelmetlenek voltak.

Mielőtt a gyerekei megszülettek, leginkább embereket fényképezett. Nyugalomban lévő és mozgó testeket. Miután Addie és Walsh megszülettek – vagy Maxszel a botanikus kertben és a Centennial Parkban tett kiruccanásai alkalmával –, megpróbálta átirányítani figyelmét a természetre is, de a kedvenc témája továbbra is az emberi reakciók maradtak. Ahogy a vágy vagy a félelem átsuhan az arcukon.

A Halküónban, ahol hosszú idő után újra egyedül lehetett, nem tudta, hogy fogjon hozzá. Itt csak fák, mocsár és sár volt.

Ezekről a zavaros pocsolyákról, lármás madarakról és fura állatokról kellene fotókat készítenie? Ezen a „csendes, elzárt búvóhelyen” – ahogy a szórólap írta – csak ez volt, semmi más. Meg a hőség.

A fényképezőgépe tokjában lévő mobiltelefonja korábban üzenet érkezését jelezte. Arra az esetre tartotta magánál, ha (nála vagy Betsynél) vészhelyzet adódna, de valahányszor megnézte a telefont, alig volt térerő. A berregés – ami az egyetlen, nem természetből származó hang volt, amióta reggeli után eljött az étkezőből – nagyon meglepte. Amikor kinyitotta a tokot, és megnézte, sok mindenkire gondolt: Betsyre, Maxre, még Deloresre is. De ezt a számot nem ismerte fel.

Hiányoztál ma reggel. A pultossrác, amelyik olyan sokat beszél, azt mondta, leruccantál a tengerpartra. Jó neked! Megadta a mobilszámodat. Remélem, nem baj, hogy használom is. Bízom benne, hogy jól vagy, és pihensz. Megérdemled. Sam

Samre gondolt, ahogy aznap reggel megérkezett a Full Cupba, és abba a sorba áll, aminek a végén ő szolgál ki. A fekete hosszúkávéra, amit valószínűleg még azelőtt megrendelt neki, hogy Mario felvilágosította, ma nem fog csatlakozni hozzá a szokásos „nem randijukon”.

Nem igazán volt módja tisztázni, hogy ő nem csak úgy „leruccant a tengerpartra”, ahogy Mario mondta neki. Nem adták meg egymásnak a telefonszámukat, az egyetlen alkalom, amikor kommunikáltak, az a napi tíz perc volt, amikor Jenna egy kicsit lazíthatott. Ám még Sam társaságában sem tudott igazán felengedni. Nem akarta, hogy a férfi túlságosan hamar rájöjjön, hogy vele lenni túl sok, túl kockázatos, túl… akármi.

Megpróbált visszaírni (Köszi, hogy jelentkeztél. Még nem élvezem annyira, de minden jobb, mint Mrs. Richet kiszolgálni.), de megint nem volt térerő.

Ez biztos a Halküón koncepciójának része: gyűjts össze néhány művészt a semmi közepén, vágd el őket a külvilágtól, és nézd meg, mi fog történni. Ami Jennát illeti, egyáltalán semmi nem történt.

Olykor elővette a fényképezőgépét, és végigpörgette a képeket. A Halküónnak volt egy hatalmas Epson nyomtatója, ott bármikor kinyomtathatta volna az egyik képét, hogy beszéljen róla a csoporttal az egyik esti workshopon. Eddig még nem élt ezzel a lehetőséggel, nem érezte, hogy készen állna arra, hogy egy rakás idegennek beszéljen a munkájáról, akik majd megmagyarázzák, mire gondolt alkotás közben. Különben is, mi ütött itt mindenkibe, hogy folyton meg akarják fejteni, ki mit akar a művészetével mondani?

Miért érdekelne ez engem? Letérdelt a földre, egyik térde belesüppedt a sárba, a nadrágja vizes lett. Ez az ő művészetük. Mi mást tehetnék azonkívül, hogy ezt tiszteletben tartom? Persze ők legalább haladnak valamerre. Ő viszont a két feje fölött repkedő héját és a fákon rohangáló mókusokat leszámítva itt áll egyedül, kb. egy kilométerre az alkotótábortól. Az őt körülvevő szépség teljesen új számára, de képtelen úgy megörökíteni, hogy hiteles legyen. Csak körbe-körbe jár, hiányoznak neki a lányai, és várja, hogy megérintse az ihlet. Eközben folyik róla a veríték.

Ebből elég! Visszatette a fényképezőgépet a tokba, és elindult, hogy megvacsorázzon.

~

Az étkező, amikor belépett, beszélgetés zajától volt hangos. A művészek és a mentoraik együtt ültek a szobában és az üvegezett verandán lévő hosszú asztaloknál.

Mostanra már hozzászokott, hogy az ő mentora nincs mindig kéznél, mint a többieké. Ezt rendben találta. Már mindenki tálcáján étel volt, úgyhogy Jenna hátrament az asztalhoz, fogott egy tálcát, és vett a grillezett rákból, a rizsből, a spárgából és a salátából. Az asztal végén brownie is volt. Nem csokis kenyérpuding, de ez is megteszi.

Kezében a tálcával és a jeges teával úgy érezte magát, mintha újra a gimnáziumban lenne. A menők mosolyogva beszélgetnek az asztalnál. Az egyik asztal végén talált egy üres helyet, és letette a tálcáját. Mielőtt ő maga is leülhetett volna, meglátta Casey-t. Most egy másik, bár hasonlóan divatos jógaruhát viselt, és ott ücsörgött a vele szemben lévő padon.

– Hogy mennek a dolgaid?

– Jól, azt hiszem, jól – Jenna elrendezte maga előtt az ételét és az italát, majd leült. – Mármint úgy értem, még mindig keresem a helyem, azt hiszem.

Ivott egy korty teát.

Casey bólintott.

– Tökéletesen megértelek. Időbe telik, amíg az ember megszokja a csendet és azt, hogy itt semmi nem vonja el a figyelmét. Annyira hozzászoktunk a zajhoz és a nyüzsgéshez, hogy amikor az életünk lelassul, nos, egy kicsit… összezavarodunk. Valami ilyesmi, ugye?

Jenna kezében megállt a pohár.

– Persze. Igen. Ilyesmi.

– Hm, hm – dünnyögte Casey, kezét az állára tette, majd kiegyenesedett. – Észrevettem, hogy nem beszélsz túl sokat az esti foglalkozásokon. Szeretjük hallani, hogy érzitek magatokat, és hogy idáig mit tanultatok. Lehet, hogy úgy gondolod, ez nem fontos, de az apró lépések is a haladást jelzik. Nem gondolod?

Ahogy jelentőségteljesen ránézett, és bólintott hozzá, az a magabiztosság és a bátorítás tökéletes elegyének tűnt. Jenna azon tűnődött, ezt a mozdulatot vajon a tükörben gyakorolja-e.

Casey háta mögött a jobb oldalon meglátta, hogy Gregory ott ül az asztalnál Yannickkal, azzal a mentorral, akit mindig egy hatalmas vázlatfüzettel és egy doboz rajzszénnel látott az alkotótábor különböző pontjain. Elmélyülten beszélgettek, de ahogy figyelte őket, Gregory elkezdett felé nézegetni. Egy pillanatig bámulta, aztán visszafordult Yannickhoz.

– Igen, tudom – Jenna a szalvétájával babrált. – És talán így is van. Csak… csak… Szóval a dolgoknak magamban néha több értelmét látom, amit fölösleges szavakkal túlmagyarázni. Ez így érthető?

– Persze, természetesen. Csak ne feledd, mi itt mindannyian ugyanabban a csónakban evezünk. Mind megpróbáljuk meglelni magunkban a szenvedélyt, a belső késztetést. – Felállt, és megigazította magán a jógatrikót. – Ha majd készen állsz rá, örömmel meghallgatom, mire jutottál. – Majd csöndes és kecses léptekkel elsétált.

Jenna korábban is találkozott már Casey-hez hasonlókkal, amikor Wyomingban jógát oktatott abban a kolóniában vagy kommunában, ahogy Betsy nevezte. Kreatív, megvilágosodott emberek találtak otthonra ott. Mindannyian ugyanazokért a dolgokért lelkesedtek: lelj rá a benned élő szenvedélyre, a belső fényedre, blablabla. Miközben szeretett ott lenni, hiszen távol volt a családja kritikájától és értetlenségétől, úgy érezte, nem jut el a nagy felismerésig, hiába áll hozzá nagyon közel, nem tudja úgy átadni magát neki, mint a többiek. Habár jógát oktatott, és használta az ezzel járó szavakat, idegennek, a közösségtől távolinak érezte magát. Csakis akkor tudott átszellemülni, amikor kettesben volt a fényképezőgépével.

Vacsora után mindenki összegyűlt a tornácon, hogy bemutassa az aznap készült munkáját. Minden talpalatnyi helyen, amit nem a művészek vagy a teás- és borospoharaik foglaltak el, vásznak, jegyzettömbök, vázlatfüzetek és laptopok sorakoztak. Miközben mindenki előrukkolt a munkájával, Jenna a fényképezőgépére bámult.

Szerette volna, ha ennek a kis fekete szerkezetnek a látványa megnyugtatja, hiszen ez volt a záloga annak, hogy eltölthet itt néhány hetet ezekkel az emberekkel, az igazi művészekkel, akikhez képest egy senkinek érezte magát.

Max annak idején azt mondta, hogy a tehetsége olyan, mint egy ritka, csiszolatlan gyémánt. Biztos úgy vélte, hogy elég lesz csak kiengedni őt a szabadba, hogy azzá az igazi fotóssá és művésszé váljon, akinek született. De a fényképezőgép csak megbénította. Megakadályozta minden kísérletét annak, hogy valami érzékleteset hozzon létre, mintha a gombokon lévő ujjai merev faágak lettek volna.

Ahogy körben haladtak, mindenki elmesélte a csoportnak, hogy az aznapi tapasztalatai hogyan járultak hozzá a művészetéhez. Miután egy tőle nem túl messze ülő nő elmorzsolt egy könnycseppet, miközben elmesélte, hogy jutott túl a hónapokig tartó írói válságán, és hogy végre megszült ötven oldalt a nagyon fontos amerikai regényében, Jenna felállt, és résnyire nyitotta az ajtót, hogy nagyobb zaj nélkül kiosonhasson. Miután becsukta maga mögött, hatalmasat sóhajtott, majd elnyelte a vigasztaló szürkület.

A sűrű, éjszakai levegőben keveredett a fenyőillat és a nedves föld szaga. Mostanra Jenna megtanulta, hogyan juthat el sötétben az apartmanokig. Égve hagyta a lámpát, és a halvány fény az ablakában úgy vonzotta, akár a mágnes.

Első este azt mondta Casey-nek, hogy a Halküón olyan, mint egy tábor, és ezt a kezdeti megállapítását most is tartotta. Itt minden rönkből és vastag deszkából épült, és még a házak is olyan takarosak voltak, mintha kifinomult ízlésű felnőtteknek és gyerekeknek építették volna. Az apartmanok (legalábbis az övé) kicsik voltak és takarosak, kívül ciprusfából és cédrusból készült borítás fedte őket.

Lent volt egy kis konyha és egy fürdőszoba, felül pedig egy dupla ágy, egy kényelmes szék és egy kis öltözőasztal. Csak éppen annyi, amennyire szüksége volt.

Bement, és letette fényképezőgépét a keskeny konyhapultra. Legszívesebben azonban kivitte volna, és behajította volna a tóba. Ehelyett inkább felmászott a létrán, és végigdőlt az ágyon lévő színes takarón. Még csak pár napja érkezett ide, és maga is elcsodálkozott rajta, mennyire otthon érzi magát ebben az aprócska házban. Szívesen itt maradt volna az erdőben rejtőzködve még egy darabig, hogy megmártózzon a tóban. De a pulton magányosan heverő fényképezőgép hívogatta. És tudta jól, hogy ez nem hagyná sokáig nyugodni.

Nagyot sóhajtott, hogy a vállában és a nyakában fölengedjen a nyomás. Fölemelte a kezét, és szemügyre vette a hüvelyk- és mutatóujja közötti rést, ahol aznap korábban megcsípte egy rovar. Még mindig fájt, és a csípés helyén apró, piros foltot látott.

Kezét a halvány fény felé fordította. Kis méretű tenyér, rövid ujjak. Pont, mint az anyja keze. Még a körmei is hasonló formájúak voltak, vékony, ovális alakú körmök mélyen ülő fehér holdacskákkal. Fogalma sem volt, honnan tudja ezt. Ő és az anyja sosem beszéltek a kezükről. Igazából semmiről sem beszéltek.

Jenna a kezébe temette a fejét, és arra gondolt, hogy az a hat évvel ezelőtti telefon milyen váratlanul érkezett. Amióta eljött Tuscaloosából, és először Wyomingba, majd Asheville-be, Észak-Karolinába költözött, az anyjával nem sokszor beszélt. Valahányszor szóba álltak egymással, világos volt, hogy nem értenek egyet abban, Jennának mihez kellene kezdenie az életével. Aznap viszont Betsy volt a vonal végén, aki sebes tempóban hadarta el azt a rengeteg információt. Anya, az összetört kocsi a 31-es autópályán, otthon az asztalán talált papírlap rajta egy rövid levélkezdeménnyel. Kedves Jenna! Bárcsak…

Jenna kinyújtóztatta, majd összeszorította a lábujjait, aztán megismételte a mozdulatot, és amennyire csak lehetett, kiegyenesítette a lábát. Őrizte azt a levelet. Most nem volt itt nála, otthon, a hálószobában az éjjeliszekrény fiókjában tartotta. Amióta az apja azt mondta, ezt neki kell őriznie, nem olvasta el újra, de az a pár szó így is beleégett az emlékezetébe.

Lehúzta a cipőjét, és hangos csattanással a padlóra dobta. Néha szeretett azon ábrándozni, hogy folytatódott volna az anyja levele, ha szánt volna rá időt, hogy befejezze, mielőtt aznap elindul. Mielőtt elvesztette a kontrollt az autó fölött, és a másik kocsi átment a felezővonalon az ő sávjába.

Kedves Jenna! Bárcsak másképp alakultak volna köztünk a dolgok.

Kedves Jenna! Bárcsak elmondtam volna, mennyire szeretlek.

Kedves Jenna! Bárcsak tudnád, mennyire különleges vagy.

Ő viszont realista volt, és inkább nem álmodozott. Sokkal valószínűbb, hogy a mondat úgy hangzott volna: Kedves Jenna! Bárcsak jobban hasonlítanál a nővéredre.

Tizennégy

Betsy

Azután, hogy azon az első napon Betsy a lányok ágyában kötött ki, ami érzelmileg és fizikailag is kimerítette, lassacskán kezdett hozzászokni a helyzethez. Jóval a lányok előtt kelt, reggelit készített, segített nekik felöltözni, aztán kivitte őket. Amikor bent voltak a házban, a kedves kis dolgaik és az ártatlan álmatag szokásaik teljesen szétforgácsolták minden percét, és minden határozottsága elillant. Odakint könnyebb volt. Friss levegő, tágas tér.

Walsh, miután legyőzte a félhomályos óltól való félelmét, a tyúkokat és a tojásokat szerette a legjobban, Addie-nek viszont a tehenek voltak a kedvencei. Kiválasztott egyet, és Ty felügyeletével az istálló ajtaja mellett tartott faládában lévő durva kefével gondozhatta is. Miután ezzel végzett, almahéjjal, banánhéjjal és száraz kenyérrel tömte tele, míg csak Ty észre nem vette, és rá nem szólt.

– Miért nem adhatok neki több finomságot? – kérdezte egyszer Tyt, amikor a férfi elvette tőle a maradék kenyeret. – A finomságnak mindenki örül, még a tehenek is! Ty bácsi, neked tudnod kell ezt! Neked sok tehened van.

Ty Betsyre pillantott, és elfojtotta majdnem kitörő nevetését.

– Igen, tényleg. És igazad van, szeretik a finomságot. De nem kényeztethetjük el őket. Ha túl sokat adunk nekik, megfájdul a pocakjuk, mint a gyerekeknek.

Megpaskolta a tehén farát, aztán kivezette Addie-t az istállóból.

A lányok imádtak a mezőn a csöndben füvet és lóherét legelésző tehenek között rohangálni. Amikor megunták a futkosást és a gőzölgő tehénlepények kerülgetését, Carlos vagy valamelyik másik alkalmazott feltette a traktorra, és elvitte őket egy körre. Addie, valahányszor meglátta a legelőn az ürülékszállító kocsit, nevetésben tört ki. Ty ugyanis festetett az oldalára egy hatalmas fekete-fehér méhet, ezért Addie úgy hitte, hogy a hosszú, cső alakú tartályban méz van.

Amikor Addie rájött, mi az, amit a kocsi valójában szállít, és főleg, hogy mindez visszakerül a földekre, hogy táplálja a füvet és a gabonát, amivel a teheneket táplálják, abbahagyta a nevetést. Ty megpróbálta elmagyarázni a tápláléklánc lényegét, de Addie elfintorodott, és a téma nem érdekelte többé.

~

Jenna szerdán újra telefonált, éppen akkor, amikor Betsy egy nedves ruhával tisztogatta a lányok arcát, hogy aztán rájuk adhassa a pizsamát. Odaadta a telefont Addie-nek, hogy mondhassa, hogy jó éjt, de amint kimondta, hogy Halló!, a vonal megszakadt.

– Anyu, itt vagyok, itt vagyok! – ismételgette Addie kiabálva, és a telefont jól odanyomta a füléhez.

Betsy elvette tőle, és megpróbálta újrahívni Jennát.

De csak a hangpostát érte el. Addie kirohant, és dühösen az ágyra vetette magát. Walsh kerekre nyitotta a szemét, és az alsó ajka remegni kezdett. Jenna üzenete arról, hogy a térerő rossz, csak később érkezett meg, és azt írta, amint tud, újra próbálkozik. Betsy megpróbálta elmagyarázni a hálózat problémáit és a megszakadt hívások okát, de aznap mindkét lány könnyekkel a szemében feküdt le aludni.

Jenna másnap is telefonált, de akkor már kilenc óra is elmúlt. A lányok már két órája ágyban voltak.

– Ne haragudj, hogy ilyen későn hívlak – mondta. – Egész nap nem volt térerő. Ez az első alkalom, hogy hívást tudok indítani.

– Nincs semmi baj. Bárcsak korábban is tudtál volna telefonálni! A lányok nagyon szeretnének beszélni veled. Felkelteném őket, de…

– Nem, nem, ne fáradj. Hamarosan újra telefonálok. Jól vannak?

– Hiányzol nekik, persze, de boldognak tűnnek. Hát te hogy vagy? Sok képet csináltál?

Jenna hallgatott egy darabig, mielőtt újra megszólalt.

– Igen, persze. Egész nap kint vagyok, és rengeteg időm jut arra, amit szeretnék. A napirend nagyon rugalmas. A táj gyönyörű. Pálmafák, szakállbroméliák, egy kis tó három békával és gekkók. Minden dús és zöldellő.

– Jól hangzik! – Betsy félrehúzta az ágytakarót, és bemászott az ágyba. Ty még mindig odalent volt, és a meccs utolsó pár percét próbálta elcsípni.

– Igen… – felelte erre Jenna. Aztán elhallgatott.

– Minden rendben?

– Csak hirtelen eszembe jutott anyu. Emlékszel, amikor bevittük a takarónkat az ágy alá, és elbújtunk?

Betsy elmosolyodott.

– Persze. Ott tartottuk a dugi csokipudingokat.

– Igen. Anyu sosem értette, miért tűnnek el olyan gyorsan. Szerintem a szemetesben landoló üres dobozokat sosem vette észre. Arról meséltél nekem, milyen lesz felnőttnek lenni, és hogy mik leszünk majd. Hogy bármik lehetünk. Te a Prescott Brandingnél akartál dolgozni. Emlékszel? A nyári gyakorlatok után biztos volt, hogy kapsz náluk munkát.

Betsy kinyújtotta a lábát a takaró alatt.

– Ó, igen, emlékszem.

Mintha ezer éve lett volna, hogy az volt a régi álma, hogy Birmingham legnagyobb reklámügynökségénél legyen pénzügyi vezető.

– Te pedig színésznő, állatorvos és fotós akartál lenni.

– És azt mondtad, az lehetek, ami csak akarok.

– Igen. Te biztosan ugyanezt mondod Addie-nek és Walshnak. Hogy az lehet belőlük, amik csak akarnak lenni.

– Igen, ezt mondjuk nekik, de… mégsem lehet belőlünk bármi, nem igaz? Ez néha egyszerűen csak nem működik. Úgy értem, itt vagy te. Úgy volt, hogy majd nagy cégek kampányait bonyolítod, de ehelyett feleségül mentél egy farmerhez, és teheneket tartotok. Nem akarlak megbántani, vagy ilyesmi, de nem ez volt a terv.

Jenna mély levegőt vett.

– Akkoriban tényleg azt gondoltuk, hogy csak megyünk előre, és minden utunkba eső dolgot kipróbálunk, de aztán a dolgok nem mindig úgy alakulnak.

Betsy kinyújtotta a lábát. Hosszasan mesélhetett volna arról, hogy az életében mi alakult úgy, és mi nem, ahogy eltervezte, de ehelyett a húgára figyelt.

– Mi van veled, Jenna?

– Semmi. Csak… nem mindig kaphatjuk meg, amit akarunk. – Kis időre elhallgatott. – Elnézést, ennek semmi értelme. És ezt a dalt mindig is utáltam.

– Mit szeretnél, amit nem kaphatsz meg?

Amint ezeket a szavakat kimondta, már látta is maga előtt a hosszú listát, amire Jenna vágyhatott.

Persze az is lehet, hogy Betsynek a saját listája jutott eszébe, a vágyai, amik foglalkoztatták, majd kiröppentek az ablakon, és eltűntek az éjszakai égbolton.

– Én csak… Arra gondoltam, hogy talán nem volt olyan jó ötlet idejönni. Már rég feladtam a fényképezést. Miért is erőlködnék azon, hogy újrakezdjem? – Egy pillanatra elhallgatott, aztán halkan hozzátette: – Szerinted anya mit szólna ahhoz, hogy most itt vagyok?

Betsy lehunyta a szemét, igyekezett körültekintően fogalmazni.

– Szerintem boldog lenne, hogy valami olyasmivel foglalkozol, amit igazán szeretsz.

– Tényleg? De hát Wyoming is éppen erről szólt volna. És az azelőtti program is Seattle-ben. Miből gondolod, hogy most mást gondolna?

Jenna rövid, fáradt nevetést hallatott.

– Azt mondta, vagy rászokom a drogokra, vagy teherbe esem. Nem tartott valami sokra.

– Ó, Jenna, ő nem úgy értette…

Elhallgatott. Az anyjuknak ez volt az a tulajdonsága, amivel a legjobban meg tudott bántani másokat; mindig megmondta, amit gondolt, és soha nem köntörfalazott. Jennánál a szavai mély sebet ejtettek.

– Nem, semmi baj. Minden rendben. Az egyik nagy aggodalma végül is megalapozottnak bizonyult. A drogokra viszont nem tervezek rászokni, úgyhogy milyen más baj történhet még?

Betsy felült, előrehajolt, mintha a húga ott ülne előtte.

– Nézd, most már nem számít, anya mit gondolna arról, hogy elmentél a Halküónba. Már felnőttél, és… szerintem ez jó ötlet volt. Múlt hétvégén olyan izgatott voltál miatta. Biztosan nagyon nehéz újra megszoknod egy ilyen… kreatív közeget, de ez neked való. Tudom! Csak adj időt magadnak.

Miről beszél? Csak nem épp arról próbálja meggyőzni a húgát, hogy legyen művészibb, szabadabb szellemű? Még jó, hogy Ty nincs itt, hogy hallja.

– Függetlenül attól, hogy először mit gondolt erről az egészről, anya biztosan nem akarná, hogy feladd.

Csönd.

– Talán igazad van – sóhajtott fel Jenna. – Sajnálom. Most már hagynom kellene téged és Tyt aludni. A lányok korán fölkeltenek?

Már megint ugyanazt csinálta. Amikor a beszélgetés személyesre vagy komolyra fordult volna, Jenna valami könnyedebb témára váltott. Betsy sem tett másként. Ez sokkal egyszerűbb volt, mint arra figyelni, ami fáj. Felsóhajtott.

– Nem túl korán. Elsőként Walsh ébred fel, aztán énekelni kezd, amivel Addie-t is felveri. Aztán mindketten lejönnek.

Jenna fölnevetett.

– Te és Ty azért bírjátok?

– Jól vagyunk, persze. De a lányok nagyon fognak örülni neked, amikor visszajössz.

Jenna nagyot sóhajtott a telefonba.

– Akkor most elbúcsúzom. Hamarosan újra telefonálok.

– Biztos, hogy jól vagy? Ha bánt még valami… Én itt vagyok, ha valakivel beszélnél róla.

Régebben annyira magától értetődő és normális volt, hogy bíztak egymásban. Egykor csakis ők ismerték egymás titkait.

– Tudom. Köszönöm. Minden rendben.

És letette. Betsy ledobta a telefont, és hátradőlt a párnáira.

~

Úgy tízéves lehetett, amikor egy magazinban fölfedezett egy igazán elegáns és előkelő ágyat, és megkérte a szüleit, hogy az övére szereljenek görgőket. Amikor nemet mondtak, könyörgőre fogta. Végül egy szombat délután, mielőtt az apjának a városba kellett volna mennie vezényelni, hozott egy doboznyi görgőt. Úgy, ahogy volt, szmokingban és a vasalt mandzsettáival bemászott az ágy alá, és a lábakra egyenként fölszerelte őket. Mire végzett, mindene poros volt, de az ágy centikkel magasabb lett. Betsy ragyogott örömében, és keresett egy porkefét.

Attól a naptól fogva a Betsy ágya alatti hely volt az ő és Jenna titkos búvóhelye.

Színeztek, rádiót hallgattak, pudingot ettek, és élénk, fantáziával teli történeteket meséltek egymásnak szirénekről, sárkányokról, sötét ellenségekről és jóképű hercegekről. Ezekben a jó mindig győzött, a gonosz veszített, és az álmok valóra váltak.

Később ez volt az a hely, ahol Jenna először beszélt Betsynek a fotózás iránti rajongásáról. Ő már tudta, hogy Betsynek művészi hajlamai vannak, hiszen bármit le tudott rajzolni, gyors és biztos ecsetvonásokkal festett, és iskola után olykor ottmaradt, hogy a rajzteremben segítsen kimosni az ecseteket. De Betsy addig a pillanatig nem tudta, hogy a fotózás is érdekli.

Amikor hetedikesek voltak, azon a bizonyos napon Jenna bemászott az ágy alá, és ingerült hangon suttogva bevallotta, hogy elemelte az anyjuk Nikonját – azt, amivel a pácienseiről készítette a képet az inspirációs falra –, és fákról meg levelekről készített fekete-fehér fotókat a kedvenc művészéről tartott prezentációjához.

– De hát ez csodás, Jenna! – mondta Betsy. – Anya megöl, amikor rájön, hogy használtad a gépét, de fogadok, hogy a képeid csodásak!

– Igen, azok voltak, de senkit nem érdekelt. Mrs. Lipscomb kettest adott, mert nem a megfelelő paravánt használtam a prezentációhoz. De nem az én hibám volt. Mire rávettem anyát, hogy vegyünk egyet nekem, már csak sárga volt. Mrs. Lipscomb háromrészes fehéret akart.

– Ennyi? A sárga háttér miatt adott kettest?

Jenna felsóhajtott.

– A fotókhoz egy bizonyos fajta ragasztót kellett volna használnom. De én kivettem a miénket a konyhai fiókból.

Betsy Jenna kezébe nyomott egy műanyag kanalat és egy pudingot.

– Sajnálom.

Betsy tizenöt évesen már jól tudta, hogy a csokoládé a legtöbb problémát képes megoldani. Vagy legalábbis sokat segít.

Jenna kinyitotta a pudingot, és lenyalta a csokit a zárófóliáról.

– Azt is mondta, hogy Ansel Adams nem is igazi művész. Vagy legalábbis nem olyan, akire oda kellene figyelnünk. Azt mondta, hogy ha fényképezést akarok tanulni, várnom kell a gimnáziumig, ott majd vehetek órákat.

Betsy körbeforgatta a kanalat a pudingospohárban, hogy az utolsó cseppet is kikanalazza.

– Ezt fogod tenni! És biztos sokkal jobb fotós leszel, mint a tanár. Tehetséges vagy, Jenna. Csak gyakorolj tovább! Lehet, hogy anya megengedi, hogy máskor is használd a fényképezőgépét.

Jenna a fejével nemet intett.

– Elejtettem, amikor Mr. Barton kutyája ugatni kezdett mögöttem. Eltört a lencséje.

Betsy lehunyta a szemét. Jennával mindig valami ilyesmi történik. A szándéka jó, de menet közben valahogy mégis mindig elszúrja a dolgokat. Ennyit arról, hogy az álmok mindig teljesülnek.

~

Betsynek, ahogy a titkos rejtekhelyüktől távol ott feküdt a saját felnőttágyában, eszébe jutott mindaz, amit Jennának akkoriban mondott. Ez mind hazugság lett volna? A való életben rengeteg jó és rossz dolog történik, az egész állandó harc és megmenekülés. De ha az ember keményen dolgozik, bármit elérhet. Nem?

Mindez talán csak részben igaz.

Néhány álom túlságosan elérhetetlennek tűnik, például amikor az aprócska fiú langaléta szeretne lenni, a duci lány az iskolában beleszeret a bálkirályba, vagy a félénk srác az iskolai színdarab főszerepére vágyik. És akkor itt ez a fiatal lány, aki fotózni szeretne, de csakis azt hallja, hogy rossz álmot választott, annak eléréséhez pedig rossz módszereket. Betsy legbelül érezte, hogy ezt a fiatal lányt biztatnia kell, megerősítenie abban, hogy ne törődjön a kétkedőkkel és a borúlátókkal, csakis az álmaira koncentráljon.

De mi van az ő álmaival?

Törekedett, imádkozott, és mindent megtett, amit csak lehetett, de semmi sem történt. Vajon hol jön el az a pont, amikor egy álom kergetése hiábavalóvá válik? Eljön az a pillanat, amikor csak hagyni kell, hogy az álom elillanjon? De mi van akkor, ha az álom a lényed, a lelked része? Akkor mi van?

Tizenöt

Betsy

– Kimehetünk a tehenekhez? – kérdezte másnap reggel Addie, miközben Walsh azon mesterkedett, hogy elkapja Ettát a játszószobában. – Szerinted már felébredtek?

– Már órák óta ébren vannak.

Betsy épp kitöltötte magának a második csésze kávét.

– Kimehetünk megnézni, hogyan reggeliznek, de van egy ötletem. Öltözzünk fel, és nézzük meg előbb a tyúkokat! Megnézzük, hány tojással szolgálhatnak nekünk, és utána megyünk a tehenekhez.

Addie szeme elkerekedett.

– Lesznek kiscsibék is?

– Ma biztosan nem. De segíthettek kiszedni a tojásokat a fészekből.

Walsh a hátsó udvart szaladta körbe, Addie pedig óvatosan belopakodott a tyúkólba. Először nem volt valami biztos a dolgában, de a szeplős tojások iránti kíváncsisága végül győzedelmeskedett. Betsy megmutatta neki, hogyan kell óvatosan benyúlni a tyúkok alá, kiszedni a tojást, és a kosárba tenni. Addie kiszórt egy kis eledelt a padlóra, majd kiszaladt az ólból, hogy csatlakozzon Walshoz.

Betsy kiszórt a tyúkoknak még egy lapát eledelt, aztán kiment, és bezárta maga mögött az ajtót.

Mire az istállóba értek, a tehenek nagy részét már kiterelték a legelőre. Az oldalsó karámban csak néhány várakozott, azoknál úgy sejtették, hogy valami egészségügyi problémájuk van, és a vizsgálatra várnak. Amikor az istállóba léptek, Ty felnézett.

– Nos, jó reggelt! – mondta a lányoknak. Odalépett Betsyhez, és a dereka köré fonta a karját. – És jó reggelt neked is – suttogta.

Addie meghúzogatta Betsy kezét.

– Betsy néni, te tudtad, hogy Ty bácsi horkol?

– Hékás! – Ty letérdelt hozzá, és ránézett. – Ez titok!

Betsy fölnevetett.

– Ez egyáltalán nem titok, Addie. Szerintem az utca végén lakó szomszédok is tudják, hogy Ty bácsi horkol. De a tehenek egészen biztosan.

Addie kuncogott.

– Mi a mai program? – kérdezte Ty, amikor Addie elszaladt mellőlük, hogy körülnézzen az istállóban.

Walsh nekirohant egy padnak, feldöntötte, de aztán összeszedte magát, majd letérdelt, hogy megvizsgáljon valamit a padlón.

– De hát látod! A lányok a teheneket akarták látni. Addie folyton azt mondogatja, hogy fel akar ülni az egyik hátára.

Addie, amikor ezt meghallotta, odakapta a fejét.

– Hm – mondta az állát vakargatva Ty. – El kell mennem Rogerhez egy traktoralkatrész miatt, de Walker úgyis tartozik nekem, és ő igazán jó gyerek.

Walker, aki a pajta másik oldalán a fejéssel foglalatoskodott, felpattant a tehén mellől.

– Mit segítsek, Mr. Franklin?

– Kell valaki, aki körbevezeti ezeket a hölgyeket az istállóban. Mivel múlt szombaton korábban elkéredzkedtél, hogy meglátogasd a barátnődet, ma nem gond egy kicsit tovább maradni, igaz?

A heti munkán kívül Walker szombat délelőttönként is besegített a fejésbe és a takarításba. Az apja azt akarta, hogy a nyári szünetben annyit dolgozzon, amennyit csak lehet.

– Ó, hm, hát persze – felelte Walter, miközben az ádámcsutkája fel-le ugrált. – Habár úgy volt, hogy találkozom Erinnel… – A tekintete találkozott Tyéval. – De igen, persze, megoldom.

Ty összecsapta a tenyerét.

– Nagyszerű! Esetleg elvihetnéd Addie-t és Walsht Rosie-hoz.

Betsy elmosolyodott. A 218 tehén közül Rosie volt számára a legkedvesebb. A pofija, ha lehet ilyet mondani, helyesebb volt, mint a többieké. A tenyésztésben nem szerepelt valami jól. Ty úgy vélte, lehet, hogy meddő, de Betsy bízott benne.

Addie és Walsh követték Walkert az oldalt lévő karámhoz. Betsy már indult volna utánuk, de Ty elkapta a karját.

– Szerinted hogy vannak a lányok?

Erre ő vállat vont.

– Szerintem jól. Ma egyikük sem említette Jennát.

Ty bólintott, és beharapta a száját.

– Két hét elég hosszú idő, hogy magukra hagyd a gyerekeidet.

Betsy, miközben figyelte, ahogy Walker és a lányok odaérnek Rosie-hoz, aki éppen füvet rágcsált, mély levegőt vett.

– Lefogadom, hogy hiányoznak neki – felelte. – Legalábbis remélem, hogy így van. Nézd csak meg őket!

Addie Rosie fejénél állt, és az orrát vakargatta. Walsh pedig odanyomta az arcát szőrös pofájához. Közben lehunyta a szemét, és mosolygott. Rosie csak rágott tovább, rá se hederített, hogy a két kislány dédelgeti.

Betsy bólintott. Még ennyi év után is úgy ismerte Jenna minden arcizmának rezdülését, mint a tenyerét.

Múlt héten pedig Jenna arcán az érzelmek széles skáláját tudta beazonosítani a hirtelen jött szabadság miatti örömtől az elválás fájdalmáig. Vajon melyik arckifejezés járt legközelebb az igazsághoz?

~

– Ilyet mi nem ehetünk.

– Nem ehettek szőlőt?

Betsy épp akkor tálalta fel a hátsó verandán a grillsajtból és szőlőből álló ebédet a lányoknak.

– És miért nem?

Jenna elfelejtette volna megemlíteni, hogy a lányok allergiásak a szőlőre?

– Anyu mindig kettévágja nekünk a szőlőt. Ha így esszük meg, a torkunkon akadhat, és megfulladhatunk tőle!

Hát persze. Betsy bement, kivett a konyhaszekrényből egy kést, és visszament a verandára.

– Megjegyeztem: a szőlőt félbe kell vágni – mondta és nekiállt. – Értettem!

Miközben Betsy vagdosott, Walsh a szőlő felé nyúlt, de Addie gyorsan elrántotta a kezét.

– Óvatosan! – mondta neki.

Az ebéd végeztével – ami közben szerencsére nem követett el további hibákat – otthagyta Addie-t, aki szerette az Anna Bethtől kapott könyvek társaságában tölteni az időt, a félálomban lévő Walsht pedig felvitte, hogy ágyba tegye. Mire visszaért, Addie is elaludt, ahogy Betsy előre sejtette. A lányok egész délelőtt játszottak az összes, farmon fellelhető állattal: a tehenekkel, a macskával, az egerekkel az istállóban és az ideges tyúkokkal.

Amint a konyhába sietett, hogy összegyűjtse a bögréket és a cipőket, Ty visszaért Rogertől. Betsynek eszébe jutott, hogy azokon a napokon, amikor nem volt ideje bejönni a házba ebédelni, mennyire keveset evett, azt is az irodában. Volt, hogy ez csak néhány zacskó csipszet jelentett. Esetleg egy almát. A poharakat a mosogatóba, a cipőket az ajtó mögé tette.

Miután megnézte Walsht odafent, a kezében egy pohár jeges teával és egy barna zacskóba bugyolált paprikás-sajtos szendviccsel a kezében kisurrant a hátsó ajtón.

Látta, hogy Ty a hátsó kerítésnél áll, és kezével leárnyékolja szemét a tűző nap elől. A mezőn a traktor lassan döcögött, hárman pedig a földet bámulták, mintha valami kincset keresnének. Amint közelebb ment hozzá, Ty megfordult, és a másik oldalon gyors és határozott léptekkel visszament az istállóhoz. Betsy belépett az első ajtón, és ráköszönt. Majd átment az épületen, és az iroda előtt futottak össze.

Ty mosolyogva nézett rá. Az izzadtság cseppjei kiütköztek az ajka fölött és a szemöldökén. A fejéhez nyúlt, és kivett a hajából néhány fűszálat. Még mindig sűrű, szőke haja volt, mint a főiskolán, bár a halántékán akadt már néhány ősz hajszál. Ezeket a tincseket Betsy éppen annyira szerette, mint a homloka ráncait.

– Mi van abban a zacskóban? – kérdezte tőle Ty.

Odanyújtotta neki.

– Hoztam neked egy szendvicset. És teát.

Odaadta neki a poharat, Ty két kortyra meg is itta a felét.

– Köszönöm. Igazi angyal vagy. – Elvette tőle a zacskót. – Bármi is ez, sokkal jobb, mint amit ma ettem volna.

– Mi a helyzet a traktorral?

– Az ékszíjnak annyi. A tavaszi vetést még valahogy kibírta, de az aratás előtt muszáj csinálnunk vele valamit, mielőtt ideér a vihar. Ja, igen, Roger ideszállít néhány plusz furnérlemezt is, amikor elhozza az alkatrészt. Be akarom fedni az istálló felső ablakait.

– Máris? De hát még nincs itt a vihar, vagy igen?

Betsy általában gondos figyelemmel kísérte az időjárás-jelentést, de az utóbbi zűrzavaros napok miatt megfeledkezett róla. Mivel tudta, hogy a viharok azt jelentik, hogy nem lesz elég tej, sosem említette Tynak, hogy a viharok közeledte különös izgalommal töltötte el.

Hurrikán nem gyakran fordult elő. De az igen, hogy a trópusi vihar, ha mással nem is, de hatalmas széllel, hűsítő esővel érkezett, ami elég ok volt Betsynek arra, hogy egy könyvvel az első ablakhoz üljön. Szinte rosszul érezte magát attól, mennyire kedvére való volt a látvány.

Ty megrázta a fejét.

– Nincs, de az nem árthat, ha felkészülünk rá, nem igaz? A dolgok nyár végén szoktak rosszabbra fordulni. Az öböl vize gyorsan felmelegszik.

Betsy próbálta kifürkészni, mennyire ideges. A hurrikán, amit évekkel korábban a nagyapjával átéltek, mindig ott motoszkált a gondolataiban, úgyhogy mindent elkövetett, hogy a farmot biztonságban tudja.

– A meleg tengervíz nem valami jó jel.

– Hát nem. – Ty megdörzsölte a tarkóját, majd ivott még egy korty teát. – A lányok bent vannak?

– Mindketten elaludtak. Kimerítette őket a délelőtt. – Az istálló ajtajából visszanézett a ház felé. – Hagylak dolgozni.

Betsy visszaindult, de Ty elkapta a kezét.

– Gyere ide!

Magához húzta.

– Mi az? – kérdezte erre ő, de már tudta a választ. Látta a szemében.

– Azóta akarom ezt, amióta reggel megláttalak, de apró kis szemek figyeltek minket.

Megcsókolta. A csók íze sós, de meleg, ismerős érzés volt. Ty átkarolta, hogy az ajkuk még közelebb kerülhessen egymáshoz.

– Ty!

Betsy a válla fölött hátranézett. Walker épp akkor lépett ki a pajtából, ujjai az iPhone-ján babráltak. Nem figyelt másra, csak arra az üzenetre, amit éppen bepötyögött, de Carlos és a többiek akármelyik pillanatban visszaérhettek.

– Ne aggódj miattuk. Nem jönnek vissza addig, amíg Roger ide nem ér.

Ty újra megcsókolta, Betsyt kissé zavarták az ajka fölötti szőrszálak, de nem nagyon.

– Most tudok csak igazán örülni, hogy azt a kanapét betettük az irodába.

Betsy hátrahúzódott, és elkerekedett a szeme.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

A szája mosolyra húzódott. Játékosan mellbe bokszolta Tyt.

– Te megőrültél. Ne is álmodj róla!

– Gyors leszek!

Ahogy elmosolyodott, az arca vörös színbe váltott.

– Mármint gyorsak leszünk. És csöndesek.

Felvonta a szemöldökét.

Betsy beharapta az alsó ajkát.

– Nem hinném, hogy ez jó ötlet. Nem akarom megbotránkoztatni a teheneket. – Megint elnézett Ty válla fölött. – Vagy Walkert.

Ty továbbra is vizslatta, a szája és a szeme reménykedést és némi csalódottságot tükrözött. A tekintete végül a kopott bakancsán nyugodott meg.

– Persze, ne is botránkoztassunk meg senkit… De talán…

Nagyot sóhajtott.

– Talán?

Újra odasimult hozzá, a gyomrában a vágy és a zavart izgalom furcsa elegyét érezte.

Ty megrázta a fejét, aztán adott az arcára egy puszit.

– Semmi. Később találkozunk.

Etta sétált be az istállóba, és körözni kezdett Betsy lába körül. Betsy lehajolt, és megsimogatta a fejét, majd a macskával a nyomában elindult kifelé.

– Betsy! – kiáltott utána Ty.

Odafordult.

– Köszönöm az ebédet! – mondta neki rövid habozás után.

~

Betsy először Ty nyakába szeretett bele. Egészen pontosan a tarkójába. Aztán a vastag, erős, szeplős alkarjába, amin szinte világítottak a szőke pihék.

Csak egy srác volt – ahogy később megtudta, agrárhallgató –, aki a teheneket etette, miközben ő a legelő mellett kocogott. Ő tényleg a sport kedvéért futott, még úgy is, hogy ez remek közös program volt a barátokkal, és mindig remélték, hogy elcsípnek egy éppen edző focicsapatot közben.

Betsy korábban egyáltalán nem ismert farmereket – kivéve azokat, akikkel Birminghamben a Pepper Place termelői piacon találkozott szombat reggelente –, így látta meg Tyt, aki a tenyeréből etetett egy hatalmas bikát. Lebarnult tarkóján a bőr puhának tűnt. Eszébe jutott, hogy előző este a barátnője a legutóbbi randijáról mesélt, neki pedig most kedve lett volna átugrani a kerítésen, és odasimulni ehhez a tarkóhoz.

Elfutottak a mező mellett, de még megfordult, hogy utoljára megnézze magának. A nyugodt, magabiztos kiállását, ahogy a kalapja áll szőke fején, ahogy farmerje a csípőjére simul. Már azelőtt elképzelte a vele való életet, mielőtt először köszöntek volna egymásnak. Fél év múlva pedig már össze is házasodtak, utána nyáron lediplomáztak, és a következő két évet a farmon való kemény munkával töltötték.

A hosszú napok izzasztóak voltak, fáradságos munkával teltek; a termőföldeket két év alatt fel kellett készíteni az aratásra, ügyelni kellett a szarvasmarhákra, tárgyalni Ty nagyapjának embereivel, eldönteni, hogy közülük kire van szükség. Betsy bevetette a marketingszakon tanultakat, hogy a Franklin Tehenészet megjelenjen a közösségi médiafelületeken, beléptek néhány délkeleti tejtermeléssel foglalkozó szervezetbe, és tárgyalni kezdtek a környékbeli boltokkal és piacokkal. A farmot hamar megszerette, élvezte, ahogy részt vehettek a közösség és a régió életében.

De a fizikai munkának sosem volt vége: építkezés, kapálás, vetés, terelés, etetés. Pont olyan keményen dolgozott, mint Ty, és még olyan izmokat is megdolgoztatott magán, amiről nem is tudta, hogy léteznek. Olykor maga is elcsodálkozott, milyen élete lett végül, de olyankor megjelent Ty az istálló másik végében, odasietett hozzá, és a csókja sós és édes volt.

Amikor elkapta tekintetét a szoba másik végéből, a lába elgyengült. Amikor egy szervezeti gyűlésen az asztal alatt megfogta a kezét, tudta, miért választotta őt és ezt az életet. A közös életüket.

Minden este kimerülten, de boldogan zuhantak ágyba. Örömüket lelték a farmban, egymásban, várakozással tekintettek az előttük álló évekre és arra az életre, ami rájuk várt. Akkoriban nem botránkozott volna meg azon, amire az imént Ty az istállóban célzott. Most elpirult a gondolattól, hogy ott szeretkezzenek úgy, hogy a többiek a közelükben vannak, de annak idején ő lett volna az, aki ezt kezdeményezi.

~

Betsy lábujjhegyen ment fel a hátsó lépcsőn, és nyitotta ki az ajtót, de az óvatossága fölösleges volt. Addie mélyen aludt, a szája félig nyitva, az arca pirospozsgás a délutáni hőségben. Felnyúlt a plafonon lévő ventilátorhoz, és elindította. Amikor a szellő felborzolta Addie haját, besurrant a házba, és becsukta az ajtót maga mögött. Walsh is aludt fent az emeleten. Fogalma sem volt, meddig kellene pihenni hagyni őket. Ez is olyasmi volt, amiről nem gondolta, hogy meg kellene kérdeznie Jennától, mielőtt elment.

Belépett a hűvös hálószobába, ahol szintén ment a ventilátor, az ágy pedig nem volt bevetve. Ahelyett, hogy rendet rakott volna, ahogy máskor szokta, lerúgta a cipőjét, és karjait széttárva lehevert az ágyra. Aztán odanyúlt Ty párnájáért, és szorosan átölelte.

Vajon lesznek még valaha ugyanolyanok a dolgok, mint azelőtt, amikor még képes volt felszabadultan elengedni magát? Amikor Ty szorosan átöleli a derekát, az ajkuk egymáséhoz közelít, a lába elgyengül, és neki minden porcikája feloldódik az ölelésben. A levegő kettőjük között szenvedélytől és vágyakozástól izzik.

Azelőtt nem okozott problémát, hogy elengedje magát, könnyű volt, mintha felkapná egy áramlat, és a langyos hullámok átölelnék és a bőrét simogatnák.

De ez régen volt, még mielőtt a mindent magával ragadó titokzatosságot, önkéntelenséget és derűlátást felváltották a vizsgálatok, a tűszúrások, a bekarikázott dátumok a naptárban, és a kéthetente esedékes találkozás a rózsaszín pöttyös ruhás ápolónőkkel. Amikor még minden mókás, könnyed, friss és új volt közöttük.

Tynak valahogy sikerült túljutnia ezen az egészen, az életének ezt a részét gondosan bezárta egy biztonságos fiókba. Betsy viszont elakadt valahol félúton, belegabalyodott ebbe a zűrzavaros, kusza helyzetbe, amit még maga sem látott át igazán. Pedig majdnem sikerült, de aztán mégsem. És ha ez a Betsy nem úgy működött, ahogy Isten és a természet kijelölte, hogyan is fogadhatta volna el a könnyed életet, és adhatta volna át magát a felhőtlen örömnek? Mindez túlságosan merésznek tűnt. És egy ekkora megrázkódtatás után túl egyszerűnek.

Dr. Fields viszont úgy vélekedett, hogy ebből nem kellene problémát csinálni.

– A spontán teherbeesés akármikor megtörténhet – mondta. – Úgyhogy önöknek nem szabad feladni. Próbáljanak lazítani.

Ezek voltak a fájdalomdíjként odavetett búcsúszavai, amikor az irodájában felálltak, hogy elköszönjenek tőle. Előtte még elhadarta az összes lehetséges okot, mivel semmi konkrétumot nem talált, ami problémát jelenthetne. A szokásos eljárás – méhen belüli mesterséges megtermékenyítés, ezt Ty nem szívesen mondta ki – az ő esetükben nem működött, pedig ezt az egyszerű eljárást háromszor is megpróbálták. Az orvos javasolt egy negyedik kísérletet is, de ez a három sikertelen próbálkozás épp elégnek bizonyult.

– És akkor… Van még valami, amit tehetnék? – kérdezte Ty az orvostól.

Betsy ránézett.

Mivel Ty eleinte nem rajongott a gondolatért, hogy felkeressenek egy meddőségi specialistát, meglepte, hogy további lehetőségek iránt érdeklődik.

– Ó, mindig van valami lehetőség – felelte az orvos. – Azt gondolom, a lombikprogram működhet önöknél.

– Gondolja, hogy az megoldás lenne?

Az orvos rövid ideig hallgatott.

– Esély mindig van.

Betsynek ez a szünet volt a fordulópont.

Tynak pedig a pénz.

A tehenekből jól megéltek, de a lombikprogramot nem tudták volna kifizetni. A klinika pénzügyi tanácsadója átvette velük a kiadásokat, megbeszélték, hogy tudnák finanszírozni az eljárást és a gyógyszereket, a teszteket, vizsgálatokat és minden ezzel járó procedúrát. Mindent számításba véve sokkal jobban lenullázták volna magukat, mint ahogy elképzelték. Volt ugyan biztosításuk, de ennek összege nyomába sem ért a megtermékenyítés eljárási költségeinek.

Igaz, hogy – ahogy ezt a tanácsadó is hangsúlyozta – a gyermek jó befektetés a jövőre nézve, de milyen jövő jutott volna nekik, ha a házat, az istállót és a tehenészetet, ami a megélhetést biztosítja számukra, jelzáloggal terhelik meg? A gondoskodáson és a szereteten kívül így mit tudnának adni a gyerekeiknek?

Ty eltökélten intett nemet erre az ajánlatra. Betsy tudta, hogy aznap éjjel a sötétben, amikor a lábuk összeér, még szóba kerül a téma. Meghallgatja, vigasztalja, amikor sír majd, sőt, talán ő is ejt pár könnycseppet, hogy búcsút kell mondaniuk ennek a régi vágynak. De a tények makacs dolgok. Ezt a kezelést nem engedhetik meg maguknak. Ideje továbblépni.

Az orvos ekkor említette meg a természetes teherbeesést.

– Az ima esetleg segíthet – mondta végül jóindulatúan.

Mindez öt hónapja, január elején történt, és ez nem volt egyszerű évkezdés számukra.

Az orvos szavai – „esély mindig van” – folyton ott jártak az eszében, ám nem tudta, hogy hidalja át az űrt a vágyai és a valóság között: a meddőségére nincs magyarázat. Ha hagyományos terméketlenséggel lett volna dolga, azt el tudta volna fogadni; diagnosztizálják a problémát, és megkeresik a megoldást. De azt, hogy nincs magyarázat, nem tudta feldolgozni. Semmi baj nem volt velük. Nála is és Betsynél is minden rendben volt, együtt mégsem működött a dolog? Ez hogy lehetséges?

Hetekig őrlődött ezen, a gondolatai körbe-körbe jártak, mint egy körhinta, úgyhogy egy komor márciusi napon, a tavasz eljövetelét várva úgy döntött, véget vet ennek. Fogta a nagyanyjától örökölt sárga, horgolt gyerekholmikat, összecsomagolta, és bezárta a szekrénybe. A tavalyi összefirkált naptárt kidobta. A virágos könyvet elrejtette az öltözőasztal fiókjának mélyére abban a szobában, amit gyerekszobának szánt. Az egyetlen lehetősége az volt, hogy továbblép, hát megtette.

Mindig is azt gondolta, hogy mire harmincéves lesz, gyerekeket nevel. Úgy hitte, képes lenne az életét átadni a gyereknevelésnek. És most itt van, közeledik a harmincadik születésnapja, az üres szobában pedig két kislány alszik; csak épp nem az övéi.

Tizenhat

Jenna

Jenna a mocsaras terület fölött átívelő roskatag, sással, gyékénnyel és a vízből kimeredő göcsörtös ciprusokkal övezett hídon állt. A posvány egyik oldalán liliom virított, a másikon egy béka sütkérezett a napfényben. Könyökét a korlátra támasztva az objektívre koncentrált, és megpróbálta megörökíteni a pillanatot, mielőtt a béka elugrik, de a vakító fénytől semmit sem látott.

Már hét napja volt a Halküónban. Casey és Gregory folyton arról magyaráztak, hogy a magány és a csönd – valamint a szigorú napirend hiánya – az elmélyülést és a kemény munkát hivatottak elősegíteni. Igazat beszéltek. A szigorú napirend hiánya, nem is beszélve arról, hogy a fotós mentor folyton felszívódott, azt jelentette, hogy Jenna, ha nem akart, napokig senkivel sem találkozott. Eljárt enni az étkezőbe persze, de az esti találkozókat sikerült különösebb visszhang nélkül kihagynia.

A különcködése persze azt is jelentette, hogy senki nem tudott arról, hogy még semmi jelentőset nem alkotott.

Rengeteg soha nem látott szépség vette körül – zavaros mocsár, sárga, brekegő békák, világoszöld gyümölcsű pálmafák, égig érő fenyők, borzas, szakállbroméliával borított tölgyek –, de valahányszor megpróbálta megörökíteni, kudarcot vallott. Mintha túlságosan akarta volna.

Tetszett neki, hogy senki sem ellenőrzi, és nem jár a sarkában azt kérdezgetve, hogy halad, de körülbelül a hét közepén kezdett bepánikolni. Végre az ölébe pottyant ez az elképesztő lehetőség, és hagyja kicsúszni a kezéből. Semmiképp nem akart úgy hazamenni, hogy ne tudjon semmit mutatni, amit itt készített volna. Nem ezért hagyta ott a gyerekeit.

Mögötte a híd másik oldalán valami megmozdult az erdőben. Belebámult a félhomályba, de a verőfény még sötétebbé tette az árnyékokat. Mindenütt csak fatörzseket és leveleket látott, majd észrevette, hogy az egyik fatörzs elindul felé. Nem is fatörzs volt. Egy ember.

– Bocsánat! Nem akartam megijeszteni! – mondta.

Gregory volt az, de ezúttal nem volt rajta a bőrdzsekije, amit, ha visel, ebben a hőségben nevetségesnek tűnt volna, viszont még mindig ugyanazt a kopott farmert viselte. A nyakában fényképezőgép, a hóna alatt állvány.

– Örülök, hogy maga nem egy aligátor.

– Egy aligátor?

– Az! – ahogy Gregory közelebb ért, Jenna a kezével árnyékot tartott a szeme fölé. – Az előfordul itt Floridában, nem?

– De igen, viszont sokkal valószínűbb, hogy egy rókával vagy egy tatuval akad össze. Láttam már errefelé aligátorokat, de nem nagyon mutattak érdeklődést az emberek iránt.

– Ezt jó tudni.

– Mi a helyzet magával? Az csak nem egy mosoly volt az arcán? Csak egészen apró, de én láttam!

– Minden remek. – Megfogta a fényképezőgépét. – Szerintem ezek a fotók nagyszerűek lesznek.

A férfi felhúzta a szemöldökét.

– Remek, az jó. Gondolja, hogy hoz valamit az esti találkozóra?

Jenna mély levegőt vett, és gyorsan kifújta. Mi van? A mentora elkezdte volna a munkáját végezni?

– Nem tudom. Nem igazán szeretem mások elé tárni a zavaromat.

– Mitől van zavarban? Mind azért vagyunk itt, hogy tanuljunk, nem? Hogy átadjuk magunkat a szenvedélyünknek.

Jenna megpróbálta visszafogni magát, de nem sikerült. Önkéntelenül is bosszúsan nézett rá.

De Gregory nem haragos tekintetet villantott rá, ahogy várta, hanem elnevette magát.

– Tudom, mire gondol. Ez egy kicsit sok már. És idegesítő is.

Odalépett mellé a hídra, és rákönyökölt a korlátra. A nap elé épp bekúszott egy felhő, ami egy pillanatra eltakarta a fényt.

– Szóval van valami más elfoglaltsága is azonkívül, hogy itt van a Halküónban? – Nekidőlt a korlátnak, és lefotózta. A férfi a vizet nézte. – Gondolom, nem a parton sütkérezik egész álló nap.

Jenna arcát elöntötte a pír, és egy másodpercre lehunyta a szemét. Amióta először meglátta ott az étkezőben, a magabiztossága beindított nála valami ösztönös védekező reakciót. Muszáj óvatosabbnak lennie. Nem ismeri ezt a férfit eléggé ahhoz, hogy szarkasztikusan kommunikáljon vele.

– Nem sütkérezem, az egyszer biztos. Aktív fotós vagyok. Magazinoknak, folyóiratoknak és tankönyvkiadóknak is dolgozom. Megyek, ahova a munka hív. Ezért is nem voltam itt az elmúlt pár napban. – Metszőn nézett Jennára. – Azt mondták, nem vagyok valami figyelmes mentor.

Jenna, még ha várt is volna némi bocsánatkérést (és némileg ez volt a helyzet), ez nem éppen ez volt.

– Most pedig valami olyasmin dolgozom, amire remélem, a National Geographic igényt tart majd. Florida elfeledett helyeit fotózom. Szokatlan téma, szokatlan nézőpont. Ez a mentori feladat itt a Halküónban pont kapóra jött, hiszen úgyis itt kell lennem. Két legyet, tudja…

– És mik azok az elfeledett helyek? Ez a rész nekem nem éppen annak tűnik. Tele van művészekkel.

A férfi bólintott.

– Részben igaza van. De az ilyesfajta helyekben az a nagyszerű, hogy bár zsúfoltnak tűnik, két- vagy háromszáz méterre ott van mondjuk egy mocsár, ami maga az őstermészet. Érintetlen. Valójában – és jobbra, az öböl mögött húzódó erdős rész felé mutatott – odamegyek. Találtam arrafelé valami ritkaságot a múlt héten, de nem volt nálam a fényképezőgépem. Velem jöhet, ha akar. Megmutatom, miről beszélek.

A híd végéhez érve a homokos, poros ösvényre léptek, ami túl keskeny volt két embernek. Ahogy beljebb haladtak az erdőbe, az árnyékok egyre sötétebbek lettek.

– Mintha egy másik világ lenne – mondta Jenna. Az ágak fölöttük egymásra hajoltak, és köztük alig tudott átszűrődni a napfény. Körülöttük mindenütt láthatatlan állatok és madarak nesze és zörejei. – Nem éppen az a délvidék, amit én ismerek, az egyszer biztos.

– Pedig földrajzi értelemben ott vagyunk, de ez csak ennyit jelent. Mintha a történelem előtti időkben járnánk, nem? Így nézhetett ki ez a hely évmilliárdokkal ezelőtt. Sötét volt és nedves. Fura zajok. Minden fa árnyékában fura lények.

– Na jó, kezd halálra rémíteni.

Gregory felnevetett.

– Elnézést! Amikor ilyen helyeken járok, mint ez itt, mindig izgatott leszek. Ezért is szeretem a munkámat. Az én irodám az egész világ.

Miközben sétáltak, mutatott néhány fát és növényt. Fekete gumifa és egyszerű parti fűz. Amerikai mocsárciprus. Magasra nőtt fügefák. És a madarak: kócsagok és szürkegémek. Fehér pelikánok és rózsaszínű kanalasgémek. Még mangrovekakukk is, ami pedig igazán ritka. Úgy tűnt, Gregory mindenhez ért egy kicsit.

– Ez a ciprus itt a mérete alapján több száz éves lehet. Az erdő pedig ugyanígy nézhetett ki akkor is, ahogy most. Azonkívül, hogy nagyobb és dúsabb lett itt minden, nem változhatott valami sokat.

Jenna a büszke ciprusra gondolt, ami évről évre egyre magasabbra tört a napfény felé, és nem érdekelték a körülötte lévő változások.

– Oké, már közel járunk. Nézze csak!

Balra letértek az ösvényről a sűrű, magas fűből és indákból összenőtt bozótosba.

Valahonnan víz csobogása hallatszott. A felhőkkel eltakart nap és a fölöttük lévő lombos fák miatt minden zöldeskék színű homályba burkolódzott, majd a sűrű bozót egyszer csak kinyílt, és eléjük tárult egy sziklák övezte kis öböl és egy vízesés. A patak úgy három méter magasból zuhogott a lenti kis tóba. Onnan pedig egy keskeny kis vízfolyás – amit akár át is lehetett lépni – csordogált a fák felé.

– Nem éppen a Niagara, de ilyet nem nagyon lát Floridában.

Gregory letette az állványt és a fényképezőgépét egy száraz levelekből álló szigetre.

– Itt nem nagy a szintkülönbség, de ahhoz pont elég, hogy legyen egy kis vízesés.

– De honnan jön a víz? – Jenna lehajolt, és a víztükröt vizslatta. Annyira tiszta volt, hogy a meder aljáig látott. A szélén sekély volt, és befelé mélyült. – Itt eddig csak posványt és állóvizet láttam. Ez pedig itt folyik. Ilyesmit itt sose láttam.

– Ez itt a Singer Creek. A legenda szerint egy indián asszony, akit a többiek hátrahagytak, ide ült le, hogy elsirassa elveszett gyermekeit. Énekes volt. Talán valaki úgy gondolta, hogy ez jól hangzana, úgyhogy róla nevezték el ezt a szurdokot és a tájvédelmi körzetet is.

Jenna beledugta az ujját a vízbe. Friss volt és hideg. Gregory előrehajolt, és ugyanígy tett.

– Azt mondják, ez a víz egyenesen az Appalache-hegység egy föld alatti patakjából jön – mondta. – Ezt azért nem hiszem. Az Appalache legközelebbi vége Alabamában van, az pedig jó messzire esik a floridai mocsaraktól. De persze ki tudja. Az is lehet, hogy ez a víz a föld alatt jött egészen idáig. Csakis azért, hogy ezeknél a szikláknál törjön a felszínre.

Leült egy száraz kiszögellésre a sziklán, és félresöpörte a leveleket, hogy Jennának helyet csináljon. Neki még mindig a nyakában lógott a fényképezőgépe, és mivel nem akart egyedül a víz közelébe ülni, letelepedett a férfi mellé. Levette a cipőjét, és bedugta lábát a hideg vízbe.

– Klassz, nem?

– Igen.

Lehajolt, és locsolt egy kis vizet a lábszárára és a térdére is. A tarkójáról gőzölgött az izzadtság, amitől megborzongott.

Egy darabig mindketten csöndben ültek, csak a víz csobogása és az erdő zajai hallatszottak.

– Most maga jön – mondta halkan Gregory, talán azért, hogy ne zavarja meg a békés pillanatot. – Meséljen magáról valamit. Rájött már, hogy mit keres itt a Halküónban?

– Nem igazán. Még nem jött meg az ihlet.

– Oké. Akkor meséljen az otthoni fotós munkáiról.

Jenna megrázta a fejét.

– Otthon nem igazán csinálok semmit. Nincs rá időm.

– Biztosan lenne.

– Hogyan? Miből gondolja?

– Szakítunk időt arra, ami fontos nekünk.

– De hát nem erről szól ez a hely itt? Hogy elmerüljünk a művészetünkben, és időt meg teret találjunk annak, ami nem fér bele a hétköznapi életünkbe? Amióta idejöttem, csak ezt hallgatom.

– De, de igen, mindig ezt mondják. – Lehajolt a vízhez, és lefröcskölt egy csapatnyi apróhalat. – És ez bizonyos mértékben igaz is. De én amondó vagyok, hogy ha valami igazán fontos, akkor azt az ember beleszorítja az életébe. Még ha csak a peremébe is. Itt a peremet kitágítjuk, de amikor majd hazamegyünk, minden visszatér a régi kerékvágásba. De a szenvedélynek, a motivációnak meg kell maradnia. Érti?

Jenna bólintott. Ez a férfi semmit sem tud az életéről. Csak egy férfi gondolhatja azt, hogy mi sem egyszerűbb, mint felkapni a kamerát. De ez sosem ennyire egyszerű.

Ekkor odanyúlt, hogy levegye a fényképezőgépet a nyakából. Jenna erre a szíjnál fogva elkapta.

– Maga meg mit csinál?

– Szabad?

Jenna végül hagyta, de elfordult. Nem akarta látni az arcát, amikor végigpörgeti a képeket, amiket az utóbbi néhány napban csinált.

Körülbelül egy perc telt el, ő még mindig a vizet nézte, és bár nem látta, fél szemmel érzékelte, hogy a férfi a fejét rázza.

– Ezek szarok – morogta.

– Hogy mondja?

– Azt fotózza, amiről azt hiszi, hogy elvárják magától. – Továbbpörgette a képeket. – Napsugár a vízen, pálmaágak, aranyos kis vadvirághalmok. Ez amatőr. Csak találgatok, de szerintem sokkal több van magában ennél.

– És miből gondolja ezt? – Hirtelen megfeledkezett arról, hogy elővigyázatos szeretett volna lenni. – Nem töltött itt elég időt ahhoz, hogy bármit is megtudjon rólam. Csak ténfergek itt, próbálok rájönni, mit keresek itt. Azt hittem, lesz egy mentorom, akitől kapok majd némi útmutatást.

– A mentorok, főleg, ha olyanok, mint én, nem fognak abban segíteni, hogy megtalálja a múzsáját, még ha erre is vágyik.

Jenna felállt, és a gépéért nyúlt.

– Menjen. Őrüljön meg. Használja. Tegyen bele mindent.

Utánanyúlt, és megpaskolta a fényképezőgépet.

Jenna sarkon fordult, és miközben próbált nem elcsúszni, és nem túlságosan zavarban érezni magát, amiért lelép, elindult a sziklákon keresztül visszafelé, ahonnan jöttek.

– Ha velem akar dolgozni, muszáj keményebbnek lennie.

Erre megállt, és sarkon fordult, de eközben majdnem elesett. Kinyújtotta a kezét, és elkapott egy alacsonyabban lévő ágat, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

– Emlékeztetném, hogy én nem kértem, hogy magával dolgozhassak. És mivel úgy tűnik, maga sem rajong az ötletért, hogy együtt dolgozzunk, nem értem, miért van még itt. Amikor meglátott ott a hídon, miért nem indult el a másik irányba?

– Ennek számos oka van. Az egyik, hogy a Halküónban én vagyok a fotós mentor. És mivel itt maga az egyetlen fotós, a munkám része. A másik pedig, hogy Max megkért, figyeljek oda magára.

– Hogy mit csinált? Mikor?

– Felhívott, és azt mondta, az egyik barátja idejön, és megkért, hogy… nos, hogy olykor nézzek magára, jól van-e.

Jennát akkora sokként érte, hogy Max és Gregory közösen ellenőrzik, hogy egy darabig csak bámult maga elé.

– Ne legyen mérges rá! Csak törődik magával. Én pedig mondtam neki, hogy odafigyelek majd.

– Hát, ez szuper.

Jenna még mindig az ágat fogva lelépett a szilárd sziklás talajra.

– A kreatív energiáira viszont egyedül kell rátalálnia – tette hozzá.

Jennának sikerült ellenállni a kísértésnek, hogy még egyet odaszúrjon neki.

– Ha találgatnom kéne, azt mondanám, hogy már minden ott van magában, csak fel kell fedeznie. De hát ezért is van itt, nem?

Tizenhét

Jenna

A halküónbeli tartózkodása második hetének hétfőjén Jenna a fenyőavaron és az azzal összenőtt facsemeték ága-bogai között csörtetve próbált átvágni a Gödör sűrű aljnövényzetén. Erről a helyről aznap reggeli után hallott először. Az egyik művész említette, hogy a művésztelepnek van egy része, ahol pár évvel ezelőtt egy nyári vihar alkalmával végigsöpört a tornádó.

– Ezenkívül itt minden más buja és élő – mondta Mark, a festő, aki az asztalnál ült. – Nem értem, miért nem hozzák rendbe. Elhordhatnák a kidőlt fatörzseket, hogy minden újranőhessen.

– Nem tehetik – mondta az egyik nő. – Ez itt természetvédelmi terület. Rá kell hagyniuk az anyatermészetre.

A nő bal válla fölött elnézve Jenna meglátta Gregoryt, amint tőle nem messze épp kávét tölt a bögréjébe. Háttal állt nekik, de Jenna érezte, hogy hallgatózik. Vagy az is lehet, hogy túl sokáig tart neki a pohár megtöltése.

– Igen, nos, a természet itt még nem végezte el a dolgát. Ez egy parlag.

Jenna felállt, és megfogta a tálcáját. Gregory szerint a fotói amatőrök. Túlságosan udvariasak. Egy parlag éppen jó választás lesz.

Amikor kiért, már majdnem elindult az ösvény felé, amikor a férfi utánakiabált. Nem tudta, hogy azok után, ahogy pár napja a vízesésnél elváltak, mit mondjon – vagy hogy a férfi mit akar neki mondani –, ezért lassan fordult meg.

– Tegyen meg nekem egy szívességet – mondta üdvözlés helyett Gregory. Letette a kávéját, és a táskájából elővett egy fényképezőgépet. – Ma ezzel kattintson párat.

Jenna alig kapott levegőt.

– Ez egy Rollei?

A férfi bólintott.

Elvette a gépet, és ujjaival végigsimította az ismerős vonalakat. A fotós Wyomingban megengedte neki, hogy kipróbálja a Rollei-ját, és akkor egy kicsit beleszeretett a márkába.

– Miért adja ezt nekem?

– Hogy kipróbáljon valami mást is. – Megvonta a vállát. – Jó mulatást! Kíváncsi vagyok a véleményére.

Jenna vissza akarta adni a készüléket.

– Nekem már van gépem. És nem is hinném, hogy egy másik megoldaná a problémámat.

– Igaza van. Nem fogja. De ha sikerül áthelyezni a fókuszt, az viszont igen. Csak próbálja ki. – Vállára vette a táskáját, és felemelte kávéspoharát.

– Majd meglátjuk.

Most, ahogy ott kuporgott a napsütésben, hajlamos volt azt gondolni, hogy a férfi téved. Nem mintha szándékában állt volna rossz fotókat készíteni, az idejét vesztegetni és eltékozolni a lehetőségeit, de folyton a szavai csengtek a fülében: „Ez amatőr. Azt fotózza, amiről azt hiszi, hogy elvárják magától.”

Ő is tudta, még mielőtt Gregory megnézte volna, hogy ezek a fotók nem jók – ezért is utálta, hogy csak ezeket tudja megmutatni –, a hangosan kimondott szavai mégis összetörtek benne valamit.

Emiatt dühöt érzett. Azért jött ide, hogy a kreativitását kibontakoztassa, nem pedig azért, hogy ezt valaki összezúzza benne.

Úgyhogy azt tette, amit mindig szokott, amikor valaki miatt kicsinek és jelentéktelennek érezte magát; kisétált a másik ajtón. Itt volt a Gödörben, kereste a múzsát, amit Gregory szerint úgysem talál meg. Kidőlt fatörzsek? Lássuk. Napégette fű? Lássuk. A vihar lerombolta lyuk? Lássuk.

De amit mások parlagnak mondtak, ott ő életet látott. A terület nagy része valóban elpusztult, de kicsavart rönkökből élénkzöld indák sarjadtak, egy oldalára dőlt fatörzsből vadvirágok nőttek ki, az összekuszálódott kerítés fölött egy fehér farkú szarvas ugrott át. A látvány egészen különleges volt, teljesen más, mint amit a hét folyamán meg akart örökíteni.

Bár legszívesebben még mindig haragudott volna Gregoryra, úgy tűnt, hogy ez a szokatlan látvány megadta neki a szükséges lendületet. Nem volt teljesen biztos abban, hogy ezt a fajta kreativitást akarta magában felfedezni, de úgy tűnt, a szeme fogékonyabb az alsóbbrendűre, a szeretetnélküliségre, a leromboltra, és a Gödör mindezt megadta neki.

Egy darabig a saját gépével dolgozott, és igyekezett elkapni a harsány színeket és a fénytörést. Amikor a kezébe vette Gregory Rollei-ét, ami négyszögletes fekete-fehér képeket készített, tudott a textúrára és az árnyékokra figyelni. A Rollerflex TLR-ről a legtöbb embernek a régi fotók jutottak eszébe. A fotós ahelyett, hogy egyenesen belenézett volna, a mellkasáig emelte a fényképezőgépet, és onnan nézett az objektívba.

Egy ilyen géppel fotózni egészen más élmény volt, mint egy hagyományos fényképezőgéppel, és beletelt egy időbe, míg hozzászokott ahhoz, hogy magabiztosan tartsa a megfelelő magasságban, és észben tartsa, hogy a fotózott tárgy tükörképét látja.

Ez arra is rákényszerítette, hogy lelassítson, hogy gondolkodjon, mielőtt kattint. Amikor mindezt kitapasztalta, képes volt a feje fölötti fákra, a homokbuckákra eső fényre figyelni, kihasználni az időt, élvezni a békés csöndet.

Közben azon gondolkodott, hogy vajon Gregory maga hívja elő a filmtekercsről a képeket? Vagy bemegy a városba, hogy előhívassa? Az Epson nyomtatónak, amivel a digitális fotókat nyomtatták, nem látta semmi nyomát, ahogy a Halküón stúdióiban sem fotólabornak vagy sötétkamrának. Egy dolognak viszont nagyon örült: hogy a gépnek nem volt LCD képernyője. Így nem kellett azzal törődnie, hogy a kép milyen lett. Csak fotózott, és úgy képzelte, hogy sikerül pont azt megörökítenie, amit szeretett volna.

Amikor korgó gyomra jelezte neki, hogy itt az ebédidő, az árnyékba húzódott, és megevett egy müzliszeletet. Miközben pihent, elővette táskájából a telefonját. Nem is ellenőrizte, van-e térerő, csak szerette volna megnézni a legújabb fotóját Addie-ről és Walshról, amit képernyőképként használt. Otthon ültek az elülső udvaron a földön, és négylevelű lóherét kerestek, mert biztos voltak benne, hogy találnak egyet.

Jenna még akkor csinálta róluk ezt a képet, mielőtt észrevették volna, hogy közelít. A késő délutáni napfény glóriát vont köréjük, és a lányok olyan tökéletes látványt nyújtottak a képen, hogy Max büszke lett volna rá. Gregory viszont biztosan nem; ő talált volna benne valami hibát.

~

Egyik reggel, miközben együtt kávéztak, megmutatta a képet Samnek.

– Gyönyörűek, akárcsak az anyukájuk. – Letette a kávét, és közelebbről is megnézte a fotót. – A szőke nagyon hasonlít rád.

– Csak a haja miatt mondod.

Hátradőlt a széken, és újra magához vette a poharat.

– Az apjukra is hasonlítanak?

Jenna kellemetlen nyomást érzett a gyomrában, mint mindig, amikor bárki a lányok apját szóba hozta.

– Talán egy kicsit.

Kisimított egy tincset a szeméből, és érezte magán gondoskodó tekintetét.

– Mióta is? A válás óta? – Jenna némán bámult rá egy darabig. – Ne haragudj, csak… – Mély levegőt vett. – Azt hittem, hogy elváltatok… De ezek szerint ő…

Fájdalmas tekintetéből látta, hogy gyorsan mondania kell valamit, mielőtt a férfi tényleg azt hiszi, hogy megözvegyült.

– Nem, nem, nem erről van szó. Semmi baj. Ez már… szóval… pár éve már egyedül vagyok.

Ekkor Isten kedves és jól irányzott kegyelméből kifolyólag Mario intett oda neki, így sikerült elillannia még mielőtt olyan kérdésekkel is szembesült volna, amikre nem akart válaszolni.

~

A közeli madárcsiripelés rántotta vissza a valóságba. Hátát az érdes fatörzsnek támasztva kényelmesebben elhelyezkedett, és kinyújtotta a lábát maga előtt. Amit Samnek mondott, az voltaképp igaz volt, feltéve, hogy az alatt az öt, majdnem hat év alatt, amíg együtt voltak, őket „párnak” lehetett tekinteni. Egyszerűbb volt elkenni a tényeket, mint a Full Cup egyik sötét sarkában odaönteni az asztalra, mint valami Carrie Underwood, amikor rázúdítja hallgatóságára a valóságot.

A lányai nem választhattak, hogy ki lesz az apjuk és az anyjuk. Valahányszor azt érezte, hogy legszívesebben összepakolna és elmenekülne nyugatra, északra vagy bárhova máshova, a gyerekei jutottak eszébe, a bőrük érintése, a nevetésük, és hogy rajta kívül nincs senkijük. Tőle függtek mindenben. Úgyhogy a mostani két hét is mind miattuk történt. Legalább ennyivel tartozik nekik.

~

Aznap este megállt az apartmanjában, hogy száraz ruhát húzzon, mert nedves lett az izzadságtól, és belepték az apró bogarak. A kinti levegő langyos és édeskés illatú volt. A tó partján néhány kopott, színes kenu ringatózott egymás mellett, egy vastag kötéllel a fához rögzítették, mintha valaki attól félne, hogy eltűnnek. Az egyik – úgy tűnt, régen piros színű volt – kiszabadult, és elúszott a többitől.

Jenna körülnézett. Egy pillanat múlva levette a cipőjét, és begázolt a tóba. A víz olyan meleg volt, mintha fürdővíz volna. Felhajtotta a szoknyáját, és tett még néhány lépést, hogy elérje a kenut, és visszahúzza a part felé.

Ahogy a hajótestet megérintette, az ujjával valami érdes, rozsdás dologhoz ért. Az orrnál lévő lyuk, ahova a kötelet rögzítették, berozsdásodott, és a széleknél éles, narancsszínű foltok keletkeztek. Jenna ujjait befogta a sárgás maszat, és mivel meg is vágta magát, a sebből vér szivárgott. A térde közelében a vízbe nyúlt, de amikor a kezét kihúzta, és megnézte a sebet, még mindig lüktetett.

Ennyit arról, hogy valami jót akart cselekedni.

Ahogy fájós ujját dörzsölgette, a szemtelen kenut vizsgálgatta. Egykor talán vidám, kacagó gyerekek lökdösték rajta egymást a vízen. Vagy egymással versenyeztek, hogy melyikük ér gyorsabban a tó másik partjára. Elképzelte, hogy a csónak cseresznyepirosan virít a napsütésben, a pereméről napbarnított karok és lábak lógnak a vízbe, ami harsány kacajokat visszhangzik.

Most pedig az egész csak egy veszélyes és rozsdás roncs.

Mégis érdekesnek találta. Keveredett benne a korábbi ragyogás és a jelenlegi pusztulás. Ahogy kicsit félredöntötte a fejét, a kenu oldalán tátongó lyukon keresztül észrevette a tó partján zöldellő füvet. Zöld ragyogás, rozsdabarna foltok és a fém kifakult vörös színe. Az élet, szemben a halállal.

Megérintette a nyakában lógó fényképezőgépet, és a szeméhez emelte. Kattintott, és kattintott megint. Egy perc múlva a fény megváltozott, és a napot felhő takarta el. Árnyék, ragyogás, fény és sötétség. Aztán anélkül, hogy az LCD kijelzőn ellenőrizte volna az eredményt, kimászott a vízből, felvette a szandálját, és visszament vacsorázni.

Amikor kifelé jött az étkezőből, Casey odakiáltott neki. Azt hitte, hogy az esti workshopra hívja majd, ezért folytatta útját lefelé a lépcsőn, és csak a fejét fordította hátra.

– Van néhány dolog, amit meg akartam mutatni a mai munkáimból. Majd holnap estére megpróbálom összeszedni.

– Csak azt akartam mondani, hogy Gregory arra kért, mondjam meg, találkozni akar veled a pajtában. És vidd a fényképezőgépét is.

Jenna megállt, és a lépcső tetején álló Casey-re pillantott.

– Miért?

Casey megvonta a vállát.

– Szerintem a munkádról akar beszélni veled. Ő a mentorod, úgyhogy ez a munkája része.

– Igen, folyton emlékeztetnek erre. – Casey felvonta a szemöldökét. – Elnézést. Köszönöm, hogy szóltál. Arrafelé kanyarodom.

A pajtába tartó út lefelé a dombon hosszú volt, elhaladt a tó és olyan részek mellett, amiket azelőtt nem is látott. Útközben megállt az apartmanjánál, hogy magához vegye Gregory gépét, majd átkelt a sáros kis öböl fölött ívelő hídon és az indákkal övezett tölgyesen. Pálmalevelek nehezítették az ösvényt, ami végül egy tisztásba torkollt. A tisztás végén pár száz méternyire egy fehér épület állt, tetején az ablak nyitva, hogy szellőzhessen.

Élet jelét egyáltalán nem látta, aztán megpillantotta Gregoryt, aki egy faszéken ült a pajta oldalánál. A feje hátrahajtva, a szeme csukva, a lábát pedig egy maga elé húzott széken pihentette.

– Ugye, nem arra akar rávenni, hogy lovakat almozzak?

A férfi kinyitotta a szemét.

– Nagyon vicces.

– Miért itt akart velem találkozni?

Levette a lábát, majd felállt a székről.

– Jöjjön velem!

Kívülről nézve a pajta pont olyan volt, mint bármelyik másik Tennesseeben: sátortető, rajta szélkakas, vízszintes faburkolat. De amikor Gregory megfogta a dupla ajtó kilincsét, és benyitott, Jenna azonnal tudta, hogy ez valami más. Hasonlított ugyan Ty istállójára, de a karámokat kivették, ezért a belső tér nagyobbnak tűnt. A falon nem lógtak kötelek. A földön nem volt széna. Állatok szaga sem érződött.

Csillogó volt és modern, az ecet és vegyszerek szúrós szaga egyszerre volt bántó és ismerős. A padlót tiszta csempe borította, úgyhogy Jenna kényszert érzett, hogy levegye a cipőjét, és mezítláb menjen tovább. Halvány világítás derengett, a falon lévő alkotásokat spotlámpák fénye világította be.

Itt-ott volt néhány merész, rikító színvilágú festmény is, de leginkább fotók. Fekete-fehér és színes képek vegyesen, mindegyik figyelemfelkeltő.

– Ezek…

Mielőtt a kérdést be tudta volna fejezni, megakadt a szeme az egyik képen.

Gregory továbblépkedett a helyiség túloldalán lévő szoba ajtaja felé, de Jenna odalépett a képhez. Egy nőt és két gyereket ábrázolt, az ölelő mozdulatból kiderült, hogy a sajátjai. Ócska kanapén ültek egy kopott szobában. Mögöttük az ablak egy részét deszkák takarták. A többit fémrácsok. A kezük és az arcuk koszos volt. A kép témája a szegénység volt, az a fajta, ami megrémítette Jennát, amibe belefájdult a gyomra, de egyben örömöt is érzett. A gyerekek (egy fiú és egy kislány) nevettek, az arcuk örömtől ragyogott. Az anya szeme fáradtságot tükrözött, és a ráncai miatt idősebbnek tűnt, mint amennyi a valódi kora, de a mosolya lágy volt. Az öröm, még ha csak átmeneti volt is, sugárzott belőlük, és ez elhalványította sivár hétköznapjaikat.

Jenna egy pillanatig hallgatott, nem szerette volna, ha elcsuklik a hangja, amikor megszólal.

– Ezt maga csinálta?

Sosem látta Gregory egyetlen munkáját sem, mégis biztos volt benne, hogy ez az ő képe. Csakis ő lehetett az, aki ennek a családnak a lehetetlen helyzetébe életet és fényt tudott varázsolni.

A férfi odaállt mellé a kép elé.

– Igen, én.

Jenna az akrilfestményekre mutatott.

– Hát azokat?

Gregory vállat vont.

– Néha festek is. Kikapcsol. De nem vagyok valami jó benne.

Jenna felhorkant.

– Dehogynem. Ezek itt mind… Mesélne erről egy kicsit?

A családot ábrázoló fényképre mutatott.

– A Time magazin pár évvel ezelőtt készített egy riportot az olajfúrásokról az Appalache-hegységben. A nő férje meghalt egy munkahelyi balesetben, ő pedig ottmaradt bevétel nélkül az öt gyerekével. Ők a két legkisebb. – Megvakarta az állán a szakállat. – Az áramot is alig bírták fizetni, de teával és házi süteménnyel kínált. A gyerekek pedig golyózni hívtak.

A fájdalmas dolgokból sokszor gyönyörűség fakad.

Jenna lassan megfordult, és végignézett a többi képen. Emberek, tájak, régi épületek, utcai jelenetek.

– Ezek mind a Time-ból valók, vagy…?

– Nem, azt például a National Geographicnek csináltam. Azt pedig a Travel + Leisure-nek. – Rá akart mutatni még egy fotóra, de aztán abbahagyta a mozdulatot. – Ez csak egy esetlegesen összeszedett gyűjtemény. Megkértek, hogy hozzak el párat a nyárra, amíg itt mentorkodom.

– Nem gondoltam, hogy… Maga híres? – Gregory felnevetett. – Komolyan kérdezem. Maga valami híres fotós, akit ismernem kellene?

– Mit számít ez? Én csak egy pasas vagyok, aki fotózik, és ezért pénzt kap. Legalábbis ez a fő cél.

– Ezek nem egyszerű „képek”. Ezek fantasztikusak! Miért ezen a kis művésztelepen vesztegeti az idejét, amikor akár Pulitzer-díjat is kaphatna?

– Ne hozzon már zavarba! – Ellépett a fal mellől. – Fogalmam sincs.

Ahogy Jennára pillantott, ő elmosolyodott, aztán eszébe jutott, hogy voltaképpen haragudnia kellene a férfira.

– Valamiért állandóan felkeresnek, hogy el tudok-e jönni, én pedig mindig igent mondok. Egy nap biztos nemet mondok majd, de most még működik a dolog. A Halküón pedig nem csak egy „kis művésztelep”. A világon sok embernek nagyon is sokat jelent. – A terem végében lévő ajtó felé fordult, és levette a cipőjét. – De ez most nem számít. Amit igazából meg akartam mutatni, az itt van bent. Megkérném, hogy vegye le a cipőjét, ha nem gond. Szeretem megőrizni bent a tisztaságot.

Ledobta szandálját a cipő mellé, majd amikor a férfi kinyitotta az ajtót, és felkapcsolta a lámpát, követte. A fal melletti pulton tartályok, tálcák és üvegek álltak. A falra a szobán keresztül vékony drót volt erősítve.

– Egy sötétkamra? Hogy lehet, hogy erről nem szólt nekem senki?

– Az én dolgom, hogy beszéljek erről a fotósoknak. – Jenna rábámult. – Nos, most szólok. Egyébként is, mostanáig nem volt szüksége sötétkamrára.

Átnyúlt előtte, és megnyomott egy kapcsolót a falon. A nagyobb lámpa kialudt, egy másik viszont meggyulladt, és halványvöröses fénybe burkolta a szobát.

– Lássuk, mit dolgozott ma!

Jenna odaadta neki a fényképezőgépet.

– Egy ideje már nem hívtam elő filmet.

– Ne aggódjon! Mutatom, hogyan kell.

Halkan beszélt, mintha a hangos szó ugyanolyan kárt okozna a filmnek, mint a fény.

Először kivette a filmet a fényképezőgépből, és rátekerte egy filmtartó orsóra.

– Az orsó pedig bemegy ide az előhívó tankba. – Fogott egy üveg előhívó folyadékot, majd beleöntötte egy tiszta pohárba némi vízzel együtt. – A hőmérsékletnek megfelelőnek kell lennie, különben tönkremegy a film. Odaadná azt a hőmérőt?

Jenna a kezébe adta, ő pedig beletette a pohárba.

– Tökéletes. Nos, most pedig öntse a folyadékot az előhívó tankba, és elindítjuk az órát.

A vörös fény ahhoz elég volt, hogy a dolgok alakját és formáját ki lehessen venni, de az apró részletek nem látszottak. Amikor Jenna alig találta a tank tetején lévő lyukat, hogy a folyadékot beöntse, Gregory odanyúlt, és kezét a megfelelő helyre irányította.

– Itt van. Öntse bele, és indítsa el az órát.

Megforgatták a tankot, hogy a folyadék biztosan mindenhol érintkezzen a filmmel, és ezt párszor, néhány pillanatot várva, megismételték.

– Ezután jön fürdő, a fixálás és a stopfürdő, ebben a sorrendben.

Odaadott neki egy csipeszt.

– Tessék, használja ezt, ne pedig az ujjait, bár ezt biztos tudja. A következő lépés előtt ne felejtse el leöblíteni.

Megnyitotta a csapot, és mielőtt a képet a következő tálcába rakta, leöblítette a csipeszt.

A kézi előhívás érzékeny dolog, és a legapróbb mozdulat, akármennyire jelentéktelennek tűnt is, befolyásolhatta a fénykép végső minőségét. Jenna alig ismerte ezt a férfit, és abban sem volt biztos, hogy kedveli-e egyáltalán, de itt a sötétkamra halvány fényében kedves volt és előzékeny. Mint egy meglepően segítőkész tanár.

Miközben az utolsó öblítésre vártak, Gregory felült a mögöttük lévő fémpult szélére.

– Tartozom egy bocsánatkéréssel.

– Ó, igen? – Jenna a szemben lévő asztalnak dőlt. – És miért is?

A férfi a saját lábát bámulta, majd előredőlt, és megtámaszkodott a kezén.

– Amiért amatőrnek neveztem. És azt mondtam, hogy vacak képeket csinál. Nem volt szép tőlem.

Jenna szerette volna elviccelni, semmisnek beállítani a dolgot, és gyorsan témát váltani, de végül inkább bólintott.

– Rossz volt ezt hallani. Dühös lettem magára.

– Tudom és sajnálom. – Halványan elmosolyodott. – Az emberek nem mindig kedvelnek. És már bizonyára érti, hogy miért.

Jenna vállat vont.

– Hát, az biztos, hogy udvariassági versenyt nem nyerne. De értem a célzást. És ez adott egy lendületet, azt hiszem.

– Akkor viszont örülök, hogy segíthettem.

Jenna mosolygott.

– Azért ne bízza el magát. Be akartam bizonyítani, hogy nincs igaza, és talán magamnak is. Meg akartam mutatni, hogy tényleg itt a helyem. De meg kellett találni a helyemet is. Ott a Gödörben, látva a rútságot és a pusztulást… valami bekattant.

– Ahogy korábban már mondtam, nem kellett túl sokáig keresgélnie, hogy ráleljen a kreatív énjére. Tudtam, hogy megvan magában. Csak épp a való élet maga alá temeti, ha hagyja.

Jenna felsóhajtott.

– Most mondjon valami olyat, amit még nem tudok.

Gregory fölegyenesedett, végigsimított a haján, amitől néhány tincs égnek állva maradt.

– Öt évvel ezelőtt majdnem feladtam a fotózást.

Jenna felhúzta a szemöldökét.

– Miért?

– Hát miért szoktak a férfiak rossz döntést hozni? Egy nő miatt.

– Ó! Hajlamosak vagyunk felforgatni a dolgokat.

– Ő biztosan nem akart felforgatni semmit. Csak azt akarta, hogy vele maradjak.

– De maga menni akart.

A férfi bólintott.

– Húszéves korom óta fotózok. Nem vertem gyökeret sehol. Nem maradok egy helyen hosszú ideig. Van egy lakásom Atlantában, de általában csak azért vagyok ott, hogy aludjak egy keveset, és összepakoljak a következő utamra. Szeretek utazni, ettől vagyok az, aki. De a kapcsolatok, család és egyebek szempontjából ez nem egyszerű. Callie azt szerette volna, hogy hagyjak fel az utazással, és maradjak vele Charlestonban. – Megdörzsölte a homlokát. – Igazából azt akarta, hogy az apja befektetési cégénél dolgozzak.

Jenna elfintorodott.

– Nem tűnik olyan befektetési céges pasasnak.

– Hát nem. De azért gondolkodtam rajta. Kiderítettem, hogy Charlestonban van elég lehetőség a fotózásra, és azt gondoltam, hétvégenként utazhatok.

– És mi történt?

Hátat fordított, hogy megnézze, hogy állnak a fényképek.

– Egy pillanat…

Jenna újra felé fordult.

– Felkértek, hogy jöjjek el ide mentornak. Aztán kaptam egy szabadúszó lehetőséget a National Geographic Travelernél. Rájöttem, hogy túl sok mindent adnék fel azzal, ha ehelyett azt választanám, hogy egy irodában ülök egész nap öltönyben, és vénemberek társaságában scotchozok.

– De így őt is fel kellett adnia.

Gregory lassan bólintott, és a szeme elhomályosult.

– Azóta nem beszéltünk, hogy megmondtam neki, hogy eljövök. Később néhányszor megpróbáltam felhívni, de nem vette fel. – Egy pillanat múlva pislogott egyet, majd Jennára nézett. – Ezt csak azért mondtam el, hogy lássa, értem, milyen vonzereje lehet a fotózásnak. Vagy bármilyen más művészetnek. Bárminek, amivel megérthetjük a világot, és szavak nélkül kifejezhetjük azt, ahogy látjuk. Ez olykor fontosabb, mint bármi más.

Leugrott a pultról, és a tálcákba pillantott, ahol a fotók áztak. Egyelőre vizes pacáknak tűntek, és Jenna remélte, hogy az eredmény nem lesz túl borzalmas.

– Meséljen magáról valamit! – Gregory letette a csipeszt a kendőre.

– Mit akar tudni?

– Bármit. Én épp most tártam ki magának a lelkemet.

– Nem szeretek magamról beszélni. Inkább kérdezzen.

A pultnak dőlt, és összefonta a karját.

– Oké. Tehát nincs férjnél.

– Ez nem kérdés volt.

A férfi elmosolyodott.

– Oké. Maga fiatal, tehetséges, kedvesnek tűnik, miért nincs férjnél?

– Hát maga?

– Most mondtam el. Menekülő típus vagyok. Nehezen állapodom meg. De most nem rólam van szó. És maga mondta, hogy kérdezzek.

Jenna mély levegőt vett.

– Hát, ez elég hosszú történet.

Gregory a mögöttük lévő tálcákra mutatott.

– Rengeteg időnk van.

Jenna, mintha verekedni készülne, oldalra döntötte a fejét, hogy kinyújtóztassa merev nyakizmait.

– A rövidített verziót mondom el. Az első főiskolai évem után néhány baráttal Wyomingba költöztem. Dolgoztam, szórakoztam, fotóztam. Szerelmes lettem.

Gregory vállat vont.

– Megesik az ilyen.

Jenna lehunyta a szemét, majd ismét kinyitotta.

– Jeremy is fotós volt és zenész. Fotósnak valószínűleg jobb volt, de úgy döntött, a zene az ő világa. Amikor úgy döntött, hogy visszamegy Asheville-be, Észak-Karolinába, hogy csatlakozzon a zenekarához, Jennát is hívta magával, és mivel őt semmi nem kötötte Wyominghoz, vele is ment. A fényképezőgépe a Blue Ridge-hegységben jó szolgálatot tett neki. A képei után kapkodtak a Blue Ridge Parkway galériái, és nagy vevőkört alakított ki az Etsyn, amivel az országban, sőt, nemzetközi szinten is bárhova eljuthattak a képei.

– Etsy? – kérdezte Gregory. – Hát az meg mi?

– Ez most komoly? – Jenna rábámult a félhomályon keresztül. – Az egy weboldal, ahol eladhatunk dolgokat.

– Mint az Amazon?

– Nem, nem olyan, mint az Amazon. Majd… keressen rá.

– Oké. Szóval ott volt Asheville-ben a pasijával és a virágzásnak induló fotós karrierjével. Mi történt?

Jenna széttárta a karját.

– Teherbe estem.

Egy keddi reggelen az Asheville Folk Gallery mosdójában egy Clearblue Easy terhességi teszt segítségével bizonyosodott meg arról, hogy állapotos. Jeremy zenekara néhány jól sikerült buli után nemrég bérelt fel egy sajtóst, aki több fellépést is leszervezett nekik északkeleten. Jenna megvárta, hogy a turnéról hazajöjjenek, és elmondta neki a hírt.

Addigra már három hónapos terhes volt, de még legalább egy hónapja volt addig, hogy látsszon is rajta. Izgatott volt, de leginkább bizonytalan. Azonnal látta Jeremy szemében, hogy egy gyerek nem villanyozza fel annyira, mint az, hogy úton legyen.

Ezek után a zenekar turnéi megszaporodtak, és egyre hosszabbá váltak: keleti part, nyugat, egészen Texasig, és Boston. Jenna eljött a férfi lakásából, és összeköltözött néhány baráttal, hogy ne legyen egyedül. A lakótársai azt mondták, hogy bolond, amiért ennyire ragaszkodik Jeremyhez, de ő úgy gondolta, hogy a pár hónap múlva megszületendő gyerek épp elég ok ehhez. Ezenkívül az egyetlen esélye az volt, hogy egyedül csinálja végig az egészet, ami meg is történt, mivel Jeremy a zenekarával együtt New York Citybe költözött.

– Mondta neki, hogy maradjon?

– Nem akartam erre kényszeríteni. Úgyhogy végignéztem, ahogy kimegy az ajtón.

Jenna nem tervezte, hogy az egész történetet töviről hegyire elmeséli, de miután belefogott, csak jött magától.

– Akkor mit csinált?

– Az éjszaka közepén felhívtam a nővéremet. Korábban nem szóltam neki arról, hogy terhes vagyok, úgyhogy eléggé megleptem. De Betsy csak… – Jenna itt elhallgatott, mert eszébe jutott a csönd a vonal másik végén, amikor figyelmeztetés nélkül előrukkolt a hírrel. – Tudtam, hogy legszívesebben egy csomó mindent mondana, de nem tette. Másnap este viszont megjelent az ajtó előtt egy autónyi pelenkával és gyereküléssel, aztán maradt pár hétig, miután Addie megszületett.

– Két gyereke van, ugye?

Jenna végigsimította a pult sima felületét, majd bólintott.

Ahogy lenni szokott, miután Nashville-be költözött, hamarosan összefutott Jeremyvel. Mivel egy éve nem beszéltek, fogalma sem volt róla, hogy ott él, és ott is dolgozik egy stúdióban.

Jeremy örült, hogy találkozott vele (és Addie-vel), Jenna pedig nagyon szerette volna, ha a kislány megismeri az apját.

– Legbelül tudtam, hogy semmit sem változott, de nem hallgattam a megérzésemre, és adtunk egy esélyt a dolognak. Eleinte nagyon jó volt, hogy együtt lehettünk mi, hárman. Elnyomtam az óvatosságomat. Minden értelemben. – Gregoryra pillantott, hogy vajon érti-e. – Ki gondolta volna, hogy másodszor is teherbe esem? – Jenna megdörzsölte a szemét. – Itt nagyjából véget is ér a történet. Ő lelépett, én pedig hagytam, hogy kisétáljon a képből. Ez tűnt a könnyebbik útnak. Vagyis nem mintha könnyű lett volna, de nem akartam olyasmit erőltetni, ami úgysem működött volna.

A helyiségben csönd lett. Túl nagy csönd. Jenna szerette volna, ha Gregory mond valamit, de ő nem szólt. Hogy oldja a feszültséget, fölnevetett.

– Teljesen világos, hogy nincs szerencsém a pasikkal, úgyhogy kizárt, hogy újra randizzak.

Gregory a fejét csóválta, és megdörzsölte az arcát.

– A fenébe is. Teljesen lelombozott.

Jenna kihúzta magát, és kisimította arcából a haját.

– Szóval ez egy elég hosszú válasz volt a kérdésére, de végül is ezért nem vagyok férjnél. Talán, ha megkért volna, igent mondok, de valószínűleg mindannyiunknak jobb így, hogy nem tette.

Gregory bólintott.

– Ha megtette volna, most nem lenne itt.

– Igaz – felelte Jenna, és ellökte magát a pulttól, majd a tálcák felé fordult, hogy elvágja a további kérdések útját, és a szerinte meg nem érdemelt együttérzését is. – Ezek készen vannak már?

Gregory egy darabig nem válaszolt. Végül odaállt mellé.

– Vegye ki, és lássuk, mi lett belőlük!

Jenna megfogta az első fénykép szélét, tartotta, amíg az utolsó vízcsepp is le nem csöppent róla, majd odacsipeszezte a drótra.

Aztán fogta a többit is egyenként, és feltette azokat is száradni. Amikor mind a tizenkettő megvolt, tett pár lépést hátra, és végigpillantott rajtuk.

Egész jól sikerültek, ahogy remélte. A terméketlen pusztulásban ott sarjadt a vibráló, új élet. A sötét helyekre beférkőzött a remény. Egyáltalán nem rossz.

– Látja, mi lett a vége? Mert türelmes volt. Nem kattintgatott, amikor meglátta az első útjába eső dolgot, hanem megvárta, míg jön valami értékes. Ezért ezt most én is látom. – Végignézte a képeket. – Mivel a színek nem vonják el a figyelmet, a világos és a sötét kontrasztja áll a figyelem középpontjában. Nézze csak a mintákat ott a leveleken! – A pálmaágon végigfutó fénycsíkokra mutatott. – Épp jól találta el a szöget ahhoz, hogy magára vonja a figyelmet. Ez pedig… ez valami egészen más.

Megállt egy kép előtt, amit Jenna egy másik művészről, Terryről készített, ahogy egy hatalmas tölgyfa alatt áll, fejét félrehajtja, és rávetül a fény.

– Az, hogy ezen a képen ember is szerepel, kiemeli a jelenet érzelmességét. És kihangsúlyozza azt is, mennyire erős ez a fa. – A halvány fényben Jenna felé fordult. – Most hogy érzi magát?

Jenna érezte a hangján, hogy mosolyog, úgyhogy ő is elmosolyodott.

– Jól. Jól vagyok.

– Azt hiszem, megtalálta a helyét. Ezeket itt mind maga csinálta. Vegye birtokba! Élvezze ki!

Tizennyolc

Ty

Tynak a következő héten szusszanásnyi ideje sem volt, mert részt vett egy fontos Dél-alabamai Tejtermelési Szervezeti gyűlésen, Carlossal meg kellett javítani a szivattyút, hogy el ne romoljon, és volt egy vihar is nagy villámlásokkal, ami miatt ideiglenesen elment az áram az istállóban, ahol a fejés zajlott.

Roger Daily pár napig az unokáira vigyázott, és mivel nem tudta, mihez kezdjen három futkosó kisgyerekkel, elhozta őket Tyékhoz, hogy Addie-vel és Walshsal játszhassanak. A felesége, Linda is velük tartott; ők öten úgy festettek Roger rozoga kék-fehér furgonjában, mint a bohócok, akik most érkeztek a cirkuszból. Addie és Walsh éppen a nagy hintánál játszottak, amikor megérkeztek, a gyerekek pedig egyenesen hozzájuk rohantak.

Roger odament a karám melletti kerítésnél ácsorgó Tyhoz. Levette kalapját, és őszülő hajába túrt.

– Pár óráig vigyázok rájuk, de egész hétvégén? – Fölnevetett. – Kikészítenek ezek az apróságok.

– Tudom, miről beszélsz – mondta Ty mosolyogva, bár valójában fogalma sem volt.

Mivel őt lefoglalta az istálló, a lányokkal való foglalkozás terhe főleg Betsynek jutott. Nem mintha igazán terhet jelentettek volna. Szerette, hogy ezt a hetet velük töltötték, jólesett hallani a nevetésüket, látni izgatott arcukat az ajtóban, ahogy könnyedén és felhőtlenül mindennek tudnak örülni.

Kezdte úgy érezni, hogy nagyon fognak hiányozni, amikor majd elmennek.

– Tudom, hogy te is hallottad a központ időjárás-jelentését.

Roger hátratolta fején a kalapot, és belepislogott a napba.

– Már van odakint egy vihar. Még csak június van, de már úgy torlódnak egymásra, mint a dominók.

Ty felnevetett.

– Mindig olyan borúsan látod a dolgokat, Roger. Mindketten tudjuk, hogy ezek a viharok kedvük szerint jönnek-mennek. Az aktív szezon nem mindig azt jelenti, hogy pont itt aktív.

– Persze. De nagy hiba lenne nem felkészülni rá.

– Ebben igazad van. Én már be is deszkáztam a felső ablakokat.

– A farmerek segítsék egymást. A nagyapád ezt mondta volna.

– Igenis, uram!

– Megyek, megnézem azokat a deszkákat, ha nem bánod. Nem lenne jó, ha valahol beszivárogna a víz, és a kemény munkád eredménye odalenne.

– Nem hinném, hogy maradtak rések, de örülök, ha megnézed.

– A nagyapád miatt teszem. Azt akarná, hogy szemmel tartsalak.

Ty elmosolyodott.

– Ezt értékelem.

Valójában nem volt szüksége segítségre, de Roger és Ty nagyapja közel álltak egymáshoz, és ha az öreg törődni akart vele, akkor jobb volt ráhagyni a dolgot.

Az udvaron a gyerekek a nagy fa körül a füvön játszottak, de Addie pár méterrel odébb a ház mellett álldogált. Talán épp bújócskáztak.

Betsy és Linda a régi kert mellett álltak. Ez már nem kert volt, inkább csak egy vadrózsákkal benőtt rész. A föld kemény volt és megműveletlen, és a valaha földbe ültetett zöldségek már megkövesedhettek. Erre tényleg nem volt büszke. Amióta a farmon éltek, Betsy igazán élvezte a kerti munkát. Minden napra jutott valami feladat, és alig várta, hogy a burgonya, a répa vagy akár a büdöske és a rózsa még nagyobbra nőjön, és még pompásabb legyen.

Ty már régóta nem látta Betsyt a kertben dolgozni. Egy vagy két év biztosan eltelt azóta. Most pedig ott állt mellette, egyik kezével leárnyékolta a szemét, másikat a csípőjén nyugtatta. Linda kihúzott egy kerítés mellett növő gazt. Betsy csak megvonta a vállát, erre az asszony csak a fejét csóválta. Amikor pedig Linda rámutatott valamire a kertben, Betsy megpaskolta a karját, és intett, hogy kövesse. Elindultak a kerttel ellenkező irányba, hogy ne is lássák az elhanyagolt területet.

Linda odaintett Tynak, és bement a férje után az istállóba. Együtt körbejárták a helyiséget, mindent megnéztek, és nagy egyetértésben bólogattak, mintha pontosan tudnák, mi az, amit Ty rosszul csinál a nagyapja farmján, amit majd nekik kell kijavítaniuk.

Betsy a szaladgáló gyerekeket kikerülve átvágott az udvaron, odament Tyhoz, aki a kerítés mellett állt, és felkapaszkodott a deszkára. Az égre nézett, és lehunyta a szemét. A késő délutáni napsugár átszűrődött a nagy tölgyfa levelein, és hosszú árnyékokat vetett a fűre.

Ty odanyúlt, és megfogta a térdét.

– Milyen pótolhatatlan bölcsességet osztott meg veled Linda?

– Azt mondta, rémes kertész vagyok.

Ty fölnevetett.

– Valóban?

– Aha! Azt mondta, nincs még egy olyan kertész, aki ennyi energiát befektet, hogy aztán hagyja, hogy tökremenjen az egész. Felajánlotta, hogy átjön, és segít helyrepofozni a dolgot.

– És erre te mit mondtál?

Betsy felsóhajtott, és kinyújtotta a karját.

– Azt, hogy majd szólok, ha kell a segítség.

Ty bólintott.

– Gondolod, hogy újra kezded a kertészkedést? Úgy tűnt, hogy élvezted.

– Tényleg élveztem. Csak… Egyszer csak már nem érdekelt, és minél tovább hanyagoltam, annál jobban pusztult minden. De talán majd egyszer.

Az udvar másik oldalán Roger unokái – hét-, kilenc- és tizenegy évesek – körülállták Walsht, aki örült, hogy a figyelem középpontjában lehet. A többiek nézték, ő pedig produkálta magát: próbált fejen állni, a füvön hentergett, szaladgált, ugrált. A gyerekek nevettek és ölelgették. Walsh pedig ragyogott a boldogságtól.

– Addie hol van?

Ty a ház sarka felé nézett, ahol utoljára látta.

Ekkor kinyílt a hátsó verandára vezető ajtó, és Addie lopakodott lefelé a lépcsőn. Walsh nevetése még harsányabb lett, és egyre vadabbul bohóckodott, ő pedig lassan elindult a füvön játszó gyerekek felé. Az utolsó pillanatban azonban a tyúkól felé vette az irányt, az oldalánál megállt, és még mindig a többi gyereket figyelte.

– Mit csinál? – kérdezte Ty.

– Azt hiszem, izgul a nagyobb gyerekek miatt. Szeretne ő is játszani, de nem mer odamenni.

– De miért? Nézd meg Walsht. Ő nem fél.

– Gyertek, kapjatok el! – rikkantotta Walsh, és eliramodott az udvar másik végébe.

Addie tett pár lépést feléjük, de ahhoz nem eleget, hogy csatlakozhasson a játékhoz.

– Jenna éppen ilyen volt, amikor kicsik voltunk – mondta Betsy. – Én pedig inkább olyan, mint Addie. Irigyeltem, amiért ő olyan bátor és merész.

– Merész. Ja, ez egy jó szó Jennára.

– Több volt annál. Képes volt beugrani egy csapatnyi gyerek közé, és játszani velük, mintha semmiség volna. Én pedig féltem. Megvártam, míg valaki odahív. Én voltam Addie, aki a széleken lopakodik, pedig a dolgok részese akar lenni. Jenna nem lopakodott soha. – Betsy pózt váltott a kerítésen, kinyújtóztatta a lábát, majd visszatette a deszkára. – Emlékszem, volt nálunk egyszer egy pizsamaparti. Azt hiszem, egy születésnap alkalmából. Tizenkét, tizenhárom éves lehettem, már nem emlékszem. És ugyanez történt. Az én barátaim jöttek el, de Jenna állt a figyelem középpontjában. A zsebpénzéből körömlakkot vett. Ez volt az egyetlen alkalom, hogy eleget segített otthon ahhoz, hogy megkapja a pénzét. Megmutatta a barátaimnak a körömlakkot, erre ők teljesen kész voltak. – Betsy felkacagott. – Még mindig emlékszem, milyen volt. Lila, benne csillogó flitterekkel. Nagyon rávall.

– Nem mondtad neki, hogy menjen el? Hogy menjen ki a szobádból vagy valami ilyesmi?

– Képtelen voltam rá. Habár folyton az őrületbe kergetett, kérés nélkül vett el dolgokat, amiket általában törötten vagy összefirkálva kaptam vissza, mégis… láttam benne valami vonzót. Emlékszem, ahogy a barátaim bámulták, nem tudták levenni róla a szemüket. Ez az őrületbe kergetett, de az az igazság, hogy olyan akartam lenni, mint ő.

Ty megrázta a fejét.

– És most? Még most is olyan akarsz lenni, mint ő?

Betsy hallgatott, a deszkán nyugvó lábát bámulta.

Aztán megvonta a vállát.

– Részben igen, azt hiszem. Nem biztos, hogy kibírnék két hetet a floridai vadonban, de van abban valami megnyerő, hogy van bátorságod megragadni az adódó alkalmat. És nem vívódni rajta.

– Hát, nem is tudom, Bets. Talán vívódhatott volna rajta egy kicsit. Legalább két oka is volt arra, hogy meggondolja, mielőtt egy pillanat alatt úgy dönt, hogy lefoglalja ezt az elvonulást.

A füvön játszó lányokra mutatott.

– Ez nem egészen így volt. És ezt te is tudod. Nekünk kellett egy pillanat alatt döntést hoznunk, de csak azért, mert csupán pár nappal azelőtt tudta meg, hogy bekerült, mielőtt az egész elkezdődött volna. Nem pillanatnyi szeszélyből hagyta nálunk a gyerekeit.

– Hát…

– Nem. Vagy legalábbis nem így tervezte. De akkor is, ő a húgom. Egy család vagyunk. Segítjük egymást.

Ty inkább elhallgatott, nehogy valami más is kicsússzon a száján. Semmi értelme olyasmin vitatkozni, ami már megtörtént. Az udvaron ott hintázott Walsh, Addie pedig pitypangot szedett a napsütésben. Megérintette Betsy térdét.

– Jó móka, hogy itt vannak, nem? – A gyerekek az udvaron felkacagtak, Ty pedig vállával Betsy csípőjének támaszkodott. – De hamarosan visszakapjuk a házunkat. – Betsy elmosolyodott és bólintott. – Gondolod, hogy hiányozni fognak?

Betsy vállat vont.

– Egy picit.

Ty nézte egy darabig, próbált áthatolni a körülötte lévő páncélon, de ő nem adta ki magát. Ty vállára tette a kezét, de a szemét még mindig a lányokon tartotta. Addie letette a pitypangokat egy kupacba a földre, majd odament a hintázó Walshhoz. A fülébe suttogott valami, és mindketten felkacagtak.

– Folyton arról beszélünk, hogy el kellene utaznunk valahova, de holnap tényleg elkezdem intézni. Talán foglalok egy szállást Perdido Key-ben, hogy a sétányról nézhessük a naplementét a folyó fölött.

Betsy ránézett. Felhúzta a szemöldökét.

– A diákcsoportok nem fizetnek annyit, hogy egy ilyen helyet megengedhessünk magunknak.

Ty átkarolta a derekát.

– Emiatt ne aggódj. Félretettem egy kis pénzt az ilyen alkalmakra. Kettőnkre.

– Tényleg?

Betsy annyira meglepettnek tűnt, hogy Ty elszégyellte magát, amiért ilyen sokáig várt, hogy elvigye valahova. Már hónapokkal korábban mondania kellett volna neki.

– Hát jó – mondta Betsy.

– Tényleg?

Bólintott.

– Rám fér egy kis vakáció.

Tizenkilenc

Jenna

Az alkotóközösségben töltött utolsó estéjén Jenna, miközben az érzései – remény, félelem, idegesség, magabiztosság – összevissza cikáztak a fejében, a pajta felé tartott, hogy Gregoryval találkozzon. Megigazította a vállán lógó fényképezőgépet, mintha a rengeteg fotótól még nehezebb lenne. A Halküónban több száz képet készített. Körülbelül a felét senkinek sem mutatta meg, de volt néhány tucatnyi, ami reménnyel töltötte el. Talán még büszke is volt rájuk egy kicsit.

Gregory aznap reggel az étkezőből kifelé menet elkapta, és megkérte, hogy vacsora után találkozzanak a pajtában.

– Mindketten tudjuk, hogy az esti workshopra úgysem jössz el, de nekem az a dolgom, hogy a lehető legjobbat hozd ki magadból, amíg itt vagy. Találkozzunk a pajtában! Átnézhetnénk a munkáidat.

A pajtában halvány fény derengett, csak a fotókat világították meg a spotlámpák. Amikor a szeme hozzászokott a félhomályhoz, meglátta, hogy a szemközti falon az ő fotója lóg.

A kép a Gödörben készült, és egy magas, vastag, a mocsár oldalán álló ciprust ábrázolt, ami összenőtt egy makacs fügefával. A füge, amit szerelemfának is hívnak, egyszerre ölelte körbe, és vonta fojtó ölelésbe a másik fát. Az étkezőben talált, a környék növényvilágáról szóló ismertető szerint a gazdafák gyakran elpusztulnak, az életterüket elveszi az erősebb füge.

Jennát csodálattal töltötte el a két összefonódó fa egymásra utaltsága és az ebből fakadó szomorúság. A füge egyszer bizonyára megnyeri a csatát, elvonja az összes fényt és vizet, ettől pedig a ciprus kiszárad, aztán elpusztul. De most még egyensúlyban éltek együtt, erős kérgű, zöld leveleket növesztő fák voltak. Sugárzott belőlük az élet.

Ez a pillanat pedig itt volt egy fekete keretben a fehér falon, és nem Jenna volt az, aki bekeretezte.

– Nem is hallottam, hogy bejöttél!

Gregory a hátsó szobából lépett a galériába. Táskáját ledobta a padlóra, és leült a fotóval szemközti székre.

– Mit gondolsz?

– Ez a te műved?

– Ez az egyik azok közül, amiket kitettél száradni. Volt egy fölösleges képkeretem a szekrényben. – Vállat vont. – Csak arra gondoltam, esetleg szeretnéd megnézni.

Jenna fején átsuhant néhány csípős és szarkasztikus megjegyzés, de azonnal el is tűntek.

– Köszönöm. Nehéz elhinni, hogy ezt én csináltam.

– Pedig te voltál! Jó érzéked van hozzá, hogy megtaláld a megfelelő szöget, és olyasmit is észreveszel, amit senki más nem. Mint például ez a fa. – A kép felé biccentett. – A legtöbb ember, például én is, elsétált volna mellette, és keresett volna inkább valami… érdekesebbet. De te észrevetted ezt a fajta szépséget. A perspektíva olykor értékesebb, mint maga a technika. És neked van érzéked ehhez.

– Hát, én nem vagyok ebben olyan biztos.

Leült a mellette lévő székre.

– Bízz bennem! Csinálom már ezt egy ideje. – Előrehajolt, és könyökével megtámaszkodott a térdén. – Lássuk csak, mit hoztál!

Jenna a táskájába nyúlt, és elővett egy mappát. Most használta először a nagy stúdióban lévő Epson-nyomtatót, és izgatottan várta, hogyan sikerültek a képek. És a képek tökéletesen szép élénk színűek lettek, hiányzott belőlük a fekete-fehér film előhívásának varázsa a sötétkamra félhomályában.

Gregory nekiállt átlapozni a fotókat, néhánynál olykor megállt, hogy alaposabban megnézze, majd visszatette a többi közé. Amikor a végére ért, kezdte elölről. Jenna, miközben várakozott, a pólója alját simogatta egyenesre a kezével, majd felpödörte.

Az alkotóközösségben töltött második hete teljesen más volt, mint az első. Bejárta az összes ösvényt, hidat és homokbuckát, Gregory néha vele ment, máskor pedig egyedül csatangolt. Az egész napját kint töltötte, olykor elfelejtett szünetet tartani és enni, és addig fotózott, míg az első szürkület el nem takarta az összes fényt. Bár amikor megérkezett ide, bizonytalan volt a képességeiben, és egyáltalán nem érezte képesnek magát arra, hogy a fákból, levelekből vagy a gyorsan elillanó gekkókból bármi vállalhatót is kihozzon, de most már legalább annyira élvezte a természetfotózást, mint amikor embereket fényképezett. A kreativitását pezsgőnek, energikusnak érezte, és ilyesmi azóta nem történt vele, amióta egyedül és szabadon élt Wyomingban.

Kezdett hinni abban, hogy tényleg képes erre, és össze tudja hangolni a művészetét, a kreativitását a gyerekekkel és a munkával, számlákkal és házi teendőkkel teli hétköznapjaival. Ezt eddig lehetetlennek tartotta, az otthoni élete annyira beszűkült, a szabadideje teljesen elaprózódott, és nem tudta, a hétköznapjaiban hogyan szakíthat időt ezekre a késztetéseire.

De most újra feltámadt benne a céltudatosság, és ezzel nem tudott nem foglalkozni.

– Erről mesélj egy kicsit!

Gregory szavai szakították félbe gondolatait. Belenyúlt a képkupacba, és kihúzott egyet. A megmentett kenuról készített fotó volt. A rusnya és rozsdás hajón lévő lyukon átvilágított a lágy napfény.

– Ezt mikor csináltad?

– Néhány nappal azután, hogy elvittél a vízeséshez, és az amatőr képeim miatt cseszegettél.

– Cseszegettelek? Én jobban szeretem az inspiráció szót használni, de akármi volt is, ha ezt hoztam ki belőled, megérte. Az első képeid túlságosan jól neveltek voltak. Aztán bumm, egyszer csak itt van ez.

Jennát elöntötte a megkönnyebbülés. Ezt a képet ő is imádta.

– Éppen vacsorázni indultam, amikor megláttam. Nem is tudatosult bennem, mit csinálok.

– Így jönnek össze a legjobb dolgok, amikor nem agyalunk rajtuk túl sokat. Ez egyébként egy jó életfelfogás. Ne gondolkozz, csak csináld! Egy csomó helyzetben működik. Úgy látom, most már neked is.

Jenna mélyet sóhajtott, és a szája akaratlanul is mosolyra húzódott.

– De még gyakorolnod kell. Hadd mutassak pár dolgot.

A következő pár percben elővett még néhány képet, és megmutatta, hol tévesztette el a szöget vagy a nézőpontot. Jenna hálás volt a kritikáért – hiszen ahhoz, hogy jó fotós lehessen, őszinte visszajelzésekre volt szüksége –, mégis nehezére esett úgy hallgatni, hogy ne arra gondoljon, Gregory a kemény munkáját becsmérli. És őt.

– Egyetértesz?

A férfi őt nézte, válaszra várt, de Jenna nem hallotta az iménti kérdést.

– Bocsánat. Mivel kellene egyetértenem?

Gregory kinyújtotta a kezét, és az előttük álló alacsony asztalra dobta a képeket.

– Rendben. Mi a baj?

– Semmi. Kérlek, folytasd! – Jenna megpróbálta lenyelni a gombócot a torkában. – Azt hiszem, arról beszéltél, hogy rosszul kaptam el az árnyékokat.

Gregory felsóhajtott.

– Jenna, ezek kritikus észrevételek, olyanok, amiket a workshopon is kapnál. Ha tényleg művész vagy, nem reagálhatsz így.

– De én nem… Nem reagálok sehogy. És nem vagyok művész.

– Hát akkor mi vagy?

– Fotós, nem? Nem azt várod, hogy ezt mondjam?

A férfi olyan közel hajolt hozzá, hogy szinte látta az aranyszínű pöttyöket barna szemében.

– De ha egy fotós nem művész, akkor micsoda? Nem valami olyan csodát alkotsz, amit, ha a néző meglát, felélednek az érzései, a menekülésvágya vagy az álmai? Nem valami olyasmi ez, ami megváltoztatja, ahogy a világot látjuk, biztatást, reményt, és iránymutatást ad? Csak mert az igazi művészet erről szól. Te nem ezért dolgozol?

– Próbálkozom.

Ahogy Gregory szavai, Jenna válasza is tisztán és élesen csengett, de még mindig nem tudott a szemébe nézni.

A férfi odanyúlt, és egyik ujjával óvatosan maga felé emelte az arcát.

– Ne csak próbálkozz. Légy biztos magadban. Te művész vagy. Ezt vagy most elfogadod, vagy pedig amikor kilépsz innen, és hazamész, úgy fogod folytatni az életedet, mintha ez az egész itt csak egy téves riasztás lett volna. – Ezután hátradőlt, és Jenna falon lógó képére pillantott. – Nézd, mindig lesznek, akik kritizálják a munkádat. Én segíteni próbálok, hogy jobb lehess, mint ahogy magadról hinnéd, vagy amilyen magadtól lenni próbálsz. Azoknak a véleménye, akik tényleg kritizálnak, akik lealacsonyítanak, nem számít. Csak az számít igazán, hogy te tudsz magadnak a legtöbbet ártani, oké? Folytatnod kell, mindegy, hogy én, egy másik mentor vagy valami idióta az utcáról képes-e megérteni a művészetedet. Ez csakis a tiéd, és te vagy az, akinek az elismerése, az elfogadása az első helyen számít.

A kinti világ az éjszaka zörejeitől volt zajos, de odabent csak a lélegzésük hallatszott.

– Érted, amit mondok?

Jenna a szenvedélyétől és a lángoló szemétől hátrahőkölve bólintott.

– Értem.

– Akkor jó. Jó fotós vagy, Jenna Sawyer. És ami még ennél is fontosabb, hogy művész vagy. Értékes művész. És megvan benned a lehetőség, hogy még jobb legyél.

Jenna várta, hogy folytassa, de a férfi felállt, és az órájára nézett.

– Mentortalálkozóm lesz kilenckor, úgyhogy mennem kell. Addig maradsz itt, ameddig csak akarsz.

– Nekem is vissza kell mennem. – Összeszedte a képeket. – Hosszú volt ez a nap. És fel kell hívnom a nővéremet, hogy megmondjam neki és a lányaimnak, hogy nemsokára hazamegyek.

– Szóval a nővérednél vannak?

Lekapcsolta a lámpát, és kinyitotta neki az ajtót. A párás levegő odakint csöndesebb volt, mint máskor, mintha a nedvesség vatta lett volna a fülükben.

Jenna bólintott.

– Ő és a férje egy farmon élnek Alabamában. Jó sok hely van a gyerekeknek.

– Fogadok, hogy nagyon élvezik.

– Ó, igen. Betsy küldött ma egy képet, a lányok épp a mező közepén ülnek egy tehén hátán. Hatalmas mosoly volt az arcukon.

Soha nem ismerte volna be, nehezére esett, hogy Addie-t és Walsht ilyen boldognak és gondtalannak látta. Vajon hiányzik nekik egyáltalán?

A fák között vezető, levelekkel borított ösvényen lépteik halk zaja hallatszott. Csak a kerek telihold világított a felhőtlen égen.

– Jó, hogy a családoddal lehetnek. Gondolom, nem kell miattuk aggódnod.

– Nem igazán aggódom. – Halkan fölnevetett. – Betsy mindenben nagyon jó. Erre az anyaság dologra is biztos öt perc alatt ráérzett. Én öt éve csinálom, de még mindig csak tapogatózom.

Gregory ránézett.

– Úgy tűnik, ezt a szülőséget időbe telik megtanulni. Ez biztos nem olyan, ami csak úgy magától jön, nem lehet könnyű a saját akaratodat és igényedet feladni valaki másért.

Átkeltek a mocsaras rész fölötti hídon, a vízen megcsillant a holdfény.

– Ha akarod, maradhatsz még.

Jenna azt hitte, rosszul hall.

– Tessék?

– Meghosszabbíthatod az elvonulást. Maradj még!

Megállt a híd közepén.

– Miről beszélsz?

Amikor Gregory meglátta, hogy megtorpant, ő is megállt.

– És mi van azzal a több száz emberrel, akik próbálnak ide bekerülni?

Vállat vont.

– Ha maradnál még, megoldjuk. Persze csak ha van hely, de ami azt illeti, épp most tudtuk meg, hogy az egyik írónak vissza kellett mondania a részvételét. Úgy tervezte, hogy kitölti a teljes nyolc hetet, de a helye most felszabadult. Ha itt senki nem tart igényt rá, Casey holnap valamikor felhívja az első embert a várólistán.

– Ma este választ kellene adnom?

A férfi bólintott, és megint rápillantott.

– A találkozón beszélni fogunk erről is.

– Nem tehetem. Várnak rám.

– Rendben.

Ezt olyan közömbösen mondta, hogy Jenna ideges lett.

Vett egy nagy levegőt, és a hajába túrt.

– Miért csak most szólsz erről nekem?

– Késő délutánig én sem tudtam róla, hogy felszabadult egy hely.

– Gondoltam, megvárom, milyen állapotban talállak, mielőtt megemlítem. A lényeg az, hogy ez nem olyasmi, amit az egész társaságnak felajánlunk. A mentornak egy már ittlévőnek kell megadnia a lehetőséget. Ő tudja, miért kellene még maradnia, hogy hogyan lehet ez hasznára, mennyit fejlődött eddig, és még milyen út áll előtte.

– És gondolod, hogy én illenék a képbe?

– Ha nem így lenne, nem is említettem volna. Meggyőztem a többieket, hogy senkinek ne szóljanak, amíg meg nem kérdezlek.

Ezután az öböl felé fordult, hogy adjon neki egy szabad percet. Jenna a férfi profilját nézte, és megindultak a gondolatai.

Tényleg rá gondolt? Lehetséges volna? Épphogy megtalálta a helyét itt, és csalódna, ha azelőtt menne el, hogy úgy igazából belevetné magát a dologba.

Gregory újból felé fordult.

– Azt se feledd, hogy ha maradsz, elvárom majd, hogy keményen dolgozz. Segítek összeállítani egy jó kis portfóliót. A kezdet nagyon ígéretes volt, de még sok dolgod van. Mutasd meg, mit tudsz! Vannak kapcsolataim, amiket esetleg megoszthatok veled. Segíthetek abban, hogy bejuss pár helyre.

Jenna összekulcsolta a kezét maga előtt, hogy ne remegjen annyira.

– Miért segítesz nekem? Biztosan lennének mások is, akik azonnal kapnának az alkalmon, hogy tovább maradjanak. Miért pont én?

Gregory felemelte a kezét, majd leengedte.

– Talán azért, mert egy kicsit magamat látom benned. Hogy ez jó-e vagy rossz, azt döntsd el te magad. – Mélyet sóhajtott, és nekidőlt a híd korlátjának. – Max nem tudhatta, de amikor arra kért, figyeljek oda rád, szívességet tett nekem. Ahogy a dolgokat látod, a nézőpontod engem is arra késztet, hogy jobb legyek. Hogy keményebben dolgozzak. Talán segíthetünk egymásnak. – Rápillantott. – Szerintem remek művész vagy. És szükséged lenne még itt egy kis időre. Meg akarom adni neked ezt az esélyt.

Végül elrugaszkodott a korlát mellől.

– Menjünk! Megmondom nekik, hogy szükséged van az éjszakára, hogy eldöntsd. De holnap reggel tudnom kell.

Húsz

Betsy

Betsy a mosogató előtt állt, és a lányok cipőjéről pucolta a sarat, hogy a templomba felvehessék. Akármikor érkezik is Jenna, biztos volt benne, hogy leghamarabb a 11-kor kezdődő istentisztelet utánra esik.

Nem mondta, mikor jön pontosan, de elvileg vasárnap kell érkeznie, és – amióta újra kinyíltak azok az érzelmi kapuk, amelyekről már azt hitte, örökre sikerült bezárnia őket – ezt a napot Betsy fejben kinevezte piros betűs ünnepnek. Amióta a lányok itt voltak a házban, a kiszolgáltatottság és az önkéntelen védekezés állapotai között egyensúlyozott. A szőnyegen és a pulton mindenütt az élet nyomai, a falak kacagást visszhangoztak, a konyhapadlón apró léptek tipegtek. Néha mindez olyan természetesnek tűnt, mintha észrevétlenül magára húzott volna egy másik életet. Máskor viszont az érzés szinte elviselhetetlennek tűnt, és legszívesebben újra magára zárta volna az ajtót úgy, hogy a kulcsot is elrejti.

Miközben sikált, Addie és Walsh körbe-körbe rohangáltak, mintha a lábuk helyén kerekek lennének. Az izgatottságuk magával ragadó volt. Mintha valami Jenna érkezésénél is nagyobb dolog közelegne.

– Szerinted vett nekem valamit? Valami nagyot? – kérdezte Addie, mikor egyszer a konyhába menet elkapta.

– Nos, nem tudom – felelte Betsy. – De mi van akkor, ha valami kis dolgot vett? – Lehajolt, és a térdére támaszkodva Addie szemébe nézett. – Mi van, ha csak akkora, hogy épphogy elfér a kezedben?

Addie szeme elkerekedett, és odaszaladt Walshhoz.

– Walsh, lehet, hogy anyu egy tündért hoz nekünk!

Ty fél tizenegyre befejezte a reggeli fejést, és még volt pár perce lezuhanyozni, mielőtt Betsy mindenkit beparancsolt az autójába – Ty kocsijában ugyanis nem volt elég hely a lányok gyerekülésének –, majd Elinore-ba, az Egyesült Metodista Egyház temploma felé vették az irányt. A parkoló tele volt pickupokkal és más, nagy munkához használt sáros kocsikkal. Betsy egy fa alá, egy kis méretű parkolóhelyre állt be, hogy a kocsi ne forrósodjon át az istentisztelet végére.

Kiszállították a lányokat, és Ty Walshsal a karjában, Betsy pedig Addie kezét szorosan fogva, mindannyian elindultak a bejárat felé. Betsy a parkolóban mosolyogva odaköszönt néhány családnak, Ty pedig kezet rázott pár emberrel, és váltottak néhány szót az időjárásról. Meleg van, és még melegebb lesz. Az ötös számú trópusi depresszió – már neve is volt: Dawn – most legalább adott némi témát a semmitmondó csevegésüknek.

Ahogy az emberek özönlöttek kifelé a fél tízes istentiszteletről, Betsy meglátta a világos rózsaszín nadrágot viselő Anna Betht, aki félreállt, hogy megigazítsa a fia, Jackson gallérját. Ő, mint minden átlagos tizenhárom éves, igyekezett ellökni az anyja kezét. Amikor Anna Beth meglátta Betsyt, elengedte a gyereket, majd miután szigorú pillantást vetett rá, elindult felé.

– Ilyenek ezek a fiúk! – Kisimított egy hajtincset az arcából. – Először rövidnadrágot akart felvenni a templomba. Rövidnadrágot! Felkönyörögtem rá egy hosszút, de nem bírom rávenni, hogy gombolja be azt a felső gombot. – A fejét rázta.

– Beszélgessetek csak, lányok!

Ty elengedte Betsy kezét, és csatlakozott a nő fal mellett álló, vasárnapi ünneplőben feszengő férjéhez, Tomhoz. Walsht olyan természetesen tartotta a karjában, mintha csak egy újszülött borjút hordozgatna. Addie Betsyre tapadt, a kezük teljesen összeizzadt.

Anna Beth háta mögött Jackson a gallérját rángatta, aztán észrevette, hogy Betsy figyeli. Elmosolyodott.

– Legalább kilencvenszázalékos itt a páratartalom – mondta Betsy. – Abban a szoros gallérban jól meg lehet izzadni.

– Ez akkor is egy templom! – felelte Anna Beth. – Itt nem a kényelem a lényeg, hanem a tisztelet! Ó, ott az új főnököm. – Mosolyogva integetett Duncan Burgessnek, az Elinore-i Általános Iskola új igazgatójának. – Jobb, ha odamegyek jópofizni kicsit.

Miután Anna Beth elindult Mr. Burgess felé, Betsy és Addie megvárták, hogy a gyülekezett kijöjjön a templomból. Amikor a tömeg eloszlott, Ty odaintett nekik, mire Addie-vel csatlakoztak hozzájuk a bejárati ajtónál.

Az ott álló férfitól elfogadtak néhány gyülekezeti szórólapot, majd leültek a szokásos helyükre a bal oldalra az ötödik sorba. A lányok, amint leültek, mocorogni kezdtek, forogtak, és bámulták a mögöttük ülő embereket, fel-felugráltak a párnázott padról.

– Mindjárt jövök – mondta Myrtle Davis, aki a soruk szélén ült. Egy perccel később néhány színezővel és krétákkal a kezében jelent meg. – Nehéz lesz ezek nélkül átvészelni az istentiszteletet – mondta, és kacsintott.

Betsy zavarba jött, hogy ez miért nem neki jutott eszébe, majd megköszönte.

Az orgona megszólalt, Betsy pedig kinyitotta az énekeskönyvet. A templom általában megnyugtatta, ki tudta kapcsolni a gondolatait, és valami magasabb létállapotba került, ahol nem érték utol a napi frusztrációk. De ma feszültnek érezte magát. Keresztbe tette a lábát, és a térde sebesen föl-le járt.

Ty odanyúlt, a térdére tette a kezét, hogy megnyugtassa. Betsy mélyet lélegzett, hogy igyekezzen koncentrálni.

A lelkipásztor imája közben lehajtotta a fejét, mint a többiek, de a szeme nyitva volt. Mindig így csinálta. Ha imádkozás közben becsukná a szemét, túlságosan elveszettnek érezné magát, mintha lebegne, úgyhogy szüksége volt arra, hogy a fapadra, a piros énekeskönyvre vagy Ty mellette nyugvó lábára szegezze a tekintetét. Ty helyett most Addie térdét és a színes krétákat bámulta, de ez is segített.

Egy újabb ének után a lelkipásztor belekezdett az igehirdetésbe. Mellettük a lányok halkan színezgettek. Walsh megkérte Tyt, hogy rajzoljon egy egyszarvút, ő pedig a szokott precizitással látott neki a feladatnak. Épp a lobogó sörénynél és a szarvánál tartott, amikor Betsy meglátta, hogy a padlóra tett táskájának oldalzsebében villog a telefonja. Tyra pillantott, majd lehajolt, hogy megnézze, holott tudta, ki hívja.

Kivette a telefont, és miközben kezével eltakarta a képernyőt, lehajtott fejjel végigsietett a sorok között. Mire az ajtón kiért a templom előtti fedett részbe, Jenna hívása persze abbamaradt. Megpróbálta visszahívni, de szokás szerint csak a hangposta kapcsolt. Gyorsan írt egy rövid üzenetet.

Bocs, templomban vagyok. Visszahívlak.

Miközben várt, fel-alá járkált. Rajta kívül egyvalaki volt odakint; egy fiatal anya próbálta megnyugtatni nyűgös csecsemőjét. A karjában tartotta, és lágyan ringatózott vele. Amikor Betsy elhaladt mellette, hallotta, hogy a „You Are My Sunshine” című dalocskát énekli neki. Próbálta nem megbámulni, de ahogy odanézett, látta, hogy a baba arca halvány rózsaszín hosszú szempillákkal. Az arcán a gödröcskék olyan tökéletesek.

Elfordult, a nő nehogy azt gondolja róla, hogy megőrült, és inkább a telefonját bámulta, hátha megszólal. A hívás helyett viszont csak pittyent egyet, ami azt jelentette, hogy Jenna csak hangüzenetet küldött. Elsétált az árkád széléig, hogy egyedül lehessen, közben fülét a telefonhoz tartotta.

– Szia, Bets! – Jenna megtorpant, és felsóhajtott. Betsy szinte látta maga előtt a húgát, ahogy az ujjaival babrál, göndör haját és nagy kék kerek szemét. – Ezt nem hangüzenetben szerettem volna elmondani, de attól félek, egy darabig megint nem lesz térerő. Történt valami. A mentorom felajánlotta, hogy meghosszabbíthatom az elvonulást, és én… – itt mély levegőt vett. – Én pedig elfogadtam.

Betsy lehunyta a szemét.

– Biztos őrültségnek hangzik. De az van, hogy valahogy megtört a jég, és most már kezdek… Nem is tudom, kezdek tisztán látni, azt hiszem. Végre eljutottam odáig, hogy kezd minden összeállni. Az első két hét csak arra volt jó, hogy a felszínt kapargassam.

Itt elhallgatott. Betsy szabad kezét a hasa elé tette, és szorosan átkarolta magát.

– Tudom, hogy az utolsó pillanatban szólok, és hogy nagyon felelőtlenül viselkedem, de Betsy, én nem… Nagyon sajnálom, hogy ezt kell kérnem tőled. De most nem tudom itt hagyni ez a helyet, és ezt nem tudom pontosan megmagyarázni.

Itt nagyot sóhajtott, és Betsy is.

– Tudom, hogy a lányok jól érzik magukat. Remélem, nem okoznak túl nagy gondot, és… Remélem, hogy megérted. Kérlek, értsd meg! Amint újra tudok telefonálni, hívlak. És mondd… kérlek, mondd meg nekik, hogy szeretem őket.

Betsy elvette füléről a telefont, és megpróbálta visszahívni, de nem kapcsolt. Újra lehunyta a szemét, és a telefont a homlokához nyomta. Mögötte ekkor megszólalt egy hang.

– Jól van?

A kisgyerekes anyuka volt az. Betsy bólintott.

– Igen, köszönöm.

– Csak gondoltam, megnézem.

A nő továbbra is a csecsemőt ringatta a vállán.

– Csak, mert egy kicsit sápadtnak látszik. Gondoltam, kerítek magának egy széket vagy valamit.

Betsy mély levegőt vett, és kinyitotta az ajtót. A templombelső hátuljából a többi ember háta és válla között látta Tyt, Addie-t és Walsht, akik lehajtották a fejüket, és valószínűleg még mindig a krétarajzon ügyködtek. Mellettük ott volt a neki üresen hagyott hely. A szívét összeszorították az érzelmek, a szeme megtelt könnyel.

Visszalopódzott a padba. Ahogy leült, Ty rápillantott, majd felhúzta a szemöldökét. Jenna?, tátogta.

Betsy bólintott, majd előrefordult, hogy tovább hallgassa a lelkipásztor igehirdetését. Ty átnyúlt a pad támláján, és nagy, meleg tenyerét a vállára tette.

Huszonegy

Ty

A Dawn nevű trópusi vihar irányt váltott élesen észak felé, és most kb. 60 kilométer per óra sebességgel észak-északkelet felé halad. A következő két-három napban várhatóan ugyanezen a vonalon halad. A Mexikói-öböl mentén élők tegyenek meg minden szükséges óvintézkedést a Dawn sebességének gyorsabbá válása esetére.

Amikor a rádióban bemondták a vihar koordinátáit, Ty éppen kinyitotta az ajtót, hogy az utolsó maradék tehenet is kiengedje az istállóból. Amikor a farkát búcsúzóul csóválgatva az utolsó is kikocogott, megfogta a slagot. A fejőistálló padlójára irányította, és megnyitotta a csapot.

A jobb oldalán tizenöt kíváncsi arc tapadt a megfigyelőszoba ablakára. Aznap kora reggel nyári táborozók érkeztek a YMCA-től, hogy megnézzék a fejést.

A héten ők voltak a második csoport, ami jó volt. Elvonta Addie és Walsh figyelmét arról, hogy sem az anyjuk, sem a beígért ajándékok nem érkeztek meg, és hogy nem mehettek haza Nashville-be.

Amikor vasárnap a telefonhívást követően Betsy a templomban visszaült a helyére, Ty már tudta, hogy valami nem stimmel. Aztán amikor az istentisztelet után a lányok ebédjét készítette, be is avatta. Ty mély lélegzetet vett, hogy a dühét visszatartsa.

– És megkérdezted, mikor jön vissza?

– Nem tudtam. Hangüzenet volt.

– Próbáltad felhívni?

– Persze. De nem vette fel. Vagy a hívás nem kapcsolt. Valami ilyesmi.

Ty felnevetett.

– De persze akkor hív, amikor épp a templomban vagy! Hol máshol lehetnél vasárnap délelőtt? Egy rövid üzenetet hagyni mégiscsak könnyebb, mint rendesen elmagyarázni a dolgot. – Idegesen beletúrt a hajába.

– Nem hinném, hogy szándékosan hívott pont akkor, amikor templomban voltunk.

Ty bosszúsan nézett rá.

– De most ugye nem rám haragszol? Ez nem az én hibám.

A suttogásuk hangosabbá vált, nem mintha Ty így akarta volna, de nem tudott uralkodni magán. Csak egy telefon a Betsy Franklin Szeretetszolgálatnak, és Jenna mentesül bűne alól. Már megint.

– Tudom, hogy nem a te hibád. Csak nem szeretem, hogy kihasznál minket. Pontosabban téged.

– A nővére vagyok, Ty. Nincs más választásom.

– De igen, van! Igenis van választásod, bár úgy tűnik, eltökélted magad, hogy nem fogsz neki nemet mondani.

Felállt a konyhai székről.

– Gyerünk, beszéljünk velük!

Ezt meg kell magyarázniuk a lányoknak valahogy. Főleg Addie-nek. Walsh, bármit csinált is, mindig boldog, akár egy kiscsikó, de Addie érzékeny.

És mindent ért. Betsy szeretett volna valami egyszerű mentséggel előrukkolni, például, hogy Jenna kocsija lerobbant, vagy hogy váratlanul meg kellett állnia valahol, de Ty ragaszkodott az igazsághoz.

– Nem mondhatom nekik, hogy fogalmam sincs, mikor jön vissza! – mondta erre Betsy.

Ty Addie felé biccentett, aki a nappali ablakán át az utat figyelte.

– Bármiben lefogadom, hogy kiszúrja, ha hazudsz neki.

Betsy végül annyit mondott, hogy Jennának még szüksége van egy kis időre. Ez legalább egy verziója volt az igazságnak.

Ők ketten a konyhában történt „beszélgetésük” óta kerülték a Jennával kapcsolatos témákat. Nem hozták szóba, de a húga jelenléte – pontosabban hiánya – betöltötte az egész házat.

– Mit gondolsz az időjárás-jelentésről? – szakította ki Carlos Tyt a gondolataiból. – Közeleg „sweet spot”!

Ty a megfigyelőszoba felé pillantott, ahol mosolyogva ott állt Betsy, körülötte pedig a gyerekek. Felszegte az állát, de aztán eszébe jutott, mennyire utálja ezt a „macsós” biccentést, úgyhogy inkább odaintett. Addie és Walsh is ott voltak, ártatlan arcocskájukkal és tágra nyílt szemükkel kitűntek a nagyobb gyerekek közül, és el voltak ragadtatva, akár csak a többi lány.

Ty Carloshoz fordult.

– Még túl korai ilyesmit mondani. Ez még csak egy trópusi vihar.

A vízsugarat a még ottmaradt széna és fűrészpor felé irányította.

A „sweet spot”, vagyis „rezgésmentes pont” Ty saját szava volt annak kifejezésére, hogy megjósolja, a vihar hogyan hat majd rájuk: egyenesen lecsap, vagy a szeme csak Alabama partjait éri el, amivel komoly esőt és szelet kapnak. Valahányszor egy vihar elérte a Mexikói-öböl térségét, általában elkapta egy áramlat, ami aztán észak felé, a Mississippi és Alabama határvidéke felé sodorta.

A meteorológusok egy lyukas garast sem adtak volna Ty „sweet pot” elméletéért, de ez már olyan sokszor beigazolódott, hogy meg sem tudta számolni.

Carlos fogta a vastag seprűt, és kisöpörte a felesleges vizet az istállóból.

– Én remélem, hogy igazad lesz! Panama Citybe viszem Gloriát a jövő héten. Donna…

– Dawn.

– Tök mindegy. A lényeg, hogy ne kavarjon be a terveimbe.

Ty elzárta a csapot, a slagot pedig föltekerte.

– Én is el akartam vinni Betsyt valahova nemsokára. Valami vakációfélére.

Ahogy a slagot föltekerte, a homlokáról egy izzadtságcsepp csorgott a szemébe. Kézfejével megtörölte az arcát.

– És? Mi tart vissza? Én majd mindenre ügyelek itt.

Ty az ablak felé biccentett. Betsy épp a megfigyelőszoba falán lógó fekete-fehér képeket mutogatta a fiataloknak, de Addie és Walsh még mindig az üvegre tapadtak. Amikor odanézett, mindketten rámosolyogtak.

– Ja, akartam is kérdezni. Csak nem akartam faggatózni. Meddig maradnak?

Ty felnevetett.

– Hát, ez az egymillió dolláros kérdés.

A fiatalok a megfigyelőszobában elindultak az ajtó felé. Betsy az oldalsó udvarra engedte ki őket, ahol egy tehén éppen a kerítés körül ólálkodott abban a reményben, hátha kaphat tőlük egy kis finomságot. Ty – anélkül, hogy a jellegzetes gyémánt alakú orrot látta volna – tudta, hogy csakis Rosie lehet. Az összes állat közül ő a legkezesebb. Orrát odanyomta a deszkákhoz, a gyerekek pedig átnyúltak, hogy megsimogassák a fejét és a hátát.

Ty négy bikát tartott a farmon, a Grantley család Sapletonban pedig tizenötöt.

Amikor Ty minden kísérlete Rosie-val sikertelenül végződött, a Grantley-farmról több bikával is próbát tettek. Mindent megtett érte, amit csak lehetett, és amit a gyomra elviselt. Rosie viszont nem lett vemhes, és ezt még az állatorvos sem tudta megmagyarázni. Termékeny volt, ez nem vitás, és gondoskodott minden útjába eső élőlényről, legyen az tehén, ember vagy kiscica. A többiek borjait is nyalogatta, az orrával böködte, és megmosdatta.

Rosie kis idő elteltével otthagyta a kíváncsi gyerekeket, és odabaktatott egy másik üszőhöz, a 046-os számúhoz. Őt nem volt nehéz felismerni, mert teljesen fehér volt, leszámítva a farok és a térd fölötti részt. Bár egy évvel fiatalabb volt Rosie-nál, a 046-os három hónappal ezelőtti fedeztetése sikeres volt. A külső jelek alapján úgy tűnt, a borjút karácsonyra várja. Rosie odaoldalgott a 046-oshoz, és pofáját a nyakához dörgölte.

~

Aznap este a Betsyvel és a lányokkal elköltött gyors és zűrzavaros vacsora után Ty visszatért az istállóba, hogy elpakolja a délután hozott széna és takarmány maradékát. Sokan talán úgy gondolják, hogy miután az ember az egész napot az istállóban töltötte, a munkanap végén becsukja az ajtót, és maga mögött hagyja a munkát. Igazság szerint Ty kedvenc időszaka az istállóban az éjszaka volt. Miközben odakint leszállt a sötét éj, ott még mindig barátságos fény derengett. A tehenek jóllakottak és elégedettek voltak, a fényben molylepkék szálldostak, a helyiség két végében a ventilátorok pedig lassan surrogtak, hogy a hőséget enyhítsék. A levegőt a cédrusok és a szarufa illata lengte be.

Amikor elővette a félig teleírt sárga jegyzettömböt, hogy feljegyezze, mi mindenre van még szükségük, az üvegajtó kinyílt, és a sötétből Addie és Walsh hangja hallatszott.

Ty felnézett, és látta, ahogy a lányok Betsyvel a nyomukban belépnek az istállóba.

– Azt hittem, mostanra mindnyájan ágyban lesztek! – mondta, mire Walsh odarohant hozzá, és átölelte a térdét. Ty Betsyre pillantott, ő pedig megvonta a vállát.

– Még csak esélyem sem volt. Könyörögtek, hogy láthassanak, úgyhogy most itt vagyunk.

Ty lefejtette Walsh kezeit a lábáról. Megpaskolta a hátát, mire a kislány az istálló másik végébe szaladt Addie-vel.

– Hogy vagy? – kérdezte Betsyt. Zsebre tette a kezét. – Bocs, hogy vissza kellett jönnöm. El akartam ezeket pakolni, amíg nem kellenek. – A mögötte lévő csomagokra mutatott.

– Készülsz a Dawnra?

– Nem, nem feltétlenül. Nem lesz annyira vészes. De jön még több is.

– Elérte a rezgésmentes pontot – mondta erre Betsy.

Ty felnevetett, és megdörzsölte a szemét.

– Ez a rezgésmentes pont elég nevetséges. Nem gondolod?

– Nem – felelte Betsy mosolyogva. – Ha Ty gazda azt mondja, hogy ez így van, akkor én hiszek neki.

Annyira gyönyörű volt fekete trikójában és fehér rövidnadrágjában. Hosszú lábain ott a nyár első barnasága. Barna hajának néhány tincse az arcába hullt.

– Mi az? – Betsy végignézett a ruháján, majd újra Tyra pillantott.

Vajon hirtelen miért érzi ennyire zavarban magát a saját felesége társaságában, akivel már nyolc éve házasok, és akit egy évtizede ismer? Zaklatott és ideges lett. Forgatta a szavakat a szájában, de a megfelelőket sehogy sem találta.

– Beszéltél Jennával? – kérdezte végül halkan, hogy a lányok ne hallják.

A Betsy szája sarkában bujkáló mosoly eltűnt. Megrázta a fejét.

– Csak üzentünk. Semmi lényeges.

– Nem írta, mikor jön vissza?

Betsy nemet intett.

– És szerinted ez így rendben van?

– Mégis mit tehetnék? Legalább hatórányira van innen. Nem ültethetem le, hogy beszéljek a fejével!

– Mondott valamit arról, hogy mi a helyzet ezzel a hosszabbítással? Vagy hogy mi lesz, amikor ennek az egésznek vége?

– Nem ismerem a részleteket. Csak annyit írt, hogy fordulóponthoz ért, és még nem áll készen arra, hogy összepakoljon, és otthagyja az egészet. És hogy kapott egy esélyt, hogy még maradjon, amit elfogadott.

Ty leült, és újra elővette a sárga jegyzettömböt. Kihúzott néhány szót, majd odaírt valamit. Levette a kalapját.

– És most mit fogunk tenni?

– Semmit. Nem dobhatjuk ki őket. Nem az ő hibájuk.

Odanyúlt, hogy egy elszabadult tincset visszatűzzön összefogott hajába. Mikor újra a szemébe hullott, félresimította.

– Nem erre gondoltam. Tudom, hogy vigyáznunk kell rájuk. Vigyázni is akarok rájuk. Csak… Csak idegesítő, hogy magán kívül senki másra nem gondol. Fogalma sincs róla, mit tesz másokkal.

Egyszer csak felbukkant Addie, ezért abba kellett hagyniuk a sugdolózást.

– Megetethetem az egyik bocit?

Ty mélyet sóhajtott, és felállt.

– Azt hiszem, ismerek egy hölgyet, aki odavan a késő éjszakai nasiért. Gyere velem!

Betsyre pillantott, majd a lányokkal a hátsó fal mentén elindult Rose karámja felé. Az állat kifelé nézegetett az istállóból, mintha vendégeket várna. Ty a falon lógó zaboszsákba merített egy poharat, majd Addie kezébe nyomta.

– Tessék. Ezt tartsd oda a szájához!

Amikor Rosie belenyalt a pohárba, Addie felkuncogott.

Ty belekarolt Betsybe, és pár lépésnyire elvonta a lányoktól.

– Tudom, hogy ő a húgod, és hogy segítenünk kell neki – suttogta. – De azért ennek is van határa.

Betsy mély levegőt vett, majd kifújta.

– Rendben. Ha ennyire azt akarod, hogy elmenjenek, akkor megmondom neki, hogy vissza kell jönnie. Most. Már holnap.

Ty kalapjával a lábára csapott.

– De én… nem is tudom, mit mondjak, Bets. Ebben a történetben nem én vagyok a rossz fiú!

– Tudom – felelte összeszorított szájjal.

Ty fejére tette a kalapját, és mélyen a szemébe húzta. Mára befejezte ezt a témát.

Amióta Betsy utoljára a klinikán járt, a kapcsolatuk törékeny lett, akár a tojáshéj. Csak árnyéka annak, ami régen volt köztük. Vissza akarta kapni a feleségét és az egész életét, és nem volt biztos benne, hogy ez a lányok jelenlétével sikerülhet-e. Kettesben is épp elég nehéz volt. Persze nem voltak igazán kettesben, hiszen ott volt az öt embere, kétszáz szarvasmarha és olykor egy csomó rendetlen iskolás, akik felforgatták az istállóját.

Talán éppen ez a probléma. Hogy mindig történik valami, és alig van magánéletük. Talán, ha a dolgok elcsitulnának körülöttük, ha csend és béke volna, újra egymásra találnának.

De elég tapasztalata volt ahhoz, hogy tudja, az élet nem ilyen egyszerű.

Huszonkettő

Betsy

A Dawn egyes kategóriájú hurrikánként érte el a Mobile Bay-t, és ez igazolta Ty elméletét, miszerint az öbölbeli áramlatok vize még nem elég meleg ahhoz, hogy igazi vihar keletkezzen. Az enyhe fokozat ellenére a Dawn intenzíven csapott le, és Mobile belvárosában másfél méteres áradásokat okozott. Az árvíz a negyven kilométerre fekvő Elinore-t szerencsére nem érte el, de a nagy széllökések és heves esőzés okozott néhány álmatlan éjszakát mindenkinek.

Walsh átaludta, Addie pedig végigsírta a bömbölő szelet és a csapkodó esőt. Ty a földszinten töltötte az éjszakákat arra az esetre, ha a ház vagy az istálló védelemre szorulna, Betsy pedig állandó látogató volt a lányok szobájában, hogy Addie-t megnyugtassa.

– Mikor lesz már vége? – panaszkodott Addie, amikor újabb hatalmas széllökés rázta meg a ház falát.

– Hamarosan, nemsokára – suttogta Betsy. Az ágy szélén ült, és remélte, hogy Addie-t megnyugtatja az, ahogy a hátát simogatja. – A hurrikánok néhány órán át eléggé hevesek, de aztán megenyhülnek. Reggelre vége, és minden jobb lesz.

– És a bocik? – szipogott Addie. – Ők jól vannak?

– Igen, jól. Ty bácsi kiterelte őket a hátsó legelőre, távol a fáktól és minden mástól, ami megsebesítheti őket.

– Remélem! Remélem, Rosie-nak nem esik baja!

Rosie-ra gondolva Addie ismét zokogni kezdett. Betsy fogott egy zsebkendőt az éjjeliszekrényről, és megtörölte az orrát. Pár méterrel odébb Walsh békésen aludt, mintha a világon minden a legnagyobb rendben volna.

Vajon Addie mindig így reagál a heves viharokra? Ez nem volt éppen általános erősségű, de Betsy és Ty sokkal rosszabbal is szembesült már. Addie persze még csak ötéves, és a hurrikánok általában nem érték el Nashville-t. Betsyt mindenesetre azért érdekelte volna, hogy Jennának milyen gyakran kellett virrasztania az egyik lányával abban a tudatban, hogy másnap reggel korán munkába kell mennie.

Addie végül a sírástól és a késői órától kimerülve éjfél után végre álomba szenderült. Betsy szeme is kezdett leragadni, úgyhogy kisimította a kislány haját az arcából, és felállt, hogy ő is elmenjen aludni.

– Itt maradnál velem, kérlek? – szólalt meg Addie halkan és könyörgőn. Amikor legutóbb erre kérte, éberen, zakatoló szívvel feküdt az oldalán a két kislánnyal. – Kérlek…

Felsóhajtott.

– Persze, maradok.

Ezúttal nem feküdt mellé, hanem leült a padlóra, és megfogta Addie kezét. Nem találta kényelmetlennek, és a tenyere eltűnt Addie apró, meleg kezei között. Másnap reggelre a válla és a nyaka begörcsölt ugyan, de a heves szívdobogás elmaradt.

~

Két nappal később Betsy a mosógép mellett állt, mellette egy halom nedves, koszos ruha. Mint farmerfeleségnek, rengeteg módszere volt arra, hogy a makacs foltokat kiszedje – Tide folttisztító stift, OxiClean, Fels-Naptha, ecet és citromlé keveréke, hajlakk, sókristály –, de miután az előző napot a sáros farm felfedezésével töltötték, és egész nap a pocsolyákban ugráltak, most úgy érezte, legszívesebben feladná. Jenna vajon hogy tartotta tisztán a ruháikat? Betsy megjegyezte magában, hogy el ne felejtsen utánajárni annak, van-e valami titkos folteltávolítási módszer, amit még nem próbált ki.

Mögötte Addie a földön hasalt, és színezett, Waslh pedig a kanapé alá bújt. Betsy becsukta a mosógép ajtaját, és elindította. Még egy próbálkozás nem árthat, de muszáj a lányoknak néhány új ruhát beszerezni.

– Hé, lányok! – kiáltott oda nekik. – Elmegyünk a Targetbe?

Addie felragyogott, és azonnal felpattant a földről.

– Anyu mindig megengedi, hogy válasszunk valami kicsi dolgot.

– Tényleg?

Addie bólintott.

– De csak akkor, ha nem fogdosunk össze mindent a boltban.

Betsy elmosolyodott.

– Azt hiszem, ennek nem lesz akadálya.

Az eső szemerkélt, Betsy pedig letekerte a kocsi ablakát, hogy bejöhessen a friss levegő. A tarka eget sötét felhők fedték. A nap még nem sütött ki, de várható volt, hogy a felforrósodó nedvesség hamarosan mindent beborít.

– Betsy néni, azok ott milyen madarak?

Addie három nyurga, hosszú nyakú madárra mutatott, amik épp elrepültek a 35-ös út fölött.

– Királygémek. A vízhez mennek élelemért.

– De arra nincs is víz! Csak fű és tehenek.

– Az öböl nincs messze innen. És van egy kikötő is. Emlékeztek, hogy hol dobáltátok Ty bácsival a botokat?

– Igen.

– Nos, a kikötőnél sok az apró hal, úgyhogy a gémek szeretnek arrafelé bóklászni. Egyszer láttam egy gémmamát egy nagy fészken ülni.

– Tojásai is voltak?

Betsy bólintott.

– Bizony! Szép nagyok.

Betsy egyszer, amikor a tanyájuk végében a bozótot irtotta, meglátott egy királygémet a csőrében gallyakkal, amint az öböl felé tart. A fészkét, amit alig lehetett észrevenni, a víz mellett húzódó fák közé rejtette. Fejét oldalra biccentette, és Betsy tudta, hogy apró szemével őt figyeli. Amikor óvatosan hátralépett, hogy eltávolodjon az öböltől, megbotlott a bokrokban, és majdnem elesett. Visszanyerte az egyensúlyát, de a zaj megzavarta a madarat, felszállt, és otthagyta a tojásait. Öt kék tojást, amik akkorák voltak, akár egy kisgyerek ökle.

Betsy azután mindennap visszament, hátha újra látja a madarat, de az nem jött vissza. A tojások ott maradtak a fészekben, míg egy nap egyszer csak felfedezte, hogy a fészket összetört héjak és szürke tollak borítják. Betsy olvasta valahol, hogy ha a királygémet költés közben megzavarják, a veszélyt érzékelve elhagyja a fészkét és a tojásait. Ilyenkor a tojások ragadozók – kutyák, aligátorok, héják – prédájává válnak.

Betsy úgy döntött, hogy a fejében inkább azt a verziót választja, hogy a gém visszajött a fiókákért, csak ő pont nem látta. Elképzelte, ahogy a kisgémek, messze az ő fürkésző tekintetétől az anyjuk nyomában totyognak távol az öbölnél.

Mielőtt ráhajtott a Baldwin megyét átszelő 59-es főútra, megcsörrent a telefonja.

Azt hitte, Ty érdeklődik, merre járnak, úgyhogy kivette a készüléket a táskájából.

– Betsy? Szia! – szólt a kagylóba a húga halkan és óvatosan. – Hogy vagytok?

– Hát… – Betsy a válla fölött hátranézett. Addie kinyújtotta kezét a nyitott ablakon, Walsh pedig a nővére plüsselefántjával játszott. – A lányok jól vannak. De jó lett volna, ha ezt előre megbeszéljük. Ez… ez egy kicsit sok.

Igyekezett halkan beszélni.

– Tudom. Nagyon sajnálom, hogy csak úgy rád zúdítottam ezt az egészet. De gyorsan kellett döntenem, vagy odaadták volna a lehetőséget másnak.

– És az olyan rossz lett volna? Nem kell visszamenned dolgozni?

Vagy eljönni a gyerekeidért?

Jenna elhallgatott.

– Hát, gyakorlatilag épp munkakeresésben vagyok, úgyhogy az, hogy tovább maradtam, ebből a szempontból nem számít.

– Hogyhogy munkakeresésben vagy?

Betsy szíve hevesebben kezdett verni.

– Azt mondták, csak addig a két hétig tartják az állásomat, ameddig eredetileg távol vagyok. Tegnap beszéltem a főnökömmel, és azt mondta, hogy mivel nem tudok biztos választ adni, mikor megyek vissza, be kell töltenie a helyet valakivel, amit én teljesen meg is értek.

– Várj! De hát… – Betsy hirtelen rengeteg kérdést szeretett volna feltenni, de egyet sem tudott megfogalmazni. Mély levegőt vett. – Nem tudod, mikor jössz vissza?

– Nem… nem igazán. Rám bízták, hogy meddig maradok. A program augusztus 15-ig tart, úgyhogy gondolom, az a legvégső dátum.

– De Jenna, ez… Nem veszítheted el a munkádat. Jár vele a biztosítás, és mindig annyira megértőek voltak veled, amikor a gyerekek miatt távol kellett lenned. Hogy fogsz még egy ilyet találni? És hogy lesz pénzed, miközben munkát keresel?

Utálta, hogy úgy beszél, ahogy az anyja, de valakinek muszáj feltennie a helyes kérdéseket.

– Hiszed vagy sem, van némi félretett pénzem. Nagyon hosszú időre nem elég, de a lakbért és a számlákat fedezi arra az időre, amíg távol vagyok. Minden rendben lesz. A spórolás elég jól megy. Ami pedig a munkát illeti, van némi vezetői tapasztalatom, úgyhogy bármikor kaphatok munkát egy másik kávézóban, ez nem lesz gond. De egyébként remélem, hogy nem kell visszamennem kávét főzni. Ez lenne a lényege annak, hogy itt vagyok.

Betsy meghallotta Jenna hangjában a szokásos eltökéltséget, úgyhogy visszafogta a szavakat, amiket legszívesebben kimondott volna.

Jenna mély levegőt vett.

– Tudom, hogy ez hirtelen jött, és nagyon szeszélyesnek tűnik, de hidd el, nagyon jól megfontoltam. Sokat dolgoztam azért, hogy a lányaimról gondoskodhassak, és soha nem adnék fel egy biztos munkát, ha nem tudnám, hogy az, amit csinálok, jobb életet biztosít nekik. Nekünk.

– Elég sokat kockáztatsz. Biztos vagy benne, hogy ebből az sül ki, amire számítasz?

– Hogy biztos vagyok-e? Nem, egyáltalán nem. De kaptam egy lehetőséget, ami talán az egyetlen, hogy alkossak valami jót, valami maradandót magamnak és a lányoknak. Szeretném, ha tudnák, hogy mertem az álmaimat követni. Máshogy kellett volna döntenem?

Betsyben a vasárnap reggel óta ott tomboló harag és frusztráció egy pillanatra alábbhagyott, úgyhogy képes volt mély levegőt venni, és mindent átgondolni. Első hallásra a munkahely feladása és az, hogy egy alkotótáborban tölti az egész nyarat, őrültségnek tűnt, de Jennát és az elhivatottságát ismerve mindennek valahol mégis csak volt értelme.

– Gregory, a mentorom segít a kapcsolatépítésben, és összeállítunk nekem egy portfóliót, amit referenciaként használhatok. Sokan úgy mennek el innen, hogy azért kapnak munkát, mert itt voltak. Talán nekem is kerülhet valami.

Betsy lassan bólintott.

– Tehát akkor augusztus tizenöt. Vagyis az, akárhogy is vesszük, még egy hónap.

– Lehet, hogy kevesebb lesz, de addig nem akarok elmenni innen, amíg mindent ki nem sajtoltam ebből a helyből, amit csak lehet.

– Remélem, megtalálod a számításaidat. Tényleg. Én nem mondanám, hogy teljesen egyetértek ezzel az egésszel, de ismerlek, és tudom, hogy a szíved-lelked beleteszed abba, amit csinálsz. Ha bárki képes ebből a helyzetből úgy kijönni, hogy valami jelentőset alkot, az biztosan te leszel.

Jenna felsóhajtott.

– Köszönöm!

Betsy a visszapillantóra sandított. Addie őt nézte.

– Addie beszélni szeretne veled. Átadom neki. Hívj, amint tudsz, rendben?

Hátranyúlt, és beletette a telefont a várakozó kislány kezébe.

Addie azonnal a fülére tette a telefont.

– Anyu, mikor jössz haza?

Aztán egy rövid szünet után azt mondta:

– Oké!

Betsy arra számított, hogy könyörögni fog az anyjának, hogy jöjjön vissza, de Addie csak mosolygott. Apró volt ugyan, de mosoly volt. Ezután pedig azt kezdte részletesen magyarázni, hogy milyen kalandjaik voltak az új tyúkkal, amit Linda Dailynek hívtak.

Betsy megtámasztotta könyökét az ablak peremén, és beletúrt a hajába. Hogy lehet az, hogy Jenna – már megint, ahogy Ty megjósolta – az összes felelősséget áthárítja rá, és közben ő érzi úgy, hogy valami rosszat tett?

– A tollai mindenféle színűek, úgyhogy Ragyogó Szivárványnak neveztük el. Tetszik a neve? Nemsokára lesz néhány tojása is. Talán megismerkedhetnél vele, amikor majd visszajössz.

~

A Targetben a lányok megragadták a piros bevásárlókocsit, ami akkora volt, mint egy kisebb busz, és felmásztak rá. Betsy korábban már látta, hogy a nők hogyan navigálnak balesetmentesen ezekkel a járművekkel a kirakott áruk és a polcok között úgy, hogy a kocsiban is, körülöttük is gyerekek szaladgálnak. Viszont aznap rájött, hogy ez a manőverezés olyan készségeket igényel, amik belőle hiányoznak.

A kocsit átkormányozta a gyerekruharészlegen, olykor nekitolta valaminek, amit a többi vásárló rosszalló tekintettel nyugtázott, aztán végül kikötöttek a Disney-hercegnős pizsamáknál. Épp Walsht vette ki az ülésből, amikor mögötte harsány nevetés harsant fel.

– Nem irigylem, hogy azzal az izével kell itt közlekednie! – mondta egy férfi.

Betsy letette Walsht, és megfordult. Mr. Burgess, az új igazgató mosolygott rá. Az arcáról és a szeméből sugárzó kedvesség némileg enyhítette a vállában érzett nyomást. Egyik kezével még mindig Walsht fogta, miközben Addie a kis hableányos fürdőruhákat nézegette. Ő is a férfira mosolygott.

– Ez az első alkalom, és nem tervezem, hogy több is lesz.

Ő felnevetett.

– Duncan Burgess vagyok. – Kezet nyújtott. – Maga Mrs. Franklin, igaz?

– Igen, de hívjon inkább csak Betsynek.

Walsh kitépte magát Betsy kezéből, és odarohant Addie-hez, aki a hosszú tükör előtt éppen szalmakalapokat próbált fel.

– Voltaképpen reméltem, hogy összefutunk valamikor. Ön szervez látogatásokat, ugye? A farmra.

Betsy bólintott.

– Nyáron kevesebbet, de ilyenkor is akad néhány.

– Szerintem ez egy remek program, és az új tanévben szeretnénk több osztályt is küldeni. Szeretném kikérni a véleményét, hogy lehetne a látogatásokat az egészséges életmódról szóló órákkal, esetleg némi közösségi munkával összehangolni. Biztosan tudna némi támpontot adni a tanároknak, hogyan illesszék be ezt az óráikba.

– Szívesen segítek, bár azt hiszem, a tanáraik többet tudnak erről, mint én. De fel tudom ajánlani azt, amiről a gyerekeknek beszélni szoktam, amikor a folyamat egyes részletei érdeklik őket. Azt akár tudományosabbá is lehet tenni, vagy kapcsolni az egészséges életmódhoz. Ahogy gondolják.

Mr. Burgess bólogatott.

– Csodálatos! Gondoltam, hogy lesznek jó ötletei. Amikor majd közeleg az évkezdés, esetleg leülhetnénk, és átbeszélhetnénk a részleteket.

A férfi válla fölött Betsy Addie-t és Walsht kereste a tekintetével. Otthagyták a tükröt, és elindultak a játékrészleg felé.

– Bocsánat, azt hiszem, nekem most… – a lányok felé mutatott.

– Persze. Menjen csak, kapja el a grabancukat! Ha elérik a játékokat, az egész napot itt fogja tölteni. Nagyon aranyosak. Az idősebbik úgy hat év körüli, nem?

– Ráhibázott! Decemberben lesz hatéves.

A férfi széttárta a karját.

– Harminc éve vagyok igazgató. Ez a munkával jár.

– Gondolom. Ők amúgy az unokahúgaim.

– Ó, vigyáz a gyerekekre! Nekem három unokám van, úgyhogy ebben nekem is van némi tapasztalatom. És hát az iskolaigazgatás is hasonló. A legnagyobb család, amit csak el tud képzelni. – Fölnevetett. – Szeretem a gyerekeket, de mondhatom, abban, hogy az embernek gyereke születik, a legjobb az, ahogy a párja megváltozik. Miután az első lányunk megszületett, egészen máshogy szerettem Carolt. A gyerekek megváltoztatják az embert. Mindent megváltoztatnak. – Elmerült az emlékekben, és megcsóválta a fejét. – Vannak gyerekeik?

Betsy megigazította a vállán a táskát.

– Nem. Még nincsenek.

– Nos, akkor a bébiszitterkedés legjobb részét élvezheti ki. Egész nap gyerekek veszik körül, este pedig hazamegy, és élvezi a csöndet és a békességet.

Betsy ezen csak mosolygott.

~

Betsy és Ty a főiskola első évében, ősz elején találkoztak először. Karácsonyra Betsy készen állt arra, hogy bemutassa őt a szüleinek. Voltak olyan iskolatársai, akik minden pasit hazavittek, de Betsy nem találkozott még olyannal, akit kitett volna annak a szenvedésnek, hogy végig kelljen ülnie egy vacsorát a Sawyer család antik gesztenyebarna asztalánál. Fogalma sem volt, miért pont egy farmer volt az, akit először hazavitt a szüleihez. Elképzelte, ahogy az apja Ty kérges tenyerét méregeti, ami annyira különbözött az ő tejfehér kezétől, ami a szimfóniákat és concertókat vezényelve könnyedén szállt a levegőben. Vagy ahogy az anyja megbámulja a fiú napbarnított, szeplős bőrét, mert ez szerinte egyenes út a bőrrákhoz.

De csak azért is hazavitte. Az első randevújuk óta – amikor az Auburnben az Egyesült Metodistákhoz vitte istentiszteletre, majd meghívta ebédre az Amsterdam Caféba – nem tudta kiverni fejéből azt a gondolatot, hogy őket egymásnak rendelte a sors. És neki szüksége van rá. Hogy neki éppen erre az erőre, magabiztosságra és férfiasságra van szüksége, és ez olyan kötődés, ami talán még a születése előtt kialakulhatott.

Amikor felvetette neki, hogy menjenek vele haza a karácsonyi szünetre, Ty pillanatnyi habozás nélkül igent mondott. Karácsony másnapján útra keltek a Chevy furgonnal, ami az apja ízlésének talán kissé túl zajos volt.

– Mi ez a zaj?

Az apja, az újságot kissé leeresztve, kikandikált a művészeti és kulturális rovat fölött.

Jenna, az alabamai elsős egyetemista, aki mindenféle izgalomra kapható volt, felpattant helyéről, az anyja pedig éppen akkor jött ki a konyhából a kezét törölgetve.

Tynak esélye sem volt kopogni, mert Jenna odapattant az ajtóhoz, és kinyitotta. Betsy megpróbálta Ty szemszögéből elképzelni a látványt: Jenna lobogó, szőke göndör haja, az ormótlan Dr. Martens bakancs és a felső, amivel első látásra nem volt semmi baj, de amikor megfordult, látszott, hogy a háta derékig nyitott. Az apja, aki még mindig a székében ült, selyem nyakkendője végével tisztogatta a szemüvegét. Az anyjuk ott áll makulátlan fehér kötényben, ami azért olyan tökéletes, mert az ebédet a Highlandsből rendelte, és meg sem próbált valami vállalhatót főzni abból az alkalomból, hogy az idősebbik lánya hazahozza a barátját. Betsy szinte hallotta az anyja gondolatait. És én a Highlandsből rendeltem egy ilyen fiúnak?

A vacsora pont úgy zajlott, ahogy képzelte. Az étel finom, a csendek zavarbaejtők, a beszélgetések pedig udvariasak voltak. Az asztal alatt Ty megfogta a kezét, és hüvelykujjával aprócska köröket rajzolt a tenyerébe. Miközben a kezét fogta, igyekezett a szülei összes kérdésére a lehető legtökéletesebben válaszolni. Kérdezték a szüleiről és a házról. A nagyapja farmjáról és arról, hogyan tudta két évvel a halála után újra felvirágoztatni. Ty beszélt a tejgazdálkodásról általában, és némi büszkeséggel a hangjában külön a családi farmról is.

– Már akkor tudtam, hogy tehenészetem lesz, mielőtt bárki megkérdezte volna, mihez kezdek, amikor majd felnövök. – Ivott egy korty vizet, és hátradőlt a széken. – A véremben volt mindez egész életemben.

Betsy apja futólag bólintott, belekortyolt a borába, majd letette a poharat.

– Gondolom, azon a környéken nem lehet egyszerű folyton a szeszélyes időjárástól függeni. Vagy a kiszámíthatatlan állatoktól. A változó gabonaáraktól.

Ty bólintott.

– Igen, ez érthető aggály. De megmondom őszintén, uram, hogy ami az állatokat illeti, a tehenek eléggé kiszámíthatóak. – Elmosolyodott. – Ha a csorda rendesen képes szaporodni, napi kétszer is megfejhetjük őket. A tehenek már csak ilyenek, akár esik, akár fúj, télen és nyáron, esőben és szárazságban napi kétszer adják a tejet. A tej pedig jó pénz, csak ügyesen kell kereskedni vele. Az a tervem, hogy a takarmányt is mind magunk termeljük meg, hogy ne kelljen rá költeni. Ez pedig megoldja az ingadozó árak problémáját.

Betsy apja felvonta a szemöldökét.

– Úgy tűnik, mindent jól kigondolt. – Odafordult a feleségéhez. – Talán nekem is tehenésznek kellett volna mennem, drágám.

– Nem hinném, hogy bírnád a vidéki levegőt, szívem – válaszolta Betsy anyja.

– Szerintem ebben a családban más is pont így van ezzel – mondta erre az apja.

Betsy akkurátusan összehajtotta a szalvétáját.

– El tudom dönteni.

Az asztal másik oldaláról Jenna Betsyre kacsintott, majd elmosolyodott.

Ty megköszörülte a torkát.

– Persze van sok minden más is, de ez a lényeg.

A szülei úgy beszéltek, mintha Ty ostoba lett volna, de Betsy látta, hogy pontosan tisztában van azzal, mennyire lekezelőek vele. Az elutasítás hullámai ott áramlottak az asztal fölött.

Aznap éjjel ő és Ty az apja kertjében ültek, és a nappali kanapéjáról kölcsönvett takaróba burkolóztak. A padjuk fölött csodásan gondozott rózsabokrok, amik Betsy és az apja keze munkáját dicsérték.

– Ne haragudj a szüleim miatt. Néha rémesek tudnak lenni.

– Nem is rémesek. Csak biztosan nem találkoztak még hozzám foghatóval.

– Hozzád foghatóval még én sem találkoztam.

Ty halkan és visszafogottan felkuncogott.

– És az jó dolog?

Betsy bólintott, és közben érezte, hogy Ty lába szorosan az övéhez ér, amitől elöntötte a forróság a vállát és a nyakát. Minden idegszála pattanásig feszült.

– Mit gondolsz az életemről? És arról, amit tervezek. Ez valami olyasmi, amit magadnak is el tudnál képzelni?

– Ha nem így lenne, most nem lennék itt. Illetve te nem lennél itt.

Ty elmosolyodott.

– Hát ez itt? A ház, a puccos kaja, az a Mercedes ott a felhajtón?

A kétemeletes Tudor stílusú épületre pillantott, aminek ajtaja mellett címeres tábla lógott.

– Én nem tudok ilyesmit adni neked. Megadok bármit, de az a közelében sem lesz ennek itt.

– Ezt nem én választottam. – Odanyúlt, és állánál fogva maga felé fordította az arcát. – Téged viszont igen.

Huszonhárom

Jenna

Jenna egy kidőlt fa mellett guggolt, és megpróbálta lefotózni a gyökerén terpeszkedő, fodros szélű mentazöld gombát. Gregory ott állt pár méterrel távolabb.

– Ha innen próbálod, egyenletesebb lesz a textúra. – Közelebb lépett, és odamutatott. – Látod?

Amióta úgy döntött, hogy itt marad még a Halküónban, Gregory a hét nagy részében nem mozdult el mellőle, és tanácsokkal látta el; néha ő maga is fotózott, máskor csak gyorsan elmagyarázott valamit a fényről, az egyensúlyról, a kompozícióról. Olyan volt, mintha Jenna döntésével engedélyt kapott volna arra, hogy a fotózás technikai rejtelmeibe beavassa. Ezek a leckék olyanok voltak Jennának, mint amikor Maxszel kirándultak Nashville-ben.

Max inkább elharapta volna a nyelvét, mint hogy kéretlen tanácsokat adjon, vagy rámutasson, hogy hol rontotta el. Jenna néha megadta magát, és hagyta, hadd mondja, máskor azonban rá sem hederített az óvatosságára. Ő még ha méltatlankodott is olykor, mindig úriember volt, aki nem ad tanácsot, hacsak nem kérik rá. Gregoryt viszont nem érdekelte, Jenna kíváncsi-e a meglátásaira.

Csak úgy kimondta. Ez Jennát egyszerre gyönyörködtette és bosszantotta.

– Mindenesetre próbálkozom – felelte. – Kísérletezhetek, vagy ez ellenkezik valamelyik szabályoddal?

A rekkenő hőségtől és Gregory idegesítő precizitásától kimerülve visszaguggolt, és kisimította a haját a szeméből. Ekkor a fatörzs, amin ült, megbillent, ő pedig a földre esett.

– Isten óvja azt a fényképezőgépet!

Felnevetett és lehajolt, hogy segítsen. Jenna elhárította, majd egyik kezével feltápászkodott, miközben a másikkal a gépet próbálta megóvni a sártól és a kosztól.

Miután felállt, kezét beletörölte a nadrágjába. Bár a reggeli képeivel elégedett volt, ez a déli hőség megviselte.

– Ez nem nagyon megy most. Szerintem kellene egy kis szünet, és majd holnap újra próbálom. Vagy legalábbis később, amikor nem lesz ekkora a hőség.

– Nem lesz ekkora a hőség? Ez itt Florida, és nyár közepe van. Folyton ekkora a hőség. – Az órájára nézett. – De van egy ötletem.

Húsz perccel később Jenna Gregory régi Jeep Wranglerjében ült, és a Halküóntól a tengerpart felé tartottak.

– Nem hiszem el, hogy már három hete itt vagy, és még nem jártál az öbölben.

A kocsi nyitott tetejű volt, Gregory szavait elnyelte a párás, délutáni levegő.

– Mert majdnem megfeledkeztem arról, hogy ilyen közel vagyunk. A Halküón olyan, mintha onnan sehova nem vezetne út.

A férfi bólintott.

– Éppen ez a lényeg. De azért néha jó kimozdulni innen. – Mosolygott. – Neked pedig éppen ez kell.

Jenna hátradőlt az ülésben, és lehunyta a szemét. Amint a természetből kiértek, és visszajött a térerő, Jenna telefonját elkezdték elárasztani az üzenetek. Ahogy futólag a képernyőre pillantott, mosolyra húzódott a szája.

Mario: Hol vagy, csajszi? Senki nem tudja ezt a helyet úgy vezetni, ahogy te. Az új fõnök egy idióta, és azt AKARJUK, hogy azonnal gyere vissza. A pasid is ezt akarja.

Max: Azt csiripelik a verebek, hogy tovább maradtál. Ez a Halküón biztos jót tesz neked.

Delores: Helló, drága! Nem akarlak zavarni, de látom, még mindig nem jöttél vissza. Csak meg akartam kérdezni, hogy vagy.

Betsy: Ismerd meg Ragyogó Szivárványt! A lányok puszilnak.

Betsy üzenetével egy fotó is érkezett, amin a lányok a tyúkól kerítésénél állnak, és egy nagy, fekete-fehér pöttyös tollazatú tyúkot néznek. Walsh feltartotta a kezét, és integetett, Addie pedig fogta a másik kezét.

– Minden rendben? – kérdezte Gregory, és a kezében lévő telefonra pillantott.

Jenna újra átolvasta az üzenetet, és egy darabig még elmerengett a fotón. A vágy, hogy megérintse őket, hogy velük legyen, olyan erővel tört rá, hogy be kellett harapnia az ajkát, nehogy megkérje, Gregoryt, azonnal vigye vissza, hogy összepakolhasson.

– Igen.

Néhány perccel később lehúzódtak az útról egy partra vezető sétány mellé. Két irányba indultak el a homokos sétányon. Gregory a víz mellett állította fel az állványát, Jenna az elhagyatott vízimentő-állomás felé tartott. Már messziről látta oldalán a szilánkosra törött deszkákat. Mivel a közelben sem ház, sem más lakóépület nem állt, a part elhagyatott volt, de őt még így is meglepte, hogy senki nem jött el, hogy az épületet rendbe hozza.

A torony alatt a homokon összegyűlt az uszadékfa, a kagyló és a rothadt hínár. Az egész egy régi, kincskeresős gyerekkönyvre emlékeztette, amit Betsyvel kiskorukban sokszor nézegettek.

Mindketten imádták az oldalakat böngészni, és megkeresni a drágaköveket, a nyalókákat és a dominókat az apró tárgyak közül, amiket a fotós nagy kínnal összerakott és lefotózott.

Letérdelt a torony melletti árnyékos részen, a hűvös homok karcolta meztelen térdét, majd szeméhez emelte a fényképezőgépet, hogy megörökítse az otthonukat jelentő kékeszöld víztől többméternyire sodródott tengeri élet maradványait. Az éles deszkadarabokhoz pasztellszínű, szorosan bezáródó kagylók és medúzatetemek tapadtak. Óvatosan odébb rakott egy darab hínárt, hogy felfedjen egy zöld üvegdarabot. A zöld felszín alatt sötétkék csíkok látszottak. Az üvegdarabot a táskájába tette, és újra fölemelte a fényképezőgépet. Ahogy az apály által hátrahagyott maradványokat fotózta, csak úgy röpültek a percek.

Egy idő múlva arra eszmélt, hogy a homokon mögötte léptek zaját hallja. Gregory kezével árnyékot vetett a szemére, és táskáját meg az állványt a dűnék melletti egyik deszkának támasztotta.

– Úgy tűnik, mára végeztél.

Jenna körülnézett, és mosolygott.

– Igen, úgy tűnik.

A fényképezőgépét az ingére tette, amit már korábban levetett, és most csak rövidnadrág és szürke trikó volt rajta. A lábát kinyújtotta maga elé a homokban, és a könyökére támaszkodott. Mára megtett mindent, amit csak tudott.

A férfi leült tőle néhány méternyire. Lábszára és az alkarja tiszta homok volt. Jenna felült, átkarolta a térdét, és öntudatlanul játszadozni kezdett a csuklóján lévő lila-kék zseníliadrót karkötővel. Viselte mindennap, ahogy Addie-nek megígérte.

Egy darabig hallgattak, aztán Gregory megszólalt.

– Mi jár a fejedben?

Jenna elgondolkodott, majd a langyos levegő és a kellemes szél őszinteségre késztette.

– Nem tudom, jó döntés volt-e, hogy maradtam.

– Értem.

– Valahányszor meggyőzöm magam, hogy helyesen cselekedtem, elkezdek bűntudatot érezni. És ez egyfolytában így megy. Csak… csak olyan keményen dolgoztam, hogy megmutassam, már nem az vagyok, aki régen, aztán tessék, hozok egy hirtelen jött és önző döntést.

– Lehet, hogy hirtelen jött, de hogy önző lenne? Tényleg azt gondolod, hogy önző dolog volt idejönnöd?

– Nem is tudom. Talán.

Egy apró rák araszolt el előttük a homokban. Jenna megmozdította a lábát, hogy az ellenkező irányba terelje.

– Akkor mondd el, miért vagy itt. Miért döntöttél úgy, hogy maradsz?

– A lányok miatt. És persze magam miatt is. Hogy nekünk, hármunknak jobb életünk legyen.

– És ebben mi az önzés? Távol vagy az otthonodtól, a gyerekeidtől, a munkádtól, hogy a tehetségedre koncentrálhass, arra az elképesztő tehetségre, amitől azt reméled, hogy majd lábra állítja a családodat. És ha ez azzal jár, hogy még azt is csinálhatod, amit szeretsz, az még jobb. Ez nem önzés. Nekem kifejezetten önzetlen dolognak tűnik.

Jenna addig fúrta a lábát a homokba, míg csak el nem ért odáig, ahol már hűvös volt.

– Nem is tudom. Nem tudom, Betsy is így látja-e.

– Most, de legalábbis még ma, azt kell eldöntened, hogy a döntés, amit hoztál, helyes volt. Ez volt a lehető legjobb, mert tovább küzdhetsz a célodért, és a szenvedélyednek élhetsz, amiből a családod is táplálkozhat. Megvan benned a tehetség meg a törekvés, és ezzel a párosítással sokra viheted ezen a pályán. És a kapcsolatok sem jönnek majd rosszul, ahhoz pedig itt vagyok én.

A férfi mosolygott, Jenna pedig viszonozta.

– Amikor ennek vége, mindenki meg fogja érteni, miért jöttél ide. Bár ami engem illet, nem igazán érdekel, mit gondolnak mások arról, hogy idejöttél, vagy hogy tovább maradtál. Nekem az számít, hogy te higgy magadban. Ha hiszel, akkor a lányok is hinni fognak benned.

– Ki gondolta volna, hogy ilyen jó motivációs tanácsadó vagy?

Gregory fölnevetett.

– Komolyan? Nem is gondoltam, hogy én valaha…

– Ilyen bátorítóan beszélsz majd? Meg ilyen ünnepélyesen?

– Szentimentálisat és csöpögőset akartam mondani, de a te verziód jobban hangzik.

– Szerintem pályát tévesztettél.

– Az lehet!

Hátradőlt, megtámaszkodott a könyökén, és egyik lábát kinyújtotta maga elé a homokba.

– Elárulok még valamit magamról. Körülöttem mindenki csalódott volt, amikor a biztos megélhetés helyett a fotózást választottam. Az apám orvos, az ő apja is az volt, tőlem is azt várták, hogy beálljak a sorba. Mélyen megbántódtak, amikor nem így tettem. De a saját álmaimat nem áldozhattam fel emiatt. Az olyan lett volna, mintha lemondok a legjobb részről magamban, és erre nem voltam hajlandó.

– Ismerős történet.

– Egy ilyen alkotótábor igazi megújulást jelent. Feltölt energiával. Könnyű elvárni, hogy mindenki megváltozzon csak azért, mert neked sikerült, de a valóság attól még adott. A távolság formálhatott rajtad, de attól még mások ugyanolyanok maradtak. – Felült, és lesöpörte lábáról a homokot. – Ezért van, hogy én csak megyek előre.

Jenna mosolygott.

– Mindig új munkát vállalsz? Meg sem állsz?

Csak viccelt, de látta, hogy Gregory komolyan néz.

Letette a kezét oda, ahol a kis rák feléjük sietett, majd eltűnt egy kis lyukban a homokban.

– Felajánlottak egy állást Kaliforniában. A Berkley-n. A fotós tanszéket vezethetném. Ez az egyetlen teljes állás, amit húsz év szabadúszás alatt komolyan fontolóra vettem.

– Hű! Az nem semmi! Elfogadod?

Vállat vont.

– Gondolkodom rajta.

– El kellene fogadnod. Ki tudja? Talán élveznéd, hogy letelepedhetsz valahol.

Gregory a víz felé pillantott, nézte, ahogy a lassú hullámok a partot mossák.

– Az ajánlat fantasztikus. Kapnék egy asszisztenst, aki segít a papírmunkában, és néhány órámnál is. És mellette el tudnék vállalni néhány szabadúszó munkát is. – Újra vállat vont. – De nem tudom. Nagy változás lenne ez az állandóság. Hogy főnököm van. Nem biztos, hogy ebből valami jó sülne ki.

Jenna elképzelte, milyen lenne egy olyan munka, ami kihívást jelent számára, lehetőséget ad arra, hogy kitűnjön mások közül, és hogy a saját kreativitásával a többieket segítse. Ha olyasmit csinálhatna, ami igazán érdekli, amitől úgy érzi, hogy él. Ez túl szép volt ahhoz, hogy komolyabban fontolóra vegye.

Felállt, és lesöpörte a homokot a nadrágjáról és a lábáról.

– Elég hülye lennél, ha nem fogadnád el.

Gregory felnevetett.

– Mindig kimondod, amire gondolsz, nemde?

Ő bólintott.

– Akárcsak te.

A férfi is felállt, fogta a fényképezőgép-táskáját, és elindult a kocsi felé.

– Vissza kell mennünk. Ma este sült csirke lesz. Ha már nyugatra költözöm, ki kell élveznem a déli kaját.

– Mikor kezdődik?

– Amennyiben úgy döntök, hogy elvállalom, az őszi szemeszterben már kezdenék is. De valószínűleg előbb oda kell utaznom, hogy találjak valami lakást.

Jenna, miközben a forró homokon az út felé sétált, a derekára kötötte az ingét. Az őszre még csak gondolni sem mert.

Amikor az autó ajtaját kinyitotta, észrevette, hogy a telefonja az ülésen maradt.

Nem akarta ott hagyni. Feloldotta a képernyőt, és megnézte, nem mulasztott-e el egy üzenetet vagy hívást. Volt egy hangüzenet. Ahogy Gregory beindította a motort, és elindult a parttól, Addie hangja szólalt meg a telefonból.

– Anyu! Walsh fogott egy halat! Ty bácsi elvitt minket horgászni a ház mögé az öbölhöz. Én nem fogtam semmit. Walsh halát visszadobtuk, hogy hazamehessen a családjához. Tessék? Betsy néni beszélni akar veled.

Némi tompa zaj után Betsy volt a vonalban.

– Walsh nagyon ügyes kis pecás. Fogott egy kis darab hot dogot, rátette a horogra, és úgy dobta be a horgot, mintha egész életében horgászott volna. – Röviden felnevetett. – Na mindegy, remélem, te is jól vagy. Hívj fel minket, amikor tudsz!

Jenna bedobta a táskájába a telefont. Könyökével a térdére támaszkodott, majd kezét az arcába temette, aztán Gregory felé fordult.

– A gyerekeim nagyon jól mulatnak. Úgy hallom, boldogabbak, mint egész életükben valaha.

– De hát ez jó, nem? Saját magadra koncentrálhatsz.

Jenna bólintott, és hátradőlt a székben. A szél felborzolta a haját, és inge a bőréhez tapadt.

– Voltál valaha Kaliforniában? – kérdezte a férfi.

Huszonnégy

Betsy

– Betsy néni!

Walsh suttogó hangja visszarántotta a valóságba. A nyitott laptop előtt ült, és a fenyőfa asztalra kiterítve papírok – naptár, kinyomtatott elektronikus számlák, feljegyzések az egyesületi ülésekről, egy YMCA szórólap – hevertek előtte. Még csak délelőtt tíz óra volt, de mivel a lányok hat előtt keltek, a reggel hosszúra nyúlt.

– Betsy néni!

Öt perccel ezelőtt, amikor Walsh ugyanígy szólongatta, felpattant, és odament az ablaknál ülő gyerekhez, aki azt mondta, viszket a nagylábujja, és legyen szíves, vakarja meg.

Nem dőlök be még egyszer, gondolta magában hamiskás mosollyal. Ezúttal nem figyelt rá, és a laptopra szegezte a szemét. A közeli lovasfarm, a Forsythe Ranch igazgatójával levelezgetett, aki nyaranta gyerektáborokat tartott. Az igazgató szeretett volna a táborozóknak valami állandó programot találni a nyárra.

Ha minden héten jön egy csoport, az nagyon jó pluszpénzt jelentene a farmnak.

– Bets…sy nééniii!

– Csak egy pillanatot várj – motyogta Betsy, majd rákattintott az igazgató legutóbbi e-mailjére.

– Betsy néni, kakilni kell! – kiáltotta újra Walsh, és minden egyes szótagja egyre hangosabb volt. Már ott állt Betsy mellett, és kócos fekete haja keretezte kétségbeesett kis arcát.

Betsy felsóhajtott, elmosolyodott, és lecsapta a laptopot.

– Rendben. Menjünk.

Átvezette a gyereket az előszobán a fürdőszoba felé.

Miközben Walsh a vécén ült, és énekelgetett, Betsy könyökölve gubbasztott a kád szélén. Szerette, ha mindennel időben és rendben elkészül, de két gyerekkel a házban, akiknek fogalmuk sincs a napirendről, és nem is vágynak rá, ez nem volt egyszerű. A tervek és a rutin segített neki abban, hogy az elméjéből minden fájdalmas gondolatot kizárjon, és miközben kitartóan próbált a saját rendszeréhez ragaszkodni, a lányok folyton megzavarták. Nem szándékosan tették persze, de ez a gondolat nem egyszerűsítette le a helyzetet.

Miután Walsh végzett, segített neki kezet mosni, látták, hogy Addie hason fekszik a játszószobában, és egy kemény, rózsaszín labdát gurítgat a kanapé alatt heverő Etta felé. Ettának csak a mancsa látszott ki, amivel a labdát visszaütötte. Walsh is csatlakozott, Betsy pedig átvágott a szobán a konyha felé. Menet közben meglátta Tyt, aki kint volt. Egy hatalmas kupac széna volt nála, és éppen megkerülte az istállót, majd eltűnt hátul.

Betsy teletöltött egy poharat vízzel, ivott egy kortyot, majd fogott egy nedves rongyot, és letörölt egy ragacsos foltot a pultról. A mögötte lévő játszószobában Addie és Walsh suttogása egyre hangosabb veszekedéssé fajult, majd elhallgattak. Aztán konyhába tartó léptek zaja hallatszott.

– Anyukásat játszunk – jelentette kis Addie. – Én vagyok a nagy testvér, ő pedig a pici. Te lehetsz az anyuka.

– Lányok, be kell fejeznem a munkámat a számítógépen. Sajnálom. Nem lennél te az anya, Walsh pedig a testvér?

– Én nem vagyok elég nagy. Kell valaki, aki nagy.

– Sajnálom. Most nem megy. Ezt egyedül kell megoldanotok.

Addie lebiggyesztette az ajkát, Betsyn egyszerre suhant át a düh és a bűntudat kellemetlen és ismeretlen elegye.

– Anyu mindig eljátssza nekünk az anyukát.

– Azért, mert ő tényleg az anyukátok – felelte ingerülten, majd behajította a nedves rongyot a mosogatóba.

Addie egy pillanatra elhallgatott, Betsy pedig lélekben felkészült a visszavágásra. De a kislány ekkor Walshhoz fordult.

– Én leszek az úrhölgy, te pedig a kiskutyám.

Walsh azonnal négykézlábra vetette magát, ugatni kezdett, majd elindult a játszószoba felé. Addie pedig a láthatatlan pórázt tartva követte.

Amint Betsy visszaült a számítógéphez, hallotta, hogy a hátsó ajtó kinyílik, és az aprócska lábak kifelé szaladnak. Talán most be tudja fejezni a munkáját. Békés húsz perc telt el, amikor úgy gondolta, ideje ránézni a lányokra. A hátsó udvar felé pillantott, majd vonakodva lecsukta a laptopot.

Odakint Addie a tyúkól kerítése melletti füvön ült, és halkan kotkodácsolt Petrezselyemnek, az aranyos sussexi kendermagosnak.

– Addie! Walsh nincs itt veled?

Addie tovább kotkodácsolt, majd megrázta a fejét.

– És nem tudod, hol van?

Újabb fejrázás.

Betsy körülnézett a tyúkólnál, majd a hátsó udvaron is.

Ellenőrizte Walsh szokásos búvóhelyét a veranda lépcsője mellett lévő nagy hortenzia mögött. De semmi.

– Walsh! – kiabálta. – Walsh, gyere elő!

Miután gyorsan visszament a házba, hogy megnézze, nem jött-e be a gyerek időközben, Betsy szíve egy kicsit gyorsabban kezdett verni. Walsh igazából nem juthatott túl messzire, de attól, hogy ezt mondogatta magának, a szívverése nem csillapodott le. Az istálló bejáratát és a mellette lévő árnyékokat kémlelte. Egyetlen apró mozdulatot sem látott, ami egy kicsi gyerektől származhatott volna.

– Walsh! Walsh!

Addie, amint a pánik jeleit érzékelte Betsy hangján, átszaladt az udvaron, és átkarolta a lábát.

– Hol van?

– Nem tudom – felelte Betsy, és lefejtette Addie karjait magáról. – Ha rajta tartottad volna a szemed…

Itt megálljt parancsolt magának – hiszen nem várhatja el egy ötévestől, hogy a háromévesre vigyázzon –, de sajnos már túl késő volt. Addie szája megremegett, a szeme megtelt könnyel.

Betsy letérdelt mellé.

– Nagyon sajnálom. Nem úgy gondoltam. Nem a te dolgod volt, hogy vigyázz a húgodra. Hanem az enyém. De együtt majd megkeressük, rendben?

Amikor Addie szipogva bólintott, Betsy kézen fogta, és a kislányt félig húzva, félig vezetve elindult vele az istálló felé. Ty épp befordult a sarkon, és az ajtó felé tartott. Mosolygott, de amikor meglátta Betsy arcát, abbahagyta.

– Mi a baj?

– Walsh eltűnt.

– Hogy érted azt, hogy eltűnt?

– Úgy értem, hogy fogalmam sincs, hol van. Bent dolgoztam, és azt hittem, mindketten kint vannak az udvaron. Amikor kijöttem, Addie a tyúkoknál volt, Walsh pedig sehol. – Mélyet sóhajtott. – A háznál már körülnéztem. Bent is, és kint is.

– Oké, valahol lennie kell. Walker bent van az istállóban. Megyünk és körülnézünk.

Odabent Walker a reggeli tej elszállítását készítette elő, épp címkéket rakott a tartályokra. Amikor Ty megkérdezte tőle, nem látta-e Walsht errefelé, megrázta a fejét. Amikor Betsy az istálló másik felébe tartva elment mellette, hallotta, hogy magában morog.

– Nem tudtam, hogy a bébicsőszködés is a munkám része.

Amikor megint kimentek, Betsy és Ty szólongatni kezdték Walsht, és minden egyes olyan helyre bekukkantottak, ahol azt sejtették, hogy elbújhatott. Egyszer csak Betsy meglátta, hogy Carlos az istálló felé sétál Walshsal, és könnyek szöktek a szemébe. Hatalmasat sóhajtott.

– Találtam valakit az oldalsó legelőn! – kiáltotta Carlos. – Ez a kis hölgy éppen azt próbálgatta, hogy kell traktort vezetni. Még szerencse, hogy a kulcsok nem voltak az indítóban. Nagyon úgy tűnt, ha csak egy csepp esélyt is kap rá, rögtön kitalálja, hogyan kell elvezetni.

Betsy leguggolt a vigyorgó Walshhoz, akinek szája körül még mindig a reggeli lekvár maradványai látszottak. Szerette volna megkérdezni, hogy mégis mit képzelt, de nem volt mit tenni, Walsh egyszerűen nem gondolkodott. Csak a környéket akarta felfedezni, és így is tett. Nem akart semmi rosszat.

– Kérlek, máskor ne menj ki az udvarról, hacsak nincs veled valaki. Egy felnőtt. Rendben?

– Rendben.

Betsy letörölte a lekvármaradékot Walsh arcáról, és fölegyenesedett. Addie kézen fogta Walsht, és Petrezselyemről csacsogva elindultak, ő pedig odafordult Tyhoz.

– Ez akár rosszul is elsülhetett volna.

Ty végigsimított a fején, és felsóhajtott.

– Jennának sokszor meggyűlhet vele a baja. – Megszorította Betsy kezét. – Ne haragudj, de vissza kell mennem. A tejeskocsi bármikor megérkezhet.

Betsy bólintott, és követte a lányokat a házba. Odabent újrakezdték a bolondozást, és a Betsyt megviselő reggeli pánikról teljesen megfeledkezve a rózsaszín labdával gurigáztak ide-oda a játszószobában. Betsy kezdte megérteni, miért is akart Jenna egy kis időre elutazni.

Éppen, amikor visszaült dolgozni, a rózsaszín labda bepattogott a konyhába, és miután a hűtőszekrénynek, majd Betsy vállának ütközött, feldöntötte a vizespoharat. A labda nyomában megérkezett a megvadult Etta, a tappancsai csúszkáltak a padlón. A lányok viháncolva a nyomában.

Betsy felpattant, és egy ronggyal felitatta a vizet, még mielőtt elérte volna a számítógépét. Felkapta a szétázott YMCA szórólapot, a kukába dobta, majd lecsukta a laptopot. Ezt képtelenség lesz ma befejezni. Összeszedte a papírokat, rátette a laptopra, aztán az egészet felrakta a mosógép tetejére, ahol biztos volt benne, hogy a lányok nem fognak rátalálni. Visszafelé a konyhában megcsörrent a mobilja.

– Helló! – kiáltott a kagylóba Anna Beth. – Hogy s mint?

– Remekül, csak épp elvesztettem az eszem. És Walsht is.

Anna Beth felnevetett.

– Most azt hiszed, csak viccelek. Pedig tényleg elvesztettem. Carlos talált rá, egy traktoron ült a legelő közepén. Én csak szerettem volna dolgozgatni egy picit ma délelőtt, de a kakilás, a kiborított innivalók és az eltűnt gyerek közepette még mindig millió e-mailt kell elküldenem, és ezer telefonra válaszolnom. Ez mindig így megy?

– Igen, általában. De ez az a pillanat, amikor mindent eldobsz, és eljössz otthonról. Itt sem nyugisabb, de bármikor szívesen látlak. Van bor a hűtőben, és egy pohár, amin a te neved szerepel.

Betsy elmosolyodott. Anna Bethnek valóban volt egy borospohara, rajta Betsy nevével, régi emlék abból az időből, amikor még havonta könyvklubba jártak hozzá. A klub persze nem annyira az olvasásról szólt.

– Köszi, de elég lesz a felnőtt-társaság. Tíz óra körül ott leszünk.

~

Anna Beth házában nagy volt a nyüzsgés. Jackson és a barátai az emeleten videojátékoztak, a kiabálásuktól visszhangzott a lépcső. Lucy és az egyik szomszéd a konyhaasztalnál karkötőt fűztek.

– Mindenki ilyet hord – magyarázta Lucy, amikor Betsy megkérdezte, mit csinálnak.

Addie mozdulatlanul állt az asztal mellett, és feszülten figyelte, mivel foglalatoskodnak a nagylányok.

– Ha akarod, csinálhatok neked is egyet – mondta Lucy.

Addie bólintott.

– De akkor Walshnak is kell.

– Nagyon vigyáz a kishúgára, igaz? – fordult Anna Beth Betsyhez. Ők ketten a kanapén ültek, és lábukat az asztalon nyugtatták.

Betsy bólintott.

– Legtöbbször igen.

Eszébe jutottak az elmúlt óra eseményei, és legszívesebben hozzátette volna, hogy Addie ma reggel is vigyázhatott volna Walshre, de még időben megálljt parancsolt ennek az értelmetlen gondolatnak.

– Persze veszekszenek is mindenféle butaságon, de Addie nagyon komolyan veszi ezt a nagylányszerepet.

– Jennáról még mindig semmi hír?

– Ó, dehogynem, csak épp semmi konkrét. Az elvonulás augusztus közepén ér véget, de még nem tudja, hogy végig marad-e, vagy korábban eljön. Rábízták a döntést. Ő azt akarja… Szóval úgy érzi, van még dolga ezzel, mielőtt végleg búcsút mond neki.

– Neked pedig addig is ki kell tartanod.

Betsy vállat vont.

– Jól megvagyunk.

Anna Beth megrázta a fejét, és megigazította a táskát a háta mögött.

– El sem tudom ezt képzelni. Annyira jól csinálod! Ha az én húgom pottyantotta volna le hozzám a gyerekeit, addig nem nyugodnék, míg haza nem rángatnám, hogy vigye már őket innen. Na persze ők meglett tinédzserek, és folyton morognak. Orrkarika, fekete ruhák meg hasonlók. Ezzel a kettővel, gondolom, egyszerűbb az élet.

Betsy, miközben megpróbált egy hosszú, műanyag nyakláncot kibogozni, halkan fölnevetett. Amikor szétbontotta, odaadta Walshnak, aki azonnal újra összekötötte.

– Nem is tudom. Nekem úgy tűnik, hogy azokkal a gyerekekkel könnyebb, akik már tudnak gondoskodni magukról.

– Meglehet. Persze minden korosztálynak megvannak az előnyei és a hátrányai is.

Betsy megvárta, míg Walsh visszamegy a konyhaasztalhoz.

– Ők annyira… Folyton szükségük van rám. Úgy érzem, hogy csak körbe-körbe rohangálok. Nem vagyok ehhez hozzászokva. És hogy szem elől tévesszem Walsht? Akkor nagyon megijedtem. Fogalmam sincs, Jenna hogy csinálja.

Anna Beth összehúzta a szemöldökét.

– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de a szülőséggel kapcsolatban minden nagyon ijesztő. Nagyon jó érzés, de egyben félelmetes. Amikor az emberre rászakad a szülőség, mindegy, hogy tervezi-e vagy nem, menet közben kell kitalálnia a dolgokat. Úgy érzed, hogy soha nincs semmire időd? Ez a dolgok része, de ha a saját gyerekeidről van szó, az egy kicsit más. Persze az sem csodafegyver, de én például szinte jobban ismerem Lucy és Jackson kis hülyeségeit és szokásait, mint a sajátjaimét. Amikor majd élesben megtapasztalod, látni fogod, hogy nem olyan kaotikus. – Elhallgatott, és a fiúk fentről jövő kiabálását hallgatta. – Jó, mondjuk ez nem igaz. Ez mindig elég nagy káosz. De beletanulsz. És remek leszel.

Betsy szája szomorú mosolyra húzódott.

– Szerintem te vagy az egyetlen, aki még mindig hisz abban, hogy mi megtapasztalhatjuk ezt.

– Ha te már nem hiszel benne, akkor az a dolgom, hogy helyetted is bizakodjak. És ezt a feladatot nagyon komolyan veszem.

Betsy felsóhajtott, elmosolyodott, és hálás volt, hogy Anna Beth előtt nem kell tettetnie magát.

– Úgy emlékszem az egészre, mintha csak tegnap lett volna – mondta Anna Beth. – Nem tudtam semmit végigcsinálni anélkül, hogy valakinek ne kellett volna azonnal valami. Vécé, édesség, elsősegély, akármi. Ezek az igények manapság már sokkal többe kerülnek. Ma reggel például Jackson berontott a fürdőszobába azzal, hogy most rögtön szüksége van négyszáz dollárra. Négyszáz dollár! Megkérdeztem tőle, hogy mégis mire kell, és tudod, mit mondott? Hogy egy új PlayStationre. Isten bizony!

Jackson, nyomában a barátaival, mint valami marhacsorda, éppen akkor csörtetett le a lépcsőn. Miközben azt követelte Anna Bethtől, hogy vigye el őket a benzinkútra jégkásáért, a lányok pedig az asztalnál vihogtak, Betsy lehunyta a szemét. Csak öt másodpercre legyen egy kis csönd! Amikor újra felnézett, látta, hogy Walsh a táskájában turkál.

– Walsh, mit szeretnél, csillagom?

Felállt a kanapéról, és kivette Walsh matató kezét a táskájából.

– Édességet! – válaszolta. – Éhes vagyok.

– Én is! – szólt oda Addie az asztal mellől. – Raktál be valami édességet? És szomjas is vagyok.

Betsy hunyorogva Anna Beth felé fordult.

– Elfelejtettem az édességet…

Anna Beth felpattant a kanapéról.

– Egyet se félj! Nálunk annyi édesség van, hogy az egész szomszédságnak is jut belőle.

~

Aznap este vacsora után Walsh szerette volna megnézni a tyúkokat.

– Kimehetünk? – könyörgött nagy, kerekre nyitott barna szemmel. Bár a szalvétával gyorsan megtörölte, az arcán süteménymorzsák éktelenkedtek. Betsy odahajolt hozzá, és lesöpörte.

– Kérlek! – Addie pedig már húzta is a cipőjét.

Betsy a mosógép tetejére tett laptopra gondolt, ami azóta állt ott érintetlenül, hogy odatette. A pultot és az asztalt is elborították a mosatlan edények.

– Majd én kiviszem őket – mondta Ty, és betette tányérját és poharát a mosogatóba. – Gyerünk, lányok!

Kinyitotta a hátsó ajtót, és megvárta, míg a karja alatt átbújnak, és elindulnak lefelé a lépcsőn.

– Te is akarsz jönni? – kérdezte Betsyt.

Odakint lágy alkonyi szürkület volt, és ettől minden egyszerűbbnek és könnyedebbnek tűnt, mintha bármi lehetséges volna. A fény bekúszott a konyhaablakon, és rózsaszín derengésbe borította a szobát.

Betsy megrázta a fejét.

– Menj csak. Én rendet rakok itt. De ne maradjatok sokáig. Fürdeniük kell, aztán irány az ágy.

– Nekik vagy inkább neked?

– Nagyon vicces…

Állt a mosogatónál, és kezét a csap alá tartva várta, hogy a víz fölmelegedjen, miközben nézte, ahogy a lányok a kis testük utolsó energiáit kimerítve körbe-körbe szaladgálnak. Ty úgy tett, mintha kergetné őket, majd elvágódott, mintha hirtelen elaludt volna.

– Ty bácsi! Ébredj fel!

Körülugrálták, és hangos kacagásuktól, ami a nyitott hátsó ajtón is behallatszott, zengett az egész udvar.

Ty végül felkelt, és kinyitotta a tyúkól ajtaját. A lányok bementek, és Betsy tudta, alig várják, hogy lássák a kis barna-fehér pöttyös jószágokat.

A csapból folyó víz hirtelen felforrósodott. Nem volt semmi átmenet, csak a hirtelen égető érzés. Betsy ráütött a csapra, és hideg vizet kezdett engedni, hogy abbamaradjon a forróság. Egy pillanat múlva langyosra állította, és elkezdte elmosni az edényeket, hogy bepakolhassa a mosogatógépbe.

Néhány perccel később Ty és a lányok visszajöttek a konyhába. Kinti levegő jött velük: az esti forróság, a fű és a tyúkól friss szénájának szaga. A természet és a gyerekkor illata keveredett. De ez nem Betsy gyerekkora volt, hanem valaki másé.

– Menjetek oda, mutassátok meg neki! – súgta Ty a lányoknak. Megérintette a hátukat, majd Betsyhez fordult. – Beugrok a zuhany alá. Aztán megcsinálom a fürdővizüket.

Elindult felfelé, és már útközben elkezdte levenni a pólóját.

Addie és Walsh kezüket a hátuk mögé téve megálltak Betsy előtt. Ő megtörölte a sajátját a konyharuhában, és lehajolt hozzájuk.

– Találtatok odakint valami érdekeset, ugye?

Egyszerre kiáltottak fel.

– Igen!

Előhúzták kezüket a hátuk mögül, hogy a kincseiket megmutassák. Mindkettőjük egy-egy tojást szorongatott óvatosan.

– Megtarthatjuk őket, hogy kikeljenek a kiscsibék? – kérdezte Addie. – Vigyázunk rájuk, amíg ők is tudnak költeni.

– Ebben biztos vagyok, de ezekből a tojásokból nem lesz kiscsibe. Ezek azért vannak, hogy megegyük őket, nem azért, hogy babázzunk velük.

Walsh a kezében lévő tojásra meredt, megrázta, majd a füléhez tartotta.

– Nem lesz belőle kiscsibe?

– Nem. Nem lesz. Csak étel. De az is nagyon fontos. A tyúkjaink táplálnak minket.

– Tudom – felelte Addie. – De a kiscsibék biztos nagyon aranyosak lennének.

Mielőtt elindultak a lépcsőn felfelé, odanyújtották a tojást. Betsy a hűtőben lévő tojástartóba tette.

~

A tévében azok a reklámok, amikben a gyerekfürdetést mutatják, mindig azt sugallják, hogy ez a szülők napjának a fénypontja. Buborékok és kuncogás. Helyes mosolyok. Szappanhabos kobakok. Talán Betsy volt az, aki rosszul csinál valamit. A kuncogásos-buborékos rész csak néhány percig tartott, aztán kitört a háború.

– Lefröcskölt!

– Az az én poharam!

– Én fogtam meg előbb a szappant!

Betsy aznap este egyik kezével épp Walsh, a másikkal pedig Addie vállát fogta, hogy megakadályozza a vizes összecsapást, amikor mögötte megcsörrent a telefon, amit magasra tett, nehogy vizes legyen.

– Oké, ti ketten, ne mozduljatok!

A lányok egymásra néztek, és kitört belőlük a nevetés. A konfliktus hirtelen elsimult.

Betsy kisimított egy nedves tincset a homlokából, és kézbe vette a telefont. Jenna.

Ne most!

A feszültség miatti fejfájása, ami akkor kezdődött, amikor észrevette, hogy Walsh eltűnt, mostanra makacs és fájdalmas lüktetéssé erősödött a homloka tájékán. Leült a vécéülőkére, és egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Mi a helyzet?

Addie, miközben az egyik pohárból a másikba öntögette a vizet, a kádból figyelte. Betsy rámosolygott.

– Semmi különös! – felelte Jenna. – Bejöttem a városba, hogy beszerezzek néhány dolgot a drogériából. Épp most megyek vissza vacsorázni.

– És minden rendben?

Igyekezett könnyedséget erőltetni a hangjába.

– Igen, igen. Minden rendben. Tulajdonképpen elég jól alakul minden. Keményen dolgozom, és küldözgetem a referenciamunkáimat.

– Referenciamunkák? Nahát! – Betsy most döbbent rá, hogy titokban sosem hitte igazán, hogy Jenna képes lesz változtatni az életén. Úgy gondolta, ez az egész csak egy jó élmény lesz neki, aztán visszatér a lányokkal Nashville-be, és mindent ott folytat, ahol abbahagyta. – Akkor most tényleg belevágtál?

– Igyekszem. Gregorynak az országban mindenhol vannak kapcsolatai, és ezek közül néhányan elég jó névnek számítanak a szakmában. Én csak… Izgatott vagyok, Betsy. Úgy értem, még nem sok minden történt, de itt a lehetőség. Ki tudja, hova juthatok mindezzel!

– Hova juthatsz? Úgy érted, a lányokkal együtt, nem?

– Persze. Mi hárman.

– Mert ez az egész nem csak rólad szól.

Betsy elfordult a lányoktól, hogy ne hallják, amit mond. Nem mintha a viháncolástól bármit is hallottak volna.

– Ez a kis kiruccanás másokra is hatással van. Rögtön négy emberre.

– Tudom jól. Én…

Walsh és Addie ebben a pillanatban csapkodni kezdtek a lábukkal, mint a sellők, elnyomva ezzel Jenna hangját. A víz mindent beborított, a falat, a padlót, Betsyt.

– Lányok! Kérlek! – Fogott egy törölközőt, hogy megtörölje a karját és a szekrényt. – Csak egyetlen percig maradjatok nyugton!

– Ó, épp fürdenek? – kérdezte Jenna. – Walsh fürdés közben teljesen felpörög. Le kell nyugtatnod, mielőtt lefekteted.

– Köszi. Majd felírom.

Igyekezett minél kevesebb szarkazmussal a hangjában válaszolni.

– Bocsánat. Már biztosan rájöttél. Már biztosan rájöttél magadtól is.

– Nem igazán. Csak vergődöm. És nem tudom… Nézd, szeretnék beszélni veled, hogy többet megtudhassak a terveidről. – Halkabbra fogta a hangját, és suttogni kezdett, habár mivel a lányok újabb fröcskölős játékba fogtak, mindez szükségtelen volt. – De ez nem éppen a legjobb alkalom. Hosszú volt a nap, csuromvizesek és izgatottak. Nem akarom, hogy tudják…

– Rendben, mindent értek.

– Hacsak nem akarsz velük beszélni. Örülnének neki – mondta Betsy, miközben a nedves törölközővel a vizet próbálta felitatni a falon. – Odaadhatom nekik a…

– Tudod, mit? Majd talán egy másik este. Vagy holnap. Most jól mulatnak, a telefonod pedig vizes lehet…

– Hát, ha te nem… Úgy értem, én oda tudom… – Mélyen beszívta a levegőt, mert bosszantotta a gondolat, hogy neki kell rábeszélnie a húgát arra, hogy a saját gyerekeivel szóba álljon. Kidugta a fejét az ajtón a folyosóra. – Ty, kérlek, be tudnál jönni egy percre?

Bent a fürdőszobában Addie még mindig őt bámulta.

– Szóval minden rendben? – Betsy félig hátat fordítva az ajtóban állt, de szemét a lányokon tartotta. – Mármint örülök, hogy jól mennek a dolgok, csak én itt most egy kicsit el vagyok havazva.

– Anyu az? – kérdezte Addie.

– Hát… – Betsy megmerevedett. – Mit szeretnél, mit mondjak neki? – suttogott a telefonba.

Ty jelent meg a fürdőszoba ajtajában.

– Mi kéne?

A hajából a zuhanyozás után még mindig csöpögött a víz.

– Ez…

A telefonra mutatott. A szájáról le lehetett olvasni, hogy Jenna az.

– Betsy, menj csak nyugodtan! – szólt a telefonba Jenna. – Bocs, hogy rosszkor telefonáltam.

– Ne, várj!

– Hamarosan újra hívlak, ígérem!

A vonal szétkapcsolt, Betsy pedig a pultra tette a telefont. Mivel az épp vizes volt, a telefon a földre csúszott. Betsy a falnak nyomta a homlokát, majd lehajolt, és maga felé fordította a telefont. A széttört kijelző olyan volt, akár a pókháló.

Ty letérdelt mellé, és kivette kezéből a készüléket.

– Mit mondott?

– Hát, nem sokat, csak hogy próbál új munkát találni, és ki tudja, lehet, hogy emiatt az ország másik végébe kell költöznie. És hogy a lányokat nem kellene közvetlenül lefekvés előtt fürdetnem.

Fölnevetett, pedig nem is volt olyan vicces ez az egész.

– Miért nem tartasz egy kis szünetet? Majd én… elfoglalom itt magam, miközben játszanak.

– Nem kell, jól vagyok! – Betsy visszafordult a fürdőkád felé, és felvette a szivacsot. – Na, ki akar először tiszta lenni?

– Az előbb anyu telefonált? – kérdezte újra Addie.

Betsy bólintott. Tett a szivacsra egy kevés Avenoo baba tusfürdőt.

– Bizony! Azt mondta, nemsokára újra telefonál, hogy ti is beszélhessetek vele.

– Miért nem most akart beszélni velünk?

– Nem tudom, édesem. Biztos sok a dolga.

Megnyomkodta a szivacsot, hogy habos legyen, aztán megdörzsölte vele Addie karját és tarkóját.

– Várj! – visította Addie. – Anyu előbb mindig a hajunkat mossa meg. Csak utána szappanoz be. Nem a szappan az első.

– Nos, ma este viszont így csináljuk.

– Nem! Anyu nem így csinálja.

– Hát, anyu most nincs itt, igaz?

Csak későn vette észre, hogy ő is felemelt és éles hangon kiabál. Addie kiejtette kezéből a poharat, Walsh szája pedig lebiggyedt.

Mögötte Ty megköszörülte a torkát.

– Menj csak nyugodtan, édes! – mondta, és Betsy vállára tette a kezét. – Innentől átveszem.

– Sajnálom, csak…

– Semmi baj. Csak egy kicsit pihenned kell – súgta oda neki Ty.

Betsy bedobta a szivacsot a vízbe. Elindult kifelé, ám útközben Ty megragadta a kezét, és gyorsan megszorította. Betsy aztán elhúzta, és kisietett a gőzölgő fürdőszobából. Gépiesen lerohant a lépcsőn, míg végre a hátsó ajtón át kirohant az udvarra. A levegő nem volt éppen friss – meleg, fülledt éjszaka volt, a leveleket még egy apró szellő sem lebbentette meg –, de a házból kiszabadulva végre úgy érezhette, mintha sikerült volna felbuknia egy medence aljáról, ahol túl sok időt töltött. Mélyeket lélegzett, szinte nyelte a levegőt, hogy megszabadulhasson a fullasztó tehetetlenségtől, amit az imént a fürdőszobában érzett.

Nem akart senkit bántani. Mielőtt Jenna a lányokkal megjelent, úgy érezte, nagyon közel jár ahhoz, hogy végre továbbléphessen. Hátranyúlt a hajához, és kibontotta. Kezével végigsimított rajta, hogy kibontsa a gubancokat, majd újra feltűzte.

A veranda alsó lépcsőjén állva végignézett a hátsó udvarról látható tájon. Az istálló sötétbe burkolódzott, a sötétkék égbolt derengésében csak az épület kontúrjait lehetett kivenni. A pajta felől a tehenek álmos, visszafogott bőgésének hangjai hallatszottak.

A hátsó udvart és a legelőt elválasztó kerítés már évszázadok óta magabiztosan állt. Ahogy előtte a nagyapja, Ty is időről időre megjavította, a korhadt, törött deszkákat újakra cserélte, de maga a kerítés ugyanaz volt, mint amit Ty dédapja épített az 1920-as években. A ház és az istálló fontos része volt.

Ahogy Betsy a deszkák, a téglák, a gerendák és az azokat összetartó habarcs szívósságára gondolt, és arra, ahogy ez mind megvédi őket, kicsinek érezte magát. Egy egyszerű farmerfeleségnek. Csak egy nő a sorban, aki ezek között a falak között osztozik a többiek örömében, fájdalmában, reményeiben.

Ty nagyanyja kétszer elvetélt, mielőtt Ty apját, az egyetlen gyermekét megszülte. A dédanyja az első férjét tuberkulózisban vesztette el. Ehhez képest Betsy fájdalma és sérelmei csekélyek voltak. Ezekhez a nagy tragédiákhoz viszonyítva jelentéktelen fájdalom.

De mégis fájt. És talán mindig is fájni fog. Az egyetlen álma, hogy életet adhat, gondoskodhat, és az övéiért élhet, már nem fog soha megvalósulni. Dr. Fields szerint a jövőbeli remények nem túl kecsegtetők, de egy apró reménysugár a szívében még mindig élt.

Fentről a résnyire nyitva hagyott ablakon kihallatszott Addie és Walsh hangja. Egy pillanattal később Ty medvemorgása harsogta túl őket, amitől az éjszaka csöndjét viháncolás és nevetgélés töltötte be.

Betsy, mintha két világ határán állna, egyik lábával az udvaron, másikkal a veranda lépcsőjén hallgatta őket. Az egyik régi sebekkel és fájdalommal volt tele, amiktől kétségbeesetten próbált megszabadulni, a másik pedig kacagással, könnyedséggel, ígéretekkel és új álmokkal kecsegtetett. Teljes szívével a másodikra vágyott.

~

A lányok puha, fehér törölközőbe csavarva, arcukra és vállukra tapadt kócos, vizes hajjal várakoztak. Ty, kezében a kezeslábas pizsamával, fölé hajolt, és láthatóan nem tudta, a ruhadarab melyik oldalon kezdődik.

– Hagyd csak – mondta neki az ajtóból Betsy.

A lányok felnéztek, Ty pedig hatalmasat sóhajtott, és a pizsamát az ágyra dobta.

– Hála istennek! Ez már nem az én világom. Lent leszek, ha szükséged van valamire.

– Köszönöm – felelte Betsy, amikor Ty elhaladt mellette. – Már megvolt, amire szükségem volt.

– Igen, tudom. Jól vagy? – Kilépett az ajtón, és nekidőlt az ajtófélfának.

Betsy vállat vont.

– Jobban.

Halványan elmosolyodott.

– Betsy néni, gyere segíts! – kiabálta Walsh.

Betsy mély levegőt vett, és végigsimított a homlokán. Ty odahajolt és megcsókolta.

– Szuper csaj vagy, Betsy Franklin!

Ezután elindult lefelé, Betsy pedig, mielőtt belépett volna a lányok szobájába, egy pillanatra megállt. Eszébe jutottak Jenna szavai. „Az országban mindenhol vannak kapcsolatai. Ez jó lehetőség. Kit tudja, hova juthatok mindezzel?”

Halkan bekopogott, majd leült az ágy szélére. A lányok a földön ültek, és öltözés közben törölközőjük a földre csúszott.

– Kérlek, segíts!

Walsh a pizsama nadrágszárával bajlódott. Betsy lehajolt, és megfogta a ruhadarabot úgy, hogy a kislány bele tudja dugni a lábát. Amikor ez megvolt, fogta a pizsamát, és felhúzta a testére.

– Ezt már egyedül is tudom.

És a cipzárt felhúzta fehér pocakján egyenesen a nyakáig.

Mellette Addie, akinek rózsaszín pofiján látszott az erőlködés, éppen a felsőjén dugta át a fejét, és a kezét próbálta kidugni.

– Úgy, ni! – mondta Betsy, amikor végre sikerült.

Miután megfésülte őket, felhajtotta a takarót, és segített a lányoknak bemászni az ágyba. Amikor kényelmesen elhelyezkedtek, a szemükbe nézett.

– Mindkettőtöknek tartozom egy bocsánatkéréssel.

Walsh a kezében lévő Beatrix Potter-könyv lapjait hajtogatta ide-oda, de Addie állta a tekintetét.

– Miért?

– Az imént a fürdőszobában elvesztettem a türelmemet, nagyon sajnálom.

– Én is sajnálom.

Addie lesütötte a szemét, és a kötött takaró szélével babrált.

– De hát mit sajnálsz? – kérdezte Betsy. – Te nem tettél semmi rosszat.

– A szappanozás miatt.

Betsy elmosolyodott, és megsimította Betsy arcát.

– A szappanozással ne törődj! Legközelebb úgy és olyan sorrendben mosdatlak meg, ahogy csak akarod. Rendben?

Addie vigyorgott.

– Rendben.

– Olvasol ebből nekünk? – Walsh odanyújtotta a Kacsa Jolán kalandjait.

– Persze!

Betsy hátradőlt a párnán, és kinyitotta a könyvet. Mielőtt akár egy szót is felolvashatott volna, a lányok fészkelődni kezdtek, fejüket a mellkasának támasztották, a lábukat pedig szorosan az övéhez nyomták. Amikor ezzel megvoltak, végre csönd lett.

– Kész vagyunk! – jelentette ki Addie.

Ahogy ott szuszogtak, és a mellkasuk föl-le emelkedett, Betsy úgy érezte, megindul benne valami, mint amikor az egymásnak ütköző, összecsúszó tektonikus lemezek örökre megváltoztatják a felszínt. Ahelyett, hogy ezt az érzést lerázta, vagy hogy az örömöt és a fájdalmat elhessegette volna, Betsy megpihent. Elengedte magát. Egyetlen önző pillanatig úgy tett, mintha a gyerekek a sajátjai lennének.

Huszonöt

Ty

Néhány nappal később az egyik forró, csendes kora délutánon Addie és Walsh megjelent az istállóban. Mostanra Ty elég jól ismerte a lányok napirendjét ahhoz, hogy tudja, most aludniuk kellene. Ehelyett azonban Walsh körbe-körbe rohangált, odaköszönt minden tehénnek, és megpróbálta megetetni őket bármivel, amit a földön talált, Addie pedig csak állt és nézett.

Miközben elkapta Walsht, hogy megakadályozza, hogy a 051-es szájába gyömöszöljön egy marék szalmát, Ty a ház felé pillantott, ahol Betsy a veranda lépcsőjén állt. A lányokra mutatott, és széttárta a karját.

Nem gond?, tátogta, és felemelte a hüvelykujját.

Mielőtt Ty odakiálthatott volna, hogy ez nincs teljesen rendben, és hogy a lányok hátráltatják őt is és a teheneket is, Betsy intett neki, majd visszament a házba.

Ty levette kalapját és beletúrt a hajába, aztán visszatette.

– Oké, látom, itt akartok lenni velem. Maradjatok szem előtt. Rendben?

A lányok bólintottak.

– És tudjátok, ha fejési időben jöttök, akkor dolgoznotok is kell.

Walsh szeme felcsillant, Addie pedig elbizonytalanodott.

– De hogyan?

Carlosra pillantott, aki épp a fejőgéphez vezette az egyik tehenet.

– Fáj nekik?

– Nem, dehogy! Nagyon kellemes nekik. Majdnem olyan, mintha kézzel fejnénk őket.

A lányokat a sor végéhez vezette, ahol az utolsó tíz tehén várt az aznapi második fejésre. Walshnak adott egy kefét, és megmutatta, hogyan simítsa végig a tehén oldalát úgy, hogy a farkát elkerülje.

– És az én kefém hol van? – kérdezte Addie.

– Te nem ezt fogod csinálni. Te fejsz!

Addie kék szeme hatalmasra kerekedett, mire Ty fölnevetett.

– Ne aggódj, nem nehéz!

A falon lévő kampókról levett két vödröt, az egyiket felfordította, és letette a 073-as mellé, a másikat pedig az állat alá. Rápaskolt a mellette lévő vödörre, Addie pedig leült.

Azért ezt a tehenet választotta, mert kevés volt a teje. Ha nem így lett volna, kellemetlenséget okozott volna neki a lassú kézi fejés.

– A kezem figyeld!

Megfogta a tehén egyik tőgyét, és hüvelyk- és mutatóujját odanyomva elkezdte húzogatni, míg a tej ki nem serkent. Egyenesen a vödörbe spriccelt, amitől Addie megrémült. Hátrahőkölt.

– Nincs semmi baj, így jön ki. Próbáld meg!

– Hát, nem tudom… – A szája elé kapta a kezét. – Szerintem nem tudom megcsinálni.

– Biztos menni fog! Próbáld meg!

Addie mély levegőt vett, és óvatosan meghúzta az egyik tőgyet, de semmi nem történt. Ty megigazította a kezét és az ujját, és újra megpróbálta.

Ekkor vastag, fehér tejsugár csapott a vödörbe, Addie pedig felkiáltott.

– Megcsináltam!

Miközben Walsh a teheneket kefélte, Addie pedig fejt, Ty végigment a soron, és a többi tehenet is rácsatlakoztatta a fejőgépre. Amikor végzett, leült Addie-hez a falnál lévő padra, és körülnézett az öreg istállóban, ahol előtte csak férfiak dolgoztak: nagyszerű és erős férfiak. Itt voltak a tehenek, amik ételt adtak, és tetőt a fejük fölé neki és Betsynek. Carlos és Walker az istálló másik végében a legelő felőli ajtónál várakoztak, hogy a megfelelő időben kiengedjék az állatokat. Addie és Walsh pedig boldogan adták át magukat a saját „munkájuknak”.

Nem tudott olyan pillanatot mondani az életéből, amikor ne gondolt volna arra, hogy ő az utolsó Franklin, aki ezen a farmon dolgozik. Bár ő mindig is tudta, hogy a jövőjét a Franklin Tehenészetre teszi fel, a nagyapja csak akkor tette ezt hivatalossá, amikor ő betöltötte a tizenötödik évét. Az apja a családi gazdaság helyett a könyvelést választotta, és remélte, hogy a fia is így dönt majd. Hogy nem a tehenekre, a tejre és a földre alapozza az egész megélhetését. De Ty eltökélt volt, és az apja akarata ellenére a saját álmát követve nagyapja nyomdokaiba lépett. A főiskola után visszatért a farmra, keményen és alázattal dolgozott, rábírta a teheneket, hogy bízzanak benne. Ő és Betsy biztos megélhetést építettek fel itt.

Az, hogy Addie és Walsh itt voltak, eszébe juttatta azt az egyetlen dolgot, ami nem sikerült. Az álmot, amit képtelen valóra váltani.

A 073-as kezdett belefáradni Addie rángató mozdulataiba, úgyhogy felállt, és megpaskolta Addie hátát.

– Hadd pihenjen egy kicsit, oké?

A kislány félreállt, ő pedig rákötötte a tehenet a fejőgépre, hogy az végezze el az utolsó simításokat. Walsh még mindig a teheneket kefélte, ezért körülnézett, hogy Addie-nek is adhasson egy kefét.

– Ty bácsi! – Addie leült egy padra. – Miért van a teheneidnek fülbevalója?

– Az nem fülbevaló, hanem füljelző. – Leült a gyerek mellé, és kinyújtotta a lábát. – Tudod, hogy a kutyák nyakörvén is van egy kis tábla, ugye?

Addie bólintott.

– Nos, ezeken pedig rajta van a tehén születésnapja, és hogy ki volt a mamájuk.

– Mert különben elfelejti, hogy ki a mamája?

– Nem, dehogy, nem hinném. De miután a mamákat és a kicsiket szétválasztják, ezek a füljelzők segítenek megtalálni, hogy ki kihez tartozik.

Addie a lábát lóbálta, cipője talpa a padlón súrlódott.

– Miért választod szét őket?

– Ez így működik. Amikor a mamák megszülik a kicsinyeiket, kimennek a legelőre, és a picik, kisborjúnak hívják őket, egy külön karámba kerülnek, hogy megerősödjenek. Etetjük őket, és vigyázunk rájuk…

Hosszan magyarázhatta volna, de az igazság az volt, hogy a borjak elválasztása az anyjuktól rutineljárásnak számított, ami Tyt a mai napig zavarta. A legtöbb farmon a borjakat órákon belül elválasztották az anyjuktól, ő viszont általában hagyott nekik két-három napot, hogy az anyjuktól tápanyagdús táplálékot és minél több figyelmet kaphassanak, mielőtt külön karámba viszik őket. A szeparációra azért volt szükség, hogy minél több tejhez jussanak, de valahányszor borjak születtek, Ty rettenetesen érezte magát, amiért bele kell avatkoznia az élet természetes rutinjába.

– És a kicsinyek szomorúak? – Addie szeme aggodalommal telt meg.

– Azt hiszem, jól vannak – felelte Ty.

A borjak, ha enni kaptak, végül is elégedettnek tűntek. Nem számított, hogy az az anyjuktól vagy egy üvegből jön-e. Az anyáknak sokkal nehezebb volt.

Némelyikük napokig gyászolta elvesztett utódját, hangosan bőgött, és toporgott a karámjában. Ty meg mert volna esküdni, hogy ezek a szomorú bőgések még éjszaka is kísértik. Más tehenek viszont az ellés után azonnal kimentek legelni. Amikor Ty elvette a borjaikat, szinte észre sem vették.

– Lefogadom, hogy a kicsinyeik még mindig szomorúak. – A szeme sarkában összegyűlt könnycseppek kigördültek. – Nem akarja őket az anyukájuk? – Nekidőlt Ty karjának.

– Addie… – mondta csöndesen Ty. – Hé, hé…

Kihúzta a karját, és szorosan átkarolta a kislányt. Addie felé fordította az arcát, ő pedig érezte ingén a forró lélegzetet.

– Shhh…

– Anyu miért nem jön már vissza? – kérdezte sírva, és a hangja elcsuklott. – Már nem kellünk neki?

A sírás hallatára Walsh is odafordult. Eldobta a kefét, és odarohant a nővéréhez.

– Addie?

Próbált közelebb férkőzni, hogy lássa az arcát, de ő még mindig Ty oldalához bújt.

Ty lehunyta a szemét, és a háta mögött lévő falnak dőlt. Tartott ettől a pillanattól, amikor a Jenna távollétére adott ködös válaszaik visszaütnek. És ennek pont akkor kellett megtörténnie, amikor hármasban volt velük, Betsy pedig sajnos nincs itt, hogy kedves szavaival elsimítsa a nehézségeket.

– Anyukátok…

Hogy is magyarázhatná el egy öt- és egy háromévesnek, hogy ebben a pillanatban ő sem tudja, hol az anyjuk, vagy hogy miért nincs otthon. Nashville-ben. Kettőjükkel.

– Örökre itt fogunk maradni?

Addie tágra nyílt, könnyes szemmel, piros, csöpögő orral nézett rá. Walsh arca egyszerre volt gyanakvó és kíváncsi. Feszülten figyelt.

Ty mély lélegzetet vett, majd lassan kifújta, hogy átgondolhassa a választ.

– Addig maradtok, amíg csak szükséges. Anyu pedig majd visszajön.

Addie bólintott, és kézfejével megtörölte az orrát.

– Szeretek itt lenni. De anyu hiányzik!

– Tudom. De tudod, mit? Nekem jól jön itt a segítség. Látod ott Mr. Carlost? – Carlos felé mutatott. Addie bólintott. – Ő pont olyan nagy segítség nekem, mint te. Örülnél, ha néha megkérnélek, hogy segíts nekem? Persze csak ha valami különleges feladat akad. Hát te, Walsh?

Addie szipogott, és újra bólintott. Halványan elmosolyodott. Walsh szintén, és ő is bólogatni kezdett.

Hirtelen valami zörejt hallottak, és az istálló egyik macskája rohant el mellettük valamilyen láthatatlan ellenséget kergetve. Addie és Walsh egyszerre pattantak fel a padról, és nevetve üldözni kezdték a macskát. Ty mélyet sóhajtott. A gyerekkor igazi áldása, hogy az ember hangulata egy pillanat alatt meg tud változni. Szinte azt kívánta, bárcsak ő is visszamehetne abba az időbe, amikor az érzelmek és a kétségek csak addig tartottak, míg szembe nem jött valami újdonság. Tudta persze, hogy ez a nyugalom átmeneti, és hogy Jenna minél tovább marad, annál több kérdés merül fel. Remélte, hogy ő és Betsy legközelebb bölcsebben átgondolják majd, mit válaszoljanak ezekre a lányoknak. Vagy saját maguknak.

Miután a macska elvonta a lányok figyelmét, ő és Carlos befejezték az utolsó tehenek fejését, és kiengedték őket a legelőre. Utána kihessegette a lányokat az istállóból, hogy feltakaríthasson. Visszafelé az udvaron a lányok észrevették, hogy Ty Gatora a hangár alatt parkol. Megígérte nekik, hogy munka után aznap este elviszi őket egy körre, úgyhogy amikor az istálló tiszta volt, és a tehenek is jóllaktak, felrakta Addie-t és Walsht, majd elindult.

– Tudsz gyorsabban menni? – kérdezte Walsh.

Ty felnevetett.

– Ez elég gyorsan tud menni, de azt hiszem, jobb, ha lassan és óvatosan haladunk.

Pár percig köröztek a mezőn, amikor Ty meglátta, hogy Betsy ott áll a ház hátsó lépcsőjén. Aztán leült, és kinyújtotta a lábát maga előtt, majd nekidőlt az ajtónak.

Ezen a héten Betsyben megváltozott valami. Elengedett valamit, amit annyira szorított. Hamarabb elmosolyodott, és többet nevetett. Ez kellemes változás volt, habár Ty sokszor még mindig úgy érezte, hogy óvatosan kell hozzá közelítenie, mert elég egy rossz mozdulat, és újra megindul lefelé a lejtőn.

Ty levette kalapját, és hátrasimította haját a homlokából. Lassan hajtottak, és az enyhe szellő kellemesebb volt, mint a forró, állott levegő, amiben egész nap dolgoznia kellett. Visszatette fejére a kalapját, és a Gatort a ház felé kormányozta. Ahogy látta, hogy közelednek, Betsy fölemelte a fejét, és elmosolyodott. Ty leugrott, kinyitotta a hátsó kaput, és a Gatort egyenesen a lépcsőig vezette.

– A hintó előállt, hölgyem!

A lányok kuncogni kezdtek.

– Gyere már, Betsy néni, mert mindjárt tökké változik.

– Hova megyünk?

Ty megpaskolta a mellette lévő ülést.

– Majd megtudjuk, amikor már odaértünk.

Betsy felmászott és leült. Sötét haját felkötötte, néhány tincs kicsúszott, fehér pólót és levágott szárú farmert viselt. Ty a térdére tette a kezét. Betsy rátette a sajátját, megszorította, majd kinyújtotta a karját az ülése mögött.

A közeli úttól néhány méterre az út alatt volt egy kis vízfolyás. Ty egy fa alá állt, behúzta a féket, majd hátranyúlt, és kiemelte a lányokat az ülésből.

– Most megmutatom nektek, gyerekkoromban mivel töltöttem az időt, amikor a nagyszüleimnél töltöttem az éjszakát – mondta nekik.

Betsy leült a csatorna egyik oldalára néző betonfalra.

Ty átvitte Addie-t és Walsht az út másik oldalára, majd összeszedtek néhány apróbb botot.

– Figyeljetek!

Bedobta a botokat a vízbe, majd kézen fogta a lányokat, és az üres úton átszaladva visszasiettek oda, ahol Betsy ült. Ty ekkor áthajolt a falon, és lefelé mutatott.

– Csak egy pillanat… Már ott is vannak!

És a két úszó bot felbukkant.

– Én is megcsinálhatom?

– Persze!

Ide-oda futkostak, és botokat, virágokat és leveleket dobáltak a vízbe, majd átszaladtak az úton, hogy megnézzék, ahogy a másik oldalon előjönnek. Olykor jött egy autó, akkor várniuk kellett, de ilyenkor este nem nagyon járt az úton más. A nap az égen már lemenőben volt, de a fenyőágakon átderengett a napsugár, és a lányok arcát rózsaszínre festette.

Ty leült Betsy mellé, a lányok pedig újabb dolgokat kerestek, amiket a vízbe dobálhatnak. Egyik kezével Walsht tartotta, hogy át ne essen a falon, a másikkal pedig Betsy derekát karolta át. Betsy gyors mozdulatokkal néhány herevirágot kötött koszorúba.

Addie, miközben a tökéletes úszó tárgyakat keresgélte, egyszer csak eliramodott, odafutott Betsyhez, és kinyújtott kézzel megállt előtte.

– Ezt neked hoztam.

A kezében egy apró, szív alakú kavicsot tartott. Koszos volt, a sárdarabok Betsy tenyerébe potyogtak, de az idomtalan szív forma világosan kivehető volt.

Betsy a markába zárta.

– Nagyon tetszik. Köszönöm szépen!

Addie bólintott, és visszasietett Walshhoz. Betsy a zsebébe csúsztatta a kavicsot.

Amikor a vacsoraidő elérkezett, Ty bepakolta a lányokat a kocsiba, és elindultak a főút felé. Egy régi pickup húzott el mellettük. A vezetőülésben ülő férfi kinyújtotta a kezét az ablakon, és integetett nekik.

Ty megérintette kalapját, és a Gatorral felhajtott mögötte a főútra.

– Hű! – ámuldoztak a lányok, amikor meglátták a rengeteg dinnyét a platón.

A vezető egy kicsit később lelassított, és az út szélére húzódott. Intett Tynak, hogy kövesse. Amikor megálltak, az öreg kinyitotta a nyikorgó ajtót, és hátrament a rakományhoz. Néhány dinnyét megütögetett, majd kiválasztott egyet fentről, és odavitte a Gatorhoz.

– Tessék, fogadja el a családjának! – A dinnyét Ty felé nyújtotta, aztán visszaindult a kocsihoz, de hátrafordult. – A nap érlelte, és egyenesen a dinnyeföldről jön. Enni ez a legjobb. Talán egy kis só a tetejére, ha úgy szeretik.

Amikor a farmra visszaértek, Ty újságpapírt terített a nagy tölgyfa alatt álló piknikasztalra, és felvágta a dinnyét. A mélypiros gyümölcsöt magok pöttyözték, és az édes lé az asztalra csorgott. Betsy egy tálcán kihozott egy tál hideg tésztasalátát, egy korsó limonádét, két hosszú üvegpoharat és két műanyag bögrét. A dolgokat rendezgetve addig sürgött-forgott az asztal körül, míg mindent el nem rendezett. Ty megfogta a kezét, és maga mellett hellyel kínálta a padon.

– Na jó! – mondta. – Akkor együnk.

A lányok a tésztasalátára rá sem hederítettek, viszont egymás után falták be a dinnyeszeleteket.

– Hát, jó! – felelte Betsy. – A görögdinnyében sok a vitamin, igaz?

Ty elmosolyodott.

– Biztosan nagyon finom.

Amikor már a szájuk és az arcuk is tiszta piros volt, Ty megtanította nekik, hogyan köpködjék ki a magokat. Addie nem igazán érzett rá, de Walsh első próbálkozásra eltalálta a kerítés egyik oszlopát. Betsy odavitte Addie-t a hintához, és a sötétzöld lombok árnyékában hintáztatni kezdte. A kislány, ahogy egyre magasabban járt, hátrahajtotta a fejét, a haja lobogott, és a korábbi szomorúságnak nyoma sem maradt.

Amikor vele együtt Betsy is kacagni kezdett, Ty elmosolyodott.

Később, amikor az ég narancsszínűre váltott, és a hőmérséklet pár fokot lehűlt, ők négyen hanyatt feküdtek a füvön, és a szentjánosbogarakat nézték. Majd az ég sötétebb lett, és kezdtek feltűnni a csillagok.

Addie kinyújtotta kezét az ég felé.

– Látom az első csillagot!

– Az igazából egy bolygó – felelte erre Betsy.

Ty odafordult hozzá.

– Biztos vagy benne?

Ő bólintott.

– Az a Vénusz – mondta halkan.

– Szerintem meg csillag! – vágta rá Addie. – Kívánnunk kellene valamit.

– Igazad van – szólt erre Betsy. – Jó ötlet.

Ty hallotta, hogy Addie suttogni kezd, ezért odafordult felé.

– Szép csillag, fényes csillag, azt kívánom tőled, hogy…

A szemét szorosan lehunyta, és összekulcsolta a kezét.

Ty elmosolyodott, és épp szólni akart Betsynek, hogy figyeljen Addie-re, de végül nem szólt. Betsy szeme is csukva volt, és néma szájmozgással a saját kívánságát küldte az ég felé.

Huszonhat

Betsy

Elinore-ban minden évben július végén rendezték meg a nyári fesztivált. Egyszer még július 4-i ünnepséget is tartottak, volt piknik és tűzijáték is, de a közeli, öbölben tartott tűzijátékkal nem tudták felvenni a versenyt. Hat éve ugyanis a tűzijáték elszabadult, és lángra lobbantott egy legelőt, úgyhogy ezzel a hagyománnyal felhagytak. A füst az egész várost beborította, a tehenek megijedtek, madarak serege csapott fel az égre, és Elsie Roberts schnauzere is halálra rémült. Elsie, aki akkor még az Elinore Baráti Kör elnöke volt, aznap este, mielőtt elment az ünnepségre, nyitva hagyta az ablakot. Utána azt mesélte, hogy a kutyája, Terry már nem volt ugyanaz, mint régen.

A szerencsétlenül sikerült tűzijátékban ugyan senki nem sérült meg, de Elsie ott és akkor véget vetett a dolognak. És mivel a Baráti Kör tagjai mind egyetértettek azzal, hogy enélkül a július 4-e megünneplése nem az igazi, az egész rendezvényt későbbre halasztották, és elnevezték nyári fesztiválnak. A pikniket ugyanúgy megrendezték, de többé nem tették ki magukat veszélynek.

Ebben az évben a fesztivál napján forró, fülledt idő volt, ami ugyan nem számított szokatlannak, de ez a páratartalom jelezte, hogy esős idő várható. Betsy szinte érezte Elsie kétségbeesését, pedig Ms. Roberts öt kilométernyire, Elinore belvárosában lakott.

Mivel tudta, hogy a lányok a piknik és a sok játék miatt későn fognak lefeküdni, Betsy letette őket délutánra aludni. Kihámozta őket a ruhájukból, ami a délelőtti kintlét miatt sáros és fűfoltos volt, majd tiszta pólót és pizsamanadrágot adott rájuk. Walsh egy percen belül elaludt, Addie pedig könyvvel a kezében feküdt a félhomályos szobában. Betsy lábujjhegyen kiment, és résnyire nyitva hagyta az ajtót.

Míg a lányok pihentek, próbálta utolérni magát, berakott egy mosást, aztán burgonyasalátát készített a piknikre. Fogta a kedvenc fehér tálját, és beletette a hozzávalókat: piros burgonyát, keménytojást, ecetes uborkát, majonézt, mustárt és paprikát. Akkor vitt ilyet a fesztiválra először, amikor Ty és ő az első nyarukat töltötték a farmon, és az Elinore Baráti Kör tagjai átjöttek, hogy üdvözöljék őket a városban. Elsie azt mondta, hogy amíg ilyen finom burgonyasalátát hoz, bármikor szívesen látják őket a fesztiválon. Betsy azóta mindig ezt készítette el.

Akár csukott szemmel is össze tudta volna állítani, automatikusan nyúlt a szükséges hozzávalókért, de ma különösen odafigyelt a keverő mozdulatokra. Arra, ahogy a különböző összetevőkből valami új, valami teljes keletkezzen.

Az utolsó mozdulat után rátette a műanyag tetőt a tálra, és az egészet a hűtőbe rakta későbbre. Megnézte, hogy a kancsóban van-e elég tea Tynak, hogy amikor bejön készülődni, tudjon inni egy pohárral.

Már egy hónap is eltelt azóta, hogy megemlítette neki, hogy elutazhatnának valahova. Betsy eleinte bizonytalan volt, de most már izgatottan gondolt a lehetőségre.

Elképzelte, ahogy a tengerparton heverészik lustán, annyi rákot eszik, és annyi jeges-gyümölcsös italt iszik, amennyi csak belefér. Talán akkor, ha úgy tennének, hogy minden olyan, mint régen – szabad, könnyed és felhőtlen –, akkor tényleg sikerülne.

De Jenna még mindig nem jött vissza, Ty pedig nem foglalta le a nyaralást, úgyhogy mintha észrevétlenül valami nem haragos, de egyértelmű távolságtartás alakult volna ki kettőjük között. Vagy lehet, hogy észrevették, csak nem volt energiájuk tenni ellene. Ty még többet dolgozott, hogy a boltok polcára Franklin-tej kerülhessen, és hogy a farmot felkészítse a hurrikánszezonra, nem is beszélve a lányok igényeiről, kívánságairól és folyamatos kíváncsiságáról, úgyhogy leginkább mindketten csak a túlélésre játszottak.

Persze ez normális, nem igaz? Egy házasságot kilenc év elteltével már nem ugyanaz a szenvedély és izgalom fűti, mint az első pár évben. Ezt mondta nekik a velük szemben ülő, állát támasztó, bólogató és gyakran rájuk pislogó lelkész is a házasságra felkészítő lelki gyakorlaton.

Betsy akkoriban viccelődött ezzel, hiszen elképzelni sem tudta volna, hogy nemcsak hogy ilyen kevés idő, hanem akár ötven év alatt elapadhat a szenvedélye Ty iránt. És most, hogy a tizedik év felé közelednek, még mindig teljes szívéből szereti a férjét. Tiszteli a kemény munkáért, azért, hogy jó férj akar lenni, hogy megosztja vele az ágyát, és hogy tudnak együtt nevetni. Amikor visszanézett a házasságuk előző nyolc évére, azt mondhatta, hogy a dolgok jól alakultak. Mindent elkövetett, amit csak tudott, de a szíve mélyén, elrejtve a tudata elől érezte, hogy ez nem elég.

Miközben szorgoskodott, hogy a feszültségtől megszabaduljon, neszt hallott az emeletről. Lábujjhegyen felment a lépcsőn, és az ajtórésen benézett a lányok szobájába. Addie és Walsh az ágyon ültek, és a pónikkal játszottak.

Ahogy nézte őket, és a csacsogásuk eloszlatta belőle a maradék idegességet is, lentről hallotta, hogy nyílik a hátsó ajtó.

Ty lépett be a konyhába, és egyenesen a hűtőhöz ment. Pohár a pulton, teával teli kancsó, csönd. Aztán elindult felfelé a lépcsőn.

– Itt vagyok. Kell pár perc, hogy lezuhanyozzak, aztán mehetünk.

Betsy odafordult hozzá, de ő már be is ment a fürdőszobába, és magára csukta az ajtót. Beharapta az ajkát, és kopogott a lányok ajtaján. Mindketten fölnéztek.

– Készülődni kell a fesztiválra? – kérdezte Addie.

– Igen. Öltözzünk fel!

Amikor elkészültek, azt mondta nekik, hogy ott várjanak.

– Megnézem, Ty bácsi hogy áll, és mindjárt visszajövök. Rendben?

Odament a fürdőszobához, és kinyitotta az ajtót, Ty pedig éppen akkor jött ki a zuhany alól. A fürdőből gőz csapott ki. Betsy megvetette az ágyat, és a végénél lévő ülőkéről felkapott egy kupacnyi összehajtogatott ruhát. Majd leült, és várt.

Egy pillanat múlva derekán fehér törölközővel megjelent Ty, szőke hajából vállára csöpögött a víz. Alsót vett fel, és egy kék farmert, majd leült mellé az ágyra.

– A lányok kész vannak? – kérdezte, és hangjából kihallatszott a nap végi fáradtság.

– Már tegnap este óta készen állnak.

– Megcsináltad a burgonyasalátát?

– Hát persze!

Elmosolyodott.

– Akkor jó.

Megtörölte a haját és az arcát, majd a törölközőt az ágyra dobta.

– Ne akard megismerni Ms. Elsie sötét oldalát!

Fölvette a cipőjét, majd fölegyenesedett, és kinyújtóztatta a hátát. Aztán felállt, odament a komódhoz, és elővett egy inget. A haja vizes foltot hagyott az ing hátán.

Nem történt semmi különös, csak a férje öltözködött zuhanyozás után; az arca még mindig piros volt a kinti munkától, az izmai az ing alatt megfeszültek, a testi ereje küzdött a látható fáradtsággal. Betsy szíve elszorult, és megtelt gyöngédséggel. Vággyal és megbánással.

Odament hozzá, hátulról átölelte, és arcát a hátához nyomta. Ty megmerevedett. Betsy azt hitte, el fog húzódni, de aztán megfogta a kezét, odafordult hozzá, és homlokát az övéhez érintette.

– Mi az? – kérdezte tőle suttogva.

– Betsy néni! – kiabált Addie a másik szobából. – Megyünk már?

Ty lehunyta a szemét. Betsy lábujjhegyre állt, és megcsókolta a száján.

– Később… – súgta neki.

~

Ty, miközben a piknikre vezetett, kezét a sebességváltón tartotta, mint mindig. A házasságuk kezdetén Betsy, valahányszor beült mellé, rátette a kezét az övére, Ty pedig összefonta az ujjait az övével. Ez szokássá vált számukra, és az ujjaik úgy illettek egymásba, mint egy kirakójáték darabkái. Egy ideje viszont már nem tett így, úgyhogy most újra megpróbálta.

Jó érzés volt, ahogy az emlékek találkoznak a valósággal. A férje ránézett, ő pedig nem kapta el a tekintetét. Nem szólt egy szót sem, az ujjaik összekapcsolódtak. Hátul a lányok csacsogtak és nevetgéltek. A lehúzott ablakokon langyos levegő és friss fű illata áramlott be, akár az ígéret.

A közösségi parkban zászlók, luftballonok és a gyepen felállított hosszú asztalok fogadták őket.

Az aprócska pavilon alatt a gimnáziumi dzsesszzenekar játszott, az emberek pedig takarókon és kempingszékeken ültek a füvön. Elsie Roberts mindenkihez odament, hogy a közelgő esőre figyelmeztessen, és szóljon, hogy előbb egyenek, utána társalogjanak. Senki sem hallgatott rá, hiszen ez volt az egyetlen alkalom az évben, amikor az egész város összejött. Amikor fél óra múlva cseperegni kezdett az eső, senki rá sem hederített, leszámítva Elsie-t.

Addie és Walsh egy tucatnyi gyerek társaságában futkározott, a lábuk felverte a sarat a nedves földön. Betsy pár percig figyelte őket, aztán ellazult, enni és beszélgetni kezdett a többi farmerrel és a szomszédokkal. Amikor Walsh zokogva, az arcát áztató könnyek közepette a plédjük felé közelített, Ty felpattant, és a papírtányérokat és poharakat kerülgetve odarohant hozzá.

Amikor odaért, letérdelt, és a szemébe nézett. A kislány a térdére mutatott, és akár volt ott valami sérülés, akár csak oda képzelte, újra sírni kezdett. Ty ráfújt, majd a fülébe suttogott valamit, amitől Walsh fölnevetett.

Linda Daily, aki ott ült mellettük, megpaskolta Ty vállát, és a táskájából előhúzott egy elsősegélydobozt. Ty mosolyogva megköszönte, majd ragtapaszt tett Walsh térdére. A kislány hálásan elmosolyodott, majd visszaszaladt a többi gyerekhez.

Ty visszament a plédjükhoz, leült, és kifújta magát.

– Olyan jól csinálod – mondta neki Betsy.

– Mit? A ragtapaszozást? Ugyanolyan, mintha magamat vagy téged látnálak el.

– Nem ezt. Hanem ahogy megnyugtatod. És utána jobban érzi magát.

Ty vállat vont.

– Csak egy kislány. Egy kis figyelem kellett neki. Hogy valaki azt mondja, minden rendben lesz.

Nem esett igazán, de a szemerkélő csapadék minden takarót, tányért és ruhadarabot eláztatott. Mire a zenekar összepakolta a hangszereket, Betsy pedig eldobta az üres tányérokat és poharakat, már minden sárban úszott, de legfőképp Addie és Walsh. Betsy és Ty a kocsi felé terelték őket.

– Mennünk kell? – fészkelődött Addie Ty karjai között.

– Igen, muszáj – felelte neki. – Tetőtől talpig sárosak vagytok, Walsh haja pedig tele van csipsszel. Ideje, hogy ezt a bulit otthon folytassuk.

A lányok egészen addig duzzogtak, míg Betsy be nem tette őket a gyerekülésbe, de amint biztonságban voltak, minden erejük elillant. A néma csöndben megtett hazavezető úton Betsy hátrapillantott. Walsh már aludt, és Addie pillái is le-lecsukódtak.

~

A heves eső, amire egész este vártak, akkor csapott le, amikor a kocsibejáróhoz értek. Ty bevitte Walsht, Betsy pedig Addie-vel rohant a zuhogó esőben. A kabócák hangos ciripelése még az eső zaján is átütött. Addie befogta a fülét, de Betsy mindig is szerette ezt a hangot. Az éles cserregő szimfónia szinte reménnyel töltötte el. A nyár ismerős és biztonságot nyújtó hangja volt ez.

Miután megmosdatta, és ágyba tette a lányokat, bement a hálószobába, és arra számított, hogy ott találja Tyt, de a szoba üres és sötét volt. A földszinten csak egyetlen lámpa égett, a tévé kikapcsolva. A mosogató fölötti ablakból látta, hogy kint az istállóban ég a villany. Mélyet sóhajtott, kinyitotta a verandaajtót, és felhúzta a cipőjét. Óvatosan csukta be az ajtót, nehogy becsapódjon, és az egyre hevesebb esőben futni kezdett.

Aznap este a pikniken a beszélgetések és nevetgélések ellenére kissé feszült volt köztük a hangulat. Nem kellemetlen, inkább csipkelődő.

Türelmetlen és várakozó. Ahogy Ty sorba állt jeges teáért, majd leült mellé a plédre, és a válluk szinte összeért, a levegő köztük forróvá, fülledtté, szinte élettel telivé vált. Betsy legszívesebben odanyúlt volna, hogy megérintse az arcát, a nyakát, a haját. Bármit megtett volna, hogy közelebb érezhesse magához, hogy a köztük lévő távolság megszünjön, és hogy bizonyítsa, köztük minden rendben van.

Az a lehetőség viszont, hogy most kettesben lehetnek, elbizonytalanította. Olyan erővel és olyan sokáig tartotta távol magától a férfit, hogy nem tudta, hogyan húzhatná közelebb magához. De meg kell próbálnia.

Mire az istálló ajtajához ért, bőrig ázott, a hajából és a ruhájából csavarni lehetett a vizet. Megpróbálta megtörölni az arcát és a haját, de végül feladta a próbálkozást, és körülnézett a félhomályban, hogy nincs-e valahol egy tiszta törölköző.

– Szia!

Betsy erre felnézett. Ty az istálló másik odalán állt, az irodája ajtaján fény szűrődött ki. A sötétben csak az alakját, a körvonalait lehetett kivenni. Foltokat és árnyékokat. Betsy úgy érezte, a szíve egy összekuszálódott csomó, aminek indái szép lassan kezdenek kisimulni.

Csuromvizes karjáról és arcáról megfeledkezve odasietett hozzá. Amikor ott állt előtte, minden összeszedett gondolata és magyarázata elillant az éjszakába. Magához húzta, és megcsókolta. Arra számított, hogy ő is átkarolja, az ajka megmozdul, hogy visszacsókolja, de meglepetéssel tapasztalta, hogy egy apró puszi után a férfi elhúzódott tőle.

– Mi a baj? – suttogta.

Ty halványan elmosolyodott.

– Baj? Nincs baj, csak… Épp dolgoztam valamin… – Hátrapillantott az iroda felé. – Épp valaminek a kellős közepén tartottam. Beszélhetnénk esetleg később?

– Én csak… – hebegte Betsy, és nem is tudott mást mondani. Érezte, hogy elönti a forróság, és a szíve kalapálni kezd.

– Ó, csak nem azt akartad, hogy… – Elnevette magát, de mikor látta, hogy Betsy a homlokára teszi a kezét, abbahagyta. – Sajnálom. Hosszú nap volt, és kimerültem. Nem hiszem, hogy képes lennék… – Mosolygott. – Arra gondoltál, hogy mi… – A nyitott irodaajtó felé mutatott. – Ott bent?

– Nem, csak… csak arra gondoltam, hogy…

Egész teste tetőtől talpig megfeszült.

Ty várt, és zavartan vonta fel a szemöldökét. Az arcára kiült a kimerültség és a feszültség, de Betsy most nem törődött vele. A vágyakozást felváltotta a harag, és az intimitás, a gyengédség összes érzése elpárolgott. Most akár két különböző hegycsúcson is állhattak volna, amit egy mély szakadék választ el.

– Felejtsd el!

Rá sem nézett, csak sarkon fordult, átvágott az istállón, és kirohant az esőbe.

– Betsy, várj!

Ty utánakiáltott, de ő annyira zavarban volt, hogy nem állt meg. A karját maga elé tartva futott tovább a kerten át, hogy minél gyorsabban eltűnhessen.

A verandára érve lerúgta a cipőjét, majd kettesével véve a lépcsőfokokat, felrohant az emeletre. Amikor felért, eszébe jutott, hogy a lányok a szemközti szobában alszanak, úgyhogy lelassított. Bement a hálószobába, majd a fürdőbe, nekidőlt a pultnak, és megpróbálta lelassítani zakatoló szívverését és a dühös, forró zihálást.

Odalent a veranda ajtaja kinyílt. Betsy lehunyta a szemét, és várt. Egy pillanattal később Ty lépett be lihegve a szobába, az arcáról az esővizet törölgette.

– Miért rohantál el? Ezt meg kellene beszélnünk!

– Mit is? Hogy minek mentem oda, hogy aztán teljesen zavarba hozz?

– Zavarba hoztalak? De hogyan?

– Hát, mert én… de te viszont nem… – Annyira ideges volt, hogy még egy kerek mondatot sem tudott kinyögni.

– Drágám, nem én löklek el magamtól. Az utóbbi időben minden csak rólad szólt. Most pedig úgy döntesz, hogy akarsz tőlem valamit, és azt várod, hogy dobjak el mindent csak úgy? Nekem is van életem.

Betsy erősen zihált, és kezébe temette az arcát, majd felnézett.

– Nem értem, miért nehezíted meg a dolgokat ennyire.

– Még hogy én nehezítem meg a dolgokat? – A hangja rideg volt, és ez nagyon ritkán, szinte soha nem fordult elő. – Én próbálkozom, Betsy, de nem tudlak megfejteni. Már azt sem tudom, hogyan lehetnék együtt veled. Az utóbbi időben mintha boldogabb lennél a lányokkal, mint velem, és kezdem azt hinni, hogy valami rosszat tettem, bár fogalmam sincs, mit.

Mélyet sóhajtott, és megfordult. Tett néhány lépést, aztán visszajött, és Betsy szemébe nézett. Halk és kimért hangon beszélt.

– Rengeteget dolgozom odakint minden egyes nap, hogy mindent megteremtsek magunknak, megjavítottam az elromlott gépeket, figyeltem a vihar-előrejelzést, most pedig befogadtam a húgod gyerekeit, mégis mit vársz még tőlem?

– Képes vagy ezt a lányokra fogni?

Persze közben tudta, hogy igaza van. Nemcsak a lányokkal, hanem mindennel kapcsolatban. Sarkon fordult, és levett egy törölközőt a mosdó fölött lógó kampóról. Az arcához nyomta, mélyeket lélegzett, majd letörölte a vállát és a karjait.

– Nem akartam, de igen, ez az igazság. Beszélhetünk erről is. Szeretem őket, és te is, ez nem kérdés. De meg kellett volna kérdezned engem is arról, hogy befogadjuk-e őket egész nyárra. Nem gondolod, hogy nekem is jogom lett volna melletted átgondolni ezt?

Betsy elhajította a törölközőt, és felé fordult.

– Én sem tudtam, hogy ez ilyen sokáig tart. Tudod jól. Úgy volt, hogy csak két hét az egész. És gondolod, hogy ez olyan könnyű nekem? Hogy két kisgyerekkel töltsem a napjaimat, akik arra emlékeztetnek, amire az én testem képtelen? A húgom, aki nem is akart gyereket, mégis megkapta ezt. Gondolod, hogy az egész nyaramat azzal akartam tölteni, hogy ezzel szembesüljek?

Nagy lendülettel elindult a hálószoba felé. Az eső úgy verte az ablakot és a háztetőt, mintha apró öklök csapkodnák. Betsy Tynak háttal állt, a keze ökölbe szorítva, a hüvelykujja körme belevájt a tenyerébe.

– Beleőrülök a vágyakozásba – mondta Betsy. – Szeretném úgy tenni a dolgom, ahogy te is képes vagy rá, jó lenne magam mögött hagyni az utóbbi két év összes nehézségét. De belefáradtam abba, hogy olyasmire vágyjak, amit nem kaphatok meg, pedig annyira akarom, hogy néha levegőt is alig kapok.

A lányok szobájából hangos kiáltás hallatszott, aminek hallatán mindketten megdermedtek. Betsy titokban imádkozott, hogy újra hallja a hangot, hogy megmentse a szoba fojtogató légkörétől és a saját szívében meg elméjében dúló viharoktól, hogy nyugalomra találjon. De semmit sem hallott. Csak a csöndet.

Leült az ágyra, és a combja alá tette a kezét. Egyikük sem szólt egy szót sem. A hallgatás olyan sokáig tartott, hogy Betsy végül felnézett, de Ty arcából semmit sem tudott kiolvasni.

– Erről van szó? – kérdezte Ty. – Hogy nem lehet gyerekünk?

Betsy olyan hangot adott ki, ami egyrészt nevetéshez, másrészt kiáltáshoz és horkanáshoz is hasonlított.

– Erről van szó? Ezt úgy mondod, mintha neked semmit sem jelentene. Mintha nem ez jelentene mindent.

Ty letérdelt elé, és a szemébe nézett.

– Éppen erről van szó, Bets. Nem ezen múlik minden. Értem. Nagy szomorúság, fájdalmas is, én sem így képzeltem el az életünket. – Elhallgatott, lesütötte a szemét, és mélyet sóhajtott. – De bármi történik is, és még ha valami nem is sikerül az életünkben, én itt vagyok neked. – Végigsimított Betsy vizes haján. – Amikor a dolgok nehezen mennek, akkor is foglalkozni kell velük. Beszélünk róla, összeveszünk, aztán megoldjuk. És jobb lesz. Ennek így kell mennie. De ehhez mindkettőnkre szükség van.

A lámpa derengésében Betsy világosan ki tudta venni a Ty szeme körüli fáradt ráncokat, az orra körüli szeplőket és a halántékán őszülő haját. Hinni akart neki. Része akart lenni az erejének és a fájdalmának, az örömének és a bánatának, hogy azok magukkal sodorják.

Ty egy pillanatig térdére hajtotta a fejét, majd odaült mellé az ágyra.

– Fogalmad sincs, mennyire bánt, hogy nem adhatok neked gyermeket, hogy nem tehetek semmit azért, hogy ez sikerüljön neked. Nekünk. De én már azelőtt is csak téged akartalak, mielőtt gyerekekre egyáltalán gondoltunk volna, és ez nem változott. – Két kezébe fogta az arcát. – Nem számít, hogy egy nap tucatnyi gyerekünk lesz, vagy csak te és én ülünk majd odakint két hintaszékben. Nekem te kellesz, és ez elég.

Betsy mélyen beszívta a levegőt.

– Sajnálom – suttogta. – Meg kellett volna kérdeznem téged Jennáról és a lányokról. És beszélnem kellett volna erről az egészről, még mielőtt így kiborultam volna.

Ty a fejét ingatta.

– Azt mondtad, jól vagy, és úgy tűnt, a dolgok visszaállnak a normális kerékvágásba. – Elhallgatott, lehajtotta a fejét, és megdörzsölte a homlokát. – De tudod, mi van? Tudtam, hogy nem vagy jól. Legbelül tudtam. De úgy láttam, hogy neked is könnyebb, ha nem foglalkozom ezzel. Vagy lehet, hogy ez inkább csak mentegetőzés. És nekem volt könnyebb így.

– Jobb volt, hogy nem foglalkoztál vele. Egészen ma estig biztosan én is azt mondtam volna, hogy jól vagyok. Azt hittem, hogy minden rendben. Gondolatban továbbléptem, de amikor Addie és Walsh megjött…

– Igen, tudom.

– De azért bizonyos szempontból jó is, hogy itt vannak. Nem? – A férjére nézett.

Ő bólintott.

Betsy a vállára hajtotta a fejét, ő pedig átkarolta, és homlokon csókolta.

– Késő van – mondta aztán. – Menjünk aludni!

Miután leoltották a villanyt, mindketten a saját oldalukon maradtak, mintha meg kellene emészteniük a vitájuk részleteit, és feldolgozni mindazt, amit egymásnak mondtak. Jó érzés volt kiadni magukból, de Betsy tudta, hogy a beszélgetés még nem ért véget. Szeretett volna közelebb kerülni hozzá, összebújni vele, de képtelen volt rá. Végül a másik oldalára fordult, és lehunyta a szemét. Egy kicsivel később Ty közelebb húzódott hozzá, és ő érezte a teste melegét. Ekkor már képes volt elaludni.

Huszonhét

Jenna

Jenna a sarokban lévő asztalnál ült, térdén a laptoppal. A kávézó ablakán kinézve az utca másik oldalán látta az öböl vize fölött megcsillanó napfényt. A Halküónban ugyan nem volt wifi, de a művészek megtalálták a módját, hogy hozzájussanak, és a Sunset Kávézó volt a legközelebbi hely, ahol a legstabilabb internet-szolgáltatást megkaphatták.

Ujjaival a laptopon dobolt. Amióta az első héten a sötétkamrában megemlítette Gregorynak a régi Etsy fiókját, nem tudta kiverni a fejéből. Annak idején több százan követték az oldalt; hűséges vásárlók, akiknek különleges kívánságaik voltak az otthonukba vagy az irodájukba, és új vevők, akik csak úgy rábukkantak az oldalra, vagy hallottak róla valakitől. Akkoriban vállalkozó volt, üzlettulajdonos, és bár ez az üzlet csak az interneten létezett, élvezte, hogy a munkáiból nem kevés bevételt kaphat.

Sokat álmodozott arról, hogy a fotózás iránti szenvedélyével hova juthat. Talán egyszer fölfedezi egy híresség, aki rendel tőle valamit, és ezzel beindul a hatalmas forgalom.

Vagy esetleg fölfedezi magának egy utazással foglalkozó magazin, és munkát ajánl neki valami egzotikus helyen. Annyi ötlete és vágyálma volt. És rengeteg lehetősége. De amikor az a két rózsaszín csík megjelent a terhességi teszten, és a pasija lelépett, egy csapásra minden megváltozott.

Az Etsyre évekig rá sem nézett. Néhány állandó vevője azután is írogatott neki, hogy már nem frissítette a kínálatot, és szerettek volna új termékeket rendelni. Jenna szeretett volna igent mondani a felkérésekre, de annyira kimerült és rémült volt, hogy hogyan tud magának és a lányainak megfelelő körülményeket teremteni, hogy már nem maradt energiája a fotózásra és a megrendelőire. A felkérések végül alább hagytak, majd teljesen abbamaradtak, ő pedig a szekrény felső polcára tette a fényképezőgépét.

De ez már régen történt, és most új lehetőségek mutatkoztak. Amióta a Halküónban volt, sok olyan fényképet készített, ami tényleg tetszett neki, és alig hitte, hogy ezeket ő maga készítette. Úgy érezte, minél több időt tölt ott, annál inkább képes megtapasztalni a körülötte lévő világ szépségeit. Ezek nem azok az „udvarias fényképek” voltak, amiket az érkezése után készített; hanem az élet veleje és ereje, ami azelőtt rejtve maradt előle, most feltárult.

A fejlődésével Gregory is elégedett volt, sőt, még annál is több. Néhány nappal korábban felhívta pár szerkesztő barátját, hogy beszámoljon az „új tehetségről”, akit most fedezett föl. Mindannyiuk érdeklődését fölkeltette, és alig várták, hogy vethessenek egy pillantást Jenna új, online portfóliójára.

– Szuper dolgok várnak rád – mondta neki Gregory.

Ő pedig hitt neki. Másrészt viszont nem akart csupán egy helyben ülni, és várni. Az Etsy ismerős terep volt neki, hogy úgy térjen vissza a művészet világába, hogy nem fejjel megy a falnak. Miközben arra várt, hogy a laptop életre keljen, a körmét rágta. Vajon akad még követője, vagy már mindannyian átpártoltak olyan fényképészekhez, akik rendszeresen megosztják az új anyagaikat?

Amikor az oldal végre betöltött, addig keresgélt, míg az apró szívecske mellett megtalálta a számot. Tizenhét.

Nem baj. Újrakezdjük.

Az első dolga az volt, hogy megváltoztatta az oldal leírását, és beleírta, hogy bár egy ideje nem frissítette a tartalmat, most egy új kollekcióval jelentkezik, aminek a neve Fénysugár. Az utóbbi héten sokat gondolkodott azon, hogy a fény a legváratlanabb pillanatokban hogyan képes átszűrődni a réseken és a repedéseken. Ez a gondolat megnyugtatta. Aztán megkereste az Etsy „Legjobb tippek a sikeres üzlethez” menüpontját, és elolvasta az eladókra vonatkozó új szabályokat és a vásárlói etikettet, a Google analitikát és a keresőmotor optimalizálási lehetőségeket. Ez éppen elég volt ahhoz, hogy a feje belefájduljon, úgyhogy feltöltötte a képeket, hozzárendelte az árat, majd a mentésre nyomott, és lecsukta a laptopot. Elmosolyodott. Most már akármi megtörténhet.

A telefonja, ami néha befogta a hálózati jelet, a táskája oldalzsebében lapult. Elővette, és kiment az előtérbe. Amikor tárcsázni kezdett volna, hirtelen széllökés rázta meg a terasz melletti pálmafák ágait. Aznap reggel hallotta, hogy a konyhai személyzet az öbölt fenyegető viharról beszél. De mivel nevet még nem adtak neki, nem volt igazi ok az aggodalomra. Mélyen beszívta a sós víz és a kókusz illatát, amit a szél magával hozott.

– Hadd találjam ki – szólt Max a kagylóba, amikor felvette a telefont. – Úgy döntöttél, hogy örökre ott maradsz.

Néhány üzenetet küldtek egymásnak, de ez volt az első alkalom, hogy telefonon beszéltek.

– Haha! Nem igazán. De még mindig itt vagyok.

– Nos, hadd halljam! Mesélj róla!

Erre Jenna elmesélte az előző hét fontos történéseit, mesélt a Gödörben készített rémes fotókról, a kenuról, a sötétkamráról, és arról is, hogyan segített néhány újonnan érkezett művésznek, amikor megérkeztek a saját elvonulásukra.

Amikor befejezte, Max fölnevetett.

– Mi az?

– Hát csak az, hogy még sosem hallottalak ilyennek. Mintha fel lennél dobva! Olyan, mintha egy szuper vakáció és az összes kreativitás egy hatalmas energiagombóccá állt volna össze. Az igazat megvallva, kicsit féltékeny vagyok.

– Miért vagy féltékeny? Neked az egész világon semmi másra nem kell figyelned, csakis a fényképeidre. Neked ez a szenvedélyed és egyben a munkád is. Én is ezt akarom. Ezért is maradtam itt.

– Értem. Tényleg. Szerintem egy nap eléred a célod, és első lépésnek ez csodálatos. Hogy vannak a lányok a nővérednél?

– Azt hiszem, nagyon is jól.

Az előző nap pont ugyanezen a verandán ült, amikor Betsyvel beszélt. Amikor Jenna telefonált, Betsy épp aludt. Hallotta a hangjában a kimerültséget, még ha a nővére tagadta is. Azt mondta, hogy a lányok aznap nagyon korán keltek fel, csokis tejet kértek, és traktorozni akartak.

– Ez remek! – felelte Max. – És te hogy vagy nélkülük?

Jenna kinyújtotta a lábát a hintaágyban. Egy újabb széllökés felborzolta a haját, és a földre fújt néhány szalvétát. Lehunyta a szemét.

– Hiányoznak. Nagyon. De próbálok olyan anyjuk lenni, akire büszkék lehetnek. És itt jó dolgokat csinálok, Max. Te is büszke lennél rám.

– Én mindig büszke vagyok rád, drágám. És akármit teszel is, ez nem fog változni.

Huszonnyolc

Betsy

Betsy nem sokat tudott a kertészkedésről, de azzal még ő is tisztában volt, hogy július vége nem éppen ideális időpont bármit is elvetni, talán csak a hőséget jól toleráló petúniákat, aztán imádkozni, hogy túléljék. Ennek ellenére a legfurcsább időpontokban megállt a régóta elhanyagolt kertje kellős közepén, és elképzelte a rózsaszín, piros, fehér, sárga és zöld színek kavalkádját. Lágy szirmok, puha levelek, a szellő édes jázminillata. Késztetést érzett, hogy azonnal kihúzza az összes halott gyökeret, ágas-bogas gazt, és újrakezdje az egészet.

Nem tudott aludni, mindenféle gondolatok és a következő nap történései foglalkoztatták, úgyhogy korán felkelt, és kiment a konyhába. Egy kupacnyi Délvidéki Élet magazin és kertészeti könyv társaságában ült a konyhaasztalnál, amikor Ty is megérkezett.

– Jó reggelt – mormolta, aztán adott neki egy puszit, az arca még mindig ágymeleg volt.

A fesztivál éjszakája óta nagyon udvariasan viselkedtek egymással.

Kedvesen, gyöngéden és talán még felhőtlenül is. De minden mozdulatukban ott rejtőzött a feszültség. Muszáj lett volna újra beszélniük azokról a dolgokról, amik aznap éjjel szóba kerültek. Betsy nem tudta, hogy ez beszélgetés, vita, veszekedés-e, csak azt érezte, hogy eddig ismeretlen terepre tévedtek. Másnap reggel Ty korán felkelt, és azóta sem hozták újra szóba a dolgot. Most egy hét elteltével Betsy azon tűnődött, nem feledkezhetnének-e meg az egészről.

Ty végignézett az asztalon lévő, szamárfülekkel megjelölt könyveken és a magazinokból kitépett oldalakon: „A déli kertek virágai”, „Mit ültessünk az eredményes őszi terméshez”, „Kertészkedés a nyári hőségben? Lehetséges!”.

Elmosolyodott.

– Ne nevess!

– Dehogy nevetek – felelte. – Szerintem ez nagyszerű. Épp itt volt az ideje.

– Hogy érted ezt?

Ty kávét töltött a bögréjébe.

– Láttalak a kertben sétálgatni. Gondoltam, hogy hamarosan eljön az idő, és adsz neki egy újabb esélyt.

– Még nem pontosan tudom, mit akarok, de folyton az jár az eszemben, hogy alig várom, hogy koszos legyen a kezem a munkától.

Ty végigsimított a tarkóján.

– Akármibe fogsz is, nagyszerű lesz. – Kinyitotta a veranda ajtaját, és belebújt a cipőjébe. – Mi lenne, ha borsót vetnél? Annak nem most van a szezonja?

Betsy az asztal fölé hajolt, és odahúzott magához egy könyvet. Déli zöldségek minden évszakban.

– Nem tudom, de ebből biztosan kiderül.

– Örülnék egy kis borsónak. Főleg a lila hüvelyesnek.

Lehunyta a szemét, és Betsy tudta, hogy a szájában érzi nagyanyja főztjének ízét.

Sokat mesélt erről; a rengeteg cukorborsóról, a kelkáposztáról, a vajbabról, a sült okráról és a nagy szelet kukoricakenyerekről. Betsy más dolgokat főzött, de egy kis kései borsóvetemény talán jó kiindulópont lehet.

~

Az ABC napközi aznapi látogatása után Betsy berakta a lányokat a kocsiba, és elindultak a Cukorborsó Faiskolába. A távolabb fekvő kertészetbe is mehetett volna, de jobban kedvelte ezt a kis vetőmagboltot, ahol csak az Elinore-ban és a környező kisvárosokban lakók vásároltak. Ráadásul a tulajdonos, Marjorie Clarke régi barátja volt. Akkor ismerkedtek meg, amikor Betsy még sokat kertészkedett. Annak idején legalább hetente egyszer elment a Cukorborsó Faiskolába, hogy palántákat vagy magokat vásároljon, esetleg csak azért, hogy kicsit beszélgessen. Marjorie, aki nyolcvankét éves volt, hetvenöt éve lakott Elinore-ban. Mindenkit ismert, és Betsy meg volt róla győződve, hogy a kertészkedésről és az életről is mindent tud.

Megállt a sáros parkolóban, és kisegítette a kocsiból a lányokat. A bolt melletti tölgyfa alatti árnyékos részen egy kerékabroncsból készült hinta és egy apró csúszda állt. A lányok visítozva és nevetgélve egyenesen odaszaladtak.

– Óvatosan azzal a hintával! – kiabálta nekik Betsy. – Odabent leszek!

Felment a bolt verandájának omladozó lépcsőjén. Odabent Marjorie épp az egyik vevővel beszélt telefonon, a dédunokája, Malik – aki legalább egy fejjel magasabb volt, mint amikor utoljára látta – egy ládából százszorszépeket pakolt egy barna papírzacskóba. Miközben arra várt, hogy Marjorie befejezze a beszélgetést, Betsy körülnézett a boltban, megsimogatta a cserepekben lévő borostyánt, az apró, kézzel festett madárházakat, amiket Marjorie férje, Moses készített, és a helyes kis szélcsengőket, amik a légkondicionálóból áramló levegő hatására csilingeltek.

Mögötte Marjorie egy ismerős, apró termetéhez képest meglepően erős öleléssel és néhány bölcs tanáccsal útjára bocsátotta a vásárlót.

– És majd ne felejtsd el megöntözni azokat a kis édeseket. Nincs sok gond velük, de ha szomjasak, akkor lázadnak kicsit. Pont, mint a mama, ha nincs elég édes tea otthon. – Fölnevetett, és megpaskolta a vevő hátát, majd odafordult Betsyhez. – Kedvesem! – Kinyújtotta felé a karját. – De régen láttalak!

Betsy mosolygott.

– Ők itt az unokahúgaim. Nálunk töltik a nyár egy részét.

– Nagyon helyes! Jó, ha a család velünk lehet. Nem igaz, Malik? – kiáltott oda neki.

A pult mögött ücsörgő fiatal fiú fölemelte a fejét, és óvatosan a háta mögé rejtette az iPhone-ját.

– Igen, asszonyom!

– Az apád éppen kiszállító körúton van, és amikor visszaér, nem nagyon fog örülni annak, hogy a telefonoddal játszogatsz.

– Igen, asszonyom!

Felsóhajtott, majd megfogott egy flakon Windexet és egy papírtörlő tekercset.

– Ha kellenék, csak szólj, itt leszek a közelben, Nana!

– Jó fiú!

Marjorie végigmérte Betsyt.

– Rémesek ezek a telefonok, én mondom. Na de te biztos nem azért jöttél, hogy azok a kislányok azon a régi vackon hintázzanak. Mit tehetek érted?

– Nos, kicsit elhanyagoltam a kertet, amire, gondolom, magad is rájöttél, mivel ezer éve nem jártam itt. Tudom, hogy ez nem a legideálisabb időszak a kertészkedéshez, de készen állok, hogy folytassam. Reméltem, hogy tudsz segíteni.

– Drágám, a kertészkedéshez minden idő alkalmas. Isten elég változatos növényekkel ajándékozott meg bennünket, úgyhogy mindig találni valamit, amit a földbe dughatunk, hogy aztán kinőjön. Ebben a hőségben persze kicsit többet kell dolgozni, de ez téged nem rettent el, ugye?

– Nem, asszonyom!

– Nem is gondoltam. Gyere, nézzük csak, mi van itt.

Marjorie megfogta Betsy könyökét, és megcélozták a bolt hátsó ajtaját. Útközben gyöngéden megszorította Betsy karját.

– Amikor legutóbb itt voltál, azt mondtad, elmész az orvoshoz.

Betsy elmosolyodott. Ha az ember Marjorie-val beszélgetett, nem lehetett ködösíteni. Eszébe jutott a nap, amikor utoljára járt a Cukorborsó Faiskolában. Körömvirágot akart venni, hogy a nyulakat távol tartsa a virágaitól, de ehelyett ott ült Marjorie hátsó irodájában, és sírt. Miután egy évig nem sikerült magától teherbe esnie, épp akkor hívta fel dr. Fieldset, hogy időpontot kérjen magának és Tynak.

Marjorie próbálta meggyőzni, hogy tekintsen úgy az egészre, hogy megtett egy lépést a cél felé.

– Semmi perc alatt rendbe hoz majd. Egészséges lány vagy, nem lesz semmi baj.

De már ott, hetekkel azelőtt, hogy a kezelés megkezdődött volna, Betsy érezte, hogy ez nehéz menet lesz. Nem vette észre, hogy a kertje lett a vétlen áldozat.

– Már nem jársz hozzá? – érdeklődött Marjorie.

– Nem. Az utóbbi két évben rengeteg időt töltöttünk nála. De nem mondhatnám, hogy használt. Nem hiszem, hogy visszamegyünk.

– Hm… hm… – hümmögte erre Marjorie. – Az én tapasztalatom szerint a nagy célokra akármennyi időt is szánunk, megéri még akkor is, ha az ember nem kapja meg rögtön, amit akar. – Mielőtt kinyitotta az üvegház ajtaját, megpaskolta Betsy kezét. – Soha nem tudhatod, mi vár rád az úton, gyermekem!

Az üvegház falai mentén terrakottacserepek sorakoztak, néhányuk üres volt, a többiben virágok és gyógynövények. Marjorie-nak olyan tehetsége volt a növénytermesztéshez, amilyet Betsy életében sohasem látott. Még a legszárazabb és legforróbb nyarakon vagy a leghidegebb teleken is – nem mintha ilyesmi előfordult volna Dél-Alabamában –, növények sarjadtak a földből, a cserepekből, régi vályúkból. Műtrágyát sosem használt, csakis a saját természetes, saját fejlesztésű anyagait. Azt mondta, a nagyanyjától és a dédnagyanyjától örökölt receptet használja, akiknek, akárcsak neki, a kisujjában volt a tudás.

Az üvegház hátsó ajtajánál lévő udvarra vezette Betsyt, és végigmutatott az ott lévő asztalon.

– Nos, mondd csak, mennyire napsütötte is a kertecskéd? Egész nap odasüt, vagy csak pár órát, esetleg kissé árnyékos? – Marjorie a cserepek és kaspók között matatott, ellenőrizte a címkéket és a feliratokat, miközben beszélt.

– Egészen a délután közepéig odasüt a nap. Utána a nagy tölgyfánk leárnyékolja.

– És virágpalántákat szeretnél, vagy inkább zöldséget?

– Mindkettőt. Én virágokra gondoltam, de Ty azt mondta, ő borsót akar. Talán elültethetnék néhány virágot, és közé zöldségpalántákat.

– Igen, ez működhet.

Kivett néhány cserepet, és a földre tette. Aztán keresztülment az udvaron, és bement az üvegházba vetőmagokért. Addig keresgélt, míg megtalálta, amit szeretett volna, és magához vett jó néhány csomagot. Néhány perccel később Betsy lába előtt különböző méretű növénypalánták sorakoztak.

– Hadd meséljem el, mik ezek! – nyújtotta oda Marjorie a vetőmagokat. – Lila hüvelyű borsó a férjednek. Két és fél centi mélyre, egymástól öt centire kell vetni. Téli pézsmatök, egy kis kelkáposzta. Ez a General Lee uborka jó a salátákba. És itt van sárgarépa, kicsit még korán van hozzá, de megpróbálhatod. A Thumbelinát választottam. Szerintem a kis unokahúgaidnak tetszik majd, sütve és ragunak is remek. És most nézzük a virágokat, ezek itt jól mennek a zöldégekhez, és a hőséget is jól bírják. – Nike cipője orrával sorra tolta közelebb hozzá a cserepeket. – Sétányrózsa és zsálya. Az édesburgonya a hőségtől kicsit megnyúlhat, de csak metszd meg nyugodtan. És adj neki elég vizet. Aztán van még itt hibiszkusz és tölcsérjázmin. Mindkettő jó lehet, de kell nekik valami, amire felkúsznak, valami rács vagy létra. De ha horgászzsinórt jó magasra felkötsz, az is megteszi.

Betsy lehajolt, és megsimogatta a világos rózsaszín hibiszkuszpalántát.

– Annyira gyönyörű!

Addie és Walsh épp ekkor szaladtak el az üzlet mellett.

– Betsy néni!

– Itt vagyok kint, lányok! – kiáltott vissza Betsy.

– Hű! – Walsh leguggolt, és megszagolta a virágokat.

– Ezeknek nem igazán van jó illatuk – mondta erre Marjorie. – De menj, próbáld meg ott azokat a nagy, fehér virágokat!

Az üzlet oldalában álló hatalmas gardéniabokorra mutatott. A lányok odafutottak, és beleszagoltak a virágokba.

– Az a bokor a nagyanyám gardéniájából származó tőből nőtt ekkorára – mondta Betsynek. – Akkor ültettem, amikor Moses és én összeházasodtunk, és megnyitottuk ezt a kertészetet. Néha adtam neki egy kis tápoldatot, de leginkább hagytam, hadd fejlődjön magától. Sosem gondoltam volna, hogy még hat év után is itt áll! Ez is mutatja, mennyi jó dolog történik, amikor nem is nézel oda.

Malik segített Betsynek berakni a növényeket a kocsi hátuljába. Amikor Betsy szólt a lányoknak, hogy üljenek be a kocsiba, beszaladt, és kihozott egy tál nyalókát. Mindketten vettek egyet, Addie pirosat, Walsh kéket, és szégyenlősen megköszönték.

Betsy, mielőtt a kocsiba ült, átölelte Marjorie-t.

– Köszönöm. A növényeket és a beszélgetést is.

– Tudod, hogy én a barátod vagyok, kedvesem. Amíg még itt vagyok, bármikor jöhetsz. Ó, és majdnem elfelejtettem! – Benyúlt a hátsó zsebébe, és előhúzott két gyerekméretű kertészkesztyűt. – Ezt add csak oda annak a két aranyos kislánynak! És ha bármi kérdésed van a vetőmagokról, szólj bátran! Korán reggel vagy késő este a legjobb elvetni őket, amikor nem tűz annyira a nap. Nem lenne jó, ha megperzselődnének, amikor még el sem kezdtek nőni. És kérlek, mondd meg a férjednek, hogy üdvözlöm!

Betsy mosolygott.

– Átadom!

~

A kezdeti jó idő után délutánra beborult, és a vacsora meg a fürdés közötti időben a távolból mennydörgés hallatszott. Betsy az egész heti elviselhetetlen hőség után örült az égi áldásnak.

– Oké, lányok, készen álltok? Hajrá, itt az idő!

– Készen állunk! – felelte Addie, és a kert talajára pillantott.

– Vigyázz, kész…

– Rajt!

Addie és Walsh ebben a pillanatban megiramodtak a kert felé. Betsy azt mondta nekik, hogy mindent ki kell húzniuk a földből, amit csak bírnak, és egy darabig nagyon komolyan vették a munkát. Addie letérdelt az elszáradt sásliliom mellé, és örömmel rángatta kifelé úgy, hogy a föld is jött vele.

De amikor az első halom gazt és gyomnövényt a talicskára dobta, megfogta a fogantyúját, és a feladatról megfeledkezve elkezdte az udvaron tologatni. Walsh is jó néhány gazt kirángatott, aztán a kert végében az egyik sáros gödörben talált ászkákat kezdte tanulmányozni.

Miközben a lányok játszottak, és olykor kigyomláltak ezt-azt, Betsy valóban munkához látott. Az évekkel ezelőtti terve, hogy a kertje majd ételt ad az asztalukra és virágokat, amiből csokrokat árulhat a farm látogatóinak, kicsúszott a kezei közül, semmi nem valósult meg belőle.

Annak idején elhatározta, hogy követi a hagyományt, és Ty nagyanyja nyomába lép, akinek pompázatos virágjai voltak, és mindig friss zöldséggel lepte meg a szomszédokat. Mint a farmon élő legfiatalabb Franklin-feleség, érezte a nyomást, hogy mindent megtegyen, amit csak lehet, és olyan dolgokat is megcsináljon, amit előtte senki.

Legnagyobb meglepetésére kiderült, hogy élvezi a kertészkedést, jó érzés gyomlálni, megtisztítani a területet, hogy onnan újabb növények sarjadhassanak. Látni, ahogy apró csírák bújnak ki onnan, ahol nemrég még apró földkupacok voltak. Tavasszal élénkzöld, nyáron mély smaragd. A kertészkedés kellemes időtöltésnek tűnt, amivel elszakadhatott a minden hónapban megélt kudarctól.

A késztetést, a belső igényt a kemény munkára most is érezte, hogy a földből életet teremtsen, és ne hozzon szégyent azokra az asszonyokra, akik előtte éltek itt. Amikor fölkereste dr. Fieldset, hogy időpontot kérjen tőle, a kertben sarjadó élet túlságosan sok volt neki, ezért elfordult tőle.

Ezúttal viszont a saját kedvére kertészkedett, nem másért. Év végére talán terem majd némi zöldség, de az is lehet, hogy nem. Talán kivirul néhány virág, de az is lehet, hogy nem.

Betsy, bár nem volt különösebb érzéke hozzá, mindent megtett, hogy jó kertész legyen, és ez elég is volt neki. Ezeknek a növényeknek a sorsa függött attól, hogy a kemény talaj mennyire fogékony, vagy hogy nyáron mennyi eső vagy napsütés lesz.

Sikernek élte meg már azt is, hogy nekilátott. Ahogy a csöndes szürkületben dolgozik, ahogy az új élet csak arra vár, hogy a földnek adja. Jó érzéssel töltötte el, hogy valami értelmeset tesz kizárólag a saját kedvéért.

Amikor az utolsó gazt is kihúzta a földből, hallotta, hogy csapódik a veranda ajtaja. Egy pillanat múlva megjelent Ty, és Addie meg Walsh kezébe nyomott egy-egy görögdinnyés jégkrémet. Miközben ők próbálták olyan gyorsan elnyalogatni, hogy el ne olvadjon, a férfi odament hozzá a kertben.

Betsy felállt, majd amikor a térde megroppant, fölnevetett.

– Hát, már nem vagyok olyan fiatal, mint régen!

Ty felvett egy kaspót, megnézte a címkét, majd letette.

– Elég sok minden változott, mióta utoljára itt jártál.

Betsy a frissen felásott földet nézte, az eszével a múltra, a szívével a jövőre gondolt.

– Kész vagy ma estére? – kérdezte Ty.

Ő a fejét rázta.

– Mielőtt bemegyek, szeretnék mindent elültetni. Ez a kert megérdemli, hogy újra kiteljesedhessen. Amint látod, Marjorie mindenfélével ellátott.

– Szeretnéd, hogy segítsek?

– Nem kell. Nem tart sokáig.

– Akkor elviszem a lányokat egy körre. Hadd fejezd ezt be nyugodtan.

Füttyentett egyet, és az istálló melletti csűrben parkoló Gatorra mutatott. A lányok felderültek, és megiramodtak a legelőre vezető kapu felé.

Mire pár perc múlva beindult a motor, Betsy megásta az első gödröket – két és fél centi mélyre, öt centi távolságba, ahogy Marjorie magyarázata –, és beledobta a lila hüvelyű borsóveteményt. Utána a kelkáposzta, a répa és a pézsmatök következett.

Mire a zöldségekkel végzett, látta, hogy Ty épp akkor sétál visszafelé a lányokkal; az arcuk izzadt, a hajuk pedig a párás levegőtől kócosan göndör volt. A tölgyfa alacsonyan lógó ágainál és körülöttük a füvön szentjánosbogarak rajzottak. Ty megállt, hogy megvárja, de Betsy csak intett nekik, hogy menjenek, hogy sötétedésig végezhessen.

Miután a sétányrózsát és a zsályát is kiszedte a cserépből, és elültette, fölegyenesedett, és végignézett a munkáján. Minden készen várta a reggeli napfényt és a délutáni esőket. Idővel virágok és zöld levelek növik be a kerítés melletti üres területet, amivel Ty nagyapja a kertet sok évvel ezelőtt elkerítette. A régi álmok nyomában új remény ébred.

Huszonkilenc

Ty

Az Ingrid nevű trópusi vihar elérte a hurrikán erősségét. A vihar középpontja a Kis-Antillák délkeleti részén 30 kilométer per óra sebességet vett fel. A következő huszonnégy órában várható, hogy a vihar nyugati-északnyugati irányt vesz.

Ty számára akkor volt tökéletes egy nap, ha Betsyvel már vacsoraidő előtt a házban voltak. A nyarat megelőzően a legtöbb nap ilyen volt, de miután Addie és Walsh fél hatkor vacsoráztak, nem tudta megígérni, hogy addigra ő is odaér. Ilyenkor legtöbbször még mindig az istállóban volt, feljegyzéseket készített a noteszébe, takarított, készült a következő napra, Betsy viszont elkészítette a lányok vacsoráját, aztán megetette és megfürdette őket.

Ma este azonban korábban végzett az istállóban, mint máskor, és amikor belépett a konyhába, Betsy a tűzhelyen a tésztavacsorát kavargatta.

A lányok a játszószoba padlóján ültek vagy ötszáz darab puzzle társaságában.

– Szeretted volna, ha lekötik magukat egy darabig? – Kezét a hátára tette, és a lányok felé biccentett.

– Azt sem tudom, hol találták azt! Itt szaladgáltak és kergették Ettát, a következő pillanatban pedig már tele volt puzzle-lel a padló.

– De azért te emlékszel erre a puzzle-re, nem?

Betsy elmosolyodott és bólintott.

– Igen, emlékszem.

Amikor Ty és Betsy elkezdtek együtt járni, Ty egyik este hozott neki egy puzzle-t. Betsy nagyon meglepődött, de tudta, hogy ez jó alkalom lesz arra, hogy beszélgessenek, és jobban megismerjék egymást. Ty azt is tudta, hogy emiatt legalább másra is tud gondolni, nem csak arra, hogy legszívesebben beletúrna a hajába, és egész éjjel csak csókolná. A puzzle kísérlet volt arra, hogy úriembernek mutassa magát.

– A jó szándék vezérelt, el kell ismerned. – Fogott egy kanalat, és belemártotta a tűzhelyen gőzölgő szószba. – Az ott kapribogyó? Szerinted ízleni fog nekik?

Betsy vállat vont.

– Remélem! Akkor nem kellene kétféle vacsorát csinálnom.

Ty leült az egyik pult melletti székre, és kinyújtotta a lábát. Muszáj volt felmennie, hogy lezuhanyozzon, de olyan jólesett csak itt ülni pár percig.

Betsy odaütögette a kanalat az edény széléhez, majd félretette.

– Őszre lesz borsód. Ha minden jól megy.

– A nagyanyám öntöttvas serpenyője megvan még, nem? Csinálhatnánk kukoricakenyeret.

Amikor Ty gyerek volt, a nagyanyja minden étel mellé kukoricakenyeret készített. Ugyanazon az asztalon szolgálta fel, amit most Betsy is használt.

Betsy megtörölte a kezét a konyharuhával, és leült a mellette lévő székre.

– Talán ennyi év után végre olyan feleséged leszek, aki háromfogásos vacsorákat főz neked. – Tréfálkozva megbökte a mellkasát. – Azt bírnád, ugye?

– Ha csak erre volna szükségem, Ollie ott van a sarkon. Minden ilyesfajta igényt kielégít. – Megfogta a kezét, és közelebb húzta magához. – Te más dolgok miatt kellesz nekem.

– Ó, igazán?

Elmosolyodott, Ty pedig örömmel nyugtázta a felhőtlenséget az arcán.

Még mindig fogta a kezét, amikor Betsy felállt, és a játszószobában a puzzle-halom közepén üldögélő lányok felé fordult.

– A lányok boldogok itt.

Ty bólintott.

– Nagyon úgy tűnik.

– Szerintem, ha Rosie-t bepakolnánk egy bőröndbe, Addie mindenhová magával vinné. Odavan azért a bociért.

Ty fölnevetett.

– Igen, igazad van.

– És ott vannak a tyúkok, a hinta, az öböl… Ilyennek kellene lenni mindenki gyerekkorának. Mezítláb a koszban futkosni, aztán kimerülten ágyba zuhanni.

– A te napjaid is így néznek ki valahogy! Kivéve a mezítlábas részt.

Betsy mosolygott. A szósz rotyogását és a forrásban lévő víz hangját leszámítva a konyha csöndes volt.

– Tudod, Jenna épp munkát keres. Úgy gondolja, hogy ez a hely, a Halküón sok lehetőséget nyit meg számára.

– És te is így gondolod?

– Fogalmam sincs. Ő annyira sok reményt fűz ahhoz, hogy ez az elvonulás munka terén is hozhat neki valami újat. Azt mondta, hogy a mentora segítségével az egész országban ajtók nyílhatnak meg előtte.

– Hm… – motyogta Ty. – Azt hiszem, nem lepődnék meg, ha ennek az egésznek az lenne a vége, hogy fenekestül felfordítja a dolgokat.

A játszószobából kiáltás hallatszott.

– Ez az! – rikkantotta Addie, és a magasba tartotta a kirakós egyik darabját. Odaadta Walshnak, aki eldobta, majd visszament, hogy inkább tovább labdázzon Ettával.

Ty elmosolyodott, és Betsyhez fordult, aki felvonta a szemöldökét, belefeledkezett Addie elragadtatásába.

– Mire gondolsz? – kérdezte tőle.

– Errefelé jó iskolák vannak – felelte egy pillanat múlva.

Ty fölegyenesedett a székén.

– Az általános iskola. Egész jó.

– És? – kérdezte Ty óvatosan.

– Jenna nem mondta, mikor jön vissza. És te magad is mondtad, hogy ebből a művészkedésből még akármi kisülhet.

Ty óvatosan bólintott, és igyekezett megtalálni a megfelelő szavakat.

– Arra gondoltam, hogy esélye lehet egy új munkára, nem pedig arra, hogy nem jön vissza. Vissza kell jönnie a gyerekeihez. Ezt ő is tudja.

– Tudom. Csak… – Vállat vont. – Már augusztus van. Mihez kezdünk, ha még nincs itt, amikor elkezdődik az iskola?

– Betsy, én… – Kis időre elhallgatott, és összeszorította a száját. – Szerintem kissé túl korai ilyesmin gondolkodnunk. A lányok már járnak iskolába Nashville-ben, és ott vannak a barátaik is. Haza szeretnének menni.

Betsy ismét a lányokra pillantott, de attól tartott, nem is őket látja, hanem általuk, miattuk más lehetőségek és álmok járnak a fejében. Végül odafordult Tyhoz.

– Igazad van. Tudom, hogy igazad van. Butaság az egész.

– Még nem eszünk? – kiabált ki Addie a játszószobából.

Betsy újra feléjük fordult, az arcáról a csalódás és a megkönnyebbülés keverékét lehetett leolvasni.

– De igen – felelte egy kis szünet után. Felpattant a székről, és megfogta Ty karját. – Jeges teát kérsz, vagy vizet? – kérdezte könnyed hangon.

~

Ty gondolatai a vacsora közben végig a félbemaradt beszélgetés körül forogtak. Betsy, úgy tűnt, már el is felejtette az egészet. Sőt, igazából sokkal felszabadultabbnak és élénkebbnek tűnt, mint korábban. Amikor Walsh Walkert utánozta, ahogy átesik egy felfordított vödrön, hangosan nevetett, és készségesen játszott Addie-vel „Ezer kérdést”.

Egy órával később épp zuhanyozni készült – szinte már érezte, ahogy a forró víz ellazítja az izmait, és lemossa róla a fáradtságot és az egész napos stresszt –, amikor Betsy telefonja berregni kezdett az öltözőasztalon. Akkor hagyta ott, amikor lefekvéshez készülődve a lányokat a másik fürdőszobába vitte fürdeni.

Hagyta, hadd folyjon a víz, és odament, hogy megnézze, ki az.

Jenna volt.

Nagyot sóhajtott, és a hajába túrt. Arra gondolt, hagyja, hogy a hangpostára beszéljen, de végül az utolsó pillanatban felvette.

– Várj egy percet! – mondta köszönés helyett. – Mindjárt szólok Betsynek.

Anélkül, hogy a választ megvárta volna, odavitte a telefont a fürdőszobához. Bekukucskált a résnyire nyitva lévő ajtón, és látta, ahogy Betsy az egyik vizes kezével Walsht terelgeti, a másikkal pedig a vacogó Addie-t próbálja beburkolni egy törölközőbe.

Visszament a szobába, és becsukta az ajtót.

– Adj neki pár percet, hogy befejezze, amit éppen csinál. – Vonakodva elzárta a vizet a fürdőszobában, és leült az ágyra. – Mi újság?

– Minden a legnagyobb rendben.

Ty a hangjából kihallatszó magabiztosságra felhúzta a szemöldökét.

– Ez igazán remek, Jenna.

– Képzelem, miket gondolhatsz rólam, hogy ilyen sokáig távol vagyok. De a dolgok tényleg jól alakulnak, úgyhogy… – Kis időre elhallgatott. – Köszönöm. Köszönöm, hogy vigyáztok a lányokra, és segítetek abban, hogy dolgozhassak… hogy dolgozhassak magamon.

– Hát, igen, a nővéred nagyon szeret téged. – Lehunyta a szemét, és végigsimított a fején. – Természetesen én is, de Betsy volt az, aki ezt meg akarta tenni érted. Ő hisz abban, hogy ebből a távollétből valami nagy dolog fog kisülni.

Jenna rövid nevetést hallatott.

– És te máshogy látod ezt?

– Nem is tudom, Jenna. Én nem vagyok biztos benne, hogy tudom, mi folyik itt. Úgyhogy mesélhetnél egy kicsit erről a művészet dologról.

– Megpróbálok egy másik életet megalapozni nekünk. Nekem és a lányoknak.

– Hogyan?

Jenna elhallgatott, aztán felsóhajtott.

– Az a munkám, hogy kávét főzök olyan embereknek, akik körülbelül annyit költenek a koffeinfüggőségükre, amennyit én a napi bevásárlásra. Betanítom az alkalmazottakat. Eltakarítom a romokat, lecsillapítom a kedélyeket, és ingyen itallal szolgálok, valahányszor egy barista elszúr valamit. Ez megy mindennap.

– De…

– Amikor a lányokhoz hazamegyek, kimerült vagyok, és semmi olyasmit nem csináltam, amire én vagy ők büszkék lehetnének. Nem akarom, hogy azt gondolják rólam, hogy a pénz miatt feladtam az álmaimat. – Egyre emelkedettebb hangon beszélt. – Még ha ez most nem is sikerül, azt akarom, hogy tudják, küzdöttem érte. Hogy harcoltam a célomért. Érthető?

Ty feszült lett, de mindent értett. Ő is követte az álmait, és a farmot választotta ahhoz a viszonylagos nyugalomhoz képest, amit a könyvelői munka kínált volna neki. De Jennának ezt a világ minden kincséért be nem vallotta volna.

– A kemény munkával nincs semmi baj. Nekem egész évben, a hét minden egyes napján ugyanaz a napirendem. Úgyhogy nekem nem kell a kimerültségről magyaráznod. Azért egy kávét kitölteni annyira nem lehet nehéz, nem? – Előrehajolt, és a térdére könyökölt. – Ne haragudj. Ez csak… Amit az ember csinál, azzal keresi a pénzt. Abból fizeti a számlákat. Ez nem mindenkinek adatik meg.

– Értem. Tényleg értem. És nem becsülöm alá a biztos fizetést. De olyan helyen akarok dolgozni, ahol a számlákat a művészetemből fizethetem. Vagy legalábbis az időm nagyobb részét ezzel szeretném tölteni. Ezen a helyen felnyitották a szemem, hogy ez sikerülhet.

Ty ajtócsapódást és éjszakai zajokat hallott a telefonban.

– Azt hittem, nincs térerőd.

– Nincs is. Az apartmanomból telefonálok. Majd a hitelkártyámmal kifizetem a hívást, de nem akartam amiatt aggódni, hogy bármikor szétkapcsolhat a hívás.

A verandán lévő hintaágy láncának nyikorgása hallatszott.

– Változnak a dolgok, Ty. A mentorom beszélt néhány magazinszerkesztővel, hogy megtudja, dolgozhatnék-e nekik szabadúszóként. És újraaktiváltam az Etsy-oldalamat is. Új fotókat tettem fel, amik itt készültek, és már van is két megrendelésem.

A hangjába büszkeség vegyült.

Ty részben büszke volt rá, de a benne lévő feszültség miatt tovább feszítette a húrt.

– Ez igazán nagyszerű, de mi a következő lépés? Mi lesz, ha ezután rögtön egy újabb visszautasíthatatlan ajánlatot kapsz majd, amit muszáj lesz elfogadnod? A lányokra egy örökkévalóságon át mi vigyázunk majd, miközben te az álmaid nyomában loholsz?

Ez sértő volt, de Ty képtelen volt uralkodni magán. A lányok érkezésével Betsy és az ő élete is megváltozott. De miközben Betsy belevetette magát az ismeretlenbe, sőt, talán még örült is neki, Tyt mindez egyre jobban idegesítette. Amikor pedig Betsy az iskolát kezdte emlegetni, még feszültebbé vált. Végül a felesége is elismerte, hogy őrült ötlet volna itt iskolába járatni a lányokat, de Ty tudta, hogy a gondolat fájdalmat okozott neki. A saját, megvalósulatlan vágyait juttatta eszébe.

– Nem, Ty, egyáltalán nem erről van szó. – Jenna nagyot fújt. – Igyekszem érthetően elmagyarázni, de nem biztos, hogy sikerül.

– Nos, hát, majd megoldjuk, de azért ne feledd, hogy itt lakik velünk két kislány. A te lányaid.

– Tudom, és azt is tudom, hogy nagyon érzékenyen érinti őket, hogy ilyen sokáig távol vagyok.

– Ebben talán lehet némi igazság.

– De valahányszor beszélünk, annyira boldognak tűnnek! Mintha ezek lennének életük legjobb napjai. És mintha nem is bánnák, hogy még nem mentem értük, mert a mostani szüleik mókásabbak.

– Ez nevetséges. Te vagy az anyjuk. Még azt sem tudjuk, pontosan mit kell csinálnunk. Csak beugrottunk, amíg vissza nem jössz.

Miközben beszélt, arra gondolt, neki és Betsynek mi mindennel kellett szembesülnie ez alatt a hathetes szülői gyorstalpaló tanfolyam alatt. Aztán eszébe jutott Betsy, aki a másik szobában épp a lányokat dugja ágyba.

– Figyelj, késő van. Én pedig nem akarok veszekedni veled.

– Úgy gondolod, rossz anya vagyok? – Jenna halkan beszélt. – Hogy képtelen vagyok gondoskodni a gyerekeimről? Ha ez a véleményed, hallani akarom.

– Ezt senki sem állítja, Jenna. Igazság szerint Addie és Walsh boldog, elégedett gyerekeknek látszanak, és ez szerintem sokat elárul rólad. Hogy milyen anya vagy, azt majd ők eldöntik, de annyit mondhatok, hogy a nővérednek nem egyszerű ez az egész.

Jenna hallgatott. Ty pedig folytatta:

– Fogod a gyerekeidet, és ráhagyod őket Betsyre, a nővéredre, aki öt éve nem tud teherbe esni, és azt várod, hogy ebbe szó nélkül belemenjünk. Aztán csak ölbe tett kézzel várjuk, hogy a kis kalandod véget érjen, és megint besétálj ide, amikor úgy gondolod, hogy hazavidd a lányokat. És te majd visszamész Addie-vel meg Walshsal a saját életetekbe, miközben a nővéred, a feleségem, itt marad magára az üres házban.

Ty addig dörzsölte a szemét, míg színes foltokat nem kezdett látni maga előtt.

A fürdőszoba felé nézett, a forró víztől felszabadult gőz miatt a tükör még mindig párás volt. Bárcsak odabent lehetett volna, hogy a hátára folyassa a forró vizet, és kiengedjen a vállaiból ez a feszültség.

– Nem tudtam – hebegett Jenna. – Nem tudtam, hogy ez van Betsyvel. És veled. Öt éve?

– Amikor felhívtad, hogy terhes vagy, ő már hat éve nem szedte a tablettát.

– Ó! – sóhajtott fel Jenna. – Fogalmam sem volt erről. Arra gondoltam, hogy ti csak… Nem is tudom, várni akartok. Szóval amikor múlt nyáron nálunk volt, és valami teszteket emlegetett… Nem kérdeztem a részleteket. Kellett volna.

– Akkor volt az első méhen belüli megtermékenyítése. Az volt, hogy… – Megköszörülte a torkát. A haragja elpárolgott, kimerültnek érezte magát. A feje lüktetett. – Már mindegy is, a lényeg, hogy nem sikerült, és azelőtt tudtuk meg, hogy elindult hozzád. Abban reménykedett, hogy… Mindketten reméltük, hogy máshogy alakul.

– El sem hiszem, hogy nem mondta el. Miért nem mondta el nekem? – szakította félbe Jenna.

– Az változtatott volna bármin is? Visszamondtad volna ezt az alkotóközösséget, ha tudsz róla?

– Nem tudom, én… – Jenna nagyot sóhajtott.

Ty körülnézett a hálószobájukban. Az esküvői fotójuk ott lógott a falon, a széken a tiszta, összehajtogatott ruháik hevertek, Betsy szandálja a padlón. A szeme megakadt az éjjeliszekrényen álló üvegen, mellette a vizespoháron és a könyvön, amit Betsy minden este olvasott. Az üveg alján ott lapult valami. Azonnal felismerte. Miután Addie megtalálta azt a szív alakú kavicsot az öbölben, és Betsynek adta, hármuk között ez bevett játékká vált.

Amikor valami szív alakúra bukkantak – általában kavicsra, levélre vagy az istálló törmelékeire –, zsebre tették. Ty nem tudta, hogy Betsy itt őrzi őket.

– Biztosan nehezére esett volna beszélni erről. De Betsyt ismerve, még ha el is mondta volna, mi a helyzet, akkor is arra biztatott volna, hogy utazz csak el. Hogy tedd a dolgod. De ő a feleségem, és az a dolgom, hogy megvédjem. Biztos vagyok benne, hogy valamikor visszajössz majd, de nekünk addig is élnünk kell a magunk életét, gondoskodnunk kell a farmról, szeretnünk kell, és fel kell vidítanunk ezt a két kislányt itt, amíg vissza nem érkezel. De tedd meg nekem azt a szívességet, hogy szólsz, mielőtt legközelebb felbukkansz.

Ty arra számított, hogy Jenna sértődötten visszavág, de nem tette.

– A lányok ébren vannak még? Szeretnék beszélni velük.

Ty tiltakozni akart, de hát mégis csak az anyjuk volt a vonal végén.

– Megnézem őket.

Kiment az előtérbe, és kopogott. Addie és Walsh már ágyban voltak, de nem aludtak. Betsy az ágyuk szélén ült, és halkan beszélt hozzájuk.

– Lányok! Anyukátok van a vonalban.

Betsy odébb húzódott, hogy helyet adjon Tynak, ő pedig Addie kezébe adta a telefont.

– Úgy tartsd, hogy mindketten halljátok!

– Anyu? – szólt a kagylóba Addie.

– Szia, édesem! Hogy vagy?

Olyan közel ültek Addie-hez, hogy tisztán hallották, amit Jenna mondott, mintha csak ott ülne velük a szobában.

– Jól.

– Mit csináltál ma?

Addie vállat vont.

– Addie?

Betsy közelebb hajolt, és azt suttogta.

– Mesélj a tyúkokról!

– Minden reggel kimegyünk, és megnézzük, van-e tojás. Tegnap én egyedül hatot is találtam.

– Én meg kettőt! – tette hozzá Walsh.

– Tényleg? Ez csodás! Megmutatjátok majd a tyúkokat, amikor jövök?

– Holnap már jössz?

– Nem, szívem, holnap még nem. De nemsokára jövök. Megígérem.

– Múltkor is ezt mondtad.

– Tudom. De bízz benne, oké? Nagyon szeretlek mindkettőtöket. Amikor újra találkozunk, olyan szorosan megölellek, mint még soha. Jól hangzik?

Addie szája szélén mosoly bujkált.

– Szuperszorosan?

– Szuperszuperszuperszuperszorosan. Jól hangzik?

– Jól! – mondta erre Walsh.

– Oké, drágáim. Nemsokára újra hívlak benneteket.

– Oké! Szeretlek, anyu!

– Én is szeretlek!

~

Amikor már az ágyban voltak, Ty szeretett volna beszámolni Betsynek a Jennával való beszélgetésről; arról, hogy hallotta a hangjában a vágyakozást, de az eltökéltséget is. Szerette volna elmondani a kétségeit is. De valahányszor Jenna került szóba, Ty nem tudta, hogy fogalmazzon anélkül, hogy Betsyt megbántaná.

Még mindig nem tudta kiverni a fejéből Betsy lehetetlen ötletét, hogy a lányokat itt járassák iskolába, és sejtette, hogy megint úgy térnek nyugovóra, hogy sok mindent nem beszéltek meg egymással. Oldalra fordult, és rápillantott. Betsy arcát az ablakból érkező halvány fény világította meg.

– Még ébren vagy? – suttogta.

Betsy kinyitotta a szemét, és a plafont nézte. Szinte az örökkévalóságig tartó csend után végre megszólalt.

– Tudod, mit szeretnék? Új cipőt a kertbe. A születésnapomra.

Ty kifújta a levegőt, de próbálta halk nevetésnek álcázni.

– Komolyan? Ezt szeretnéd a harmincadik születésnapodra?

Betsy bólintott.

– Az egyik az orránál beázik. Ma teljesen telement a cipőm földdel.

– Cipő a születésnapodra. Ez megoldható.

Várta, hogy Betsy mond még valamit a lányokról, Jennáról, az iskoláról vagy akármiről, de ő elhallgatott, és felé nyújtotta a karját. Ty, amikor a fejét a mellkasára tette, beszívta a samponja citromillatát. Ahelyett, hogy ő maga hozta volna fel a témát újra, lehunyta a szemét. Végül érezte, ahogy Betsy lélegzése lelassul.

Cipő a születésnapodra, gondolta félálomban. Ennél jóval többet érdemelsz.

Harminc

Jenna

Jenna még messze járt az apartmanjától, amikor hallotta, hogy megcsörren a telefonja. Felgyorsította a lépteit, kinyitotta az ajtót, ügyetlenségében elejtette a fényképezőgépe tokját, de a gép szerencsére még mindig a nyakában lógott. A délelőttöt az egyik művész fotózásával töltötte, aki a festőállványát az egyik kenuban állította fel, aztán beevezett a tó közepére, hogy jobban lássa, amint a fák lombján átszűrődő fény megcsillan a vízen.

Jennát elbűvölte ez a koncentráció és eltökéltség, ahogy a kenut próbálta a megfelelő pozícióba állítani ahhoz, hogy a legjobb szögből tanulmányozhassa, és vethesse vászonra a fénytörést. Mindez annyira lekötötte a figyelmét, hogy mostanáig észre sem vette, hogy a mobilja a konyhapulton maradt, és nem csúsztatta a táskája oldalzsebébe, mielőtt elindult.

Amikor beért, nem is nézte, ki keresi, csak felkapta a telefont.

– Ó, Jenna, drágám! Itt Delores. Úgy hallom, rosszkor hívtalak.

– Nem, nem, teljesen jókor hívtál. – Jenna lehuppant a kis kanapéra, és lerúgta a cipőjét. – Csak siettem a telefonhoz. Hogy vagy? Rég nem beszéltünk.

– Igen, és most, hogy hallom, hogy jól vagy, minden rendben. Amikor te és a lányok nem jöttetek vissza, aggódni kezdtem. Még mindig azon a művésztelepen vagy?

– Igenis, asszonyom! És ne haragudj, hogy nem hívtalak fel, hogy változott a terv.

– Semmi gond. Én is hívhattalak volna korábban, de nem akartalak zavarni. Mesélj már egy kicsit! Hogyhogy tovább maradtál?

– Hát, az első két hét nagyon nehéz volt. Még azt sem tudtam, minek jöttem ide egyáltalán. De a vége felé kezdtek jóra fordulni a dolgok, és amikor a mentorom felajánlotta, hogy maradhatok még, elfogadtam. Az első két hétben csak az derült ki számomra, hogy maradnom kellene. – Beletúrt kócos hajába, majd a táskájába nyúlt, fogott egy csatot, és hátratűzte a haját, hogy ne lógjon az arcába. – Nagyon jó érzés csakis a munkámra koncentrálni és új dolgokat kipróbálni.

– Hát ez csodás! Remek dolog, ha van időnk. De a lányok biztos hiányoznak. Még mindig a nővéred vigyáz rájuk?

– Igen. Igazi kis farmergyerekek lettek belőlük. De nagyon hiányoznak.

Jenna végigfeküdt a kanapén.

– Biztosan te is hiányzol nekik. Hosszúra nyúlt ez az utazás. De örülök, hogy jól alakulnak a dolgaid.

Jenna felsóhajtott, és lehunyta a szemét. Továbbra is teljes erőbedobással dolgozott, új fotókkal bővítette a portfólióját, megfogadta Gregory tanácsait, de a Tyjal való beszélgetés emlékétől képtelen volt szabadulni.

Ty őszinte és egyenes ember volt, Jenna pedig értékelte ezt, de amikor az egyenességével őt vette célba, meg sem tudott szólalni. Szerette volna mindezt elhessegetni magától, de ugyanakkor volt pár dolog, amit hallania kellett.

– Szívem?

Delores hangja annyira figyelmes és gyengéd volt, hogy Jenna alig bírta visszatartani a könnyeit.

– Te valami telefonbűvölő lehetsz… – Felült, és a lábát letette a földre. Rövid, erőltetett nevetést hallatott. – Itt mindig nagyon gyenge a térerő, de te simán fel tudtál hívni.

– Ó, nem hiszem, hogy ez varázslat lenne. Csak a megfelelő időzítés. Eszembe jutottál, és arra gondoltam, hogy egy telefonhívás nem nagyon zavarja meg a múzsáidat.

Jenna elmosolyodott.

– Nem vagy gépközelben esetleg? Mutatok egy kicsit abból, amin mostanában dolgoztam.

Megadta Deloresnek az Etsy-oldala címét, és hallotta, ahogy bepötyögi a klaviatúrán.

– Már majdnem megvan… itt is vagyok. – Elhallgatott. – Ez itt a munkád?

– Egy része. Még sok van, amit fel akarok tölteni, de előbb újra akartam indítani az oldalt, hogy lássák, hogy újra dolgozom.

– Ez csodaszép! Le vagyok nyűgözve, bár annyira nem lep meg. Az a kép Addie-ről és Walshról a nappalidban már bizonyította nekem, hogy tehetséges vagy, de azt nem gondoltam, hogy még ennyi minden van benned.

– Az a helyzet, hogy én sem. Most készül a portfólióm, hogy még többet is megmutassak magamból. Munkákat nézegetek, rendezvényfotós, fotóasszisztensi állásokat. Olyasmiket, ami ezen a szinten nekem való. És jelentkeztem pár szabadúszó munkára is. Tudom, hogy nem én leszek a befutó, de jó, ha legalább bekerül a nevem a rendszerbe. Nehezen hívnak, ha senki nem tudja, ki vagy.

– Ez csodásan hangzik! Most már csak az érdekelne, hogy így, ennyire céltudatosan, azért visszajössz majd ide Nashville-be a világ végére?

Jenna fölnevetett.

– Azt még nem tudom, de biztosan nagyon nehéz lenne a fotózást újra háttérbe szorítani, és megint csak kávét főzni. Szerintem nem is lennék rá képes. Most már nem.

– De miért kellene ilyet tenned? A nők úgy születnek, hogy képesek több lábon állni. Te anya vagy, jó barát, egy erős nő, egy tehetséges nő! Dolgozhatsz, nevelheted a gyerekeidet, és fotózhatsz is egyszerre. Nem kell az egyiket vagy a másikat választanod.

Jenna felállt, és elkezdett föl-alá járkálni a kis apartmanban, hogy ne egy helyben üljön, és enyhüljön a feszültség, amit minden tagjában érzett.

– Nem is tudom…

Megállt a konyhapulton álló fényképezőgépe mellett. Amikor megérkezett, olyan volt neki, mint egy idegen nyelven írt titokzatos könyv. Most pedig ismerős tárgy lett számára, mintha a keze, az ujjai folytatása volna. Ty szerint viszont ezért az ismerős érzésért – ezért az ajándékért – nagy árat fizetett.

– Nem is tudom. Ha jobb anya volnék, már biztos összepakoltam volna, és elindultam volna a gyerekeimért. De… De úgy érzem, ha nem most teszem meg ezt magamért, nem kapok újabb esélyt.

– Teljesen megértem az érzéseidet – mondta lágy hangon Delores. – De ettől még jó anya vagy, és képes vagy harcolni az álmaidért, bárhol legyél is. Még ha hazajössz is.

Jenna a takarókkal és Barbie babákkal teli kis házukra gondolt. Arra, ahogy felharsan a nevetésük, és apró lábaik a padlón dobognak. A polc tetején porosodó fényképezőgépre. Már más embernek érezte magát, de vajon ettől az otthoni élete is megváltozik majd?

– Talán igazad van. A legtöbb dologban általában igazad van.

Delores fölnevetett.

– Bárcsak itt lenne Willard, hogy ezt hallja! Na, de van még egy kérdésem. Teljesen más téma, de kíváncsi vagyok. Beszéltél azzal a helyes fiúval azóta, hogy elmentél?

– Sammel?

Önkéntelenül is elmosolyodott. Eszébe jutott, a férfi reggelenként hogy bámulta az asztal másik oldaláról. A kissé hosszú haja, ami talán nem annyira illett a céges állásához, a felül kigombolt és könyökéig feltűrt inge meg az ellenállhatatlan mosolya.

– Igen, vele! Mielőtt elmentél, mindennap találkoztatok, vagy nem? Szerintem eléggé csalódott lehet, hogy le kellett mondania ezekről a randikról.

– Azok nem randik voltak, csak kávéztunk. Nem sokkal azután, hogy ideértem, váltottunk pár üzenetet, de akkor beszéltünk utoljára, amikor bent voltam. Biztos vagyok benne, hogy talált valaki mást, akivel kávézhat.

– Nem hinném. Abból, amit meséltél róla, nekem olyan… őszintének tűnt.

– Igen, ez a szó illik rá.

– Higgy nekem, hosszú távon az őszinteség előnyös tulajdonság egy férfinál. Sokkal jobb ez, mint azok a piperkőcök a belvárosban, akiket mindig látok, amikor a fodrászhoz megyek.

Jenna fölnevetett.

– Nem igazán tudom mostanában, mi a helyzet a pasikkal, akár őszinték, akár másmilyenek, de ezt megjegyzem.

– Ezt már mondtam neked, drágám, de elmondom még egyszer. Fiatal vagy, okos, és előtted áll az egész élet. Ne kövesd el azt a hibát, hogy úgy gondolod, csak egy út áll előtted, csak egyféle sorsot választhatsz. Rá fogsz jönni, hogyan hangold össze a dolgaidat. Én hiszek benned.

Harmincegy

Betsy

Ingrid hurrikán, 28-as számú riasztás. Figyelmeztetést adunk ki Jamaica és a Kajmán-szigetek térségére. A vihar veszélyes, a 4-es fokozatot is elérheti, mielőtt partot ér. A széllökések ereje 230 kilométer per óra is lehet. Az Ingrid 24 kilométer per óra sebességgel nyugat-északnyugati irányba tart.

A születésnapja reggelén Betsy arra ébredt, hogy kuncogást hall a hálószobája ajtajánál. Aztán pisszegést, majd megint kuncogást. Odakint halk eső dobolt az ablakon. A szemét csukva tartotta, úgy tett, mintha aludna, aztán egyszer csak egy kezet érzett a vállán. Kinyitotta az egyik szemét.

– Boldog születésnapot, Betsy néni! – kiáltotta Addie és Walsh.

Ty bocsánatkérő és egyben vidám arccal állt mögöttük.

– Megmondtam, hogy ma sokáig alhatsz. – Odahajolt, és lágyan megcsókolta. – Boldog születésnapot! – suttogta neki.

Betsy elmosolyodott, kinyújtózott és felült, majd nekidőlt a párnának.

– Ez mind az enyém?

A tálcát nézte, ami majdnem kiesett a bizonytalanul egyensúlyozó Addie kezéből. Ty odahajolt, és segített neki.

A kislány bólintott.

– Áfonyás muffin és narancslé.

– És csokis keksz! – tette hozzá Walsh.

– Walsh ragaszkodott hozzá – magyarázta Ty.

– Nos, miért is ne? A csokis keksz szerintem tökéletes reggeli. – Betsy Walshra kacsintott.

– És itt a kávé – nyújtotta neki a gőzölgő bögrét Ty.

– Köszönöm – motyogta, és már bele is kortyolt. – Hány óra?

Ty az órájára pillantott.

– Fél nyolc.

– Neked indulnod kellene, nem?

– De igen. Carlos és Walker ketten megcsinálták a fejést, de később délelőtt szalmabálák érkeznek. Elő kell készítenem a terepet.

Az élet a farmon mindig ilyen volt; hétvégén is dolgozni kellett, akárcsak egy átlagos hétköznapon. A teheneket meg kellett fejni, aztán legeltetni, az istállóban elvégezni a munkákat. Míg mások a kétnapos pihenőjüket töltötték, nekik ezek nem maradhattak el. Akkor sem, amikor az öblöt épp egy vihar fenyegeti.

– Akkor menj csak. Minden rendben. A lányok és én lent folytatjuk a partit, bekapcsoljuk a Bajkeverő majmot a tévében, és leheverünk.

Ty mosolygott.

– Amit csak akarsz. Ez a te napod. Egy picit esős ugyan – kinézett az ablakon –, de nem vészes. Arra gondoltam, hogy később vigyázhatnék én a lányokra. Elmehetnél, és csinálhatnál valamit, amihez kedved van.

Betsy vállat vont.

– Nincs semmi dolgom. – Addie-re és Walshra pillantott, és suttogni kezdett. – És Ingriddel mi a helyzet? A legutolsó hírek nem voltak túl biztatóak. Nem kell valami… előkészületet tenned, ha rosszra fordulnának a dolgok?

Mivel Addie fülelt, nem akart túl konkrétan fogalmazni, főleg nem azután, hogy mennyire megrémült, amikor a Dawn lecsapott.

Ty vállat vont.

– Nincs semmi, ami ne várhatna holnapig. – Igyekezett gondtalanságot erőltetni a hangjába, de az arca feszültségről árulkodott. – Figyelj, ma születésnapod van. Menj, és csinálj valamit, amit szeretnél. Menj el a körmöshöz, vagy ilyesmi!

– Miket beszélsz? Szerinted mikor voltam utoljára manikűrösnél?

– Fogalmam sincs. De nem ezt csinálja minden nő?

Betsy fölnevetett.

– De. Akkor talán meg kellene csináltatnom a körmeimet.

Fölemelte, és mustrálgatni kezdte a körmeit. Az egész heti kertészkedés ellenére simák és lekerekítettek voltak, de körömlakkhoz egyáltalán nem volt kedve.

– Olvastam, hogy a hétvégén lesz egy kertész mesterkurzus a könyvtárban. Lehet, hogy elmegyek, és megnézem, mikor van pontosan. Hátha megtanulok néhány trükköt, hogyan tarthatnám életben ezeket az új növényeket.

– Szuper! Csak hozd ki a lányokat, amikor menned kell.

– Hát, ha nem bánod.

Ty mosolygott.

– Lányok, később találkozunk, rendben? Köszönöm, hogy segítettetek a reggelinél!

Walsh odanyúlt Betsy tányérjához, kivett egy csokis kekszet, majd Ty felé fordult. Szorosan átölelte a lábát, megszorította, és odaadta neki a kekszet.

– Tessék, ezt neked adom.

Ty bekapta a kekszet, Betsyre mosolygott, majd intett, és kiment.

{@}

~

Amikor Betsy és a lányok délelőtt kimentek, hogy elvigyék Tynak a maradék áfonyás muffint, az istállóban szokatlan csönd honolt. A hangszórókból nem szólt a szokásos zene, seprűk, kalapácsok és gépek munkájának zaja sem hallatszott, hallgatott minden. Miközben a tehenek a legelőn kószáltak, a férfiak a Ty íróasztalán fekvő laptopot állták körül, onnan pedig egy meteorológus gépies hangja hallatszott.

Betsy nem tudta, Ty hogy csinálja – vagy hogy ennek az úgynevezett „rezgésmentes pont elméletéhez”, esetleg más tudományosabb magyarázathoz van-e köze –, de mindig meg tudta mondani az időjárás-jelentéstől függetlenül vagy annak ellenére, hogy a többi farmer milyen előkészületeket tesz, melyik vihart kell komolyan venni, és melyik miatt nem kell aggódni.

Hat éve a Mabel hurrikán erejét meglepő pontossággal tudta megbecsülni még akkor, amikor a vihar tíznapnyi távolságban tarolt tőlük. A teheneket a hátsó legelő kellős közepére költöztette, távol az épületektől és a magas fáktól, a többi farmer pedig azt mondta, túlreagálja a dolgot. Ők inkább reménykedtek, ami az anyatermészet haragjával szemben eléggé meggondolatlan dolog, de Ty úgy döntött, realistán gondolkodik.

Miután a Mabel kidőlt fákat, elpusztult állatokat és megrongált házakat maga mögött hagyva elvonult, Ty és Betsy ott találták a teheneiket a legelőn, friss füvet legelésztek, és a csordából csak néhányuk mutatott némi idegességet. Az elővigyázatosságának köszönhetően az istálló minimális károkat szenvedett – néhány leesett zsindely, meglazult deszka –, úgyhogy a fejés zavartalan volt. Ezek után nem sokan kételkedtek a megérzéseiben.

Amikor meglátta a laptop fölé görnyedő Tyt, a vékony, egyenes vonalban összeszorított ajkát és a hanyagul asztalra dobott kalapját, tudta, hogy komoly a helyzet.

– Nem tudom, te mit gondolsz, Terry, de ez arra emlékeztet engem, mint amikor az Ivan elindult felénk az Atlanti-óceán felől – mondta egy hang a számítógépből. – Vagy a Frederick. Nem igazán figyel oda rá senki, de én amondó vagyok…

Amikor Ty meglátta a lányokat, lecsukta a laptopot.

– Azt hiszem, fiúk, eleget hallottunk.

A többi férfi, mintha egy kótyagos álomból ébredt volna, fölegyenesedett, és körülnézett. Pislogtak, a fejüket és a szakállukat vakargatták, és a lányokra mosolyogtak.

– Szia, Bets! – mondta Carlos. Lehajolt Addie-hez és Walshhoz. – Ma délután szükségem lesz egy kis segítségre. Számíthatok rátok?

A lányok lelkesen bólogattak.

– Hogy van Gloria? – kérdezte Betsy. – Már jó ideje nem láttam.

– Jól van! Örülni fog a találkozásnak…

Ty megköszörülte a torkát, mire Carlos abbahagyta.

– Megmondom neki, hogy üdvözlöd.

Betsy elmosolyodott.

– Jól van!

Tyra pillantott, aki az asztalra szegezte a tekintetét, és egy ceruzát meg egy kupac papírt kezdett el igazgatni.

Amikor a többiek elmentek, Ty fogta a kalapját, és visszacsapta a fejére.

– Hát ez mi? – A Betsy karján lévő kosár felé sandított.

– Ez a tiéd!

Betsy gyorsan végigmérte, mielőtt odaadta neki a kosarat.

– A lányok azt mondták, hogy a fiúk biztos megéheznek az egész napi munkában, és itt kint nincs elég harapnivaló. Azt mondták, osszam meg veletek, amit kaptam.

– És hoztunk még pár dolgot – tette hozzá Addie. – Van itt valami neked, Mr. Carlosnak és Mr. Walkernek…

Úgy említette ezeket a neveket, mintha jó barátok lennének.

Ty nekidőlt az asztalnak.

– Biztos vagyok benne, hogy örülni fognak neki. Szaladjatok utánuk gyorsan, mielőtt nekiállnak a munkának.

A lányok kezükben a kosárral kiszaladtak.

– Mi folyik itt?

A számítógép felé biccentett.

Ty felsóhajtott.

– Ingrid. Úgy néz ki, nem lesz túl kegyes hozzánk. Sőt, néhány helyen már most sem az.

– Van valami terved?

– Elég jól állunk. A szezon elején meglehetősen sok előkészületet tettünk, úgyhogy most nem kell kapkodnunk. De meg kell néznem a házban a zsalukat, hogy elég jól zárnak-e. Nektek pedig el kellene menni a boltba pár dologért, ha netán megint elmenne az áram, mint múltkor. Jobb még most, mielőtt beüt a pánik. Van még pár napunk.

Kipillantott az ajtón. A lányok épp Walkert kínálták muffinnal, majd futottak is a kerítéshez a következő adaggal.

– Szóval biztosan errefelé tart?

Ty vállat vont.

– Nem tudom pontosan megmondani. De van rá esély.

– És ezt súgja a megérzésed is.

Bólintott, és a padlót bámulta. Majd odafordult hozzá.

– Szóval akkor most indulsz?

– Online regisztráltam, és a kurzus kettőkor kezdődik.

– Nagyszerű. Még valami?

– Én… – Megvonta a vállát.

– Ne aggódj miattunk. Walker túlórázik a hétvégén, azt hiszem, kocsira gyűjt. Van segítségem, úgyhogy nem lesz semmi baj.

– Oké, de mi van a délutáni alvásidővel? Már mindjárt itt van, és nem hinném, hogy Walsh…

– Minden rendben lesz. – Ty a vállára tette a kezét, és irányba fordította. – Tényleg! Majd, ha már minden energiájuk elfogyott, alszanak egy kicsit, aztán megtervezem az egész délutánjukat. Neked csak pihenned kell. Vacsoráig ne is gyere vissza! A lányok és én majd főzünk neked valami finomat.

– Rendben – mondta még mindig bizonytalanul.

– Szerintem hívd fel Anna Betht! Kérdezd meg, nem ér-e rá egy italra!

– A délután kellős közepén?

– Miért is ne? Elvégre születésnapod van.

Betsy megcsókolta, és integetett a lányoknak. Visszafelé menet elhaladt a kert mellett. A talaj még mindig frissen fel volt ásva, és ott, ahol megtrágyázta, fekete volt. A palánták készen álltak, várakoztak. Elmormolt egy halk imát, hogy táptalajra leljen, és gyökeret eresszen, mire a vihar ideér.

~

A kertészeti kurzus másfél órás volt. Betsy úgy tervezte, csak rövid ideig marad, hogy feltegyen pár kérdést a levéltetvekről és az uborkával kapcsolatos terveiről, de az előadó, aki egy lelkes, hetvenes éveiben járó nő volt, annyira intelligensen magyarázott, hogy Betsynek nem volt szíve hamarabb távozni. Megfogadta Ty tanácsát, ellazult, és élvezte, hogy nem Goldfish keksz és ezernyi kérdés veszi körül, hogy felnőttek társaságában lehet, még ha a jelenlévők legalább harminc évvel is idősebbek nála.

Az előadás közben a mellette ülő nő odahajolt Betsyhez, és azt kérdezte:

– Hallotta a szóbeszédet a viharról? Még az óceán fölött van, de hamarosan ideér.

Betsy bólintott.

– Igen, asszonyom, csak…

– Nagyon ideges leszek ettől az egésztől. Sylvia itt az azeleák szépségéről zeng ódákat nekünk, én meg csak arra tudok gondolni, hogy megérkezik az az átkozott vihar, és mindent elpusztít.

Amikor az előadásnak vége volt, Betsy összeszedte a holmiját, és miközben az ajtó felé igyekezett, megpróbálta megkerülni a csoportosulást, ami Sylvia előadásáról és a meteorológusok borús előrejelzéséről beszélgetett. Épp a kijárat felé tartott, amikor a könyvtár gyerekrészlege felől nevetés és valami rajzfilm hangja hallatszott ki. Megállt, tett pár lépést visszafelé, és bekukucskált.

A szoba egyik sarkában egy malacfarkat viselő nő táncolt egy apró színpadon, és az Aranyfürtből adott elő néhány részletet. A földön néhány anyuka ült ölében a gyerekével. Amikor a nő felpattant a számára túl pici székről, a gyerekek felkacagtak. Az anyák fáradtan és együttérzően, azzal a mi mind tudjuk, milyen ez mosollyal pillantottak egymásra. A délutáni mese ideje volt ez. Ők pedig itt szülők, egy anyaklub tagjai. Betsy szorítást érzett a mellkasában.

– Keres valamit? – szólította meg Betsyt az egyik, könyveket rendezgető könyvtáros.

– Ó, hát… valamit a virágokról.

– Értem!

Felállt, és Betsyt a szoba másik oldalában lévő polchoz vezette.

– Ezen a polcon van minden, ami nem szépirodalom. A virágokról, növényekről szóló könyveket ott találja.

Betsy odahajolt, és végigsimított a könyvek gerincén. Elolvasta a címeket. Álmos vetőmagok. Hogyan ültessünk szivárványt. A kíváncsi kert. A Henderson gyönyörű virágoskönyvéhez persze egyik sem volt fogható, de azért levett néhányat a polcról. Elmosolyodott arra a gondolatra, ahogy Addie és Walsh az ágyban olvassák őket.

Kint beült a kocsijába, majd ujjával a kormányon dobolva azon tűnődött, most mihez kezdjen. A manikűrös nem az ő világa, viszont Tynak sem akart csalódást okozni azzal, hogy túl hamar hazamegy, mert akkor talán elszomorodna azon, hogy a felesége azt gondolja, még pár órán át sem képes a lányokra egyedül vigyázni. Igazság szerint ez a nyár igazolta azt, amit – bár a gyakorlatban még nem látott, már amúgy is sejtett –, hogy Ty csodás apa lenne.

Addie és Walsh pótpapájaként minden elképzelését felülmúlta. Gyengéd volt, törődő, amikor szükség volt rá, határozott, igazi partner és támasz.

Megszorította, majd elengedte a kormánykereket. Tudta, hogy Jenna minden tőle telhetőt megtesz. A húgát mindig a jó szándék vezérelte. Mióta az anyjuk meghalt – nem, mintha valaha is jelen lett volna az életükben –, Betsy úgy érezte, ő a felelős Jennáért. Ha ez azt jelenti, hogy a gyerekeiről is gondoskodnia kell, azt is elfogadja. De már túl régóta alkalmazkodott a húgához. Kiállt a parkolóból, és elindult, de próbált nem gondolni arra, hova megy vagy mit fog most tenni.

Az élénk piros-kék csíkos tábla, ami az Elinore-i Általános Iskolát hirdette az út mentén, szinte hívogatta. Az U alakú vörös téglás épületet – ami úgy nézett ki, akár egy kitárt kar – broméliával bevont tölgyfák árnyékolták. A parkolóban több autó is állt. Kiszállt, és sietve, nehogy meggondolja magát, a bejárat felé sietett.

Amikor az ajtón belépett, meglátta a számítógép mögött ülő titkárnőt, aki épp telefont szorított az álla alá. Amikor meglátta Betsyt, fölemelte a mutatóujját.

– Igen – mondta a telefonba. – A tanárok tizenötödikén, a diákok pedig huszadikán jönnek megint…. Persze, csak hívjon fel előtte. Viszlát! – Miután a telefont letette, Betsyre pillantott. – Segíthetek?

– Igen, Mr. Burgesszel szeretnék beszélni.

– Attól tartok, most elfoglalt. Ha megadja a nevét, átadom…

– Betsy?

A nő és Betsy egyszerre pillantottak az előtér felé.

Duncan Burgess jött feléjük zsebre tett kézzel, az arcán mosollyal.

– Megfeledkeztem volna a találkozónkról?

– Nem, nem! Csak megálltam útközben, hogy hátha itt találom.

– Nos, itt vagyok. Bejöttem, hogy átnézzem néhány tanulónk anyagát. Igyekszem felkészülni, mielőtt kitör a káosz.

Betsy elmosolyodott. Az asztalnál ülő nő megköszörülte a torkát.

– Mr. Burgess, nem kapcsoltam senkit, ahogy kérte. Átvettem az összes üzenetet. – Felvett egy halom rózsaszín cetlit az asztalról.

– Köszönöm, Mrs. Kline. Máris átnézem őket. – Kinyújtotta a kezét, Mrs. Kline pedig odaadta neki a papírokat. – Mrs. Franklinnel az irodámban leszek, ha bármire szüksége van.

Mrs. Kline Betsy felé pillantott.

– Igen, Mr. Burgess.

Betsy követte a férfit az apró irodába, aminek ablaka a játszótérre nézett.

– Örülök, hogy újra látom! – Az asztalával szemközti székről levett egy kupacnyi borítékot. – Elnézést a rendetlenségért. Kérem, foglaljon helyet!

Leült az íróasztalhoz, és intett Betsynek, hogy ő is tegyen így.

Az asztalon lévő bögrében golyóstollak és egy piros ceruza állt, aminek egyik végén Mickey egér fülét formázó hegyező volt. A bögrén a Világ legjobb nagypapája felirat volt olvasható. Betsy leült.

– Mit tehetek önért? Vagy esetleg a tanulmányi kirándulást jött megbeszélni? Arra gondoltam, hogy beszélek az óvónőkkel és az első osztályos tanítókkal, hogy a látogatásokat össze tudnánk-e egyeztetni egy egészséges életmóddal foglalkozó tanórával, tudja, egészséges táplálkozás, hogy honnan jön az étel, amit megeszünk, ilyesmik. Ez kicsit más lenne, mint a korábbi évek programja, de érdekes lehet. Mit gondol?

Betsy bólintott, a feje zúgott kissé.

– Persze… érdekesen hangzik. De van valami más is, amiről beszélni szerettem volna önnel. Ez nem a tanulmányi kirándulással kapcsolatos dolog.

– Rendben! – Az asztalra könyökölt. – Csupa fül vagyok!

Betsy mély levegőt vett.

– Lehetséges úgy beíratni egy gyereket az iskolába, ha hivatalosan nem én vagyok az anyja?

Kimondta. Engedett az ösztönnek, amit még magának sem tudott megmagyarázni, nemhogy a férjének. Előző éjszaka elpróbálta a konyhában ezt a mondatot, de amikor kimondta, nem volt ugyanolyan, mint ahogy elképzelte. Ty szerint őrült ötlet. És tényleg az volt, hogy arról fantáziált, a lányok náluk maradnak, és otthonra lelnek, de nem tudott szabadulni az időről időre eszébe ötlő gondolattól. Habár megpróbálta elhessegetni, mindig visszatért. Minél inkább szabadulni próbált tőle, annál alattomosabban férkőzött be a gondolatai közé. Értelme nem volt, lehetetlennek tűnt, de most már kimondta.

– Mit ért azon, hogy hivatalosan nem ön az anyja, úgy érti…

– Az unokahúgomról van szó. Az idősebbikről. Találkozott vele, amikor a Targetben összefutottuk.

A férfi lassan bólintott.

– Igen, emlékszem. – Nagyot sóhajtott, és hátradőlt a széken. – Lehetséges, hogy… Önnel és a férjével maradnak? Tartósan?

– Nem tudom. Talán.

Megpróbálta leplezni a hazugságát. De az imént hallotta, amit Mrs. Kline mondott. Az iskola pár hét múlva kezdődik. Biztos a lányok nashville-i iskolájában is így van, és Betsy még mindig nem tudta pontosan, Jenna mikor jön vissza. Igyekezett a kétkedő hangokat elhallgattatni a fejében.

– Ha kiderül, hogy nálunk maradnak a tanévre, mit kell tennem, hogy Addie-t beírathassam?

– Nos, időkeretek nincsenek. A gyermeket a tanév közben bármikor be tudja íratni. A legfontosabb dolog viszont, hogy igazolja, hogy ön a hivatalos gyám, és ez eltarthat egy darabig. Ki kell töltenie egy dokumentumot, hogy igényt tart a gyámságra. – A kezén számolta a tennivalókat. – Kapnia kell egy beleegyező nyilatkozatot a szülőktől, utána meghallgatja a bíróság, és van egy családlátogatás, hogy felmérjék a lakhatási körülményeket. Ez elég bonyodalmas, főleg augusztus huszadika előtt. – Elhallgatott, és megigazította az íróasztalán lévő egyik jegyzetfüzetet. – Abban a hitben voltam, hogy csak egy darabig lesznek önöknél a gyerekek. Csak vigyáznak rájuk. – Ránézett. – A tervek ezek szerint változtak.

– Valami olyasmi – felelte Betsy, de képtelen volt folytatni. Nyomasztó érzése támadt.

– Azt javaslom, először beszéljen a húgával. Ha beleegyezik abba, hogy a gyerekek itt kezdjék meg a tanévet, elkezdhetjük intézni a papírmunkát. Én pedig elintézem a beiratkozást.

Betsy a combját dörzsölgette, majd felkapta a táskáját a földről.

– Köszönöm. Még nem biztos a dolog, de amint kialakult valami konkrét, értesíteni fogom.

A férfi bólintott.

– Rendben.

Már épp kifelé tartott, amikor hallotta, hogy Mr. Burgess utánakiált. Az előtérben érte utol, és miután Mrs. Kline irodája felé pillantott, halkan azt mondta.

– Meg kell mondjam, hogy az ilyesfajta dolgok gyakran nem jól alakulnak. Ha mindkét szülő beleegyezését meg tudja szerezni, akkor rendben van. Olyankor az eljárás gyorsan lezajlik. De ha nem, akkor bizonyítania kell, hogy a szülők elhanyagolják a gyerekeket, és ha ők nem értenek egyet, akkor nehéz dolga lesz. Láttam pár családot tönkremenni emiatt.

Betsy gombócot érzett a torkában. Bólintott.

– Csak gondolja át, tényleg ezt akarja-e.

A kocsiban Betsy a mellette lévő ülésre dobta a táskáját, és remegve felsóhajtott. Mit művelt az imént? Nem kellett volna hangosan kimondania, amire gondol. Egyáltalán nem. De csak egy percre engedte el a kontrollt, és a mondat már ki is csúszott a száján. Aztán Mr. Burgess utolsó szavai. Elhanyagolás. Tönkrement családok. A szíve mélyén egy hang azt súgta neki, hogy túl messzire ment, másrészt viszont a lányoknak folytatniuk kell a normális életüket, nem igaz?

És mi rossz van abban, hogy beíratja őket az iskolába, amikor mindenki más is ezt teszi?

A fákról esőcseppek potyogtak a szélvédőre, és ez kizökkentette gondolataiból. Az eső lassan elállt, de az eget még mindig sötét felhők fedték, ami miatt úgy tűnt, mintha későbbre járna, mint délután öt óra. Mivel kihagyta az ebédet, a gyomra megkordult. A hazafelé vezető úton lehúzta az ablakot, és érezte az arcán a hűvös, szinte hideg levegőt, ami nem olyan volt, mint a fullasztó pára egy nyári zápor után. Hagyta, hogy a szél elsodorja a gondolatait és a fejében suttogó halk hangokat.

Harminckettő

Betsy

A fényeket már azelőtt meglátta, még mielőtt a kocsibehajtóhoz ért volna; a több száz apró fehér gömb megvilágította a borús, szürke eget. Az út szélén autók parkoltak, a hátsó ajtó és a tölgyfa közé pedig egy hatalmas molinót feszítettek ki. Nagy, nyomtatott betűkkel hirdette, hogy Boldog születésnapot, Betsy!, a szélei pedig odarajzolt pöttyökkel és vonalakkal voltak kidekorálva.

Betsy fölnevetett, végigsimított a haján, és a visszapillantó tükörben megnézte, hogy fest.

– Hát persze! – motyogta. – Hát persze, hogy megszervezte.

Remegett a gyomra, úgyhogy beletelt pár percbe, míg a táskáját és a könyveit összeszedte, de aztán mást gondolt, és a könyveket inkább a kocsiban hagyta. Kiszállt az autóból, és mély levegőt vett, hogy az elmúlt óra történéseit elfeledje.

Az udvar tele volt a barátaikkal. Carlos és Gloria a tálakkal és tálcákkal telerakott piknikasztal mellett beszélgettek, Linda és Roger Daily pedig az unokáikat tartották szemmel, akik Anna Beth lányával, Lucyval hintáztak, Anna Beth, Tom és a morcos Jackson pedig – akinek nyilván jobb dolguk is lett volna, mint egy felnőtt születésnapi buli – a hűtő mellett álltak.

Eljött még néhány barátjuk a templomból és a szomszédos farmokról is.

Ty a kert melletti kerítéshez dőlve mosolygott. Amikor meglátta, elrugaszkodott a kerítéstől, és odament hozzá. Miközben felé tartott, benyúlt az útjába eső fémládába, és kivett egy Blue Moont, majd azon nyomban felbontotta.

– Boldog születésnapot, Betsy néni! – szaladt kiabálva Betsy felé Addie és Walsh.

– A feliratot mi csináltuk – tette hozzá Addie. – Ty bácsi segített leírni, de mi rajzoltunk mindent.

Betsy odahajolt, és meglapogatta a hátukat.

– Imádom!

A lányok ragyogtak az örömtől.

Ty odaadta neki a sört, és megcsókolta. Betsy átkarolta a nyakát, és magához húzta.

Mögöttük Carlos füttyentett.

– Menjetek szobára, gyerekek! – kiáltotta.

Gloria felé legyintett, és pörgős spanyol nyelvén letorkollta.

– Bocsánat, bocsánat – mondta erre a férfi.

Betsy fölnevetett.

– El sem hiszem ezt az egészet itt!

– Jaj, ne már! – felelte Ty. – Fogj egy tányért. Anna Beth és Tom hoztak egy kis barbecue-t.

Betsy hagyta, hogy Addie az ételekkel teli asztal felé húzza, hogy megmutassa, mit lehet enni. Volt barbecue, sajtos makaróni pirított zsemlemorzsával és az ismerős burgonyasaláta.

– Ty átküldte a receptet, és kérte, hogy készítsem el – mesélte Anna Beth. – Esküszöm, egy falatot sem bírok lenyelni.

Könnyű sütemények, brokkolisaláta és annyi más édesség, hogy a vendégek kétszeresének is elég lett volna. A tres leches torta Gloria kreativitását dicsérte, de volt itt banánpuding, csokis brownie és pekándiós pite, amiről időközben eltűnt a néhány díszítésre szánt pekándió. Az asztal mellett ott állt Linda és Roger unokája, és az ujjait nyalogatta.

A barátaik könnyedén beszélgetve falatoztak.

Ty feltöltötte a fémládát sörrel, beletett pár üveg bort is, a gyerekeknek gyümölcslét, aztán a hátsó veranda felől megszólalt a zene. Mindez és a kora esti levegő, ami némileg hűvös volt, épp elégnek bizonyult ahhoz, hogy a felszabadult nevetésnek és a táncnak ne legyen akadálya. Betsy látta, ahogy Linda az Eagles „Take It Easy” című számát hallva a tölgyfa alatt riszálni kezdi a csípőjét.

– Ez túlzás – mondta Betsy, és a tányérjára tett egy adag sajtos makarónit.

– Szerintem meg nem – felelte Ty, és átnyúlt az asztalon, hogy vegyen még egy kis barbecue-t.

– Nem a kajára gondoltam. Hanem a többire. Minden tökéletes!

Leült a pad egyik végébe, és a tányérját a térdén egyensúlyozta. Ty leült mellé, és a mögötte lévő asztalnak dőlt.

Mielőtt a beszélgetést folytathatták volna, odapattant eléjük Roger, aki egyik kezében banánpudingot, a másikban pedig egy villát tartott.

– Ty, beszélnünk kell a viharról – mondta teli szájjal.

– Épp most? – Ty kinyújtóztatta kezét az asztalon. – Nem szeretek ilyesmiről beszélni, amikor lejárt a munkaidőm.

– Te is pontosan tudod, hogy a farmon sosem jár le a munkaidő.

Ty elfintorodott.

– Tudom, tudom. Igazad van. – Fölegyenesedett, és megigazította a kalapját, hogy rendesen lássa Rogert. – Mi a helyzet?

– A kettőkor bemondott előrejelzéshez képest irányt változtatott.

Ty arca elsötétült.

– Nyugat felé?

– Nyugat-északnyugat felé. Kuba térségére már kiadták a figyelmeztetést. – Lenyelte az utolsó falatot. – Ez az átkozott vihar egyre csak növekszik.

– Mondtak valamit arról, hogy hol éri el a partot? – kérdezte Betsy.

Roger nemet intett a fejével.

– Jelenleg úgy áll a helyzet, hogy az öböl északi része érintett.

Ty annyira idegesen rázta a lábát, hogy az egész pad beleremegett.

– Beszélgessetek csak – mondta Betsy. – Én fogom a kaját, és odébbállok.

Ty nemet intett.

– Nem, ez a te születésnapi partid. Majd később foglalkozom ezzel.

– Nem gond. Menj, csak, majd később találkozunk!

Letette a Betsynek hozott italt a mögötte lévő asztalra, adott egy puszit az arcára, majd felállt.

– Pár perc az egész.

Roger és Ty elindultak az udvar túloldalán álló férfi felé, aki egy iPadet tartott a kezében. Pár méterrel mellettük a gyerekek valami bújócskaféle játékot játszottak. Egy pillanattal később valami Betsy lábának ütődött. Lenézett, és meglátta Lucyt a piknikasztal alatt. A kislány a szájára tette mutatóujját.

Betsy végignézett a vendégeken, szerzett némi ételt a tányérjára, és amikor leült, Linda odatelepedett mellé.

– Láttam a kertet. Nagyon szép!

– Köszönöm.

– Néhány dolgot másképp csináltam volna. Én például sosem vetettem volna sárgarépát az uborka mellé. Tapasztalatom szerint a salátában jól megférnek, de a földben kevésbé. Persze ez a te kerted. Ki tudja? Neked talán összejön.

Betsy igyekezett elnyomni mosolyát. Elég jól ismerte Lindát ahhoz, hogy tudja, rosszul viselné, ha nem mondhatná el a véleményét.

– Ha nem sikerül, majd megpróbálok valami mást.

Linda bólintott.

– Mivel csak most ültetted el őket, még nagyon vékony a gyökerük. Ha ideér a vihar, lehet, hogy újra kell ültetned némelyiket. De meg lehet oldani.

– Te is aggódsz a vihar miatt? – kérdezte Betsy.

Linda vállat vont.

– Próbálok nem gondolni rá, de itt van a nyakunkon. Elég régóta élek itt, és láttam már olyat, hogy az utolsó pillanatban változtatott irányt, én pedig ott álltam azzal a sok babkonzervvel és elemmel, ami csak a helyet foglalta. Rogerre viszont minden hurrikánszezon elején ráférne egy terápia. Mást nem tudok tenni érte, mint hogy kikapcsolom az időjárás-jelentést. Ami a kertedet illeti, a viharok néha hasznosak – mondta, folytatva az előző témát. – A szél és az eső megmutatja, mely növények a legerősebbek. Azokat megtartod, és abból legközelebb is ültetsz. De amelyiket tönkreteszi a vihar, azokat kidobod, és elfelejted, hogy valaha is a kerted részei voltak. Végül megtanulod, hogyan különböztesd meg az erős növényeket a gyengéktől. Tudod, hogy van ez errefelé. Erősnek kell lenni. A növénynek is, az embernek is.

Megpaskolta Betsy térdét, aztán elindult a desszertesasztal felé.

Betsy, miközben nézte, ahogy elmegy, elképzelte, ahogy a földbe vetett növényei gyökere növekszik és terjeszkedik, a talajból virágok és növények sarjadnak, amik ellenállnak a viharnak.

~

Amikor a férfiak befejezték a tanácskozást, Ty és Carlos feltették a gyerekeket a Gatorra, és kivitték őket a mezőre. Később Ty becsukta a kaput, és megfogta Betsy kezét. Még nem sötétedett be teljesen – a nyugati látóhatáron a fák mögött fényes rózsaszín sáv mutatkozott –, de a szürkés égen már felbukkantak a csillagok.

– Hallod?

Ty a veranda felől hallatszó zene irányába biccentett.

Betsy elmosolyodott, és bólintott. Van Morrison „Moondance” című száma mindig egy bizonyos hideg auburni éjszakára emlékeztette. A kocsiból szóló zene felverte az éjszaka hűvös csöndjét, ők pedig a külvárosban a szabad ég alatt táncoltak. Akkor még csak néhány hete ismerték egymást.

Most pedig megfogta a kezét, és elvezette a hátsó udvarba, távolabb a többiektől, és átkarolta. Betsy a mellkasához bújt, mire a vállai elernyedtek. Ringatóztak a zene ritmusára, és mit sem törődtek a barátaik feléjük küldött pillantásaival és széles mosolyával. Betsy úgy érezte, mintha csakis kettesben lennének a béke szigetén, de az igazgató szavai – „gyámság”, „elhanyagolás” – még mindig ott jártak az eszében, és emiatt tudta, hogy ez a pillanat nem tarthat örökké. A való élet, a házasságnak ez a finom tánca egyszerre volt nyugodt és kaotikus, egyszerre szólt a harcokról és a megbocsátásról.

De ez a pillanat most épp elég volt.

– Szép ez az este – mondta Tynak.

– Valóban – felelte erre ő.

Rápillantott.

– Hihetetlen, hogy ezt az egészet titokban tudtad tartani.

– Ma reggel Carlos majdnem kikotyogta. Azt hittem, gyanakodni kezdtél, hogy valami készül.

Betsy megrázta a fejét.

– Hogy tudtad elérni, hogy a lányok se szóljanak?

Ty fölnevetett.

– Nekik nem mondtam el. Tudtam, hogy képtelenek lennének hallgatni. Megvártam, amíg ma reggel elmész. Anna Beth és Tom korábban jöttek, hogy segítsenek előkészülni, mindenki más kicsit öt előtt jött. Örülök, hogy olyan sokáig odavoltál. Éppen hogy összehoztuk időre.

Kibontakozott az ölelésből, megfogta a kezét, és mielőtt újra magához húzta volna, megpörgette. Átkarolta a csípőjét, és kezét a derekán nyugtatta. A barátaik még mindig a szabad ég alatt beszélgettek, ami, miután egész nap felhős volt, és esett, mostanra kitisztult.

– Merre jártál egész nap? Megcsináltattad a körmeidet?

Betsy elmosolyodott, és megpaskolta a hátát.

– Mondtam neked, hogy ilyet nem teszek. Nem vagyok az a fajta lány.

– Megsúgjak valamit? – Ty közel hajolt a füléhez. – Örülök, hogy nem – suttogta neki. – De így, hogy nem kényeztetted magad, vásárolni sem voltál, mégis mit csináltál egész délután?

Betsy gyomrába belemart az idegesség.

– Elmentem arra a kertészeti kurzusra, amit említettem neked. A könyvtárban tartották. Aztán benéztem a gyerekrészlegre, hogy hozzak pár könyvet a lányoknak. Szerintem örülni fognak.

– Ez nagyszerű!

Betsy mély levegőt vett. Egy óvatos hang a fejében azt mondta, hogy ne folytassa, de nem törődött vele.

– És megálltam az iskolánál is.

Ahogy a vállát átkarolta, érezte, hogy izmai megrándulnak, majd elernyednek.

– Miért?

– Kíváncsiságból. Hogy megtudjam, hogy lehetne beíratni a lányokat. Már úgy értem, ha mégis úgy döntünk.

Ty elhúzódott, és leeresztette a karjait.

– Ha mégis úgy döntünk? – kérdezte élesen.

– Hogy… nem is tudom. Ha Jenna nem jönne vissza, és mi…

– Betsy, ők nem kiskutyák. Nem fogadhatjuk be őket csak úgy.

– De nem éppen ezt csináljuk?

– Ez átmeneti állapot. Nekik már van anyukájuk.

Betsy önkéntelenül is hangosan felsóhajtott.

– Tudom.

– Akkor meg miért? Nem hozhatsz csak úgy döntéseket az életünkről anélkül, hogy én is tudnék róla!

Betsy széttárta a karját.

– Nem hoztam semmilyen döntést. Csak tájékozódtam.

– De már az is, hogy elmész az iskolába… – Beletúrt a hajába, és hosszú, fáradt sóhajt hallatott. – És kivel beszéltél? Remélem, valami titkárnővel, aki telekürtöli majd a várost, hogy el akarjuk venni a húgod gyerekeit.

– Nem, az igazgatóval. És egy szót sem mond senkinek. – A férfi keze után nyúlt, de ő nem mozdult. – Csak meg akartam tudni pár dolgot, és gondoltam, hogy ő a megfelelő ember, aki válaszolhat.

– Túl messzire mész. – Először csak megrázta a fejét, majd egy lépést hátrált, aztán még egyet.

– Várj egy percet, Ty, kérlek!

Ty újra megrázta a fejét.

– Nem, valóban kell most egy perc. – Elindult az ellenkező irányba, majd megállt, visszafordult, és széttárta a karját. – Én sosem leszek elég neked, igaz? – Majd újra sarkon fordult, és a füves részen átvágva elindult az istálló felé.

Az udvar másik oldalán Roger tölcsért formált a kezéből.

– Ty! – kiáltotta. – Az időjárást mész meghallgatni?

– Nem – kiabált vissza Ty, majd lejjebb vette a hangerőt. – Csak ottfelejtettem valamit. Egy perc, és jövök.

Betsy levette csuklójáról a hajgumit, és összefogta hátul a haját. A fülében Ty szavai visszhangoztak. „Sosem leszek elég.”

A gyerekek kezdtek lenyugodni, az ujjongásuk alábbhagyott, a játékuk is nyugodtabbá vált. A szülők elkezdték összegyűjteni őket, lecsitították a tiltakozásukat, és a túlságosan fáradt kicsiket az ölükben vitték a kocsibeállóhoz. Betsy gépiesen búcsúzkodott, és megköszönte a látogatást mindenkinek, és elnézést kért, amiért Ty nincs ott, hogy ugyanezt tegye. Az istállóból látszott, ahogy a gyepen árnyékot vet az irodája ablakából odavetülő fény. Hamarosan mindenki távozott, kivéve Rogert, Lindát, Anna Bethet és a családját.

Linda és Anna Beth összeszedték a használt műanyag villákat és tányérokat, majd a piknikasztal mellett lévő szemetesbe dobták. Amikor Roger a harmadik adag banánpudingja után bedobta tisztára nyalt tányérját a kukába, intett Lindának, aki megtörölte a kezét egy szalvétába, majd búcsút intett.

– Mondd meg Tynak, hogy csörögjön rám holnap! – kérte. – Ma éjjel valószínűleg rosszabbra fordulnak a dolgok. Ki kell derítenünk, hogy a környéken a többi farmer is felkészült-e, még ha szerintük nincs is erre szükség.

Betsy bólintott.

– Rendben, Roger. Köszi.

Anna Beth odament, hogy csatlakozzon Betsyhez az asztalnál.

– Minden rendben? – kérdezte, miután barátnője leroskadt a padra, és nagyot sóhajtott.

– Azt hiszem, elcsesztem.

– Mi történt?

– Beszéltem az iskolaigazgatóval.

– Mr. Burgesszel? Miről?

– A lányokról. Hogy hogyan lehetne Addie-t beíratni az iskolába.

Anna Beth szeme tágra nyílt.

– Micsoda? De hát miért? Történt valami Jennával? Ő mit szól ehhez?

– Nem, semmi nem történt vele. Még nem történt vele semmi.

Anna Beth hunyorított az egyik szemével.

– Ty mit szólt ehhez? Nem tűnt túl boldognak, ahogy az istálló felé tartott.

– Nagyon mérges, hogy nem vele beszéltem elsőként. Egyszer mondjuk megemlítettem neki, de… nem jutottunk dűlőre. És amúgy igaza van, beszélnem kellett volna vele még azelőtt, hogy odamentem.

Anna Beth beharapta az alsó ajkát, ami biztos jele volt annak, hogy szeretne valamit mondani, ami Betsynek nem fog tetszeni.

– Tudom, hogy őrültségnek hangzik, de csak próbálok előre gondolkodni – mondta gyorsan, mielőtt a barátnője megszólalhatott volna. – Ty is mindig ezt csinálja, készül a hurrikánra, ami nem is biztos, hogy ideér.

– Drágám, felkészülni egy viharra és megtartani a húgod gyerekeit azért nem ugyanaz. A két dolog egészen más.

– De miért is ne működhetne? Miért találjátok ezt nevetségesnek? Már augusztus van. Az iskola pár hét múlva kezdődik, Jenna pedig nincs sehol. Mégis mit kellene tennem?

A hangereje úgy kúszott fölfelé, akár egy lépcsősor, ami végül a gyepen túl, a hátsó lépcsőn ülő Addie-t és Walsht is elérte, akik épp a maradék brownie-t pusztították el.

– Ezek a lányok… Betsy… ők… nem a te gyerekeid.

Betsy a földet bámulta, a barátnője halk szavai mélyre szúrtak.

– Le kell fektetnem őket. – Hirtelen felpattant. – Köszönöm, hogy segítettél Tynak a buli szervezésében. – Megfordult, és a lépcsőn ülő lányok felé indult.

– Betsy, várj! Ne haragudj rám!

– Nem haragszom.

Betsy megdörzsölte a tenyerével a szemét. Megalázottságot érzett. Kitárulkozott a két, hozzá legközelebb álló embernek, ők pedig letorkollták. Bizonyára okkal, de ettől még nem érezte jobban magát.

~

Aznap este, miközben Betsy ágyba dugta a lányokat, Ty kint maradt, hogy elpakolja az asztalokat és a székeket a kamrába. Várta, hogy a férje pár perc múlva bejöjjön, úgyhogy az ágy szélén ült, és várt. Az ablakból látta az istállóban égő lámpát.

Idegesen a kezét tördelte. Ébren várni vagy lefeküdni aludni? Tudta, hogy nem jó ötlet haraggal nyugovóra térni, vagy hagyni, hogy a másik tegyen így, de ma estére ez jobb választásnak tűnt, mint a másik. Még mindig annyi mondanivalójuk volt egymásnak, de mire lenne jó? Jenna kiszámíthatatlan, Betsy pedig előre akar tervezni, ez pedig nem tetszik Tynak. Semmi más, amit egymásnak mondanának, nem változtatna ezen.

Végül átnyúlt az ágyon, és lekapcsolta a lámpát, a takarót pedig magára húzta. Az ágy ma éjjel sokkal hidegebbnek tűnt, mint más olyan éjszakákon, amikor Tynak sokáig kellett dolgoznia. Most mély, tátongó és kifürkészhetetlen űrt érzett, és nem volt eszköze vagy energiája ahhoz, hogy feloldja. Megpróbált ellazulni, de Anna Beth szavai visszhangoztak a fülében: „Ők nem a te gyerekeid.”

Harminchárom

Betsy

31-es számú hurrikánriasztás. Az Ingrid hurrikán lecsapott a Kajmán-szigetekre. A Mexikói-öböltől északra fekvő térségek kövessék figyelemmel a vihar haladását.

Aznap reggel, amikor az Ingrid elérte a Kajmán-szigeteket, Betsy arra ébredt, hogy üres az ágy mellette. Ty nem gurult oda hozzá, és nem csókolta meg az arcát, ahogy általában, mielőtt kilopakodik a szobából, hogy lássa, amint félálomban elmosolyodik. Ezen a reggelen, akárcsak tegnap és tegnapelőtt, puszi, köszönés és érintés nélkül hagyta ott.

A vitájuk óta már három nap telt el. Civakodás, ahogy Anna Beth mondaná. Három napja nem igazán beszéltek egymással. Persze az Ingrid, ami mostanra veszélyes, 4-es erősségű hurrikánná nőtte ki magát, Ty minden figyelmét lekötötte.

A Haitira és Jamaicára mért csapások megbeszélése és a hosszadalmas munkaórák végeztével csak később ment be a házba, jóval azután, hogy a lányok már lefeküdtek. A zuhanytól még nyirkosan zuhant az ágyba, és még ahhoz is túl kótyagos volt, hogy jó éjt kívánjon.

Még kora reggel volt, a lányok legalább egy óráig nem ébrednek föl. Hála istennek, jó alvók voltak. Betsy lement a konyhába, töltött magának egy csésze kávét, majd belebújt a cipőjébe, és a harmatos gyepen át elindult az istálló felé.

– Szia, Betsy! – üdvözölte Carlos. – Mi a helyzet?

– Csak beszélni szeretnék Tyjal egy percet. Ott van kint?

Carlos a legelő felé mutatott.

– Még legalább egy óráig kint lesz.

Ty traktorja épp akkor bukkant elő a fák mögül.

– Előkészíti a hátsó legelőket, ha oda kellene terelnünk az állatokat. A fejést ma Walker és én csináljuk.

– Szólnál neki, amikor végez, hogy készítek neki reggelit? Neked is persze, ha éhes vagy.

– Köszönöm. Megmondom neki.

Amikor visszament a házba, figyelemelterelés gyanánt bekapcsolta a Today show-t, majd átkapcsolt a helyi hírekre, hogy meghallgassa az időjárás-előrejelzést. A 9. csatornán a pirospozsgás bemondólány éppen az Ingrid feltételezett útvonalát mutatta meg: továbbvonul a Karib-térségen a felmelegedett vizű Mexikói-öböl irányába. Becslések szerint a hét közepén New Orleans és Pensacola között fog partot érni.

Betsy telefonja rezgett, üzenete érkezett. Kikapcsolta a tévét, és elindult felfelé a lányokhoz, közben pedig megnézte a kijelzőt.

Ty: Bocs, nincs idõm reggelizni. Sok dolgom van. Este találkozunk.

Megnézte, mennyi az idő. Nyolc óra tizenöt.

Fent a lányok félhomályos szobájában hűvös volt, a plafonon lévő ventilátor felborzolta az asztalon hagyott színezők lapjait. Addie összegömbölyödve feküdt Betsy nagymamájának fehér kötött takarója alatt. Walsh viszont lerúgott magáról mindent, és kinyúlva, feje fölé nyújtott kezekkel aludt. Betsy addig simogatta az arcukat és a karjukat, míg csak ki nem nyitották a szemüket.

– Mit szólnátok egy kiránduláshoz a partra? – kérdezte suttogva.

Miután hagyott egy üzenetet a konyhapulton – éppen olyan rideget és személytelent, mint Ty üzenete –, fogta a lányokat, egy hűtőtáskányi ételt és két táskát benne törölközővel és naptejjel, majd útnak indultak.

~

A tengerpart nyilvános strandja zsúfolásig telt, egymást érték a napernyők. Minden talpalatnyi helyet homokozóvödrök, strandtörölközők, kempingszékek és Yeti hűtőtáskák töltöttek be. Pár nap múlva bizonyára kiürülnek a parkolók és a drága nyaralók, és mindenki menekülni fog a fenyegető szél és a hatalmas hullámok elől. De a nap ma még fényesen ragyogott.

Betsy látta, ahogy Addie és Walsh arca felcsillan, amikor meglátják a kék vizet, és elindult velük vissza az autóhoz.

– Már megyünk is? – kérdezték sírásra görbülő szájjal.

– Nem, csak közelebb megyünk a parthoz.

Betsy keresztülhajtott az Orange Beachen, elhagyta a Flora-Bamát, majd rákanyarodott egy keskeny, kétsávos útra, ami pár száz méterre az öböl mentén Perdido Key felé vezetett. Megállt egy út menti parkolóban. A partra hosszú gyalogút vezetett, és kisebb volt a tömeg. Bőven voltak emberek itt is, de a turisták nem verődtek tömegbe.

Betsy és a lányok fogták a táskákat, majd elindultak a fűvel és cserjével benőtt homokdűnék között. Az arcukon érezték a nedves-sós tengeri párát. Ahogy közeledtek a tengerhez, a homok világosabbá és finomabbá vált a lábuk alatt.

Addie és Walsh ledobták a törölközőket és a vödröket, majd a víz felé iramodtak. Amikor a hullámok elérték a lábukat, felsikkantottak, és visszaugrottak a száraz homokra. A pár percnyi izgalom után leültek, Addie a vödörrel és a lapáttal kezdett játszani, Walsh pedig a hullámverés nyomán kagylókat gyűjtött.

Betsy odaintett a napozószékeket kínáló tinédzsernek, és kibérelt két ágyat és egy nagy napernyőt. Miután a boldogan homokozó gyerekek fehér bőrét alaposan bekente naptejjel, hátradőlt az egyik székben. Talán egy év is eltelt azóta, amióta utoljára a parton járt. Ahhoz képest, hogy csak harmincöt kilométernyire laktak, erre nem volt büszke, még úgy sem, hogy a farm és az osztálykirándulások az ideje nagy részét felemésztették. A vállában és a nyakában érzett ideges feszültség kezdett lassan felengedni.

Az idő gyorsan telt, a nap hamar magasra hágott az égen. Amikor eljött a dél, Betsy szólt a lányoknak, és a hűtőtáskából szendvicseket, szeletelt almát, kekszet és vizet vett elő. Addie és Walsh homokosan, törökülésben ültek a napernyő alatt.

Betsy, miközben evett, a vizet nézte. Egy ilyen fényes napon nehéz volt elképzelni, hogy tőlük délre hatalmas vihar tombol. A hullámok lassan, nyugodtan mosták a partot.

– Miért nem jövünk ide mindennap? – kérdezte Addie, akinek a szája éppen Ritz keksszel volt tele.

– Ahhoz kicsit messze van, hogy mindennap jöjjünk, de gyakrabban kellene – ismerte el Betsy.

– Szerintem Ty bácsinak is tetszene – mondta erre a kislány.

– Gondolod?

Addie bólintott.

– Jöhetnétek ide randira.

– Randira? Mit tudsz te a randikról?

– Amikor szeretsz valakit, akkor randizol vele.

– Értem – felelte Betsy. – Neked volt már randid?

Addie bólintott.

– Anyu néha elvisz engem randira. Értem jön az iskolába, és elmegyünk a parkba egy Anyu–Addie randira. Néha Walshot is elviszi, de őt külön. Saját randink van.

Walsh bólintott.

– Sütit eszünk, hintázunk és csúszdázunk.

– Jól hangzik! – mondta Betsy.

– Igen.

Addie elhallgatott, és ette tovább a kekszet. Betsy nézte őket. Nagyon ritkán beszéltek Jennáról, holott tudta, hogy sokat gondolnak rá. De mintha visszatartotta volna őket valami.

Miután ettek, és elkészült néhány homokvár, Walsh odakuporodott a Betsy melletti székre.

– Elfáradtál, drágám?

Walsh megrázta a fejét.

– Ha be szeretnéd csukni a szemed, csak nyugodtan. Ha látok egy delfint, fölébresztelek.

– Oké – felelte lecsukódó szemmel Walsh.

Pár perccel később Addie is csatlakozott.

– Nem vagyok fáradt, csak pihenek egy kicsit.

Nekidőlt Betsy lábának. Pár perccel később mindketten aludtak.

Betsy elővette a telefonját, hogy megnézze, mennyi az idő. Titokban azt remélte, hogy Ty üzent, de csalódottan látta, hogy csak a képernyő alján villog a piros jelzés, ami a part felé közeledő hurrikánra figyelmezteti. Visszatette táskájába a telefont, és lehunyta a szemét.

Ty nem a szavak embere, de amikor megszólal, annak mindig súlya van. Minden szavát kimérten és körültekintően válogatja meg. Mivel Betsynek nagyon sok kedves, bölcs beszélgetésben volt vele része, az, hogy most nem szól hozzá, tőrt döfött a szívébe.

Amíg a lányok aludtak, felidézte a Tyjal való legutolsó beszélgetést, ami pár nappal azután történt, hogy utoljára dr. Fieldsnél jártak. Betsy két osztálykirándulást is lemondott, mert úgy érezte, képtelen összeszedni magát, hogy a gyerekek érdeklődését fenntartsa. Ty délben talált rá, lekapcsolt lámpák mellett teljesen felöltözve az ágyban feküdt. Leült mellé.

– Csak szükségem van pár percre. – Letörölte a könnyeit. – Mindjárt rendben leszek.

– Aggódom érted, drágám.

– Jól vagyok. Minden rendben lesz.

Miért is nem tudott olyan lenni, mint ő? Ty valahogy képes volt összeszedni magát, és élni az életet tovább, mintha az orvos prognózisa fel sem zaklatta volna.

– Esély mindig van – mondta akkor az orvos. – Az ima esetleg segíthet.

– Gondolkodtam – mondta Ty, majd levette kalapját, és megvakarta a fejét. Januárhoz képest szokatlanul hideg volt, a ruhája csak úgy árasztotta magából a hűvös levegőt. A hőmérséklet hosszabb időszakokra fagypont alá esett, Dél-Alabamában fagyos idő volt. – Nem azt mondta, hogy nem lehetséges. Vagy hogy soha nem történhet meg. Tovább próbálkozunk.

– Belefáradtam a próbálkozásba. Elegem van abból, hogy a naptárt nézegetem, és a napokat számolom. Hogy mindenre pontosan odafigyelek. Ez annyira kimerítő.

– Akkor ne így csináljuk. Legyen az, hogy csak te meg én, a naptárt meg hagyjuk. Legyen úgy, ahogy régen.

Betsy szipogott, újra letörölte a könnyeit, de közben egyáltalán nem volt biztos abban, hogy lehetséges visszatérni ahhoz a gondtalan, kényelmes élethez, ami azelőtt volt, hogy úgy döntöttek, családot alapítanak. Tynak talán nem esett ez nehezére. De ő elképzelhetetlennek tartotta. Legalábbis egyelőre.

– Örökbe is fogadhatunk – tette hozzá Ty.

Betsy ránézett. A férfi feltette a kalapját, és megigazította a karimájából kilógó egyik szálat.

– Van fogalmad arról, mennyibe kerül? Sokkal drágább, mint a lombikprogram.

– Nem mindig. Kutattam egy kicsit. – Mély levegőt vett, majd lassan kifújta. – Ha külföldről, akkor igen, nagyon is drága, de az USA-n belül örökbe fogadni nem annyira, és talán, ha államon belül maradsz, az még kevesebb. És van egy olyan program is, hogy először csak nevelőszülő vagy, aztán benyújtasz egy kérvényt az örökbefogadásra. Az még lejjebb viszi a költségeket.

Betsy rámeredt, aztán fölegyenesedett az ágyon.

– Tényleg ezt akarod? Örökbe fogadni?

– Betsy, én tudom, mit akarok. Hogy szeretnék-e veled közös gyereket? Hát persze! De én téged akarlak. De tudom, hogy te minden másnál jobban vágysz erre, és próbálok rájönni, hogyan segíthetnék.

Még ott, a gyász és a csalódottság pillanatában is tisztában volt ezzel. A szíve mélyén pedig most is tudta. Tudta, hogy a férfi szereti. Őt szereti. Zárkózott természetű, de mindig őszinte. Nyugodt, de határozott. Amikor mond valamit, Betsy tudta, hogy abban megbízhat. Mindenki más helyett ők egymást választották, és bármikor ugyanígy döntene.

Háromnapnyi mosolyszünet pont elég. Kivette a telefonját a táskájából, és küldött egy gyors üzenetet.

Vacsorára otthon leszek. Beszéljünk ma este.♥

~

Amikor a nap lejjebb ment, és a déli horizont felől felhők kezdték árnyékolni az eget, Betsy a vízpartra ment a lányokkal, hogy kagylót gyűjtsenek. A szél kissé feltámadt, a vízszint is magasabban állt, elérte a homokvárkupacokat, és lassan a napozószékeket is, amik pár órája még a száraz fövenyen álltak. Ahogy a homokban gyalogoltak, a talpuk alatt érezték a langyos vizet.

A kiszélesedő partszakaszon a széles homoksávot még nem borította el a víz. Kagylók hevertek mindenütt, amiket a turisták a nap korábbi részében nem találtak különösebben szépnek vagy különlegesnek ahhoz, hogy összegyűjtsék. Addie-nek és Walshnak viszont kincset értek. A kezük és a homokozóvödreik is hamarosan megteltek barnás, sárga, rózsaszín, kék héjakkal.

– Nézd! – kiáltott fel izgatottan Walsh. – Egy szív!

Lehajolt egy kagylókupachoz, és felkapott egyet, aminek pici lyuk volt az alján. A pár centis nagyságú, érdes szélű rés valóban szív alakot formázott.

– Ezt neked adom! – mondta Walsh. – Tessék, vigyázz rá!

Betsy az ágya mellett őrizgetett üvegre gondolt, amiben a nyáron a lányok által gyűjtött szív formájú dolgokat tartotta. A halványsárga kagyló valóban jól illik oda.

– És nézzétek ezeket! – Addie néhány olyan kagylóra mutatott, amiknek mindkét héja megvolt. – Olyanok, mint a pillangók. – Felkapott néhányat, és odanyújtotta Betsynek. – Én ezeket adom neked.

Betsynek már tele volt a keze, és fölnevetett.

– Nem tudom, hogy bírok el többet. Túl sok szép dologgal ajándékoztok meg.

Ahogy továbbmentek, a felhők eltakarták a napot. Betsy talált egy barna-fehér csavart alakú kagylót, amit félig betemetett a homok. Felül széles volt, alul pedig keskeny, így pontosan beleillett a tenyerébe. Miközben megtisztította a homoktól, Addie futott oda hozzá, és valamit tartott a kezében.

– Nézd! – mondta halkan, megilletődve. Egy érményi méretű, nap által kifakított homokdollárt{1} tartott a tenyerében.

– Hű! – álmélkodott Betsy. – Hihetetlen, hogy eddig nem szedte fel senki.

– Egy másik kagyló alatt volt.

– Biztosan csak azért, hogy te rátalálj. Akarod, hogy betegyem a vödörbe?

Odanyújtotta, hogy Addie belepottyantsa. Ő viszont megrázta a fejét.

– Nem, ez anyué lesz. Neki adom majd, amikor visszajön.

Két tenyere közé fogta a kincset, és úgy vette még egyszer szemügyre. Hosszú, szőke fürjei, amik a nedvességtől begöndörödtek, éppúgy keretezték az arcát, ahogy azokon a régi forró nyarakon Jennáét. Walsh lábujjhegyre állt a nővére mellett, vizes haja az állát csiklandozta.

Betsy szülei hálószobájában volt egy kép róla és Jennáról – most biztos egy doboz alján lapul valahol –, ami egy általános iskolai tengerparti kiránduláson készült, még mielőtt a fotózás és a tanulás átvette ezek helyét. Mindketten fürdőruhát viselnek; Jenna cérnavékony, Betsy alakja pedig már teltebb, kerekdedebb. Betsy átkarolja Jenna vállát. A képen egy irányba néznek, az arcuk csak centiméterekre van egymástól.

Betsy lehunyta a szemét, és szinte érezte húga meleg arcát, a haja gyömölcsillatát és a nedves homok tapintását a bőrén.

Addie ekkor megszólalt, mire kinyitotta a szemét.

– Vigyázz, Walsh! Össze ne törd! – Leengedte a kezét, hogy a húga is megnézhesse, amit talált, kis fejük szinte összeért. – Ne nyúlj hozzá! Odaadjuk anyunak. Nagyon fog örülni.

Addie és Walsh Jenna lányai, ehhez kétség nem fér, mindketten hasonlítanak rá valamilyen módon; mégis, Betsy tudta, hogy az ő vére is csörgedezik ebben a két kisgyerekben, és ez összeköti őket négyüket, akármekkora az idő- vagy a térbeli távolság. Az élet viszont mindenkinek kijelölte a maga kanyargós útját, megkínálta sok csalódással és véletlen történésekkel, amik elsodorták őket egymástól.

Betsy, akár a hullámzás ritmusa, lassan, mélyen beszívta, majd kifújta a levegőt. Ideje volt a gyerekeket hazavinni.

Miután a homokos törölközőket, lapátokat és vödröket a táskába tette, felkapta a csomagokat, és visszaindult velük a sétányon. A kerítésnél lévő slaggal lemosták a lábukat, majd beleléptek a papucsukba. Walsh hirtelen megfordult, és integetni kezdett. Betsy is odanézett, de a vízen és a homokon kívül nem látott senkit.

Mielőtt a kocsihoz visszaértek volna, látták, hogy a Perdido Key Közpark egyik dolgozója integet nekik.

– Remélem, jól érezték magukat! – kiabálta. – Kiélvezhették ezt a nyugalmat, mielőtt ideér a vihar!

Egy kötelet tekert fel a karján.

Addie feltartotta a vödrét.

– Gyűjtöttünk kagylókat.

– Ó, hát a parton az a legjobb móka.

Odament hozzájuk. Az arca pirospozsgás volt, ősz haját sárga baseballsapka alá rejtette, amin kék betűkkel PK volt írva. Az inge zsebére pedig a Honey nevet varrták.

– És mit találtál?

Addie elővette a homokdollárt.

– Hé, odanézzenek! Találtál egy dollárt! Nem mindenki ilyen szerencsés ám! Mire fogod költeni?

Addie összeráncolta a homlokát, és Betsyre pillantott.

Honey fölnevetett.

– Csak tréfálok! – Betsyhez fordult. – És anyukátok is talált valami szépet?

Betsy megmutatta a barna-fehér csavart kagylót, amit még mindig a kezében szorongatott.

– A legszebbeket a lányok találták. Én csak ezt.

– Hm – mondta erre Honey, és közelebb lépett, hogy jobban szemügyre vehesse. – Ez egy papírfüge kagyló. Elég vicces név egy kagylónak, de látja, milyen vékony a héja?

Betsy végigsimította.

– Ezek általában összetörnek, amikor a partra érnek. Ez valahogy épségben megúszta. – Honey ezután vállára vette a kötelet, majd nadrágjába törölte a kezét. – Örülök, hogy jól érezték magukat. – A vízre pillantott, majd elindult a Betsyétől nem messze parkoló kocsija felé. – Pár nap múlva ki tudja, hogy fog kinézni a part. A legrosszabbra készülünk, de reméljük a legjobbat. Csak ennyit tehetünk.

Beült a kocsiba, és kiintegetett nekik az ablakon. Addie és Walsh visszaintett.

Ezután ők is odamentek a parkoló autójukhoz. Betették a holmijukat és az üres hűtőtáskát a csomagtartóba, majd miután Betsy beültette a lányokat az ülésükbe, a térdükre terített egy törölközőt, hogy útközben ki tudják válogatni a kagylókat. Addie még mindig szorosan fogta a törékeny homokdollárt.

– Tudod, sokkal jobban tudsz rá vigyázni, ha beteszed a többi közé. Még a végén véletlenül összetörik, annyira szorítod.

Addie megrázta a fejét.

– Tudok rá vigyázni.

– Rendben.

Betsy kisimított egy tincset Addie homlokából.

Ő is beszállt, és bekapcsolta az övét, majd leeresztette az ablakot, hogy a friss levegő enyhítse a hőséget az autóban.

Mielőtt indított volna, hátrafordult a lányokhoz.

– Jól mulattunk ma, nem igaz?

Walsh bólintott, és fejét az ülés háttámlájára hajtotta. Addie félresöpörte a kagylókat a törölközőn, hogy helyet csináljon a homokdollárnak. Középre tette, majd Betsyre pillantott. A nagynénje bólintott, majd kacsintott egyet. Addie mosolygott, arca, akár két kerek rózsaszínű alma.

Betsy a saját kagylóját a mellette lévő pohártartóba tette, majd kinyújtotta kezét az ablakon. Ahogy ráhajtott az útra, az ujjai között érezte a szelet. Előttük az ég rózsa- és narancsszínben ragyogott.

Harmincnégy

Jenna

– Mihez kezdjek térerő nélkül? – kérdezte Micah. – Senki nem mondta, hogy ez ennyire vacak itt.

Jenna beharapta az ajkát, nehogy elnevesse magát. Micah egy művészcsoporttal jött Austinból, a Texasi Egyetemről az alkotóközösség utolsó hetére. Mivel Gregory pár napra elutazott St. Augustine-ba az Elfeledett Florida projekt miatt, Micahnak, a csoport egyetlen fotósának Jenna segített a beilleszkedésben. Éppen befejezték a reggelit, és a bemutatkozó találkozóra vártak.

– Majd megszokod. Eleinte nehéz, de később majd elfogadod, hogy azért vagy egy kicsit elvágva a világtól, hogy legyen időd itt magadra.

– Egy kicsit? Ez teljes megvonás! Nem jutok hozzá a hírekhez, se sport, se semmi. – Egyre aggodalmasabban tapogatta a telefonja kijelzőjét.

Jenna fölnevetett, majd odanyúlt, és elvette tőle a készüléket.

– Higgy nekem! Hagyd ezt a fenébe, és koncentrálj arra, amiért idejöttél.

Amikor Casey odaállt a csoport elé, és megvárta, míg mindenki rá figyel, odasúgta Micahnak:

– A tó mellett, ha jó helyen állsz, van egy kis térerő. Nemsokára megmutatom.

A fiú elmosolyodott.

Amikor Casey beszélni kezdett, Jenna körülnézett a helyiségben. A csoport főként felsőbb évesekből állt, akik a főiskola utolsó évét taposták. Fiatalok, lelkesek, és alig várják, hogy belevessék magukat a munkába. Jenna örült nekik, de kissé irigy is volt rájuk. Csakis a munka és a tanulmányaik miatt kellett felelősséget érezniük, semmi nem írta elő nekik, mihez kezdjenek ezután. A világ kinyílik számukra. Még ő is emlékezett rá, milyen érzés.

A találkozó után körbevezette Micaht a környéken. A fiú két fényképezőgéptáskát, egy állványt és egy mindenféle kiegészítőkkel teli hátizsákot vitt magával. Jenna megpróbálta rábeszélni, hogy a fényképezőgépén kívül ne hozzon semmit, de nem hallgatott rá. Amikor a tópartra értek, és meglátta a víz fölé hajló vadvirágokat, megtorpant, és elkezdte felállítani az állványt.

– Ez tökéletes! Muszáj megörökítenem, mielőtt lemegy a nap. Látod, hogy törik meg a napfény a szirmokon?

Jenna bólintott és figyelt. Micah felszerelése drága volt és makulátlan, valószínűleg csakis erre az elvonulásra szerezte be. Eszébe jutott a saját, az apartmanja fiókjában lapuló húszéves Canonja.

– Ne feledd – mondta neki, miközben odakészítette az állványt –, hogy az első gondolat nem mindig a legjobb! A nagy egészre gondolj, amit meg akarsz alkotni, amíg itt vagy. Az érzésekre, a témákra. Arra, hogy mi az, amit át akarsz adni.

El sem hitte, hogy ugyanazokat a szavakat ismételgeti, amik az őrületbe kergették, amikor Casey-től és a többiektől hallotta az érkezése után. Akkor úgy gondolta, ezek csak üres frázisok, de most már tudja, hogy volt bennük némi igazság.

– Azt akarod mondani, hogy ez itt nem jó téma? – kérdezte Micah.

– Nem ezt mondtam. Csak szerintem magad is meg fogsz lepődni, milyen képeket csinálsz az ittléted utolsó napjaiban. Amikor Gregory visszajön, kérd meg, hogy vigyen el a Gödörbe.

Micah a fejét ingatta.

– Minek mennénk oda? Az nem egy elhagyatott mocsár?

Jenna elmosolyodott.

– De igen. Az.

Amikor a gyors ebéd után épp az étkezőt készült elhagyni, meghallotta, hogy Gregory a nevét kiáltja. Amint meglátta, hogy felé közelít, megkönnyebbülést érzett. A Halküón nélküle valahogy nem volt teljes.

– Mikor jöttél vissza? – kérdezte a férfitól.

– Tegnap késő éjjel. Úgy volt, hogy maradok még pár napot, de végeztem a munkámmal. – Együtt léptek ki a párás forróságba. – Örülök, hogy visszajöttem. Ezen a nyáron valahogy más itt minden. – Séta közben szórakozottan oldalba bökte Jennát a könyökével. – Milyen az új csoport?

– Frissek, mint a harmat. És minden vágyuk, hogy nagy lendülettel belevessék magukat a művészetbe.

Gregory fölnevetett.

– Mindig ez van! Bár talán te pont nem voltál ilyen. Amikor idejöttél, te inkább olyan…

– Undok voltam? Ó, várjunk csak, az te voltál!

– Nem, azt akartam mondani, hogy óvatos voltál. Megfontolt. Talán egy kicsit engedetlen is, de az hosszú távon jobban megéri.

Jenna vissza akart menni az apartmanba, hogy összeszedje néhány fotónyomatát, hogy majd postázhassa őket, de amikor Gregory leült az egyik tölgyfa alá, odaült mellé. Az apartmanjában lévő cuccok megvárják.

A többiek épp kifelé tartottak az étkezőből, hogy folytassák félbehagyott munkájukat. Jenna odaintett Micah-nak. A fiú felmutatta a nála lévő egy darab fényképezőgéptáskát. Jenna rámosolygott, és feltartotta hüvelykujját.

– Látom, jó tanára vagy! – mondta Gregory.

– Nem vagyok a tanára. Csak próbálok segíteni neki, hogy jó döntéseket hozzon. Hogy például ne három táskával és egy állvánnyal mászkáljon itt körbe-körbe egész nap.

– Akkor remek asszisztense vagy. Ehhez mit szólsz?

Jenna vállat vont, és hátradőlt a széken.

– Ezzel ki tudok egyezni.

Feltámadt a szellő, és megmozgatta a fölöttük lévő fa napsütötte leveleit.

– Elfogadom azt az állást Kaliforniában.

– Jó neked!

Jenna a fát bámulta, és visszatartotta a lélegzetét. A vele töltött utolsó pár hét más volt, mint a korábbiak. A segítőkészsége, a beszélgetéseik, a munkájukat övező biztonságos csönd. Egyszerre volt vonzó és nyugalmat sugárzó. Érezte, hogy a férfi figyeli, de nem fordította oldalra a fejét.

– Akár velem is jöhetnél, ugye, tudod?

Jenna fölnevetett, hogy leplezze, mekkorát dobbant a szíve.

– Még hogy én, Kaliforniába?

– Persze. Miért is ne?

Ekkor Gregoryra pillantott, és úgy érezte, mintha egy vízen lebegő csónakba szállna. A férfi hangja és testtartása lezser volt, de a tekintete határozott és magabiztos. Jenna megdörzsölte a halántékát.

– Gregory, nem kérhetsz meg csak úgy, hogy menjek veled Kaliforniába.

– Miért is ne? Épp most tettem meg.

Rámosolygott.

– Túl nagy nekem.

Odafordult felé, és ránézett.

– Én csak úgy nem… Nekem gyerekeim vannak, van egy életem, és…

Gregory előredőlt, és a szemébe nézett.

– Tudom. De a részleteket majd kitaláljuk. Figyelj, próbálunk rájönni, mihez kezdj az életeddel, igaz? A Halküon igazi lehetőség volt neked, emiatt tartasz most itt. Talán Kalifornia egy újabb lehetőség lenne, és csak annyi kell, hogy élj vele.

– Kalifornia a te lehetőséged. A te munkád. Nem követhetlek oda. Volt már példa arra, hogy egy pasi miatt átköltöztem az ország másik felére, és nem sült ki belőle semmi jó. Nem teszem meg újra.

– Nem arra kérlek, hogy buliból gyere velem. Ott neked is akadna munka. A dékán azt mondta, fölvehetek egy asszisztenst, hivatalosan is, fizetéssel, és én választhatom ki az illetőt. Az érzékelésben és a papírmunkában kellene segítened, de rengeteg időd lenne arra is, hogy a saját dolgaiddal foglalkozz. Kalifornia gyönyörű hely a fotózáshoz. Ez egy új kezdet lehetne számodra.

Jenna lehunyta a szemét. Ez lehetetlen, úgysem tudna működni. Amikor újra kinyitotta a szemét, látta, hogy Gregory őt nézi.

– Na, mit szólsz?

– Sziasztok, srácok! – hallatszott egy hang a sétány felől.

Jenna Gregory válla fölött látta, hogy Casey tart feléjük kezében egy piros borítékkal.

– Átjössz hozzám később? – kérdezte suttogva Gregory. – Ott folytathatjuk.

Jenna bólintott és felállt.

– Mi újság? – kérdezte Casey, amikor odaért hozzájuk.

Gregory egy követ kezdett rugdosni a cipője orrával.

– Csak tájékozódom, mi történt, amíg odavoltam.

Casey Jenna felé biccentett.

– A mentoráltad nagyon jó munkát végzett Micah-val.

Gregory elmosolyodott.

– Tudtam, hogy így lesz. – Zsebre dugta a kezét. – Most mennem kell. Még sok dolgom van ma este. Később találkozunk. – Mielőtt sarkon fordult, és elindult a fák felé, még visszanézett Jennára.

– Bocsánat a zavarásért – mondta Casey, amikor Gregory hallótávolságon kívülre ért.

– Nem gond. Csak Micah-ról meséltem neki.

– Ez jött ma a postával – Casey odaadta a borítékot. – Fontosnak tűnik.

Jenna elvette a borítékot, és megfordította. Felismerte Addie rajzát, és elmosolyodott. Addie mindig nagyon hosszú szempillákat, hatalmas mosolyokat és az arcokra szívecskéket rajzolt. Jenna nevét és címét Betsy írta a borítékra, de a lányok minden maradék helyet arcokkal, pöttyökkel és virágokkal dekoráltak ki.

– A gyerekeidtől jött?

Jenna bólintott. Felbontotta a borítékot, és elővette belőle a rózsaszín lapra írt levelet. Mélyet sóhajtott.

– Hogy viselik, hogy eljöttél?

– Szerintem jól vannak – mondta, és a rajzot nézte.

– Az jó.

Erős fuvallat érkezett a tó felől, néhány tűlevelet és sós illatot hozott magával.

– Lehet, hogy ez a szél a vihar miatt van.

Jenna felnézett.

– Miféle vihar?

Casey felvonta a szemöldökét.

– Nem hallottál az Ingridről? Nagy hurrikán, hm?

Jenna megrázta a fejét.

– Az utóbbi időben nem olvastam híreket.

– Akkor elmondom. Elég nagy, a Mexikói-öbölnél jár. A várható irányban még nem biztosak, de arra gondolnak, Mississippinél ér partot. Idáig elvileg nem ér el, de ha északi irányt vesz, előkészületekre lesz szükség. Például minden művészt el kell küldenünk innen.

Jenna a lányokra és a farmra gondolt. Nincsenek túl messze Mississippitől. A táskájába nyúlt, és elővette a telefont. Alig volt térerő.

Casey a füle mögé simította a haját.

– Hallottam Gregory állásajánlatáról a Berkeley-n.

Jenna bólintott, de a telefonra figyelt, Betsy számát kereste a névjegyzékben.

– Elfogadja.

– Hűha, nem is hallottam. Ez… hát, jó neki.

– Ugyanezt mondtam én is.

– És veled mi van?

Jenna felnézett.

– Hogyhogy velem mi van?

Casey vállat vont.

– Nem is tudom. Ti ketten, úgy tűnt, jól tudtok együttműködni. Tudom, hogy van egy asszisztensi pozíció is…

Jenna megrázta a fejét.

– Nem működne.

– Igen, valószínűleg igazad van. És elég félelmetes az embernek felrúgnia az életét.

Casey hangja kedves volt, de Jenna mintha valami mást is kihallott volna belőle; olyan volt, mintha két dolgot kommunikált volna egyszerre.

– Na mindegy, csak oda akartam adni a leveled.

Elindult vissza a sétányon, majd hátrafordulva még odakiáltotta:

– Nagyon édes, hogy ennyire hiányzol a lányoknak!

Jenna megnézte a telefonját, hogy még mindig megvan-e az a kis térerő, de már eltűnt.

~

Este bekopogott Gregoryhoz, a férfin pedig, amikor ajtót nyitott, csupán a kék farmerja volt.

– Bocs, épp most ugrottam ki a zuhany alól. Egy pillanat… – Elsietett arrafelé, amerre a fürdőszobája lehetett. – Azt hittem, már nem is jössz – hallatszott tompa hangon a helyiség felől. Amikor visszajött, gyűrött, kockás ing volt rajta, az ujját feltűrte. A haja vizes volt, mintha épp csak hozzáért volna a törölközővel.

Jenna földbe gyökerezett lábbal állt a tornácon.

– Nem akarsz bejönni? – kérdezte lassan.

Jenna bólintott, a férfi pedig kinyitotta neki az ajtót. A szobában mindenütt nyitott dobozok. A földön és a széken is. A nyitott hálószobaajtó résén keresztül egy ágyon heverő nyitott bőröndöt pillantott meg.

– Látom, már pakolsz.

– Igen, felhívtak, hogy menjek korábban, mint ahogy terveztem. A vihar miatt már most nagy a zűrzavar a reptereken, úgyhogy holnap indulok. Otthonról is kell még néhány holmi, mielőtt odautazom.

– És mi lesz itt az emberekkel? Mi lesz Micah-val?

Annak a szegény fiúnak igazi mentorra volt szüksége.

– Casey felhívott egy másik fotóst, egy fickót Birminghamből, aki volt itt párszor. Jövő héten átveszi a helyem.

– Nem tartott nekik sokáig, hogy pótoljanak.

– Szerintem tudták, hogy végül úgyis lelépek. Valószínűleg azóta megvolt az utódom, hogy idejöttem.

Jenna körbesétált a lakásban – nagyobb volt, mint az övé, de ez is egyszerű és rusztikus –, majd belenézett az egyik könyvekkel teli dobozba.

– Jenna…

Közvetlenül maga mögött hallotta a férfi hangját, aki rátette kezét a vállára.

Elhúzódott az érintésétől, és felé fordulva leült a kanapéra. A férfi is helyet foglalt szemben vele, és várt. A nyitott bejárati ajtó miatt a szobában meleg volt, Jenna örült, hogy a plafonon lévő ventilátor ad némi hűvös levegőt.

– Amikor Max először megemlítette nekem ezt a helyet, azt hittem, csak viccel. Amikor mondta, hogy jelentkezzek, kinevettem.

– Miért?

– Nevetségesen hangzott az egész. Megoldani, hogy eljöhessek, kitalálni, hogy hova tegyem a gyerekeket. És hogy két hétig kettesben legyek a fényképezőgépemmel… sosem hittem volna, hogy működhet.

– És most itt vagy.

– És most itt vagyok. Bár egy kicsit tovább maradtam, mint terveztem.

Gregory bólintott. A nadrágja egyik térde lyukas volt, megfogott egy kilógó szövetszálat, és azzal babrált.

– Örülsz, hogy maradtál?

Jenna elgondolkodott. Annyi minden jutott eszébe, hogy képtelen volt egyértelműen megfogalmazni a gondolatait.

– Igen, azt hiszem. Habár…

Gregory a kanapé háttámlájára támasztotta a könyökét. A lelógó kezével a térdénél babrált.

– Fogalmam sincs, hogy hangoljam össze a két életemet. Szeretem a gyerekeimet, de nem akarom feláldozni… ezt itt.

– Magadat. Magadat nem akarod feláldozni.

– Igen, azt hiszem, erről van szó. Olyan érzés, mintha megtaláltam volna magamban valamit, ami eddig hiányzott, és most nem akarom újból elveszíteni.

– Akkor ne tedd. Ne add fel! – Megfogta a kezét, és megszorította. – Gyere velem Kaliforniába. Megkapod azt az inspiráló közeget, amire vágysz, és semmi sem állhat az utadba.

– De ott vannak a lányok. Nem szakíthatom el őket az eddigi életüktől. Nem tehetem ezt velük.

– De hát már megtetted! A nővéred vigyáz rájuk már vagy… mióta is? Két hónapja, nem igaz? És magad mondtad, hogy mennyire boldogok ott. Mi lenne, ha… – Elhallgatott, lehunyta a szemét, és mély levegőt vett. – Egyszer már meghoztad a döntést, hogy feladod a művészetet, mert megszülettek a gyerekeid. Akkor ez volt a helyes választás. De most itt az alkalom, hogy újabb döntést hozhass. Dönthetsz úgy is, hogy nem mondasz le erről az életről.

– Őrültség! – mormolta maga elé Jenna. De ahogy ott ült mellette, és az összekulcsolódó kezükre pillantott, elképzelte, milyen lenne az a másik élet, amire valaha annyira vágyott. A kezében, majd a karjában és az egész testében valami új, ismeretlen vibrálást érzett.

A férfi megrázta a fejét.

– Dehogy őrültség! – A földre pillantott, majd ismét Jennára. – Az évek során sok fotóssal dolgoztam. Legtöbbjük elég jó volt. Néhányan nagyon is jók. De te más vagy. Kiváló érzéked van a kompozícióhoz, az egyensúlyhoz, a fényhez. Megtanultad, hogyan kell türelmesnek lenni és kivárni a megfelelő pillanatot. Emellett olyan szemed van, amilyen a legtöbbeknek nem adatik meg. Észreveszed az értékeset és a jót ott is, ahol mások csak romlott, rossz dolgokat látnak. – Zavartan és halkan fölnevetett, a sebezhetősége meglepte Jennát. – Általában nincs gondom azzal, hogy továbblépjek, de nem akarlak itt hagyni. Új életet kezdhetünk Kaliforniában, ami olyan lesz, amilyennek csak akarod. Utazás, munka, művészet… – Egészen közel hajolt hozzá, az arcuk szinte összeért. – Gyere velem… – suttogta.

Amikor Gregory megcsókolta, nem húzódott el. Egy egészen apró pillanatig hagyta magát feloldódni az érintésében, a bőre illatában, ahogy teste az ujjai cirógatására reagál. Könnyed volt, szinte természetes, neki pedig eszébe jutott, milyen érzés volt ez régen. Hogy ő milyen volt régen.

Ne kövesd el újra ugyanazt a hibát, Jenna! A hang a fejében kérlelhetetlen volt. De aztán visszakúszott Gregory. „Új élet Kaliforniában. Amilyennek csak akarod.”

– Nem! Hagyd abba!

Most hangosan kimondta, amire gondolt.

Kezét a férfi vállára tette, és eltolta magától. A mozdulat közben papír zörrenését hallotta a táskája első zsebéből, és eszébe jutott Addie és Walsh rajza, amit oda gyömöszölt. A rózsaszín papírlapon lévő rajz összes vonalát fel tudta idézni maga előtt. Őket, hármukat, a családjukat ábrázolta, ahogy az asztal körül ülnek. Addie olyan sok ujjat rajzolt mindannyiuknak, hogy nehéz volt megállapítani, hol kezdődik az egyik kéz, és hol végződik a másik. A szemük helyén szívek voltak.

– A szív a szeretetet jelenti, mi pedig szeretjük egymást – mondta mindig Addie.

A lap tetejére pedig hatalmas, nyomtatott betűkkel azt írta: Mikor jössz haza?

Jenna ökölbe szorította a kezét, és elképzelte, ahogy a lányok apró kezét fogja. Mély levegőt vett, és hirtelen megfeledkezett arról, hogy Gregory ott ül előtte.

Az életében sok durva és érdes dolog volt, de Addie és Walsh pont az ellenkezőjét jelentették. Lágy, sima, lekerekített pontok, akár két üvegkavics. Úgy is fénylettek. Nem volt kérdés, hogy annak idején őket választja ahelyett az élet helyett, amelyről úgy gondolta, hogy az övé lehet. De most ő irányított. Dönthetne úgy is, hogy elmegy Kaliforniába Gregoryval, ha ezt akarná. Talán éppen arra volt szüksége, hogy rájöjjön, megtehetné ezt is, ha akarná. Semmi kétsége nem volt afelől, hogy évekkel ezelőtt helyesen cselekedett, hogy a lányait választotta, letette a fényképezőgépet, és anyává vált, vállalva annak minden szépségét és a vele járó korlátokat. Ma ugyanígy tenne. De most már nem engedné el a fényképezőgépet sem.

Az egész helyzet hirtelen világossá vált számára. A lányok. Hazamenni. Semmi más nem számít. Nem számít Kalifornia, sem Gregory, de még a saját félelmei sem. Ezek után nincs más választás, mint végleg kiszakítani magát ebből az ideiglenes életből. Volt gyakorlata abban, hogy lelépjen, amikor eljön az ideje, de ez most más volt. Nem lelép, hanem visszatér.

Gregory még mindig az arcát fürkészte.

– Képtelen vagyok erre – mondta Jenna, majd fogta a táskáját, és felállt.

– Sajnálom, nem kellett volna…

– Nem, nem te tehetsz róla. Csak… Most haza kell mennem.

– Legalább hadd kísérjelek el! – Ő is felállt.

– Nem szükséges. – Elindult az ajtó felé, és kinyitotta. – Tudom, merre kell menni.

Az ajtó fölötti halvány fény körül molyok keringtek, ő pedig otthagyta a tornácon álló férfit.

– Jenna!

– Sajnálom! – kiáltott vissza, miközben már gyorsan lépdelt a fák között visszafelé. – Mennem kell!

Aztán futásnak eredt. Már látta a fényt a távolban, de csak futott tovább. Végre meglátta a fák között a saját verandája lámpáját. De ahelyett, hogy azonnal a házba sietett volna, megállt a tónál azon a ponton, ahol olykor akadt térerő. A telefonképernyő fénye odavonzott két sötétben táncoló éjszakai lepkét. Elhessegette őket, majd a telefonra pillantott. Amikor meglátta a hálózati jelet, írt egy üzenetet Betsynek. Csak hogy pár szóban elmagyarázza a helyzetet, holnap majd felhívja.

Itt végeztem. Holnap jövök. Nagyon hiányzol, és a lányok is.

Az apartmanban a konyhaasztalra borította táskája tartalmát, megkereste a lányok rajzát, és hosszan bámulta a szíveket és a kezeket. Áradt belőlük a szeretet. Már majdnem két hónapja távol volt, a lányok pedig még mindig várták, hármukra gondoltak. Felment a hálószobába, és a levelet a párnája alá tette, miközben arra gondolt, bárcsak újra láthatná és megölelhetné őket. Soha semmire nem vágyott még ennyire.

Harmincöt

Betsy

Amikor a farmra visszaértek, a lányok azonnal berohantak a konyhába, és a konyhaasztal közepére borították a kincsekkel teli vödröket, úgyhogy mindent homok és kagylótörmelék borított. Egymás szavába vágva meséltek a kagylókról Betsynek, mintha nem is együtt töltötték volna az egész napot.

– Hol van Ty bácsi? – kérdezte Addie. – Meg akarjuk mutatni neki ezeket.

Betsy kupacba halmozta a vizes törölközőket a mosószobában, majd észrevette Ty vacsora- vagy talán ebédmaradékát a mosogatóban. A nappaliban be volt kapcsolva az időjáráscsatorna a tévén. Ty általában nem bízott a „nagykutyákban”, ahogy ezeket a bemondókat hívta, szívesebben hallgatott a helyi meteorológusokra. Betsy kinézett az ablakon az istálló felé. Minden villany égett. Carlos és Roger kocsija ott parkolt az épület melletti gyepen.

Amikor kinyitotta a hűtőt, hogy vacsorát adjon a lányoknak, meglátta a mosolygós szmájlis mágnessel az ajtóra tapasztott üzenetet.

Csináljuk a hátsó kerítést. Amint tudok, jövök. Kérlek, várj meg!

– Szerintem egy darabig még nem jön be – felelte a lányoknak Betsy.

Mialatt gyorsan összedobott valami vacsorát, ők kisebb kupacokba rendezték a kagylókat: a nagyokat és a kicsiket, a matt fényűeket és a csillogókat, a simákat és a göcsörtösöket. Mondták Betsynek, hogy ne nyúljon a kupacokhoz, hogy amikor Ty bejön, azonnal meglássa őket.

– Egy icipicit se mozdítsd el őket! – rendelkezett Addie. – Még a végén összetörnek!

– Értettem – felelte Betsy. – De holnap segítenetek kell az elpakolásban. Kell majd az asztalunk.

– Persze, mielőtt a vihar ideér. Biztos helyre kell tenni őket.

Betsy meglepődve bólintott. Eddig nem is gondolt arra, hogy a közelgő Ingrid mennyire aggasztja Addie-t és Walsht. Vajon mi mindent értettek meg abból, amiről a felnőttek azt gondolták, hogy még nem képesek felfogni?

Vacsora és fürdés után lefektette őket. Amikor a szobájuk ajtaját behajtotta, rátört a strandon töltött egész nap miatti fáradtság. Felfrissítette magát egy zuhannyal, majd lement, és felvette a lányok tiszta ruháival teli kosarat. Amikor a konyhaablak előtt elhaladt, összehúzott szemmel próbálta kivenni, hogy a fiúk autói ott vannak-e még. Nehéz volt megmondani, de úgy sejtette, még mindig keményen dolgoznak a kerítés és az összes többi javak védelmén. Majdnem mindegy, hogy az Ingrid hol éri el a partokat, itt mindenképpen erős szélre és heves esősávokra számíthattak.

A konyhából kifelé menet észrevett egy üveg bort, ami a születésnapi partiból maradhatott. Olykor kifejezetten a címkéje miatt választott bort, ezen pedig egy alkonyi tengerpart és a homokban hagyott meztelen lábnyomok voltak. Ezen jót mosolygott, töltött magának egy pohár bort, majd felment az emeletre a ruháskosárral.

Éppen csak letette a kosarat a földre, amikor az öltözőasztalon hagyott telefon berregése üzenetet jelzett.

Azt hitte, Ty ír, hogy tájékoztassa, mikor végez, úgyhogy felkapta a telefont, és megnyitotta az üzeneteket. A borospoharat félig a szájához emelve ledermedt. Jenna.

~

Fél óra múlva lent kinyílt a tornác ajtaja. Hallotta, ahogy Ty ledobja a cipőjét, majd elindul felfelé a lépcsőn. Kinyitotta a hálószoba ajtaját, majd félúton megállt, mert észrevette a szépen összehajtogatott ruhakupacokat, a lányok táskáját a padlón, ami már félig tele volt.

Értetlenség futott át az arcán.

– Mit csinálsz?

– Jenna visszajön – felelte gyorsan Betsy.

Ty mélyet sóhajtott, majd becsukta maga mögött az ajtót. Odament hozzá a szoba másik végébe, a vállára tette a kezét, és megszorította.

– Jól vagy?

Betsy lerakta a kezében lévő ruhakupacot, és odafordult hozzá.

– Remekül.

Ty csak nézte, de nem szólt.

– Tényleg! Jól vagyok. Minden rendben, épp itt volt az ideje. – Ekkor minden átmenet nélkül eleredtek a könnyei. Arcát a kezébe temette, Ty pedig átölelte. – Annyira sajnálom, hogy a hátad mögött bementem az iskolába. Túl messzire mentem.

Fojtott hangon beszélt, és arcát Ty mellkasához szorította, de tudta, hogy a férfi hallja, mert még szorosabban ölelte.

– Annyira össze voltam zavarodva, és tudom, hogy nem bántam jól veled. Nem te fordítottál hátat nekem, hanem én. Te ott álltál, és vártad, hogy visszatérjek. És annyira hiányoztál! – emelte fel a fejét.

Ty végigsimított a haján, ahogy az arcuk összeért.

– Te is nagyon hiányoztál… – suttogta.

Betsy a szemébe nézett.

– Csodás ember vagy. És elég nekem, ha velem vagy, több vagy, mint amit valaha is megérdemelhetnék.

Ty vállat vont.

– Hát, már itt vagyok. Ez ellen nem sok mindent tehetsz.

A szája félmosolyra húzódott, Betsy pedig végigsimított az arcán.

– Én is nagyon sajnálom. Nem azt, hogy haragudtam, hanem hogy ennyire túlreagáltam. Gyerekes dolog volt tőlem, hogy a parti után nem álltam szóba veled. Csak… csak… nem találtam a megfelelő szavakat. Nem tudtam, mit mondjak.

– Tudom. Nem hibáztatlak. Semmiért. Nem lehetne… Nem kezdhetnénk mindent elölről? Itt és most, ma este?

Megcsókolta, és ahogy a férfi viszonozta, abból tudta is a választ. Az ajka, a keze, ahogy a hátára simult, az összefonódó testük ismerős megnyugvást adott. Ők ketten összetartoznak, és ez épp elég.

Később csöndben, békésen egymás mellett feküdtek, és Betsy Ty vállára hajtotta a fejét, a lábuk összefonódott. Valahol kint egy bagoly huhogott. Kisvártatva egy másik válaszolt. Egymást szólongatták valami rejtélyes, Betsy számára megfejthetetlen nyelven. Ty a mellkasán nyugtatta a kezét, ő pedig megfogta. Az ujjaik szorosan összefonódtak.

Harminchat

Jenna

Másnap reggel, amikor Jenna a bőröndjét, a fotónyomatokkal teli mappáit és a fényképezőgépét pakolta a kocsiba, a Halküónban néma csönd honolt. Még a kabócák és a békák is hallgattak. Lent a tó az ég sötétlila csíkját tükrözte vissza.

Miközben kifelé tartott, kétszer állt meg. A stúdiónál otthagyott két borítékot. Az egyikben az apartman kulcsa volt, és egy rövid, Casey-nek szóló üzenet, amiben bocsánatot kér a gyors távozásért. A másik egy Micah-nak szóló levelet tartalmazott. Elmosolyodott, amikor eszébe jutott, hogy amit írt neki, azok szinte ugyanazok a szavak, amiket Gregory mondott neki az első találkozásuk alkalmával. Találd meg magadban a kreativitást. Ne törődj semmi mással!

Utána Gregory apartmanjához ment. Tudta, hogy ez kockázatos lehet, hiszen a férfi talán már ébren van. Talán a tornácon áll, és vár. De nem volt ott. A szállása sötét volt, a függönyök gondosan behúzva, nehogy az erős reggeli napfény megzavarja.

A borítékot az ajtó melletti székre tette. A benne lévő levélben igyekezett a lehető legpontosabban megfogalmazni az érzéseit.

A háláját. A nagyrabecsülését. Mindent, amit legbelül érzett. Bár a szavai esetlenek voltak – sosem volt túl jó az ilyesmiben –, úgy érezte, a férfi meg fogja érteni.

Reggel fél hét volt, amikor ráhajtott a fáktól övezett, a tábor területéről kivezető hosszú, széles útra. A kocsi lámpájának fényében a fák indái kísértetiesnek hatottak. Amikor az autópályára kanyarodott – ezúttal nem a lassabb, kétsávos utat választotta –, az ég lilás árnyalatot öltött.

Ahhoz túlságosan korán volt, hogy Betsyt felhívja, de a Full Cup már nyitva volt.

– Csodálatos szép reggelt kívánunk a Full Cup Kávézó nevében. Mit tehetünk önért ezen a ragyogó tennesseei reggelen?

Jenna elmosolyodott. Mario mindennap ezzel a köszöntővel vette fel a telefont.

– Jenna vagyok.

Felujjongott.

– Csajszi, épp itt volt az ideje. Légyszi, mondd, hogy visszajössz!

– Jönnék, ha van még ott helyem.

– Éljen! Az az idióta, akit a helyedre vettek fel, épp tegnap hajította el a kötényét, és felmondott. Amiatt a Rich nevű nő miatt. Te vagy az egyetlen, aki tud vele bánni.

– És mi van Melissával? Amikor eljöttem, már egész jól ment neki is.

– Jaj, nem, hát ő is felmondott. Nem bírta a nyomást. Amióta nem vagy itt, minden összeomlott. Viszont a pasid még mindig mindennap bejön. Mint egy szomorú kiskutya.

– Ő nem a…

– Tudom, tudom. Szóval mikor jössz?

– Van egy kitérőm hazafelé, de utána jövök.

Harminchét

Ty

33. számú hurrikánriasztás. Az Ingrid hurrikánt kísérő szelek egyre erősebbek. A vihar előreláthatóan ma fordul fokozatosan északi irányba. Az Ingrid várhatóan 24 órán belül ér partot, a szél a 240 kilométer per óra sebességet is elérheti.

Ty arra ébredt, hogy az egész világ megváltozott. Illetve nem az egész, csak az egyik sarka. Amíg aludtak, az Ingrid nevű hurrikán úgy száguldott a Mexikói-öböl felé, mint egy elszabadult gyorsvonat.

Amikor háromnegyed ötkor kiment a pajtába, a rádióban már ment a helyi időjárás-jelentés. Előző nap mind a louisana–mississippi, mind a mississippi–alabamai partok mentén nagy volt a bizonytalanság.

Mostanra kiderült, hogy a középpontja Alabama nyugati részének szélére esik, és emiatt az északra fekvő Elinore-t épp a keleti széle fogja elérni. Rosszabb helyen nem is lakhatnának.

Carlos Ty irodájában ült, és a kalapját fogta a kezében. Ty az asztalnak dőlt, és belekortyolt forró kávéjába. Ahogy lenyelte, és az álmosság utolsó emléke is szertefoszlott, a zsebében megcsörrent a telefont. Elővette és megnézte.

– ’Reggelt, Roger!

– Csak tudni akartam, hallottad-e a híreket. Errefelé tart.

– Igen, úgy tűnik. De ezt már sejtettük egy ideje.

– Ja, igen, csak nem vártuk a pillanatot.

Miután megnyugtatta Rogert, hogy minden szükséges előkészületet megtettek, és lerakták a telefont, Ty Carloshoz fordult.

– Na? – kérdezte Carlos.

Ty megrántotta a vállát.

– Menjünk dolgozni. Akár jön a hurrikán, akár nem, a teheneket meg kell fejni. Az utolsó fejést kitoljuk, amennyire csak lehet, aztán kitereljük őket a nyílt legelőre. Szerencsére a kerítés már kész. A traktorokat és minden más felszerelést is kiviszünk oda. – Ujjaival az asztalon dobolt. – Ellenőriznünk kell a szivattyúkat és a tehenek füljelzőit.

– Rendben – felelte Carlos.

Ty bólintott.

– Egy lépéssel előtted járok.

A lábával megpiszkálta Ty cipőorrát.

– Menj, töltsd újra a bögrédet. Hosszú nap lesz.

Mialatt Carlos és Walker még egyszer megnézték a generátorokat és az üzemanyag-utánpótlást, Ty kiment a legelőre, hogy számba vegye a csordát. Nem tudta, hogy az érzékeny szaglásuk vagy a hallásuk miatt volt-e, de a tehenek mindig tudták, mikor csap le az ítéletidő. Fel-alá járkáltak, ingerlékenyek voltak, akár az idős hölgyek. Ma sem volt másképp.

Végigsimított a hátukon, és halkan a fülükbe suttogott, ahogy évekkel ezelőtt a nagyapjától tanulta. Miközben a fülüket vakargatta, megnézte, hogy a füljelzőjük a helyén van, és olvasható-e. Ám most továbbra is zavartak és ijedtek voltak, nem nyugtatta meg őket az érintése, ahogy máskor.

Az eget összefüggő felhőréteg borította minden irányban, ezért az avatatlan szemlélő, aki nem ismerte a hurrikánokat, azt hihette, hogy ez csak egy újabb felhős és esővel kecsegtető nap. De Ty éppen úgy érezte a közelgő vihar ízét, szagát, mint a tehenei. Mintha a bőre, akár a barométer, különösen érzékeny lenne a levegőben lévő elektromos töltésre. A fákat olykor erős szél rázta meg.

Délre nagyon elfáradt. A magas páratartalmú levegő sűrű volt, súlyként nehezedett a vállára, szinte agyonnyomta. Féltette a csordát, de ennél még jobban aggódott a három lányért, akik a házban várták. És ott volt a negyedik, Jenna, aki éppen úton volt.

Miután tegnap este megkapták a hírt, hogy Jenna visszajön, Ty nem tudta, Betsyt reggel milyen lelkiállapotban találja. Múlt éjszaka úgy tűnt, békésen aludt el. Csak egyszer kelt föl, hogy megnézze az egyik kislányt, mert rosszat álmodott, aztán visszabújt az ágyba, átölelte, mint egy meleg takaró. Ty hajnali fél ötkor kelt fel, homlokon csókolta, majd kilopódzott a szobából.

Kora délután átvágott a széltől megtépázott udvaron a ház felé, hogy gyorsan egyen valamit. Betsyt legnagyobb meglepetésére egyedül találta a konyhában, épp mogyoróvajas szendvicseket készített. A lányok fent játszottak.

– Még nem ért ide?

Betsy megrázta a fejét.

– De Pensacolából üzent, úgyhogy nem lehet messze. Azt mondja, nagy dugó van az utakon. – A papírtányérokra halmozott szendvicsek felé bökött. – Kérsz egyet?

– Persze. Köszönöm.

Megmosta a kezét a mosogatónál, majd kinyitotta a hűtőajtót, hogy keressen valami hideg innivalót.

– Minden rendben odakint?

– Amennyire csak lehet. Az Ingrid kissé északabbra van. Azt mondják, valahol Bayou La Batre közelében.

Betsy letette a mogyoróvajas kést, nekitámaszkodott a konyhapultnak, és ránézett.

– Ez elég rossz hír nekünk.

Ty kortyolt egy nagyot a limonádéból.

– Lehetséges. De az is lehet, hogy továbbmegy észak felé. Mindenféléket mondanak, de én inkább megnézném, mit csinál az a vihar. Amikor legutóbb lecsapott a Mexikói-öbölre, az az észak-északkeleti részen történt. Ha ebbe az irányba halad tovább, megkerülhet minket, és Floridában köthet ki.

Letette a poharat, és megdörzsölte a szemét. A vihar néhány tucat kilométer távolságban már nem okozna akkora károkat az itteni városokban.

– Remélem, nem itt csap le, de azért…

– Tudom.

Betsy fogta a kést, és lekvárt kent a többi szelet kenyérre.

– Nem akarod, hogy bárhol is lecsapjon.

– Az lenne a legjobb, igen. Nem akarom, hogy bárkinek is ártson.

Kapkodva ettek, miközben folyton csörgött a telefon, üzenetek érkeztek a barátaiktól és a szomszédoktól, hogy megkérdezzék, a másik hogy van. Mielőtt visszament az istállóba, Ty benézett a játszószobába, ahol a lányok Ettával játszottak.

– Tudjátok, mit?

Addie, miközben a macska hátát simogatta, ránézett.

– Azt hiszem, nekem ti vagytok a legaranyosabb kis kedvenceim az egész világon.

Addie elmosolyodott, Walsh viszont felpattant.

– Én nem vagyok kicsi, én erős vagyok! – Terpeszbe állt, és megfeszítette a karizmait.

Ty mindkettőjüket homlokon csókolta.

Ahogy lefelé ment a lépcsőn, eleredt az eső, és dörgés hallatszott a távolból.

– Szólj, ha ideért! – kiáltott Betsynek, aki az ajtót fogva a tornácon állt.

Bólintott, majd felpillantott a zavaros égboltra. Vállára hulló hajával és csípőre tett kezével olyan volt, mint egy hajó orrában álló nő, aki éppen a nyílt vizeket hódítja meg. Határozott, kemény, magabiztos. Igazi támasz.

Harmincnyolc

Betsy

36. számú hurrikánriasztás. Az Ingid hurrikán továbbra is észak felé, a Mexikói-öböl irányába tart. Grand Isle-ra, Lousianára és Apalachicolára, Florida térségére figyelmeztetést adtak ki. A helyzet a következő 24 órában súlyosra fordulhat. A vihar intenzitása a partot érés előtt ingadozhat.

Két hónapja, amikor Betsy a veranda lépcsőjén ült, nem tudta, hogy a húga érkezése milyen változást hoz az életébe. Feszült volt, és vívódott, mert vágyott arra, hogy a szeretetét kimutathassa, de arra is, hogy elrejtse.

Most minden más volt. Pontosan tudta, hogy Jenna érkezése mit jelent.

Anna Beth aznap reggel átjött, hogy figyeljen a lányokra, miközben Betsy segített Tynak megerősíteni a tyúkól tetejét fedő ponyvát.

– Ha valaha találkozom a húgoddal, lesz hozzá néhány keresetlen szavam – mondta Anna Beth kifelé menet.

– Igen? – kérdezte mosolyogva Betsy. – És mit mondasz majd neki?

– Csak elbeszélgetünk kicsit, mint nő a nővel. Nekem nem a testvérem, úgyhogy akármit mondhatok neki. Te úgyis csak ritkán mondod ki, amire gondolsz, én viszont mindig.

Betsy fölnevetett.

– Ebben igazad van. De próbálkozom.

Anna Beth átkarolta Betsyt, és arcon csókolta.

– Tudom.

Elindult a felhajtón parkoló kocsija felé, azt tervezve, hogy otthon süteményt fog sütni.

– Mindig ezt csinálom, amikor ezek a viharok jönnek. Sütök, míg csak el nem megy az áram, aztán eszem. Megnyugtat. Úgy hét kilóval vagyok több a versenysúlyomnál, de amikor Isten ilyen csapást mér ránk, a bevitt kalóriák nem számítanak. Ha még élünk, miután ez az átok elvonult, hozok majd neked is. – Kinyitotta a kocsiajtót, de az erős szél azonnal bevágta. – Még mindig nem hiszem el, hogy a húgod pont ma érkezik. Van érzéke az időzítéshez!

~

Mielőtt a hurrikán lecsapott volna, a levegő mindig ugyanolyan furcsán szeles volt, az ég sárgás-szürkés fényben derengett, a felhők pedig az órajárással ellentétes irányban sebesen kergették egymást. Hatalmas széllökések érkeztek esővel, majd alábbhagytak, minden vastag párába burkolózott.

Az Ingrid még mindig többórányi távolságban volt, de késő délutánra a farm igazi átjáróházzá változott. Carlos, Walker és néhány barátjuk segítettek Tynak kiüríteni a járműveket és a felszerelést az istállóból és a pajtából, majd mindent kivittek a legelőre. Betsy tudta, hogy a fejést az utolsó pillanatra hagyják, még mielőtt a többiek a nagy szélben hazaindulnak.

Addie és Walsh egy nagy dörgés után épphogy csak beszaladtak az esőben a veranda fedezékébe, amikor a kocsifelhajtó kavicsának csikorgása hallatszott, és Jenna autója végre megjelent a kanyarban. A lányok Betsy háta mögött majdnem felkiáltottak, és izgatottan indultak a lépcsőn lefelé.

– Csak egy perc – fogta meg a vállukat Betsy. – Várjátok meg, míg a kocsi megáll!

Jenna kinyitotta a kocsi ajtaját, kiszállt, és hagyta, hogy becsapódjon mögötte. A felsőjén esőcseppek nyomai látszottak. Betsy tetőtől talpig végigmérte a húgát, hogy látja-e rajta a kételkedés vagy a bizonytalanság legapróbb jelét. Hogy megbánta a dolgot. De Jenna eltökéltnek tűnt. Határozottnak. Magabiztosnak. Rámosolygott Betsyre, majd csillogó szemmel a lányok felé fordult.

Betsy szívét elöntötték az érzelmek, egyszerre szerette volna megölelni és megütni a testvérét. Szeretni és megbüntetni. Ekkor Walsh, nyomában Addie-vel, lerohant a lépcsőn. Jenna letérdelt, és kitárta a karját. A lányok belevetették magukat az ölelésbe, a karok és a lábak összefonódtak, mint valami kerítésen átnyúló inda.

Jenna fölnevetett, az arcukat, a homlokukat és az orrocskájukat puszilgatta. A lányok egymás szavába vágva csacsogtak, a kiabálásuk érthetetlen hangzavarrá mosódott össze. Jenna egyszerre próbált mindkettőjükre figyelni, Betsy pedig sarkon fordult, és a tornác végére ment. Az égre nézett, mintha a felhőket tanulmányozná, de igazából szerette volna őket, ezt a kis háromfős családot pár pillanatra magára hagyni. Az is lehet, hogy neki volt szüksége egy kis magányra.

Néhány pillanat múlva Jenna fölegyenesedett.

– Hadd beszéljek Betsy nénivel egy kicsit, aztán szeretném, ha mindent megmutatnátok.

Egy kis bizonytalansággal a tekintetében odament Betsyhez. A lépcső tetején a nővére átölelte. Sokkal könnyebben ment, mint ahogy képzelte, mindkettőjük válla ellazult, a feszültség kiengedett.

– Kifogástalan az időzítés, hogy a hurrikán kellős közepén érkezel.

Betsy leült a verandán lévő hintaágyra, Jenna pedig odatelepedett mellé. A lányok felmásztak, az anyjuk ölébe bújtak, ő pedig odahúzta őket magához. A gyorsan érkező esősáv már el is vonult, de a széllökések még mindig erősek voltak.

– Órákkal korábbra terveztem az érkezést, de az utak tömve voltak. Tudtam, hogy vihar tart errefelé, de a Halküón eléggé el van vágva mindentől. Semmi tévé, semmi sajtó. Nem tudtam, hogy ilyen hatalmas, és már ennyire közel van. – Kisimított egy hajtincset a szeméből. – Floridában még nem volt annyira gáz, de ahogy Alabama felé közeledtem, egyre rosszabb lett. Megálltam, hogy tankoljak, és már az első benzinkúton sem volt üzemanyag. A második helyen húsz percet álltam sorba.

– Nem lep meg. Körbe-körbe halad, úgyhogy New Orleanstől Floridáig mindenhol nagy a készültség. Most azt gondolják, Mississippi kapja a legrosszabbat, sokan el is hagyták a várost. Valószínűleg te voltál az egyetlen, aki a vihar felé tartott.

Jenna bólintott, és szorosabban ölelte Walsht az ölében.

– Az autópálya-rendőrség megállított, amikor az I–10-esen lehajtottam. Megkérdezték, hova megyek, és miért, és javasolták, hogy gondoljam meg magam. Mondtam, hogy nem fogom.

Betsy fölnevetett.

– És csak simán hagyták, hogy továbbhajts?

– Mondtam nekik, hogy két kislány vár rám. – Betsy felé fordult. – És a nővérem. És hogy tudomásul vettem a kockázatokat, de akkor is odamegyek.

~

A következő néhány óra kaotikus volt. Ty befejezte a fejést, és akkor lépett be a hátsó ajtón, amikor a szél felerősödött.

– A teheneket kivittük a legelőre, és mindenki hazament. Most már nincs mit tenni, mint várni.

Betsy segített Tynak bezárni és rögzíteni a zsalukat oldalt és hátul, miközben a lányok egyik ölből a másikba vándoroltak, és közben a játékokat cserélgették. Mivel korán keltek, és délután nem aludtak, a pihenés hiánya miatt kissé túlpörögtek.

Jenna az időjárás-előrejelzések között próbált eligazodni, és igyekezett minden játékban benne lenni, amit a lányok odahoztak: kincskereső, bújócska, ugróiskola és minden más. Hozták a színezőket, a krétáikat és a puzzle-t is. Mintha egyetlen rohanós délután alatt próbálnának bepótolni két hónapot. Betsy és Ty a tévéhez tapadtak, és az ablakból ellenőrizték az egyre hosszabbá és intenzívebbé váló esősávokat.

Amikor kemény szavak kíséretében a harmadik figyelmeztetés jött arról, hogy bármikor elmehet az áram, Ty felállt, odament Betsyhez, és a lépcső aljához hívta. Odahajolt hozzá.

– Vagy a földön alszunk, vagy lehozzuk föntről a matracokat. Nem lennék nyugodt, ha fent aludnánk. Heves a szél, a fák pedig öregek.

Amíg Jenna felvitte a lányokat, hogy előkészülhessenek a lefekvéshez, addig Ty és Betsy lehozta a matracokat és néhány hálózsákot a nappaliba. A matracokat a lépcső alatt a falnak támasztották, és Betsy takarókat és párnákat halmozott oda, azt remélve, hogy a lányok nem elővigyázatosságnak tartják majd, hanem egy vicces éjszakai táborozásnak.

Amikor az utolsó párnát is lehozta, Ty odaállt mögé.

– És hogy vagy? – Meleg tenyerét a hátára tette.

– Jól. Előkészítettem a zseblámpákat, és van egy csomó elemünk. Gyertyánk is van, ha kellene. – Az ujján sorolta tovább. – Amíg kint voltál az istállóban, megpróbáltam előkészíteni a kert védelmét. A tyúkokért pedig majd imádkozunk. De jó lett volna, ha…

Ty a vállára tette a kezét, és maga felé fordította.

– Bets, mindent megtettünk, amit csak lehetett. Azt akarom tudni, te hogy vagy? – Lassan, megfontoltan mondta ki a szavakat.

Betsy mély, reszkető lélegzetet vett, majd kifújta.

– Jól vagyok. Csak legyünk túl a ma éjszakán, és majd minden kitisztul. Feszült vagyok ettől az egésztől. – Körbemutatott, ami utalhatott egyszerre a viharra, a házra és a benne tartózkodó emberekre.

Ty homlokon csókolta, az ablakot pedig heves eső kezdte verni.

– Tudom. Én is ideges vagyok, hogy mire ébredünk holnap. – Átölelte, és állát megtámasztotta a fején. – De akármi lesz is, te és én átvészeljük.

Betsy felnézett rá.

– Tudom.

~

Az este folyamán Betsy a fél szemét Jennán tartotta. Látta, milyen gyöngéden bánik Addie-vel és Walshsal, együtt nevetnek, hozzájuk ér. A testtartása lezser volt, a mindig látható keménységnek és védekezésnek nyoma sem látszott rajta. Arra gondolt, hogy talán már régen eltűnt. Betsy még mindig úgy hitte, hogy Jenna ugyanaz a lány, aki évekkel ezelőtt volt, amikor utoljára töltöttek több időt együtt, és talán úgy változott meg, hogy igazán észre sem vehette. Persze az is lehet, hogy a nyár változtatta meg ennyire.

Az otthoni sürgés-forgás közepette Jenna mesélt Betsynek a Halküónról, az ottani szállásáról, a tóról és néhány fotójáról. Betsy pedig elmondta Jennának, hogy a lányok milyen felfedezéseket tettek a farmon, hogy mennyire imádják Rosie-t, és hogy utaztak a Gatorral.

Közben tudta jól, hogy ennek a több mint két hónapnak a legfontosabb történéseiről egyikük sem ejtett szót.

A sok hallgatás és félreértés úgy ékelte közéjük magát, mint egy élő, lélegző állat. Betsynek nem volt kétsége afelől, hogy lesz, amit soha nem mondanak ki, ami ott marad csöndesen a lelkük mélyén, de attól tartott, ha nem öntik az érzéseiket szavakba még most, ma este, akkor elveszítik az egyetlen esélyt, és valami örökre megtörik köztük.

Amikor a lányok megéheztek, Jenna fölvetette, hogy készít valamit vacsorára.

– Csak szendvicset vagy valami hasonlót.

– Megcsinálom – vágta rá Betsy, és már nyitotta is a hűtő ajtaját.

– Ne, kérlek! Engedd meg!

Betsy hátralépett. A lányok felmásztak a magas székekre, és figyelték, ahogy Jenna kenyeret, pulykafelvágottat, almát és répaszeleteket vesz elő.

A telefonja olykor megcsörrent vagy üzenetet jelzett. Odament, megnézte, de aztán visszatért ahhoz, amit éppen csinált, nem nagyon foglalkozott azzal, ki keresi éppen. Amikor a lányok végre kifáradtak a vihar és az anyjuk visszatérése miatti izgalmaktól, lefektette őket a lépcső melletti matracokra. Puszit adott az arcukra, és addig suttogott a fülükbe, míg el nem aludtak.

Bár a vihar kint egyre erősebbé vált, Jenna nyugodtnak tűnt.

~

Ty éjjel tizenegykor még mindig ébren volt, fel-alá járkált a házban, és a makacsul északi irányba haladó piros jelet figyelte az időjárástérképen. A szél odakint már üvöltött, a fákat tépázta, a földön ágak hevertek. Betsy egyszer csak felfigyelt arra, amit az egyik meteorológus mondott: a vihar iránya továbbra sem jósolható meg pontosan, ha ilyen tempóban halad észak felé, újra kell gondolniuk, amit a partra éréséről korábban mondtak.

Ty feje hirtelen lecsuklott, majd azonnal felriadt. Betsy megsimította az arcát.

– Menj, és feküdj le egy kicsit. Ha történne valami, fölkeltelek.

– Tudod, hogy az ilyen zűrös éjszakákon nem tudok aludni.

– Akkor csak menj, és pihenj le egy kicsit. Szükséged lesz rá, ki tudja, mi lesz holnap.

Erre Ty feltette a lábát a kanapéra.

– De te is megpróbálsz aludni egy kicsit?

Betsy Jennára pillantott, aki kezében egy bögre teával a konyhában ült, és a lépcső mellett alvó Addie-t és Walsht figyelte.

– Talán később. Még körülnézek, hogy minden rendben van-e.

A veranda felőli ablakokon nem volt zsalu. Betsy odament, hogy szemügyre vegye a kinti káoszt. A tyúkólt fedő ponyva – amin visszatükröződtek a távolban cikázó szapora villámok – egyik sarkát kibontotta a szél. Betsy remélte, hogy a tyúkok az ól közepére, a fészkükbe húzódtak. Ha a ponyva többi része stabil marad, jó eséllyel megússzák a dolgot. Arra viszont gondolni sem mert, hogy a fő megélhetésüket jelentő tehenek mennyire meg lehetnek rémülve kint a hátsó legelőn. A csorda a korábbi hurrikánokat is túlélte.

A tévében futó időjárás-jelentésben a piros jel még mindig nem a szárazföld fölött járt, de a viharos széllökésekből, amik meg-megrázták a csikorgó-recsegő házat, arra lehetett következtetni, hogy az Ingrid itt kopogtat a szomszédban. Semmit sem tehettek. Miközben ők biztonságban voltak bent a házban, az odakint tomboló vihar félelmetes szürkészöld villámokat szórt a farmra.

Az üvöltő szél ellenére a lányok békésen aludtak. Ty a kanapén fekve virrasztott egy darabig, majd végül feje a díszpárnára hanyatlott, és elbóbiskolt. Csak Betsy és Jenna vették észre, hogy elment az áram.

Harminckilenc

Jenna

A sötét házban ülve, miközben a kint tomboló szelet hallgatta, Jenna arra gondolt, hogy Nashville-ben egyszer sem volt része ilyen félelmetes viharban. Betsy fogott néhány gyertyát, és a gyufával együtt az asztal közepére tette. Ahogy a gyufa sercenése nyomán a lángok életre keltek, Jenna úgy érezte, enyhül a köztük lévő feszültség.

Betsy elővett egy üveg bort a konyhaszekrényből, majd fogott két poharat is, és töltött.

– Szerintem ez ránk fér.

Az egyiket odaadta a húgának, majd leült vele szemben az asztalhoz.

Jenna kezébe vette a poharat, és simogatni kezdte. A tapintása hűvös volt. Felnézett, és látta, hogy Betsy iszik egy kortyot, közben pedig lehunyja a szemét. Ahogy őt nézte, szomorúság, megbánás és gyöngédség öntötte el a szívét. Ugyanígy érzett, amikor ő és a szüleik Jenna seattle-i útjáról beszéltek. Akkoriban fogalma sem volt, hogyan öntse szavakba a benne lévő kusza érzelmeket.

Ma éjjel, ennyi évvel később még mindig nem volt biztos benne, hogy sikerül, de meg kellett próbálnia.

– Hoztam neked valamit.

Benyúlt a táskájába, és egy vékony, ezüstös színű képkeretet vett elő, amit a Sunset Kávézó melletti boltban vásárolt. A keretben lévő fényképen két ciprusfa fonódott egymásba. Akárcsak az Addie-től kapott lila-kék zseníliadrót karkötőben, két egyforma méretű és vastagságú vonal ölelkezett össze. A két fa így voltaképpen eggyé vált, egymás támogatása nélkül képtelenek lettek volna tovább élni.

– Jenna, ez fantasztikus! – Betsy végigsimított a kép üvegén. – Ezt te csináltad?

Jenna bólintott.

– Elmulasztottam a születésnapodat. Szerettem volna valami különlegeset hozni, de…

– Ez épp elég különleges. És tökéletes. Köszönöm!

Odakint a tornác tetejének csapódott valami. Elhallgattak, mert arra számítottak, hogy a zaj felébreszti a lányokat, de ők zavartalanul aludtak tovább.

– Örülsz, hogy elmentél a Halküónba?

Betsy belekortyolt a borba, és a pohár fölött Jennára pillantott.

Ő lassan bólintott.

– Igen. Ha nem mentem volna el, még mindig úgy gondolnám, hogy a legjobb rész belőlem örökre elveszett.

– És most?

– Most? Most látom, hogy mire vagyok képes. Biztos hülyén hangzik, de büszke vagyok magamra. – Elmosolyodott. – Tudom, nektek nagyon nehéz volt, hogy olyan sokáig rátok hagytam a lányokat, de ez az idő segített nekem, hogy tisztába kerüljek magammal. Megmutatta, ki vagyok. Hogy több vagyok, mint egy lány, aki kétszer bekapta a legyet, és egy kávézóban dolgozik.

– Így láttad magad?

Jenna mosolygott.

– Hát, az ellenkezőjét nem nagyon bizonyította semmi…

– Jenna, én mindig is tudtam, hogy sokkal többre vagy képes.

– Még akkor is, ha anya nem így látta?

– Szerintem ő… – Betsy felsóhajtott, a konyhapultra könyökölt, és kezébe temette az állát. – Nem igazán tudom, mit akart.

– Én azt tudom, hogy mit nem akart. Utálta, hogy fotózást és művészetelméletet tanulok, ahelyett hogy a marketinget és a statisztikát választottam volna, mint te. Mindig tudtomra adta, hogy te hozod a jó döntéseket. Én, a második gyerek pedig kilógok a sorból, és folyton csalódást okozok nekik.

Jenna gyűlölte, hogy ezek a szavak elhagyják a száját, de itt volt az esély: most vagy soha. Szerette volna kimondani az érzéseit, hogy Betsyvel egyszer és mindenkorra tisztázzák ezeket a dolgokat, és továbbléphessenek. Azt akarta, hogy olyan biztonságos közelséget érezzenek egymás iránt, mint régen.

Betsy kivette a hajgumit, és végigsimított kócos haján.

– Tévedsz. – Újra összefogta a haját.

– Hogy érted?

– Miután elköltöztél Wyomingba, felhívott, hogy megkérdezze, beszéltem-e veled, hívtalak-e, és hogy vagy. Azt hiszem, rájött, hogy rosszul bánt veled, de túl büszke volt ahhoz, hogy ő maga keressen, hogy ezt tisztázzátok. De rengeteget sírt.

– Sokat sírt?

Betsy bólintott.

– Hallottam a telefonban. Teljesen összetört azért, mert elmentél, és azért is, mert neki ebben nagy szerepe volt.

– Én nem… Én…

Olyan volt, mintha Betsy egy másik nőről, és nem az ő rideg, távolságtartó, tudomány iránt elkötelezett anyjukról beszélt volna. Vajon ő miért nem látta ezt az oldalát soha?

– Így volt. Különlegesnek tartott téged.

– De te voltál az, aki mindent jól csinált. Te kaptad az összes jó jegyet, az elismeréseket, neked jutottak a rendes srácok, akik a kimenő vége előtt tíz perccel mindig hazahoztak. Te ilyen voltál, de én nem.

– Ha azt hiszed, én voltam a tökéletes gyerek, hát tévedsz. – Betsy fölnevetett. – Emlékszel, milyen állásom lett volna a diploma után? A Prescott Brandingnél? Emlékszel a nyári gyakornoki munkára, a nem hivatalos állásinterjúkra?

– Persze. Tulajdonképpen már azelőtt fölvettek, hogy elvégezted volna a középiskolát.

– Így van. Visszamondtam az állást Ty miatt.

– Te… Hogy micsoda? Azt hittem, az az álommelód!

Betsy bólintott.

– Tényleg az volt, mármint akkor, amikor még úgy akartam karriert választani, hogy azzal anyu és apu le tudják nyűgözni a barátaikat. Egy nap rájöttem, hogy az út ott áll előttem, semmi más dolgom, mint hogy kövessem, úgyhogy ezt is tettem. Kiválasztottam a megfelelő szakot, a megfelelő tárgyakat, jó jegyeket szereztem, és minden nyáron a Prescottnál dolgoztam. Tökéletes állás lett volna, de nem voltam benne szívvel-lélekkel. És amikor Tyt megismertem, mi sem volt egyszerűbb, mint feladni az egészet.

– Hű! – álmélkodott Jenna. – Anyu és apu mit szóltak? És hogyhogy én nem tudtam erről az egészről? Azt hittem, nem jött össze, vagy hogy valaki más kapta meg a cégen belül.

Betsy vállat vont.

– Te épp a következő nagy kalandoddal voltál elfoglalva. Nem gondoltam, hogy különösebben érdekelne, mi zajlik otthon.

– De nem így volt!

Igazság szerint azonban éppen ez volt a helyzet. Arra koncentrált, hogy ő mit akar, dacolt a szülei elvárásaival, és ennek az volt az ára, hogy fogalma sem volt, mi zajlik a nővére életében.

– Eléggé kiborultak, gondolhatod. Az aranyos kis Betsy mindent felrúg. Ráadásul hozzámegy egy farmerhez! – Halványan elmosolyodott. – De tudod, mit? Abban a pillanatban, amikor megmondtam nekik, hogy ezerszer inkább Tyt választom, mint azt a munkát Birminghamben, szabadnak éreztem magam. Emlékszem, arra gondoltam, ilyen érzés lehet Jennának lenni. Hogy hagyod a fenébe a szabályokat, és inkább a szívedet követed. – Kis időre elhallgatott, és lassan pörgetni kezdte a borospoharat maga előtt. – Azt hiszem, mindig is irigyeltelek azért, hogy azt tetted, amire vágytál, anélkül hogy attól tartottál volna, helyes-e. Bárcsak én is előbb kezdtem volna!

Jenna megtámasztotta az állát.

– És tessék, én pedig egész életemben féltékeny voltam arra, mennyire tökéletes vagy. És hogy anyu és apu mennyire rajonganak érted.

– Hát, a rajongásnak egy időre vége szakadt. Azt hittem, anyu még az esküvőre sem jön el, de apu végül rábeszélte.

Jenna a fejét ingatta.

– Mintha egy olyan családról hallanék, amit nem is ismerek. De hát ez jár cserébe azért, hogy a nyakamba vettem az országot, és mindent és mindenkit magam mögött hagytam.

Betsy közelebb hajolt Jennához, és ujjával megkocogtatta a konyhapultot.

– És hát látod, hiába követtem az összes szabályt, és cselekedtem helyesen, ez volt az egyetlen alkalom, amikor igazán észrevett. Persze ezt közben nem így láttam, vagy ha így láttam volna, akkor sem ismerem be; mint ahogy te sem vallottad volna be azt, hogy a szökéseid, a késéseid, vagy az, hogy elmentél Wyomingba csakis azt a célt szolgálták, hogy végre odafigyeljen rád, és lásson téged. Ugyanazt akartuk mindketten, csak más-más eszközökkel. Te lázadtál, én pedig igyekeztem tökéletes lenni.

– Aztán egyszer csak abbahagytad.

Betsy bólintott.

– Pontosan. És szuper érzés volt ellene menni a szabályoknak.

Az ég odakint hatalmasat dörrent, mire mindketten összerezzentek.

A köztük lévő gyertya lángja táncolni kezdett, vonagló, imbolygó árnyékokat vetve a falra. A fel-felvillanó fény megvilágította a Betsy arcán tükröződő ezerféle érzelmet.

Jenna épp nyitotta volna a száját, hogy valamit mondjon, de ebben a pillanatban hatalmas dörrenés hallatszott odakintről, mire Walsh ijedten felsírt. Jenna azonnal felpattant a székről, és odaugrott a matrachoz.

– Csss… – Simogatni kezdte Walsh haját. – Minden rendben.

A kislány nem nyitotta ki a szemét, és amikor az oldalára fordult, Jenna tudta, hogy sikerült megnyugtatnia. Walsh arca kisimult.

A hátsó ajtó nyitva volt, és Jenna érezte, ahogy a hűvös levegő beáramlik. Csöndesen esett az eső, ami az elmúlt néhány órában tapasztalt özönvízhez képest meglepő volt. Betsy a tornácon ült a sötétben, és amikor Jenna véletlenül belerúgott valamibe, odafordult.

– Mindjárt hozzászokik a szemed. – Megpaskolta a mellette lévő helyet, Jenna pedig leült.

– Vége? – kérdezte.

Betsy megrázta a fejét.

– Ez a szeme. Ilyenkor furcsa ez a nyugalom, de aztán lecsap a vihar második oldala is. De az általában nem olyan erős, mint az első. Odabent minden rendben?

– Igen, jól vannak. Ty is alszik.

– Akkor jó. Holnap rengeteg dolga lesz. Kell neki ez a pihenés. – Megdörzsölte a szemét. – Nekünk is le kellene feküdnünk.

A távolban felvijjogott egy sziréna, az úton pedig néhány autót láttak elhajtani.

– Ez jó jel. Legalább az utakat megnyitották.

A felhők eltakarták a holdat, így lehetetlen volt megmondani, mekkora a kár. Jenna hatalmas, letört ágakat látott az udvaron, a tyúkól oldalához pedig mintha valami nagy fémtárgy csapódott volna, de a háztól távolabb nem látott el.

Ki tudja, mi van messzebb?

– Ez nem tűnik annyira vészesnek. Szerinted nincs olyan nagy baj?

– Nehéz megjósolni. De legalább a fák nem dőltek a házra. Ty ettől tartott.

Jenna ültében kinyújtotta a lábát maga elé, fejét pedig hátrahajtotta a párnára. A levegő eső és ázott föld szagát árasztotta. Kissé sós illata volt.

– És most, hogy hazamentek, mihez kezdtek, te és a lányok?

– Idefelé felhívtam a főnökömet. A pasi, akit fölvettek helyettem, kilépett, úgyhogy pont embert keresnek, aki a beosztásokat összehangolja. Mondtam, hogy ha visszavesznek, azonnal tudok kezdeni. – Betsyre pillantott. – Fizetésemelést is kértem.

– Hogy mi?

– Tudom, tudom. Otthagytam a munkámat két hónapra, és még van képem fizetésemelést követelni. De kockáztattam. Ő pedig igent mondott.

Betsy fölnevetett.

– Szerintem ez jórészt taktika, nehogy megint lelépjek. De nem érdekel, miért egyezett bele, a lényeg, hogy megtette.

– Ez jó.

Jenna bólintott.

– Viszont keresni fogok valami mellékállást is. Talán egy galériánál vagy egy fotóstúdióban. Valami olyasmit, amit tudok csinálni, míg a lányok iskolában vannak. Ez lesz a kezdet, aztán majd meglátjuk.

Betsy mosolygott.

– Ez nagyszerű! Úgy tűnik, a dolgok visszatérnek a rendes kerékvágásba. – Kis időre elhallgatott. – Így is tervezted?

Jenna biztos volt benne, hogy Betsy szívesen folytatná a kérdezősködést. És ez érthető is volt, hiszen amikor elindult a Halküónba, leghőbb vágya a változás volt. Most pedig mintha visszatérne ugyanabba az életbe, amit azelőtt élt.

– Eleinte azt akartam, hogy minden teljesen másmilyen legyen, én is, és a körülöttem lévő dolgok is. Úgy éreztem, kell valami, ami felráz, és visszaröpít abba az életbe, amiről úgy gondoltam, hogy régen jó volt nekem. – Elbizonytalanodott, de itt volt az ideje, hogy teljesen őszinte legyen. – Meg is volt rá az esélyem. Arra, hogy elmenjek és újra kezdjem valahol máshol.

Betsy rámeredt.

– Hogy érted azt, hogy újra kezdd valahol máshol?

– Gregorynak felajánlottak egy állást Kaliforniában, és megkért, hogy legyek az asszisztense. – Nagyot nyelt. – Elgondolkodtam rajta, de nem telt sok időbe rájönnöm, hogy a legjobb dolog az életemben, az egyetlen dolog, amit soha nem adnék fel, az Addie és Walsh. Ők voltak a leghelyesebb döntés az életemben, és nem hagyhatom őket cserben. Mindent értük teszek. Úgyhogy a kérdésedre válaszolva azt mondhatom, néhány dolog tán ugyanolyan lesz, mint azelőtt, de én már nem vagyok ugyanaz az ember, mint amikor eljöttem Nashville-ből. Most valami átmeneti állapot következik.

Egy darabig hallgattak.

– Látszik rajtad a változás. Már akkor észrevettem, amikor délután kiszálltál a kocsiból. Amikor júniusban megérkeztél, zűrösnek tűntél. Idegesnek. Ettől én is feszült lettem.

– Az voltam, igen. De már elmúlt.

– Belőlem is. És már nem aggódom miattatok. Te jó anya vagy. Ha ezen a nyáron tanultam valamit, az éppen ez. És hát azt is megtapasztaltam, hogyan kell két ilyen kisgyereket életben tartani.

Jenna mosolygott.

– Szerintem nagyszerűen csináltad. Valahányszor beszéltem velük, úgy tűnt, csodásan érzik magukat.

– De nem mondtam el mindent. Egyszer elvesztettem Walsht. És majdnem megfullasztottam őket az egészben hagyott szőlőszemekkel, mert nem tudtam, hogy te félbevágod. Fogalmam sem volt, mit tegyek, amikor nem akartak lefeküdni. Megértettem, hogy te egymagad mennyi mindenért vagy felelős. Hogy ez mekkora felelősséggel jár.

Jenna a fejét ingatva nevetett.

– Elvesztetted Walsht?

– Kint volt a legelőn, és megpróbált elindítani egy traktort. Én meg azt hittem, hogy az udvaron játszik Addie-vel. Szökdösős kis jószág!

– Hát igen.

– Biztos azt gondolod, hogy nem gondoskodsz róluk megfelelően, de ez nem igaz. Rutint vittél az életükbe. Szabályokat és rendszert. Boldogok, kedvesek és jószívűek. Jók. Ahogy te is.

Jenna szorosan lehunyta a szemét, a nővére szavai nyugtatóak, gyógyítóak és felszabadítóak voltak egyszerre.

Az eső hevesebben kezdett esni, a fejük fölött az egyik sötét ágon ciripelni kezdett egy kabóca. Jenna felállt, és követte Betsyt a házba, majd halkan becsukták az ajtót maguk mögött. Mialatt odakint voltak, Ty leköltözött a földre a lányok matraca mellé. Egyik kezével Walshét fogta, a másikat a feje alá tette párnának.

Betsy fogta a heverő végében várakozó hálózsákokat és párnákat, Jenna pedig leterített egy takarót a matrac másik oldalára. Egymás mellé tették a párnáikat, és kinyitották a hálózsákokat. Jenna hasra feküdt, állát a kezén nyugtatta. Betsy ugyanígy tett, és csak nézték egymást a sötétben.

– Kéne egy kis csokipuding – suttogta Jenna.

Betsy halkan felkuncogott. Addie fészkelődni kezdett, mire odanyúlt, és feljebb húzta a takaróját. Jenna szíve belesajdult a mozdulatba. Betsy mindig olyan volt, akár a kőszikla. Egy oázis, a biztos pont, ahova mindig visszatérhetett. Csodálatos anya lenne.

– Betsy – súgta Jenna. – Nem tudtam rólad és Tyról. Az orvosokról sem. Ty pár napja mondta el a telefonban.

Betsy visszafeküdt, és Jenna felé fordult.

– Én csak… annyira sajnálom. Nem kellett volna megkérnem arra, hogy vigyázz a lányokra. Nem lett volna szabad elvárnom tőled, hogy ezt megoldd helyettem.

Betsy megrázta a fejét.

– Nincs semmi baj. Jó volt velük töltenem egy kis időt. Nekem és Tynak is.

– Csodás vagy, ugye, tudod? Ha egyszer felnövök, olyan akarok lenni, mint te. – Közelebb húzódott hozzá, és fejét Betsy párnájára tette.

– Te pedig őrült vagy, ugye tudod?

Ő is megmozdult, az arcuk szinte összeért.

Jenna mosolygott.

– Igen, tudom.

Negyven

Betsy

39. számú hurrikánriasztás. Az Ingrid trópusi viharrá enyhült, és Florida északnyugati részét érintve északi és északkeleti irányban halad tovább. Az A11-re és a Mississippi–Alabama államhatárokra kiadott figyelmeztetéseket visszavonták. A vihar 22 kilométer per óra sebességgel halad, a következő 24 órában a szél tovább gyengül. A vihar nyomában derült az ég.

Amikor Betsy kinyitotta a szemét, nem volt benne biztos, mire ébredt fel. Egy hangra? Kopogásra? Ébresztőórára? A matrac másik oldaláról mozgást és nyögdécselést hallott, Ty is felült, a szemét dörzsölte, és próbálta kimasszírozni nyakából a merevséget.

A Ty oldalán még mindig alvó Addie egyik lába lelógott.

Betsy mellett Jenna feküdt összegömbölyödve, az ölében Walsh, aki éjszaka bizonyára bemászott az anyja hálózsákjába. A fejét Jenna álla alá dugta.

Betsy és Ty a matrac fölött egymásra pillantottak. Kora hajnalban, mielőtt az úton megindulna az autóforgalom, és mindent betöltene a láncfűrész zaja, minden csöndes volt. Az egyetlen apró zaj Walsh szuszogása és a játszószoba mennyezetéről hallatszó ventilátor zúgása volt. Miközben aludtak, visszajött az áram.

– Főzök kávét – suttogta Betsy.

Míg a kávéra vártak, és az erős, aromás illat lassan betöltötte a konyhát, Ty átölelte Betsyt, aki hozzábújt, és mélyet sóhajtott. A zsaluk zárva voltak, úgyhogy egyelőre lehetetlen volt megmondani, hogy az Ingrid milyen rombolást hagyott maga után. Ty egy pillanat múlva kibontakozott az ölelésből.

– Ha tovább várunk, akkor sem lesz jobb. Megyek, megnézem, mi van odakint.

A férfi kinyitotta a hátsó ajtót, és óvatosan megtették az első lépéseket kifelé. Betsy rögtön megszámolt négy kidőlt fát, a kocsibehajtón egy kajak hevert oldalra dőlve, ami nem az övék volt, az udvaron pedig tetőcserepek hevertek szanaszét. Bár a gyepet ágak borították mindenütt, az udvar közepén álló nagy tölgyfa, úgy tűnt, különösebb sérülés nélkül úszta meg a tombolást. Egyedül a hinta hiányzott; a deszkát tartó kötelek csonkán lógtak a fáról.

Onnan, ahol álltak, úgy látszott, hogy az istálló is egyben van, de Betsy tudta, hogy Ty minden egyes sarkot át fog vizsgálni.

– Ki kell mennem a legelőre. – Odafordult Betsyhez. – Mondd meg Jennának, hogy még nem indulhat el. Először meg kell tudnunk, milyen állapotban vannak az utak.

– Nekem is ugyanez jutott eszembe. Megmondom.

– Amint tudok, jövök, de eltarthat egy darabig. Te mit fogsz csinálni?

Betsy felhúzta a szemöldökét.

– Hát, biztos nem kávézgatok majd, miközben te dolgozol.

– Rendben… Csak azt hittem, ma kicsit lazábbra akarod venni a napodat…

Betsy mosolygott. Ty esetlenül próbálta megtalálni a megfelelő szavakat, és elkerülni azokat a mondatokat, amik szerinte érzelmileg rosszul hatnának rá.

– Munkára készen állok, főnök. Mehetünk!

– Értettem.

Kinyújtotta felé a kezét, majd együtt elindultak az istállóba. Ahogy a törmeléken lépkedtek, a cipőjük süppedő lábnyomokat hagyott a vizes füvön.

~

Másnap Betsy az 59-esen követte Jenna autóját az autópályáig. Már a farmon elbúcsúztak egymástól, ölelkeztek, amennyit csak lehetett, és útravalóul ellátták egymást mindenféle bölcsességekkel. Betsy kivett a keserédes emlékeket őrző üvegéből két szív alakú követ. Befestette aranyszínűre, és amikor megszáradt, odaadta a lányoknak.

– Amikor hazaértek, és újra kezditek a gyűjtést, ez lehet az első darab.

Addie elkerekedett szemmel rámosolygott.

– Majd kiválogatjuk a legszebbeket, és elküldjük neked.

– Csodásan hangzik.

Olyan sok mindent szeretett volna még mondani ezeknek a kislányoknak, hogy mindent megköszönjön, de túl fiatalok voltak, és boldogok, hogy az anyjukkal lehetnek, és végre hazamehetnek. Semmi szükség nem volt rá, hogy egy felnőtt nő kiöntse nekik a szívét, pedig Betsy évek óta most érezte magát először teljesnek.

Ty is átölelte Jennát, majd lehajolt a lányokhoz, és halkan mondott nekik valamit. Betsy arcán két könnycsepp gördült le. Letörölte a kezével, majd ő is átölelte a húgát.

– Elkísérlek egy darabig kocsival, rendben?

– Nem kell ezt tenned. Minden rendben lesz.

– Tudom, de biztos akarok lenni benne. Már eldöntöttem.

Jenna mosolygott.

– Köszönöm. Ezt is, és azt is, hogy vigyáztál rájuk. – A lányok felé biccentett, akik épp bemásztak a hátsó ülésre. – És mindenért.

Jenna megállt az I–10-esre forduló kanyar jelzőlámpájánál. Betsy a saját autójában várt. Mikor a lámpa zöldre váltott, Jenna dudált, majd három ablakon kilógó kar kezdett hevesen integetni felé. Betsy is intett, majd megfordult, és hazafelé vette az irányt.

Kint az istállóban Ty éppen a reggeli fejést végezte. Tegnap a legelőn 216 tehenet talált ott, ahol a vihar előtt hagyta őket. Kettő eltűnt, azokat még meg kell keresni. A csordának biztosan beletelik egy kis időbe, hogy megnyugodjon, és visszaszokjon a napi rutinba, de ahhoz képest, hogy min mentek keresztül, egész jó állapotban voltak.

– Kicsit később kezdtük, mint ahogy szerettem volna, vagy ami nekik jó lenne, de most legalább boldogok – mondta Ty. – Holnaptól visszatérünk a szokásos menetrendhez.

Odament Betsyhez, megcsókolta a homlokát, és olyan szorosan ölelte át, mintha attól tartana, hogy elhúzódik tőle. De a fiatalasszony nem akart elhúzódni. Sőt, kezdte úgy érezni, hogy szép lassan újra magára talál, és hogy a világa apró darabkái hosszú idő után a helyükre kerülnek. Beleolvadt az ölelésbe. Ty pedig erősen tartotta, akár egy szikla.

Negyvenegy

Jenna

Pár héttel később Jenna a Nashville-i Művészeti Galéria előtt parkoló autójában ült, és túlságosan idegesnek érezte magát ahhoz, hogy kiszálljon. Napokkal azután, hogy a Halküónból visszajött, egy hirtelen ötlettől vezérelve megpályázott egy fotóasszisztensi állást anélkül, hogy belegondolt volna, van-e esélye, vagy hogy elég bátor-e ahhoz, hogy kipróbálja magát.

– Ez remek! – mondta neki Delores. Miután hazajöttek Nashville-be, Delores újra átjött esténként, miután a lányok lefeküdtek. Koccintottak. – Büszke vagyok rád, kedvesem!

Jenna is büszkének érezte magát. Kicsit izgatott volt, ami – azután, hogy kapott egy e-mailt, amiben interjúra hívták – még inkább felerősödött benne. Most viszont, ahogy a csillogó üvegépületre pillantott, határtalan idegességet érzett. Hogy is képzelhette ezt? Ő, Jenna Sawyer, akinek még diplomája sincs, és csak egyetlen nyári fotós képzést tud felmutatni, mégis mit keres egy ilyen állásinterjún?

Hátrasimította haját az arcából, majd vett egy mély levegőt.

Gyerünk, Jenna! Szállj ki a kocsiból! Mielőtt meggondolhatta volna magát, kinyitotta az ajtót, megragadta a táskáját, és belépett a hűvös, légkondicionált előtérbe.

– Köszönöm, hogy ilyen korán ide tudott fáradni erre az interjúra! – mondta neki a múzeum igazgatója, miközben az előtér túlsó végében lévő nagy, tágas irodája felé kísérte. – Egy új installációt fogunk beállítani ma délelőtt, úgyhogy ez volt az egyetlen időpont, amikor el tudtam szabadulni néhány nyugodt percre.

Leült, és az asztal másik oldalán lévő hellyel kínálta.

– A Halküón Alkotóközösség?

Ahogy az önéletrajzát tanulmányozta, Jenna kételkedést hallott a hangjából kicsengeni.

– Igen, uram. Közép-Floridában van, közel a partokhoz.

– Ó, igen, jól ismerem. Azok közül néhányan, akik itt kiállítanak, szintén jártak a Halküónban. És ahogy látom, Gregory Gallowayjel dolgozott. – Tollával koppantott egyet az íróasztalon, majd ránézett. – Sokan sok mindent odaadnának azért, hogy egy nyarat eltölthessenek az irányítása alatt. Gondolom, rengeteget tanult tőle.

Jenna mély levegőt vett, és bólintott.

– Igen. Sokkal többet, mint gondoltam volna. Ez… megváltoztatta az életemet.

Az igazgató felvonta a szemöldökét.

– Én is úgy látom.

Fél órával később Jenna mosolyogva sétált ki a napfénybe. Az interjú jól sikerült. Nagyon jól. Ki tudja, Gregorynak mennyi része volt ebben.

Hazafelé úton úgy döntött, megáll a Full Cupnál. Ma szabadnapos volt, de még nem volt alkalma szót váltani Marióval és néhány másik baristával, akikkel korábban együtt dolgozott. A műszakjai újabban tízkor kezdődtek, a kávézó addigra tele volt, és nem adódott alkalom a csevegésre.

Elöl talált is egy parkolóhelyet, és mielőtt kiszállt, hogy a parkolódíjat bedobja, megnézte, mennyi az idő.

Negyed tíz. Ahogy a bejárat felé közeledett, látta, hogy Mario a pultban áll, és épp egy fehér hajú cowboycsizmás nőnek készít valamilyen tejszínhabos csodát. Az egyik barista, akit nem ismert, épp az egyik vendéget szólította. Valaki pedig hátul lábujjhegyre állva igyekezett elérni egy sziruposüveget a felső polcon. Kinyitotta az ajtót, és azonnal oda akart menni a pulthoz, hogy megszólítsa az ismerőseit, de akaratlanul is körbenézett a helyiségben.

Vagy talán nem is akaratlanul. Ha őszinte akart lenni magához, el kellett ismernie, hogy egy konkrét embert kutatott a tekintetével.

Miután körbepillantott, megállapította, hogy nincs ott. Talán elvitelre kérte a kávét. Vagy talán már nem is jár ide.

Integetni kezdett Mariónak, és ebben a pillanatban a hátsó asztaloknál néhány nő felállt, mert indulni készült. Ahogy a bejárat felé haladva a szemetesbe dobták a süteménymaradékokat és a rúzsfoltos szalvétákat, Jenna megpillantotta őt. Háttal ült az ajtónak, és sebesen üzenetet pötyögött a telefonjába. A telefonján és egy halomnyi papíron kívül az asztala üres volt.

Mario megköszörülte a torkát. Jenna fölemelte a kezét, majd a szájáról azt lehetett leolvasni: Bocsi! A fiú erre vágott egy grimaszt, Jenna pedig elindult a helyiség hátsó részébe.

Habozott, mielőtt megszólalt volna. A férfi még mindig neki háttal ült, ha most feltűnés nélkül távozna, észre sem venné. De még így hátulról nézve is jó érzést keltett benne. Biztonságot. Mintha hazaért volna hozzá.

– Sam?

A férfi megfordult. Az arcán lassan mosoly terült el.

– Hozhatok neked egy kávét?

Negyvenkettő

Betsy

A vihar utáni hetekben Betsy elhanyagolta a kertet. A farmon rengeteg egyéb tennivaló akadt: el kellett takarítani és elhordani a törmeléket, megtalálni a két hiányzó tehenet és a kóbor kajak gazdáját. Segíteni kellett azoknak a szomszédoknak is, akiknek a háza nem volt olyan szerencsés, mint az övék. A heves viharban a kertre rádőlt egy fa, három helyen megrongálta a léckerítést, a veteményest pedig fakéregszilánkok és nedves falevelek borították. A többi munka mellett egyszerűbbnek tűnt úgy hagyni, és majd később nekiállni.

Ám ma, ahogy a ház felé tartott, és elhaladt a kert mellett, a sötét, nedves föld hívogatni kezdte. Arra gondolt, hogy csak gyorsan megnézi, mi az, ami egyáltalán túlélte, aztán azon kapta magát, hogy már fél órája térdel a sorok mellett, és puszta kézzel dobálja ki a faágakat és az egyéb szemetet a kertből.

Épp megállt pihenni egy kicsit a tölgyfa árnyékában, amikor hallotta, hogy a veranda ajtaja nyílik, majd becsapódik. Elmosolyodott.

Ty jött ki, hogy megnézze, mit csinál. Amikor odaért, látta, hogy hozott neki egy pohár vizet.

– Ne feledd, mit mondott az orvos! Nem szabad túlterhelned magad.

– Tudom. – Ivott egy kortyot. – Azt mondta, tartsam alacsonyan a stresszszintemet. A kertészkedés éppenhogy kevés stresszel jár. Neked pedig abba kell hagynod az aggódást. Nem első alkalommal csináljuk ezt.

– Tudom, tudom. – Odanyúlt, és lesöpört az arcáról egy kis piszkot. – De amikor arra van szükséged, azt akarom, hogy pihenj!

– Fogok. A szavamat adom. De most engedd, hogy helyrehozzam a kertemet!

– Igenis, asszonyom!

Betsy még mindig nem hitte el, hogy képes volt összeszedni magát, és visszamenni dr. Fieldshez. Vagy hogy épp Ty volt az, aki fölvetette ezt neki.

– Sok minden történt, amióta utoljára nála jártunk – mondta neki. – Most már erősebbek vagyunk. Adjunk még egy esélyt a dolognak!

Betsy vonakodott attól, hogy újra abban a tompa színekkel és suttogásokkal teli váróban kelljen időznie, irtózott a vérvételektől, a vizeletmintáktól és az ott dolgozók óvatos optimizmusától. De végül engedett Ty megérzésének, és belevágtak egy újabb méhen belüli megtermékenyítésbe. Pont olyan furcsa és bizarr volt, mint az előző három alkalommal, de most nevetve léptek ki az irodából, nem olyan nehéz szívvel, mint korábban. Ty elvitte LuLuhoz egy korai vacsorára, garnélás szendvicset ettek, és táncoltak a countryzenére.

Az eredményt csak egy hét múlva fogják megtudni, ám míg legutóbb a körmét is lerágta idegességében, most nyugodtnak érezte magát. Akárhogy alakul is, velük minden rendben lesz.

Épp az utolsó sorhoz ért a kertben, amikor kisütött a nap, és ekkor észrevett valami különöset.

Ahogy közelebb ment, látta, hogy a földből egy apró, világoszöld hajtás bújik elő. A kis rügy, ha csak pár centivel odébb próbálkozott volna, útját állta volna a kidőlt fa, amit még el kell vinniük onnan. De a hajtás a korábbi vihar dacára kiküzdötte magát a kusza indák és a fakéregtörmelék közül, és csak állt ott büszkén és peckesen.

Betsy pontosan tudta, melyik növény bizonyult ilyen életképesnek. Ő és a lányok még a vihar előtt arra a helyre őszikikerics-gumókat dugdostak. Addie tette a gumókat a földbe, Walsh pedig betemette.

A rügy, a halvány élet jele a romokon, törékenynek tűnt. Szerette volna megóvni, kiszedni a földből, és bevinni a házba, ahol semmi baja nem eshet. Elképzelte, ahogy a konyhaasztal közepén álló tejfehér vázában a zöld szár csodás lila virágba borul, és ez naponta emlékezteti majd arra, hogy az élet mennyire szép és értékes.

De épp, amikor markába zárta volna a kis növénykezdeményt, megtorpant. A csíra, ami túlélte az időjárás viszontagságait és a vihart, erősnek és egészségesnek látszott. Már bebizonyította, mire képes. Betsy elhúzta a kezét. Ez az apró rügy egyedül is boldogulni fog.

~

Aznap este vacsora után Tyjal kiültek a verandára a hintaágyba. A sötétben szentjánosbogarak fénylettek, és a kabócák épphogy csak rákezdtek esti koncertjükre. Ahogy ringatták magukat, Betsy a Mexikói-öblöt kegyetlenül fenyegető hurrikánra gondolt. Hetekkel azelőtt, hogy partot ért volna, még csak egy port és szaharai homokot felkavaró apró szélfúvás volt Afrika partjainál. Az óceán fölé érve úgy terült szét, ahogy a tej ömlik ki egy túltöltött vödörből.

Aztán az Atlanti-óceán meleg vize úgy kavarta és rázta fel ezt a lágy szellőt, mint valami üstben fortyogó folyadékot. Fergeteggé formálta. Dühödt, fortyogó, félelmetes erővé.

Ami aztán, amikor partot ért, az összes haragját kiadta magából, és ahogy egyre beljebb haladt, pusztulást és káoszt hagyott maga mögött mindenütt.

A nyomában ugyanakkor – meglepő módon – szépség és új élet is fakadt. A kert talajából apró zöld hajtás bújt elő. A sötétben felcsillant a remény.

Köszönetnyilvánítás

Most már mindennél jobban értem, mekkora dolog az, amikor egy falu – egy lelkes, odaadó, bölcs közösség – mindent megtesz azért, hogy egy könyv eljusson a világ pódiumára.

Köszönettel tartozom az egész Thomas Nelson családnak, főleg Amanda Bosticnak, Allison Carternek, Paul Fishernek, Kristen Goldennek, Jodi Hughes-nak, Kristen Ingebretsonnak, Karli Jacksonnak és Becky Mondsnak. Köszönöm Allisonnak és Kristen G.-nek, hogy a tengernyi kérdésemre válaszoltak, és segítettek eligazodni a könyvkiadás, a marketing és úgy általában, az írói lét számomra új világában. Köszönöm, Karli, hogy olyan hihetetlenül megfontoltan, alaposan olvastad, és körültekintő szerkesztői munkáddal segítetted A hurrikán évét, Jodi, neked pedig azt, hogy amikor Karli hiányzott, beugrottál a könyv munkálataiba, és odafigyeltél rám. Kristen I., köszönet a csodás könyvborítóért. Julee Schwarzburgnak köszönöm a gondos és szórakoztató szerkesztői megjegyzéseket. Köszönöm az egész értékesítő csapatnak, hogy könyvem az egész ország könyvesboltjaiba eljuthatott. Köszönöm az okos és bölcs ügynökömnek, Karen Solemnek, hogy mindig biztatott, és az idegességemet képes volt néhány nyugodt szóval leszerelni.

Köszönet a barátaimnak az Alabama Writers Connectnél:

Doug Bullock, Michael Cavert, Nancy Dorman-Hichson, Anna Gresham, Chuck Measel, Denise Trimm és Jennifer Walker-Journey. Köszönöm a bátorításotokat, amikor éppen arra volt szükségem. A segítségetek nélkül nem lettem volna képes ilyen mélyre merülni ebben a történetben, és A hurrikán éve ezáltal csak erősebb lett. A bort legközelebb én állom.

Köszönet a barátaimnak, akik olvasták a könyv korai változatait, és megjegyzéseikkel elősegítették a folytatást: Anna Gresham, Ella Olson, Sarah Beth Cobb. Nagyon hálás vagyok Will Gilmernek az Alabamában lévő Lamar megyei Gilmer Tehenészettől, valamint Kerra Middletonnak és Robert Midletonnak a mississippi Moss Point-beli Middleton Farmról, hogy válaszoltak a tehenekkel, viharokkal, tejgazdálkodással kapcsolatos kérdéseimre. Rengeteg hasznos információt kaptam, ha mégis tévedtem valamiben, az nem az én hibám, hanem a tiétek!

Köszönöm minden könyves bloggernek, könyvklubnak és kritikusnak, hogy eljuttatták a Menedék című könyvem hírét az új olvasókhoz. Ez hatalmas segítség minden szerzőnek, főleg az olyan kezdőknek, mint én, a kitüntető figyelmetek megtiszteltetés volt számomra. Külön köszönet illeti Kristy Barrettet, Barbara Bost, Jen Cannont, Dena Charltont, Danielle Felicianót, Kellye Garrettet, és a 17 Scribes közösségét, Holly Hamblint, Lisa Munley-t, Jenny O’Reagant, Laura Rasht, Kristen Swansont és Jessi Tarbetet. Köszönöm az ország minden könyvesboltjának és könyvtárának, hogy a Menedék ott lehet a polcaikon. Remélem, A hurrikán éve legalább ekkora tetszést arat ezekben a körökben, és az olvasóknál is.

Köszönöm Eric Holsombacknek, hogy megválaszolta a fényképezőgépekkel és a sötétszobában zajló folyamatokkal kapcsolatos rengeteg kérdésemet. Köszönöm Laura McLeodnak és az édesanyámnak, Kaye Kofflernek, hogy folyamatosan tájékoztattak a Dél-Alabamában zajló eseményekről. Anna Gresham, köszönöm a közös gondolkodást, nevetést és az egész életünkön át tartó beszélgetéseket. Boldog vagyok, hogy rám találtál a Facebookon.

Köszönöm helyes kis családomnak: Mattnek, Kate-nak és Selának. Köszönöm, hogy elviseltétek a papírkupacokat és a házat elborító post-itokat, vagy hogy elengedtetek, amikor erre volt szükségem, hogy kigondoljam a szereplőket és más dolgokat, és hogy megoszthattam veletek ennek az őrült könyvírásos dolognak az összes izgalmát és örömét. Hálás vagyok a távolabbi, mindig támogató, vicces és szerető családtagjaimnak is: Randy és Kaye Koffler, Joe és Charlotte Denton, Jake és Leigh Koffler, William és Connie Seale, valamint minden Koffler, Roll, Handwerger, Crane és Kirby. Köszönöm mindenkinek, aki elolvasta a Menedéket, és időt szánt arra, hogy elmondta nekem, mennyire tetszett, valamint beszélt róla a barátainak és másoknak.

Köszönöm Dani Shapiro írónak a bátorítást és azt a bölcsességet, ami a Still Writing című könyvéből árad. Az író szakmai szenvedéseiről és örömeiről szóló esszéi segítettek át azokon az időszakokon, amikor úgy éreztem, képtelen vagyok befejezni a regényt.

Habár, amióta az eszemet tudom, könyvek közelében éltem, a regényírás olyan feladat volt, amiről sosem gondoltam volna, hogy kipróbálom. Köszönöm a lehetőséget Istennek, imádkozom, hogy a jövőben is olyan történeteket írhassak, amik szórakoztatóak, és azt az érzést kelthetik az olvasókban, hogy van hová tartozniuk, és meghallgatják őket.

A szerzőről

Lauren K. Denton, aki Alabamában, Mobile-ban született és nőtt fel, jelenleg férjével és két lányával Birmingham mellett, Homewoodban él. A regényírás mellett havi rendszerességgel ír cikkeket az életről, a hitről és a szülőség szórakoztató és nehéz oldaláról. Olykor szívesen tölti az idejét a tengerparton a családja és egy kupac könyv társaságában. Az USA Today szerint a Menedék című regénye tette az egyik legsikeresebb elsőkönyves szerzővé.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Lauren K. Denton: Hurricane Season
Thomas Nelson
is a registered trademark of HarperCollins Christian Publishing, Inc.

Copyright © Lauren K. Denton, 2018
A kiadás a HarperCollins Christian Publishing divíziója, a Thomas Nelson engedélyével készült.

Hungarian translation © Oroszlán Anikó, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadja a Pioneer Books Könyvkiadó Kft., 2022
2040 Budaörs, Ébner György köz 4.
kiado@alexandra.hu
www.pioneerbooks.hu
www.moobius.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Gimes Katalin
A borítót Tóth Gábor tervezte

{1} A homokdollár a tengerisünök egyik fajtája; a lapos testű állatkák mészváza gyakran megtalálható a tengerpartokon. (A ford.)

Table of Contents

Egy

Betsy

Kettő

Jenna

Három

Jenna

Négy

Ty

Öt

Betsy

Hat

Betsy

Hét

Ty

Nyolc

Betsy

Kilenc

Betsy

Tíz

Jenna

Tizenegy

Betsy

Tizenkettő

Ty

Tizenhárom

Jenna

Tizennégy

Betsy

Tizenöt

Betsy

Tizenhat

Jenna

Tizenhét

Jenna

Tizennyolc

Ty

Tizenkilenc

Jenna

Húsz

Betsy

Huszonegy

Ty

Huszonkettő

Betsy

Huszonhárom

Jenna

Huszonnégy

Betsy

Huszonöt

Ty

Huszonhat

Betsy

Huszonhét

Jenna

Huszonnyolc

Betsy

Huszonkilenc

Ty

Harminc

Jenna

Harmincegy

Betsy

Harminckettő

Betsy

Harminchárom

Betsy

Harmincnégy

Jenna

Harmincöt

Betsy

Harminchat

Jenna

Harminchét

Ty

Harmincnyolc

Betsy

Harminckilenc

Jenna

Negyven

Betsy

Negyvenegy

Jenna

Negyvenkettő

Betsy

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Kolofon