I shoot from the hip and keep a stiff upper lip.

AC/DC

Bevezető

Készítettem neked egypár dolgot, Hűséges Olvasóm; itt vannak kirakva eléd a holdfényben. De mielőtt szemügyre vennéd portékámat, ezeket a kis kézműves remekeket, beszélgessünk róluk egy kicsit, jó? Hamar végzünk. Gyere, ülj ide mellém. Húzódj közelebb. Nem harapok.

Illetve… régóta ismerjük egymást, és gyanítom, hogy tudod, ez nem egészen így van.

Igaz?

I

Talán nem is hinnéd, milyen sokan kérdezik tőlem, hogy miért írok még mindig novellát. Egyszerű a válasz: azért, mert nekem örömet szerez, és mert szórakoztatásra termettem. Gitárosnak nem vagyok valami jó, szteppelni végképp nem tudok, ez viszont megy. Úgyhogy csinálom.

Természetemnél fogva regényíró vagyok, ez nem vitás, és kiváltképp kedvelem a hosszú regényt, amelybe belemerülhet író és olvasó, és a fikciónak esélye van már-már valóságos világgá válnia. Amikor egy hosszú könyv jól sikerül, író és olvasó nem csupán viszonyt folytatnak, hanem házasságot kötnek egymással. Amikor valaki hozzám írt olvasói levelében sajnálkozik, hogy a Végítélet vagy a 11.22.63 végére ért, úgy érzem, az a könyv jól sikerült.

De van, ami a rövidebb, intenzívebb élmény mellett szól. Felvillanyozó, sőt néha megrázó tud lenni, mint amikor egy idegennel keringőzöl, akivel soha többé nem fogsz találkozni, vagy csókolózol a sötétben, vagy egy zsibvásárban az ócska pokrócon gyönyörű régiségre bukkansz. A novellásköteteimmel én bizony mindig utcai árusnak érzem magam, olyannak, aki csak éjféli órán boltol. Kirakom az árumat: tessék, Olvasóm, válogass. De figyelmeztetlek, légy óvatos, mert némelyik darab veszélyes. Lidércnyomás lakozik egyikben-másikban, és nem tudod kiverni őket a fejedből, miközben félálomban forgolódsz és sehogy sem érted, hogyhogy nyitva a gardróbajtó, mikor te egészen biztosan becsuktad.

II

Őszintén szólva nem mindig fekszik nekem a rövid próza által megkövetelt szigorú fegyelem. A novella akrobatikus ügyességet kíván, amire csak fárasztó gyakorlással lehet szert tenni. Keserves munka úgy megírni egy szöveget, hogy könnyedén olvastassa magát, mondják a szakértők, és ez így is van. Egy apró baki, ami fölött regényben simán átsiklunk, novellában már ordító hiba. Szigorú fegyelemre van szükség. Az írónak le kell mondania a hívogató mellékösvényekről, és meg kell maradnia a fő csapáson.

Képességeim korlátait novellaírás közben érzem a legjobban. Érzem, hogy nem fog menni, a lelkem legmélyén ott a félelem, hogy nem leszek képes eljutni a nagyszerű ötlettől a benne rejlő lehetőségek maradéktalan kiaknázásáig. Egyszerűbben szólva, a kezem alól kikerülő írást végül soha nem találom olyan jónak, mint amilyennek az ötlet rémlett, mikor egyszer csak felbukkant a tudattalanomból, és olyan izgalomba hozott, hogy azt gondoltam: Hű, ezt most rögtön meg kell írnom!

Néha azért egész jókat írok. És olykor előfordul, hogy a végeredmény még túl is tesz az eredeti elgondoláson. Azt imádom. A legnehezebb valahogy hozzákezdeni a nyavalyáshoz, és gyanítom, hogy sok írójelölt, tele jobbnál jobb ötletekkel, végül is ezért nem ragad tollat vagy billentyűzetet. Olyasmi ez, mint a hidegindítás. A motor először nem is kerreg, csak nyög egyet. De ha tovább próbálkozol (és az aksi nem merült le), a motor bepöccen… eleinte dadog… aztán simán jár.

Vannak itt elbeszélések (például a Nyári mennydörgés), amelyeket pillanatnyi ihletből azonnal meg kellett írnom, félretéve az éppen készülő regényemet. Mások, mint A 81-es mérföldkőnél, évtizedekig vártak türelmesen a sorukra. A jó elbeszéléshez azonban így is, úgy is szigorú összpontosításra van szükség. A regényírás kicsit olyan, mint a baseball: egy meccs addig tart, ameddig kell, ha húsz inning, hát annyi. A novellaírás ezzel szemben inkább a kosárlabdához vagy a futballhoz hasonlatos: nemcsak az ellenféllel küzdesz, hanem az idő is szorít.

Ha az ember fikciót ír, legyen az hosszú vagy rövid, mindig van hová fejlődnie. Az adóbevallásomban lehetek hivatásos író, de alkotói szempontból igenis amatőr vagyok, még mindig tanulom a mesterséget. Valamennyien így vagyunk ezzel. Minden írással töltött nap tanulóidő, s egyben küzdés valami újért. Nincs lazsálás. Az ember a tehetségét – ami egy fix adottság – gyarapítani ugyan nem tudja, de képes lehet szinten tartani. Legalábbis szerintem.

És, hé! Még mindig imádom csinálni.

III

Itt van hát a portékám, Hűséges Olvasó. Ma éjjel igazán változatos a kínálat – egy autónak látszó szörny (à la Christine), egy ember, aki gyászjelentésekkel gyilkol, egy e-könyv-olvasó, amely párhuzamos világokra nyit ablakot, és persze az örök favorit, az emberiség végpusztulása. Olyankor szeretem árulni a holmimat, amikor a többiek már rég hazamentek, lélek se jár az utcán, és hideg holdfény vetül a város szurdokaira. Akkor szeretek kirakodni a pokrócomra.

Sok beszédnek sok az alja. Most már talán vennél valamit, ugye? Minden, amit itt látsz, kézműves termék, és bár egytől egyig szeretem őket, örömest megválok tőlük, hiszen kimondottan neked készültek. Tessék csak, nézegesd, de kérlek, légy óvatos.

A legjobbaknak foguk van.

2014. augusztus 6.

BERTA ÁDÁM FORDÍTÁSA

Amikor tizenkilenc évesen a Maine-i Egyetemre jártam, gyakran vezettem Oronótól a parányi Durhamig, amelyet a könyveimben általában Harlow-ként szerepeltetek. Ezt az utat nagyjából minden harmadik hétvégén megtettem, többnyire azért, hogy meglátogassam a barátnőmet, és olykor anyámat is. Egy ’61-es Ford kombim volt, soros hathengeres, háromfokozatú kormányváltóval (ha nem tudod, miről van szó, kérdezd meg az apádtól). A kocsit használtan kaptam David bátyámtól.

Azokban az időkben az I–95 még nem volt olyan forgalmas, és miután a munka ünnepe véget ért, és a nyári népek visszatértek a dolgos hétköznapjaikhoz, egészen hosszú szakaszokon is ijesztően üressé vált. Akkoriban persze még mobil sem volt. Ha lerobbant a járgányod, két dolgot tehettél: vagy megjavítottad te magad, vagy pedig vártál egy irgalmas szamaritánust, aki volt olyan szíves, és elvitt a legközelebbi műhelyig.

A százötven mérföldes autókázások alatt kitaláltam egy horrorsztorit a 85-ös mérföldnél lévő pihenőhelyről a Gardiner és Lewistown közötti abszolút senkiföldjén. Meg voltam győződve róla, hogy ha a kocsim tényleg bemondja az unalmast, akkor erre biztosan ezen a helyen kerül sor. Könnyen el tudtam képzelni, ahogy a járgány magányosan és elhagyatva gubbaszt a leállósávban. Vajon megállt volna valaki, hogy megnézze, jól van-e a sofőr? Hogy nem görnyed-e esetleg haldokolva a volánra egy szívroham következtében? Hát persze hogy megálltak volna. Irgalmas szamaritánusok mindenütt vannak, különösen az ilyen félreeső vidékeken. Azok, akik errefelé laknak, figyelnek egymásra.

De mi van akkor, gondoltam, ha a régi kombim csak egy csali? Egy szörnyűséges csapda, amit az óvatlanoknak állítottak? Úgy véltem, ebből pompás kis történetet lehetne kanyarítani, és így is történt. A szövegnek a „Pihenőhely a 85-ös mérföldkőnél” címet adtam. Sosem dolgoztam át, és nem is jelentettem meg, ugyanis elvesztettem. Akkoriban elég rendszeresen narkóztam, és hajlamos voltam elhagyni mindenfélét. Beleértve, legalábbis rövid időszakokra, az eszemet is.

Ugorjunk előre negyven évet. Habár a huszonegyedik században már jóval többen furikáznak a Maine állambeli I–95-ös úton, a munka ünnepét követően most is ugyanúgy megcsappan a forgalom, és a megszorítások miatt az állam számos pihenőövezetet is kénytelen volt bezárni. A lewistoni kijárat közelében lévő állomást a benzinkúttal és a Burger Kinggel (ahol egykor annyi Whoppert elfogyasztottam) szintén bezárták. A hely üresen áll, és a ki- és bejáratai fölé függesztett „TILOS A BELÉPÉS!” jelzéseknek köszönhetően napról napra gyászosabbnak tűnik. A parkolót a nehéz telek is meggyötörték, a repedéseken keresztül pedig zavartalanul tör utat magának a gaz.

Egyik nap, amikor elhaladtam mellette, eszembe jutott a régi történetem, és eldöntöttem, hogy újra megírom. Mivel az elhagyatott pihenőhely valamivel délebbre volt a félelmetes 85-ös mérföldkőtől, meg kellett változtatnom a címet. Minden egyéb nagyjából úgy maradt, ahogy volt. Ha az egykori autópálya-oázis talán menthetetlenül elsüllyedt is a múltban – akárcsak a régi Ford kombi, az egykori barátnőm, és számos rossz szokásom is –, azért a történet megmaradt. És, be kell valljam, ez az egyik kedvencem.

A 81-es mérföldkőnél

1. PETE SIMMONS (’07-ES HUFFY)

– Nem jöhetsz velünk.

George halkan beszélt, noha a többi haverja – tizenkét-tizenhárom éves srácok a környékről, akik Fingós Kalózoknak nevezték magukat – már a háztömb túloldalán volt, és rá vártak. Nem tűntek türelmesnek. – Túl veszélyes.

– De én nem félek – felelte Pete. Eltökéltnek hangzott, noha tényleg félt, legalábbis egy kicsit. George és a barátai a tekeklub mögött lévő homokozóba tartottak, hogy a Normie Therriault által kitalált játékot űzzék. Normie volt a Fingós Kalózok vezetője, a játékot pedig A Pokol Ejtőernyőseinek nevezte el. A lényege az volt, hogy az ember teljes sebességgel átteker a sóderrel felszórt gödör széléig vezető padkán, miközben azt üvöltözi, hogy „a Kalózok a legkirályabbak!”, majd az utolsó pillanatban leugrik a nyeregből. Ez általában háromméternyi zuhanással járt, és noha az ember elvileg puhára érkezett, valószínű volt, hogy előbb vagy utóbb valaki a homok helyett a murvás részen landol, ahol jó eséllyel eltörheti a karját vagy a bokáját. Ezzel Pete is tisztában volt (ahogyan azzal is, hogy miért éppen ettől lesz izgalmas a dolog). Ha ez bekövetkezik, és a szülők rájönnek, hogy mit műveltek, akkor a Pokol Ejtőernyőseinek befellegzett. Egyelőre azonban zavartalanul folytathatták a játékot – mint mindig, természetesen ezúttal is sisak nélkül.

George-nak mindenesetre volt annyi esze, hogy ne engedje az öccsét részt venni a játékban; Pete az ő gondjaira volt bízva, amíg a szüleik munkában voltak. Ha Pete összetöri a Huffy márkájú bicaját, George egy hétig búcsút inthetett volna a szabadidejének. Ha a kisöccse eltöri a karját, a büntetése máris egy hónapra növekszik. Ha, ne adj’ isten, a nyakát szegi, valószínűleg addig nem engedik ki a szobájából, amíg be nem iratkozik a kollégiumba.

Azonkívül kedvelte a kis pisist.

– Foglald el magad valamivel – mondta George. – Pár óra múlva visszajövök.

– De mivel foglaljam el magam? – kérdezte Pete. Tavaszi szünet volt, és a saját barátai, akiket az anyukája „életkorban hozzá illőnek” tartott, mind másutt múlatták az időt. Néhányan Orlandóba utaztak a Disney Worldbe; ha ez Pete eszébe jutott, a szívét máris megtöltötte az irigység és a féltékenység – alattomos egy kotyvalék volt, de valahogy mégis jólesett az íze.

– Csak maradj nyugton – mondta George. – Menj el a boltba, vagy valami. – A zsebébe süllyesztette a kezét, és kihalászott két összegyűrődött egydollárost. – Nesze, itt egy kis zseton.

Pete a pénzre pillantott. – Jesszus, ebből vehetek egy Corvette-et. Vagy kettőt.

– Igyekezz, Simmons, különben itt hagyunk! – kiabált Normie.

– Jövök! – kiáltott vissza George, majd ismét lehalkítva a hangját visszafordult Pete-hez. – Csak vedd el, és fejezd be a rinyálást.

Pete elvette a pénzt. – Pedig a nagyítómat is magammal hoztam. Megmutattam volna nekik, hogy…

– Már mindannyian ezerszer látták a trükköt – mondta George, de amikor észrevette, hogy az öccse ajka lebiggyed, megpróbált enyhíteni a csalódottságán. – Amúgy meg pillants az égre, tökfej. Ilyen felhős időben nem lehet tüzet gyújtani a nagyítóval. Nyugi. Majd csatahajózunk a számítógépen, ha hazajöttem.

– Oké, kiscsibém! – kiáltott Normie. – Jó rejszolást!

– Indulnom kell – mondta George. – Tégy egy szívességet, és ne kerülj bajba. Maradj a környéken.

– Lehet, hogy eltöröd a gerinced, és egész életedre megbénulsz – mondta Pete, majd gyorsan ördögvillát mutatott és átköpött rajta, hogy semmivé tegye az átkot. – Sok szerencsét! – kiáltotta a bátyja után. – Ugrass a legmesszebbre!

George köszönésképpen még visszaintegetett fél kézzel, de nem fordult hátra. A saját bicaján pedálozott előre, egy nagy, régi Schwinnen, amit Pete lenyűgözőnek talált, de nem tudta megülni (egyszer megpróbálta, de a kocsifelhajtó felénél orra bukott). Pete figyelte, ahogy a testvére gyorsít az auburni külvárosi házak mellett, és utoléri a társait.

Egyedül maradt.

Kivette a nagyítóját a nyeregtáskából, és az alkarja fölé tartotta, de nem gyűjtött össze elég fényt, és forróságot sem érzett. Rosszkedvűen felpillantott az alacsonyan csüngő fellegekre, majd visszatette a nagyítót a helyére. Egy Richforth volt – igazán jó kis darab. Múlt karácsonyra kapta a hangyabolyos tudományos projektjéhez.

– Ez is a garázsban fogja végezni, hogy ott porosodjon – mondta az apja, de, noha a hangyabolyos projekt már februárban befejeződött (Pete és a társa, Tammy Witham kitűnő osztályzatot kaptak rá), Pete egyelőre még nem unta meg a nagyítót. Jól el tudott szórakozni azzal, hogy a hátsó udvarban lyukakat égetett a papírlapokra.

Ma azonban lemondhatott a mókáról. Ezen a napon a délután úgy nyújtózott előtte, mint egy végtelen sivatag. Hazamehet és tévézhet, ha akar, de az apja az összes érdekesebb csatornát blokkolta, miután észrevette, hogy George egyik nap a Gengszterkorzó-t nézte, ami tele van régimódi bűnözőkkel és fedetlen női keblekkel. Pete számítógépén is hasonló blokkoló volt, és egyelőre még nem jött rá, hogyan játssza ki, habár biztos volt benne, hogy sikerülni fog; csak idő kérdése volt.

Tehát, mi legyen?

– Most mi legyen? – motyogta magában, majd lassan hajtani kezdett a Murphy Street vége felé. – Most… mégis… mi a szar… legyen?

Túl kicsi ahhoz, hogy Pokol Ejtőernyőseit játsszon, mert az túl veszélyes. Micsoda pech. Azt remélte, hátha eszébe jut valami, amivel bebizonyíthatja George-nak, Normie-nak és a többi kalóznak, hogy még a kisgyerekek is szembe tudnak nézni a veszé…

És máris eszébe jutott, hogy mit kell tennie. Felfedezhetné az elhagyatott pihenőhelyet. Nem hitte, hogy a nagyobb kölykök tudnak róla, mert neki is csak egy vele egyidős, Craig Gagnonnak nevezett fiú szólt róla. Azt mondta, néhány másik tízéves sráccal volt arrafelé múlt ősszel. Persze lehet, hogy az egészet csak kitalálta, de Pete szerint nem kamuzott. Craig elég sok részletet is megosztott vele, és nem az a fajta fiú volt, akinek túlságosan élénk a fantáziája. Az igazat megvallva, nem volt sok sütnivalója.

Most, hogy a délután lassan értelmet nyert a számára, Pete máris gyorsabban hajtotta a pedált. A Murphy Street végén balra fordult a Hyacinthra. Senki sem volt a járdán, és nem jártak a kocsik sem. Rossignolék házából porszívó zümmögése szűrődött ki, máskülönben a környék olyan volt, mintha mindenki aludna vagy meghalt volna. Pete sejtette, hogy minden bizonnyal csak munkában vannak, akárcsak a saját szülei.

Egyenesen a Rosewood Terrace felé száguldott, és közben elhaladt a „ZSÁKUTCA” feliratú sárga jelzés alatt. Ezen a környéken már csak tucatnyi ház álldogált. Az utca végén drótkerítés húzódott végig, a kerítésen túl pedig sűrű aljnövényzet és bütykös, nemrégiben kisarjadt fák rengetege várakozott. Ahogy Pete közelebb ért a kerítéshez (és a közelben teljesen feleslegesen kitett „NEM FORGALMI ÚT” jelzéshez), abbahagyta a pedálozást, és lefékezett.

Homályosan ugyan, de tisztában volt vele, hogy habár ő úgy gondol George-ra és a többi Kalózra mint a Nagyfiúkra (és minden bizonnyal a Kalózok is így tekintettek magukra), mégsem ők voltak az igazi Nagyfiúk. Nem, az igazi Nagyfiúk azok a vagány srácok voltak, akiknek már jogsijuk és barátnőjük van. Az igazi Nagyfiúk gimibe jártak, szerettek italozni, füvet szívni, heavy metalt vagy hiphopot hallgattak, és naphosszat a csajukkal smároltak.

Kapóra jött nekik az elhagyatott pihenőhely.

Pete leszállt a Huffyról, és körbenézett, vajon észrevette-e valaki az érkezését. Senkit sem látott. Még az idegesítő Crosskill ikrek sem voltak sehol, akik a tanítási időn kívül egész nap tandemben ugróköteleztek a környéken. Pete számára kisebbfajta csoda volt, hogy nem látja a nyomukat.

Nem túl messze innen hallotta az I–95-ös úton déli irányba, Portland felé, vagy északra, Augustába hajtó kocsik monoton brrr-brrr hangjait.

Még akkor is, ha Craig igazat mondott, valószínűleg már megjavították a kerítést, gondolta Pete. Hiába, ez nem az ő napja.

De amikor közelebb ért, látta, hogy noha a kerítés úgy nézett ki, mintha egészben lenne, valójában jó ideje hozzá sem nyúltak. Valaki (talán egy Nagyfiú lehetett, aki azóta már bizonyára a Fiatal Felnőttek unalmas táborát gyarapítja) egyenes vonalban felülről lefelé átvágta a kerítést. Pete még egyszer körbenézett, majd a drótra helyezte a kezét, és óvatosan benyomta a kerítést. Arra számított, legalább némi ellenállásba ütközik majd, de a levágott kerítésdarab olyan könnyedén nyílt befelé, mint egy frissen olajozott kapu. Úgy tűnik, tényleg az Igazi Nagyfiúk használták. Nos, annál jobb.

Ha belegondolt, egész logikusnak tűnt a dolog. Lehet, hogy volt jogsijuk, de a 81-es mérföldkőnél lévő pihenőhely be- és kijáratát nagy, narancsszínű műanyag bólyák torlaszolták el, amilyeneket az autópályán dolgozó munkások használnak. Az elhagyatott parkoló feltöredezett járdájának repedéseiből magasba szökött a fű. Pete már ezerszer látta ezt a helyet, mivel az iskolabusz az I–95-ösön keresztül érte el a Laurelwoodból kivezető utakat, ahol reggelente őt is felvette, hogy elvigye a 3-as Számú Auburni Általános Iskolának – más nevén Alcatraznak – helyet adó Sabbatus Streetre.

Még emlékezett azokra az időkre, amikor a pihenőterület nyitva volt. Volt itt egy benzinkút, egy Burger King, egy TCBY fagyizó és egy Sbarro’s pizzázó. Aztán az egészet bezárták. Pete apja szerint túl sok ilyen pihenőhely működött az autópálya mellett, és az állam nem engedhette meg magának, hogy mindegyiket fenntartsa.

Átgurította a bicaját a résen, majd gondosan a helyére tette az alkalmi ajtót, míg a kerítés két oldalának drágakő alakú pontjai összeértek, és az egész ismét egésznek nézett ki. Aztán elindult a bokrok felé, ügyelve rá, nehogy a Huffyval törött üvegdarabokra guruljon (amiből a kerítésnek ezen az oldalán igencsak sok volt). Keresni kezdte, amiről úgy sejtette, hogy itt kell lennie; az átvágott kerítés legalábbis azt jelezte, hogy jó helyen jár.

És kisvártatva meg is találta: egy cigarettacsikkekkel, továbbá elhajított sörösüvegekkel és üdítősdobozokkal szegélyezett út volt, ami mélyen bevezetett a bozótba. Pete, még mindig a biciklijével az oldalán, követte a nyomvonalat. A magasra érő növények hamarosan elnyelték. A háta mögött a Rosewood Terrace házai egy újabb borús tavaszi délutánt aludtak át.

Miután eltűnt, olyan csend lett, mintha Pete Simmons sosem járt volna erre.

A drótkerítés és a pihenőterület közötti út Pete becslése szerint nagyjából fél mérföld lehetett. A Nagyfiúk nyomai mindenütt jelen voltak: fél tucat kisméretű barna üvegcse (kettő mellett még ott hevertek a mocsoktól borított kokós kanalak), üres chipseszacskók, egy tövisbokorra hajított csipkebugyi (Pete úgy érezte, mintha jó ideje, legalább ötven éve ott csüngene), és – bingó! – egy félig teli üveg Popov vodka, amin még rajta volt a csavarós kupak. Miután megtanakodta magával a dolgot, Pete betette a vodkásüveget a nyeregtáskájába a nagyítója, a Locke & Key legutóbbi száma és néhány darab, még bontatlan Oreo mellé.

Áttolta a bicaját egy lassú folyású kis csermelyen, és hopp, már el is érte a pihenőhely hátsó területét, ahol egy újabb drótkerítés húzódott, de szerencsére ezt is átvágták, és Pete könnyedén átslisszolt a nyíláson. Az ösvény magasba törő gizgazok között folytatódott a parkolóig, ahol egykor feltehetőleg a teherautók álltak meg. Az épület közelében húzódó járdaszegélyen néhány sötétebb négyszögre lett figyelmes; minden bizonnyal itt álltak régen a kukák. Pete leengedte a bicikli támasztékát, és leállította az egyik ilyen négyszög mellé.

A szíve megdobbant, ahogy arra gondolt, ami most következik. Betörés és behatolás, kispofám. Emiatt még börtönbe is kerülhetsz. De lehet-e szó betörésről akkor, ha talál egy nyitott ajtót, vagy az egyik lemez az ablak előtt túlságosan lazának bizonyul? Persze ez még így is behatolásnak számít, de ez vajon máris azt jelenti, hogy bűncselekményt követ el?

A lelke mélyén persze tudta, hogy a válasz igen, de úgy kalkulált, hogyha nem követ el valódi betörést, akkor valószínűleg nem kell börtönbe vonulnia. És egyébként is, nem a kaland miatt jött ide? Nem azért van itt, hogy aztán elbüszkélkedjen Normie-nak, George-nak és a többi Fingós Kalóznak?

Na jó, az igazat megvallva, félt. De legalább már nem unatkozott.

Megpróbálkozott az ajtóval, ami fölött az egyre halványabb „CSAK ALKALMAZOTTAKNAK” felirat díszelgett, de az bizony nem csupán zárva, hanem nagyon zárva volt – meg se moccant. Az ajtó mellett két ablak is volt, de egy pillantással felmérte, hogy rendesen bedeszkázták mindkettőt. Aztán eszébe jutott, hogy a drótkerítés is érintetlennek tűnt, pedig korántsem volt az, és úgy döntött, azért tesz egy próbát az ablakokkal. Hiába. Kissé még meg is könnyebbült. Nem az ő hibája, ha nem sikerül bejutnia.

Csakhogy… Az Igazi Nagyfiúk valahogy mégiscsak bejutottak. Biztos volt benne. De hogy csinálták? Az elülső oldalról? Onnan, ahol bárki megláthatta őket az autópályáról? Talán igen, ha éjszaka jöttek, mindenesetre Pete-nek a nappali világosságban nem volt kedve kipróbálni a dolgot. Bármelyik motoros, akinél volt egy mobil, megcsörgethette a 911-et, hogy bemondja: „Helló, csak gondoltam, szólok, hogy egy kiscsávó Kíváncsi Fáncsit játszik a 81-es mérföldkőnél lévő pihenőövezetnél. Tudják, ahol régen a Burger King volt.”

Inkább eltöröm a karom a Pokol Ejtőernyőseit játszva, semmint hogy haza kelljen telefonálnom az egyik hamuszürke rendőrkapitányságról. Sőt inkább törném el mindkét karom, és hagynám, hogy becsípje a pöcsömet a farmer zipzárja.

Na, azt azért mégsem.

Továbbment a teherfelhajtók felé, ahol ismét: bingó! A betonsziget sarkán többtucatnyi elnyomott cigarettacsikk hevert, és még további apró barna üvegcsék gyülekeztek királyuk, egy sötétzöld NyQuil üveg előtt. A raktár elülső része, ahová a nagyobb kamionok álltak be lerakodni, Pete-nek nagyjából szemmagasságig ért, de a cement már itt-ott szétmállott, és egy ügyes srác, különösen ha Chuck Taylor csukát viselt, könnyedén megvethette a lábát a hézagokban. Pete a magasba emelte a kezét, kitapogatta a fal tetejét, és… a többi, ahogy mondani szokás, már történelem.

A lerakodótér falára valaki vörössel a mostanra kifakult „EDWARD LITTLE A MENŐ, A VÖRÖS EDDIE-K A KIRÁLYOK!” üzenetet pingálta. Nem igaz, gondolta Pete. A Fingós Kalózok a királyok. Aztán körbenézett a magaslatról, elvigyorodott, majd fennhangon azt mondta: – Tulajdonképpen én vagyok a király! – Most, hogy itt állt az üres pihenőhely rejtett, hátsó részén, valóban így is érezte. Legalábbis egy ideig.

Miután visszamászott a talajra – csak hogy meggyőződjön róla, ezzel később nem lesz gond –, eszébe jutottak a nyeregtáskájában lévő holmik. Mindenféle tartalékok, ha úgy döntene, hogy itt tölti a délután további részét is, és még aprólékosabban felderítené a környéket. Töprengett, mit vigyen magával, míg végül lecsatolta a nyeregtáskát, és az egészet magához vette. Még a nagyító is jól jöhet. Zavaros képek jelentek meg lelki szemei előtt: egy kiskorú detektív gyilkosság áldozatára bukkan az elhagyatott pihenőhelyen, és még azelőtt megoldja a bűntényt, hogy az egyáltalán a rendőrség tudomására jutna. Már látta is magát, ahogy elmeséli a sztorit a leesett állal hallgató Kalózoknak, nem mulasztva el megjegyezni, hogy igazából egész könnyen ment a dolog. Gyerekjáték, drága haverkáim.

Hülyeség, persze, de azért vicces lenne eljátszani.

Feltette a táskát a fal tetejére (a fél üveg vodka miatt kellő körültekintéssel), majd maga is visszamászott. Az épületbe vezető, szétrozsdásodott fémajtó legalább négy méter magas volt, és alul nem egy, de rögtön két lakat is biztosította, ugyanakkor az egészbe egy emberi léptékű ajtót is vágtak. Pete megpróbálkozott a kilinccsel. Nem fordult el, és az ajtó sem mozdult meg, amikor megpróbálta benyomni vagy kihúzni, noha volt egy kis játéka. Sőt nem is kevés. Lepillantott, és látta, hogy egy faéket illesztettek az ajtó alá; elég nevetséges óvintézkedés volt, ha annak lehetett nevezni egyáltalán. Másrészről, mit is várhatott volna azoktól a narkótól és köptetősziruptól elborult srácoktól?

Pete kihúzta az éket, és amikor ismét megpróbálkozott az ajtóval, az nyikorogva kinyílt.

Az egykori Burger King nagy, elülső ablakait deszkák helyett dróthálóval fedték le, úgyhogy Pete a beszűrődő fényben jól fel tudta mérni a helyiséget. Az étkezőrészből az összes asztalt és fülkét eltávolították, a konyhai rész pedig nem volt több, mint egy homályos lyuk, amelynek falaiból helyenként vezetékek lógtak ki, és a mennyezet burkolata is itt-ott meglazult.

A hely azonban nem volt teljesen bútorozatlan, középütt ugyanis néhány kinyitható szék és két régi kempingasztal állt. Ezeken fél tucat mocskos hamutartó, több pakli zsíros römikártya, továbbá egy pókerzsetonokkal teli bádogdoboz állt. A falakat húsz-harminc, különféle magazinokból kivágott kép borította. Pete nagy érdeklődéssel fogott a tanulmányozásukhoz. Körülbelül tudta, hogy mi az a punci, és már látott néhányat az HBO-n és a CinemaSpankon (mielőtt még a szülei észbe kaptak, és korlátozták a prémium kábeltévék elérését), csakhogy ezek itt borotvált puncik voltak. Pete nem igazán tudta, mi ebben olyan különleges – a látvány kissé riasztónak tűnt a számára –, de azt gyanította, ha idősebb lesz, majd minden szépen a helyére kerül. Azonkívül a fedetlen cicik jócskán kárpótolták. A fedetlen cicik átkozottul csodálatosak voltak.

A sarokban, csakúgy, mint a kempingasztalokat, három szennyes matracot toltak össze, Pete-nek mindenesetre volt annyi sütnivalója, hogy kitalálja, ezen a helyen korántsem kártyázással múlatták az időt.

– Hadd lássam a puncid! – adta ki az utasítást a falon csüngő egyik Hustler-lánynak, majd kuncogni kezdett. Aztán így folytatta: – Hadd lássam a borotvált puncid! – és már hangosabban röhögött. Sajnálta, hogy Craig Gagnon nincs itt, habár a srác kissé bogaras volt. Biztosan egész nap röhögnének a borotvált puncik előtt.

Elindult, hogy körbenézzen, és olykor-olykor még kiengedett magából egy pezsgő nevetésbuborékot. Az egész pihenőhely nyirkos volt, ugyanakkor nem érezte hidegnek. A szag volt a legrosszabb: a cigarettafüst, a marihuána, a régi szesz és a falakban terjengő penész elegye. Pete mintha még romlott húst is érzett volna. Lehet, hogy a Roselli’sben vagy a Subwayben vásárolt szendvicsek maradványai voltak.

A pultnál, ahol az emberek egykor sorra rendelték a Whoppereket és Whalereket, Pete felfedezett a falon egy újabb posztert. Justin Biebert ábrázolta, amikor Beeb kábé tizenhat lehetett. A fogait feketére satírozták, az arca egyik oldalára pedig egy náci horogkereszt tetkót pingáltak. Homlokából vörös tintával odavarázsolt szarvak törtek elő, az arcából pedig dartsok álltak ki. A poszter fölötti falszakaszra nem mulasztották el feljegyezni a pontrendszert sem: SZÁJ 15 PONT, ORR 25 PONT, SZEMEK 30 PONT.

Pete kihúzta a dartsokat a poszterből, és az üres helyiségben visszabattyogott a földre mázolt fekete csíkig, amely mellett a „BEEB-VONAL” jelzés ékeskedett. Megállt a csík mögött, és vagy egy tucatszor megsorozta a posztert a nála lévő hat dartssal. Az utolsó próbálkozással százhuszonöt pontig jutott – úgy vélte, ez már egész szép eredmény. Elképzelte, hogy George és Normie Therriault megtapsolják.

Odament az egyik dróthálós ablakhoz, és szemügyre vette az odakinti betonszigeteket, ahol egykor a benzinkút állt, meg a mögöttük zajló forgalmat. Nem sok autó járt erre. Úgy vélte, ha beköszönt a nyár, az utak ismét megtelnek a turistákkal és a nyáron idejáró emberekkel, hacsak nem az apjának lesz igaza, és a benzin ára valóban felkúszik gallononként hét dollárra; ebben az esetben várhatóan mindenki otthon marad.

És most hogyan tovább? Eleget dartsozott, és elég hosszan bámulta a borotvált puncikat ahhoz, hogy az emlékük vele maradjon… na jó, ha nem is egy életre, de talán néhány hónapig. Azonkívül nem talált egyetlen megoldásra váró gyilkossági esetet sem. Hogyan tovább?

A vodka. Hát persze, ennek kell következnie! Belekortyol néhányszor, csak hogy bebizonyítsa, hogy bírja, és hogy ne kelljen blöffölnie, amikor majd elbüszkélkedik a kalandjaival. Ha ezzel is megvolt, összepakol, és visszatér a Murphy Streetre. Mindent megtett, hogy a délutánja érdekesnek tűnjön – sőt valódi izgalmakat is tartogasson –, de ha őszinte akart lenni, ez a hely nem kínált túl sokat a számára. Hiszen ez is csak egyike volt azoknak a világvégi, lepukkant épületeknek, ahová az Igazi Nagyfiúk kártyázni jártak, vagy azért, hogy kettesben lehessenek a csajukkal, vagy egyszerűen csak azért, hogy ne ázzanak meg, ha odakint rákezd az eső.

De az ital… Az már valami.

Elvitte a nyeregtáskáját a matracokig, majd leült, ügyelve rá, hogy elkerülje a nagy számban előforduló foltokat. Kivette a vodkásüveget, és komor érdeklődéssel vizsgálgatni kezdte a tartalmát. Tekintve, hogy még csak a tizenegyedik életévében járt, nem igazán fűlött a foga az efféle felnőtt élvezetekhez. Tavaly lenyúlta a nagyapja egyik cigijét, és elpöfékelte egy 7-Eleven bolt mögött. Pontosabban, elpöfékelte a feléig, aztán előredőlt, és olyan ellenállhatatlanul tört fel belőle az ebédje, hogy még a csukáira is jutott belőle. Azon a napon egy érdekes, noha kevéssé használható információval gazdagodott: a bab és a kolbász nem néznek ki túl vonzóan, amikor az ember megeszi őket, de legalább fincsik. Ezzel szemben amikor kijönnek, iszonyú gusztustalanul néznek ki, és még az ízük is borzalmas.

A teste azonnali és határozott elutasítása az American Spirittel szemben valószínűvé tette, hogy az itallal sem lesz több szerencséje – sőt könnyen lehet, hogy még rosszabbul jár. De ha nem próbálkozik meg legalább egy korttyal, akkor nem is lesz mivel eldicsekednie, hacsak nem akar füllenteni, viszont a bátyja, George, igencsak érzékeny kamuradarral rendelkezett, különösen, ha Pete-ről volt szó.

Lehet, hogy megint kidobom a taccsot, gondolta, majd azt mondta: – A jó hír, hogy ezen a helyen aligha én lennék az első, aki így jár.

Erre aztán megint felnevetett. Még akkor is nevetett, amikor lecsavarta a kupakot, és az orrához emelte az üveget. Volt némi szaga, bár nem túl erős. Lehet, hogy víz lötyögött benne vodka helyett, és a szag csak régről maradt benne. A szájához illesztette az üveg száját, részben remélve, hogy így van, részben, hogy még sincs így. Nem számított sokra, és bizonyosan nem akart lerészegedni, és esetleg kitörni a nyakát, amikor majd visszafelé lemászik a falon, de a kíváncsisága elég erősnek bizonyult. A szülei imádták az itókát.

– Bátraké a szerencse – mondta különösebb ok nélkül, majd belekortyolt az italba.

Az biztos, hogy nem víz volt. A leginkább forró, könnyű olajra emlékeztetett. Meglepetésében rögtön nyelt egyet, mire a vodka végigégette a torkát, majd egy kisebb robbanás kíséretében megállt a gyomrában.

– Asszta! – kiáltott fel Pete.

Könnyek gyűltek a szemébe. Úgy tartotta el magától az üveget, mintha az imént belemart volna. Ám a forróság a gyomrában máris enyhülni kezdett, és a következő pillanatban egész jól érezte magát. Nem érezte, hogy berúgott volna, és azt sem, hogy sürgősen rókáznia kellene. Most, hogy már tudta, mire számítson, ivott egy újabb kortyot. Forróság a szájában… Forróság a torkában… És aztán a gyomra mélyén is. Egész kellemes volt.

Bizsergés támadt a karjában és a kezében. Talán a nyakában is. Nem az a tűszúrás volt, ami zsibbadáskor fogja el az embert, ellenkezőleg, inkább olyan volt, mintha csak most kezdené érezni a tagjait.

Pete ismét a szájához emelte az üveget, de utána leeresztette. Más miatt is aggódhatott, nem csak azért, hogy a visszafelé úton a nyakát szegi, vagy összetöri a bringáját (egy pillanatra átfutott a fején, vajon letartóztathatják-e azért, mert részegen biciklizett, és arra jutott, hogy ez nagyon is előfordulhat). Egy dolog, hogy néhány korty vodkával már jól el lehet hencegni, de ha túl sokat iszik belőle, az apja és az anyja látni fogják rajta, amikor hazaérnek. Egy pillantás is elég, és tudni fogják, mi történt. Aligha segít, ha megpróbál józannak látszani. A szülei ittak, a barátaik is, és nemegyszer felöntöttek a garatra. Rögtön felismernék a jeleket.

Ráadásul még a félelmetes MÁSNAPOSSÁGGAL is szembe kellene néznie. Pete és George gyakran látták a szüleiket, ahogy kivörösödött szemmel és sápadtan vonszolják magukat a házban szombat és vasárnap reggelenként, tömik magukba a vitaminokat, rájuk szólnak, hogy halkítsák már le a tévét, a zene pedig totál verboten. A MÁSNAPOSSÁG a könnyed szórakozás tökéletes ellentéte volt.

Mindezt fontolóra véve úgy tűnt, egy utolsó korty még belefér.

Pete ezúttal valamivel nagyobbat húzott az üvegből, majd felkiáltott: – Három, kettő, egy… kilövés! – Ezen megint nevetnie kellett. Kissé elvarázsolva érezte magát, de kifejezetten kellemes volt. Hogy a dohányzásnak mi értelme van, azt nem érte fel ésszel, de hogy az alkoholnak – azt nagyon is.

Megtett néhány bizonytalan lépést, míg visszanyerte az egyensúlyát. – Ugráljatok abba a hülye homokozóba, ameddig csak akartok, mazsolák – mondta az üres étteremnek. – Én viszont spicces vagyok, és spiccesnek lenni kurvára izgalmasabb. – Ezt már igazán viccesnek találta. Harsány nevetésben tört ki.

Tényleg spicces vagyok? Csupán három kortytól?

Nem igazán hitte volna, de az biztos, hogy fel volt dobva. Ennyi, és nem több. De ennek elégnek kellett lennie. – Igyon felelősséggel – mondta a levegőnek, és megint nevetnie kellett.

Úgy tervezte, ejtőzik még egy kicsit, és megvárja, amíg a hatás elmúlik. Egy óra lehetett, talán kettő. Itt marad akkor háromig. Nem volt karórája, de az alig egy mérföldre lévő St. Joseph harangszója alapján meg tudja mondani, mennyi az idő. Háromkor majd elindul. Először elrejti a vodkát (hátha később még visszatér, hogy tovább keresgéljen), majd visszateszi a faéket az ajtó alá, ahogy találta. Az első megállója, ha visszaér a környékükre, a 7-Elevenben lesz, ahol vesz egy csomag erős Teaberry rágót, hogy elűzze a leheletéből a piaszagot. Azt hallotta, azért vodkát érdemes csórni az ősök bárszekrényéből, mert annak állítólag nincsen szaga, Pete azonban mostanra jóval bölcsebb volt, mint egy órával korábban.

– Azonkívül – mondta a kiürült Burger Kingnek tanári hangon –, lefogadom, hogy éppolyan vörös a szemem, mint apának, ha túl sok martinit gurít le.

Összeszedte a dartsokat, majd visszaállt a Beeber-vonalra, és megeresztett egy újabb sorozatot. Egy kivételével az összes darts elkerülte Justint, és ezt az elképzelhető legviccesebb dolognak érezte a világon. Eszébe jutott, hogy Beeb írhatna egy slágert azzal a címmel, hogy „A csajom borotválja a punciját”, és ezen annyira nevetett, hogy meg kellett támaszkodnia a térdén.

Amikor a jókedve alábbhagyott, kitörölte a taknyot az orrából, és a padlóra csapta a nyúlós trutyit. Nesze neked Kiváló Étterem minősítés, kedves Burger King. Bocsika! Aztán még egyszer visszatért a Beeber-vonalhoz. Ezúttal még rosszabb eredményt ért el. Nem volt kettős látása, nem szédült, egyszerűen csak képtelen volt eltalálni Beebet.

Az igazat megvallva, kicsit azért rosszul lett. Nem nagyon, de örült, hogy megtartóztatta magát a negyedik kortytól. – Még csak az kéne, hogy a popómból jöjjön ki a Popov – mondta. Nevetett, majd kieresztett egy sürgetően felfelé törekvő böffentést. Ez jólesett. Ott hagyta a dartsokat, ahová épp estek, és visszatért a matracokhoz. Eszébe jutott, hogy a nagyítójával esetleg megnézhetné, bujkál-e bennük valami szemmel nem kivehető apróság, de aztán rájött, hogy inkább nem akarja tudni. Tanakodott, hogy egyen-e az Oreóból, de nem akarta kipróbálni, hogy mit csinálna a gyomrával. Egy kissé elgyengült.

Leheveredett, és összekulcsolta a kezét a feje mögött. Úgy hallotta, ha az ember igazán berúg, akkor forogni kezd körülötte a világ. Semmi effélét nem tapasztalt, ezért úgy vélte, csak egy kicsit csiccsentett be, de azért ráfér egy kis szunyókálás.

– De nem sokáig.

Nem, nem sokáig. A túl sokáig gondot jelentene, ugyanis ha nem érne haza, mire megjönnek a szülei, és nem találnák otthon, elég nagy bajba kerülne. Talán George is, amiért nélküle ment el otthonról. A kérdés már csak az, vajon fel tud kelni, ha megszólalnak a St. Joseph harangjai?

Pete, eszméletének utolsó másodperceiben rájött, nem tehet mást, mint hogy reménykedik. Mert már úton is volt.

Lehunyta a szemét, és elszenderedett az üres étteremben.

Odakint, az I–95-ös dél felé tartó sávján egy meghatározhatatlan típusú és korú kombi jelent meg. Jóval az autópályán kötelező minimumsebesség alatt haladt. Egy gyorsan közlekedő furgon közelítette meg hátulról, majd nagy dudálás közepette megelőzte.

A kombi, most már szinte sétatempóban, a pihenőterület bejárata felé kanyarodott, ügyet sem vetve a „MINDEN ZÁRVA, LEGKÖZELEBBI BENZINKÚT 27 MÉRFÖLDRE” feliratra. Gond nélkül elsodorta az utat lezáró négy narancsszínű bólyát, majd továbbment, és végül az elhagyatott étterem épületétől nagyjából százlépésnyire ált meg. A vezető melletti ajtó kinyílt, de senki sem szállt ki a járműből. Nem csilingelt „Hé, fafej, nyitva az ajtód”-figyelmeztetés. Egyszerűen csak kinyílt, és úgy maradt.

Ha Pete Simmons nem durmol és látja a kocsit, a sofőrt ő sem tudta volna kivenni. A kombit olyan vastagon borította a sár, hogy a szélvédőn át se lehetett látni kívülről. Elég fura volt a dolog, ugyanis Új-Anglia északi felén több mint egy hete egyetlen csepp eső sem esett, és az autópálya is tökéletesen száraz volt.

A kocsi valamivel a bejárati rámpa előtt állt meg, a felhős, áprilisi ég alatt. A bólyák, amelyeket az imént felborított, megálltak. A vezetőoldali ajtó továbbra is kissé nyitva állt.

2. DOUG CLAYTON (’09-ES PRIUS)

Doug Clayton biztosítási ügynök volt Bangorból, és éppen Portland felé tartott, ahol szobát foglalt a Sheraton Hotelben. Legkésőbb kettőre szeretett volna odaérni, hogy kényelmesen maradjon ideje a délutáni sziesztára (ezt a luxust csak ritkán engedhette meg magának), mielőtt a Congress Streeten keresne egy helyet, ahol megvacsorázhat. Másnap aztán korán és kisimultan megjelenik a Portlandi Konferencia-központban, magához veszi a felcsíptethető névkártyáját, és csatlakozik a többi négyszáz ügynökhöz, hogy részt vegyen a „Tűzvész, vihar, árvíz – biztosítás katasztrófák esetére a huszonegyedik században” című konferencián. Ahogy azonban elhaladt a 82-es mérföldkő mellett, Doug egészen közel ért saját személyes katasztrófájához, amelynek következményeit semmilyen biztosítás sem tudta volna enyhíteni.

Az aktatáskája és a koffere a hátsó ülésen pihentek. Az anyósülés felőli oldal rekeszében egy Biblia feküdt (a Jakab király-féle; Doug ehhez ragaszkodott). Doug egyike volt a Szent Megváltó Egyházában működő négy nem hivatalos prédikátornak, és amikor rá került a sor, előszeretettel hivatkozott a Bibliára mint „a legjobb biztosítási útmutató”-ra.

Doug a kései kamaszkorától a húszas évei végéig tartó, kemény ivászat után fogadta el Jézus Krisztust személyes megváltójaként. Az évtizedes hőzöngés eredménye végül egy összetört kocsi és harminc nap elzárás volt a Penobscot megyei börtönben. A büdös, koporsó méretű cellájában töltött első éjszakán ereszkedett először térdre, hogy aztán ennek az új szokásának azóta is minden áldott este hódoljon.

– Segíts nekem, hogy jobban legyek – imádkozott akkor, és azóta is mindig. Egyszerű kérés volt, amelyre egyszer, kétszer, tízszer és százszor is választ kapott. Abban reménykedett, hogy pár év múlva már ezernél fog tartani, és ami a legjobb volt az egészben, hogy az út végén nem más várta, mint a mennyország.

A Bibliája meglehetősen gyűrött volt, hiszen mindennap forgatta. Az összes történetet kedvelte belőle, de az irgalmas szamaritánus példabeszéde állt legközelebb a szívéhez. Számos alkalommal idézte fel ezt a Lukács evangéliumában található példázatot a prédikációi során, és a Megváltó gyülekezete bizony mindig hálásnak is mutatkozott utána, Isten áldja őket.

Doug úgy sejtette, az ok, amiért ilyen nagy hatást gyakorolt rá a történet, a személyességben rejlett. Egy pap gondtalanul elsétál az út szélén fekvő, megvert és kirabolt utazó mellett. Aztán egy levita is elmegy mellette. És végül ki érkezik? Egy csúf, zsidógyűlölő szamaritánus. Mégis ő lesz az, aki segít a szerencsétlennek, csúf zsidógyűlölő vagy sem. Kitisztítja az utazó sebeit és bekötözi őket. Aztán felülteti a szamarára, és elirányítja a legközelebbi fogadóba.

– Mit gondolsz, e három közül ki volt a felebarátja a rablók kezébe esett embernek? – kérdezte Jézus a fiatal ügyvédbojtártól, aki az örök élet lehetőségeiről érdeklődött nála. A bojtár pedig, nem lévén teljesen hülye, azt felelte: – Az, aki irgalmas volt hozzá.

Ha Doug Clayton félt valamitől, hát attól, hogy egy szép napon a történetben szereplő levita helyébe kényszerül. Hogy elmulaszt segíteni valakinek, akinek pedig szüksége volna rá, hogy egyszerűen otthagyja a szerencsétlent a porban. Így aztán amikor meglátta a sáros kombit az elhagyatott pihenőhely behajtóján, valamivel a rámpa előtt parkolni – előtte a felborogatott narancsszínű bólyákkal, ráadásul a kocsi ajtaja is sarkig nyitva volt –, csupán egy másodpercig tétovázott, mielőtt indexelt volna, hogy félrehúzódjon.

A kombi mellett állt meg. Bekapcsolta a vészvillogót, és készült, hogy kiszálljon, ám ekkor észrevette, hogy a kombi hátuljáról hiányzik a rendszámtábla… Habár annyi sár volt rajta, hogy ebben sem lehetett teljesen biztos. Doug elővette a mobilját a Prius kesztyűtartójából, és meggyőződött róla, hogy be van kapcsolva. Egy dolog, hogy az ember igyekszik irgalmas szamaritánus lenni, és egy másik, hogy nettó őrültség volna mindenféle óvintézkedés nélkül megközelíteni egy rendszámtábla nélküli autómonstrumot.

Kiszállt a kocsiból, bal kezében lazán tartva a telefont, és elindult az ismeretlen jármű felé. Nem, valóban nem volt rajta rendszám, ebben nem tévedett. Megpróbált bekukucskálni a hátsó ablakon, de semmit sem látott. Túl sok sár tapadt rá mindenütt. Odament a vezető felőli ajtóhoz, majd egy pillanatra megállt, hogy szemügyre vegye a járgányt, és elfintorodott. Vajon Ford vagy Chevy? A fene se tudta volna megmondani, ami elég különösnek tűnt, tekintve, hogy ügynöki pályafutása során több ezer kombival volt már dolga.

Talán átalakították?, kérdezte magától. Hát, lehetséges… De ki a csoda akarna átalakítani egy kombit valami névtelenné?

– Helló? Minden rendben odabent?

Odament az ajtóhoz, és önkéntelenül is valamivel erősebben szorította a telefonját. Egyszer csak eszébe jutott egy régi film, amitől annyira rettegett kölyökkorában, valami kísértetházas dolog volt. Egy falkányi tinédzser közel lopakodott az elhagyatott házhoz, és amikor az egyikük észrevette, hogy a bejárati ajtó résnyire nyitva van, nyomban odasuttogta a haverjainak: – Nézzétek, osonjunk be! – A néző persze a legszívesebben üvöltve figyelmeztette volna őket, hogy nem jó ötlet bemenni, de úgyse hallgattak volna rá.

Marhaság. Ha van valaki a kocsiban, lehet, hogy megsérült.

Persze az is lehet, hogy az illető bement az étterembe, talán azért, hogy kerítsen egy telefont. Viszont ha súlyosan megsérült, akkor…

– Helló?

Doug a kilincs után nyúlt, de aztán meggondolta magát, és inkább megpróbált bekukucskálni a nyíláson. A látvány egyenesen letaglózta. Az üléseket is sár borította, akárcsak a műszerfalat és a kormányt. Sötét trutymó csöpögött a régimódi rádió gombjairól, a kormánykeréken pedig olyan nyomokat látott, amelyeket emberi kéz nemigen hagyhatott. A tenyerek lenyomata ijesztően nagy volt, ugyanakkor az ujjaké vékony, mint a ceruza.

– Van itt valaki? – Áttette a mobilt a jobbjába, majd a bal kezével megfogta az ajtót, hogy kinyissa, és a hátsó ülésen is körülnézzen. – Hé, megsérü…

Csupán egyetlen pillanat volt, amíg érzékelte az istentelen bűzt, és aztán a bal keze valósággal felrobbant a fájdalomtól. Az egész testét átjárta, tűzzel és halállal töltve meg belsejének üregeit. Doug nem kiáltott fel; nem is lett volna képes rá. A torkát összeszorította a sokk. Lepillantott, és látta, hogy a bal kezét majdnem teljes egészében leszakította a kilincs.

Az ujjaiból alig maradt valami. Csupán a csonkokat látta, amelyek alig értek tovább az első ujjpercnél. A többit valahogy felfalta az ajtó. Miközben nézte a kezét, a harmadik ujja is eltört. A jegygyűrűje leesett, és kopogva hullt az aszfaltra.

Érzett valamit, szentséges Isten és kegyelmes Krisztus, mintha fogakat érzett volna. És azok a fogak rágtak. A kocsi megette a kezét.

Doug megpróbálta visszahúzni a karját. Vér folyt belőle mindenfelé, egy része lecsorgott a sárral borított ajtón, egy másik része pedig visszafelé folydogált azon a csonkon, ami a kezéből maradt. A vércseppek, amelyek az ajtóhoz értek, cuppogó hang kíséretében nyomban eltűntek. Cupp-cupp. Egy pillanatra úgy tűnt, sikerül meglógnia. Látta az izzó csontokat, amelyekről már leszopogatták a húst, és egy rémálomszerű pillanatra eszébe jutottak a KFC csirkeszárnyai. Rágd le rendesen, szokta volt mondani az anyja, a hús a csonthoz közel a legfincsibb.

Ám a következő pillanatban az a valami befelé rántotta. Az ajtó kinyílt, mintha csak üdvözölné: helló, Doug, már régóta várok rád, bújj be szépen. A feje hozzáért a kocsi tetejéhez, és a szemöldöke vonalában hirtelen hideget érzett, csakhogy a hideg nyomban forrósággá változott, ahogy a kombi teteje keresztülhasított a bőrén.

Még egy utolsó kísérletet tett a menekülésre. Eldobta a telefonját, és megpróbált elrugaszkodni a hátsó ablaktól. Csakhogy az ablak, ahelyett, hogy megtámasztotta volna, behorpadt, és körbefonta a kezét. Elkerekedett szemmel figyelte, hogy ami az imént még tömör üvegnek tűnt, most úgy néz ki, mint egy fuvallatoktól fodrozódó vízfelszín. De miért fodrozódott? Azért, mert ez is rágni kezdte. És egyre hevesebben marcangolta.

Hát ezt érdemlem, amiért irgalmas szamaritánus voltam?

És ekkor az ajtó teteje átfűrészelte a koponyáját, majd könnyedén keresztülhasította az agyszövetet. Doug Clayton még egy utolsó, ragyogó pukkanást hallott, mint amikor egy darab tűzifa roppan szét a lángok között. Utána sötétség szállt rá.

Egy dél felé tartó csomagszállító kocsi sofőrje oldalra pillantott, és meglátta a még mindig bekapcsolt villogókkal álló kis zöld kocsit a sárral borított kombi mögött parkolni. A férfi – aki feltehetően a zöld kocsival utazott – szemmel láthatóan épp behajolt a kombi ajtaján, és a másik sofőrrel beszélgetett. Biztos lerobbant, gondolta a csomagszállító vezetője, majd a figyelme gyorsan visszatért az előtte húzódó útra. Ő nem volt irgalmas szamaritánus.

Doug Claytont úgy kebelezte be az autó, mintha odabentről kezek – hatalmas tenyerek, parányi, vékonyka ujjakkal – rángatták volna be az ingénél fogva. A kombi elvesztette korábbi alakját és összegyűrődött, mint egy száj, ami valami szörnyen keserűt érez… vagy éppen kellemesen édeset. Odabentről harapások és csámcsogás zaja hallatszott – olyan volt, mintha egy nehéz csizmát viselő férfi csörtetne át száraz ágakon. A kocsi úgy tíz másodpercig még össze volt göngyölődve, és inkább hasonlított egy göcsörtös, ökölbe szorított kézhez, mint autóhoz, aztán egy újabb pukkanás kíséretében – olyan hang volt, mint amikor a teniszütővel jó erősen megsuhintják a labdát – visszatért korábbi formájához.

A nap rövid időre kikandikált a felhők közül, beragyogva sugaraival a földre ejtett mobilt és izzó fénykörbe vonva Doug jegygyűrűjét. Aztán visszatért a felhők mögé.

A kombi mögött a Prius vészvillogói kattogni kezdtek. Mint egy óra: tikk, tikk, tikk…

Néhány további kocsi is elment közben mellettük, igaz, nem volt nagy forgalom. A húsvétot megelőző és azt követő munkaheteken a legkisebb a mozgás ezeken az autópályákon, ráadásul a délután a második legkevésbé forgalmas napszak; csak éjfél és hajnali öt között használják még kevesebben az utakat.

Tikk, tikk, tikk…

Az elhagyatott étteremben Pete Simmons továbbra is az igazak álmát aludta.

3. JULIANNE VERNON (’05-ÖS DODGE RAM)

Julian Vernonnak nem volt szüksége a Jakab-bibliára ahhoz, hogy tudja, mit jelent irgalmas szamaritánusnak lenni. A Maine állambeli Readfieldben, egy kicsiny, 2400 fős településen nőtt fel, ahol a felebaráti szeretet és segítségnyújtás a mindennapok része volt, és ahol az idegenek is felebarátnak számítottak. Ezt a világlátást senkinek sem kellett a szájába rágni, ugyanis hamar megtanulta az anyjától, az apjától és a fivéreitől. A családtagjainak kevés mondanivalójuk volt ezekről a dolgokról, de egyébként is a példamutatás a leghatékonyabb tanítás. Ha láttál egy fickót az út szélén feküdni, nem számított, hogy az illető ismerős volt, vagy épp a Marsról szalasztották. Egyszerűen megálltál és segítettél.

Amiatt sem aggódott soha, hogy esetleg kirabolja, megerőszakolja vagy megöli valaki, aki csak eljátssza, hogy segítségre van szüksége. Amikor az iskolaorvos ötödikben a testsúlya felől érdeklődött, Julie büszkén válaszolta: „Apám azt mondta, ruhástul nyolcvan. Ruha nélkül egy kicsit kevesebb.” Most, harmincöt évesen, közelebb volt a százhúszhoz, és nem igazán állt szándékában, hogy bárkinek is a kedves kis felesége legyen. Julian ugyanis olyan meleg volt, mint egy sült csirke, azon kívül büszke is volt rá. A Ram tehervagonján két matrica is hirdette: „TÁMOGASD A NEMEK KÖZTI EGYENLŐSÉGET!”, illetve a másik, élénk rózsaszínnel: „MELEGNEK LENNI CSUDAJÓ!”

A matricák most nem látszottak, ugyanis egy „lóutánfutónak” nevezett trélert vontatott maga után. Az imént vett egy kétéves spanyol jennet kancát Clintonban, és éppen úton volt vissza Readfieldbe, ahol egy tanyán lakott a partnerével, alig két mérföldre attól a háztól, amelyben felnőtt.

Ahogy gyakran, most is azon az időszakon töprengett, amikor öt éven át turnézott a Csillámlókkal, egy női iszapbirkózó-csapattal. Azok az évek egyszerre voltak emlékezetesek és kellemetlenek. Rossz volt, hogy a Csillámlókat általában valamiféle freakshow-nak tekintették (amiben Julie szerint részben igazuk is volt), jó volt viszont, hogy akkoriban oly sokat láthatott a világból. Többnyire persze az amerikai világból, de a Csillámlók egyszer három hónapot töltött Angliában, Franciaországban és Németországban, ahol szinte már kísérteties kedvesség és tisztelet fogadta a csapatot. Úgy bántak velük, mintha kisasszonyok volnának.

Még mindig megvolt az útlevele, sőt tavaly meg is hosszabbíttatta, noha kevéssé bízott benne, hogy valaha is újra eljuthat külföldre. Boldog volt a farmján Ameliával és a tarkabarka kutya-, macska-, és egyéb állatseregletükkel, de azért előfordult, hogy sóvárogva idézte fel a régi időket – az egyéjszakás kalandokat, a fényszórók alatti birkózásokat, a többi lány nehézkes maskaráit. Olykor még azt is, ahogy a közönség karjaiba lökték őket.

– A picsájánál fogd meg, amilyen buzi, biztos ott szereti! – ordította valamelyik agyhalott paraszt az egyik este – ez Tulsában lehetett, ha az emlékei nem csalták meg.

Ő és Melissa, a lány, akivel a Sárgödörben gyűrték egymást, összenéztek, bólintottak, majd felálltak, és a közönség azon része felé fordultak, ahonnan a kiáltás érkezett. Semmi sem volt rajtuk, csupán az iszaptól csöpögő bikini, a hajukból és a mellükről csorgott a sár. Egy ütemben mozdultak, és tökéletes összhangban egyszerre mutattak be annak a bunkónak. A közönség üdvrivalgásban tört ki… ami azonban rögvest döbbent „Ó!”-zásba fordult, ahogy először Julianne, aztán Melissa is megfordult, lehajolt, lehúzta a bugyiját, és segget villantott a taplónak.

Úgy nőtt fel, hogy tudta, gondját kell viselnie az elesetteknek és a magatehetetleneknek. Azt is tudta, hogy nem köteles egész nap mások baromságait hallgatni – akár a lovairól, a súlyáról, a munkájáról vagy a szexuális orientációjáról van szó. Ha az ember egyszer elkezdi bekajálni a szart, fennáll a veszélye, hogy megszokja az ízét.

A CD, amit hallgatott, véget ért, és már éppen kivette volna a lejátszóból, amikor megpillantott egy kocsit maga előtt, kicsivel a 81-es mérföldkőnél lévő elhagyatott pihenőhely behajtóján parkolni. A vészvillogója be volt kapcsolva. Egy másik kocsi is volt mellette, egy sárral borított, teljesen leharcolt kombi. Talán Ford vagy Chevrolet lehetett, de nehéz volt megmondani, hogy melyik.

Julie-nak semmiféle döntést nem kellett meghoznia, ugyanis nem is gondolt rá, hogy volna más lehetősége. Indexelt, majd miután látta, hogy az utánfutója miatt nem tud megállni a bejárón, továbbhajtott a leállósávban, amennyire csak tudott anélkül, hogy a kerekei beragadjanak az azon túl kezdődő puha talajba. Esze ágában sem volt felborítani az utánfutót, amiért épp most fizetett ki ezernyolcszáz dollárt.

Persze lehet, hogy nem történt semmi, de nem árt, ha ellenőrzi. Bármikor előfordulhat, hogy valami nőszemélyre két állam határán jön rá a szülhetnék, vagy hogy a fickó, aki megállt segíteni, esetleg olyan izgalomba jött, hogy elájult. Julie is bekapcsolta a vészvillogót, igaz, az utánfutótól alig látszottak a fényei.

Kiszállt, majd a két kocsi felé pillantott, de sehol nem látott egy lelket sem. Talán valaki már felvette a sofőröket, bár valószínűbb, hogy bementek az étterembe. Julie nem hitte, hogy bármit is találnának odabent, hiszen a hely már tavaly szeptember óta zárva volt. Ő maga is gyakran megállt itt, hogy elfogyasszon egy TCBY fagyit, de manapság már húsz mérfölddel odébb, az augustai Damon’sban szokta beszerezni a napi édességadagját.

Odament a trélerhez, mire az új kancája – név szerint DeeDee – nyomban kidugta az orrát. Julie megbabrálta. – Jól van, bébi, jól van. Csak egy perc az egész.

Kinyitotta az ajtót, hogy be tudjon nyúlni a tréler bal oldalába épített szekrénybe. DeeDee úgy érezte, ez a megfelelő pillanat arra, hogy elhagyja a járművet, de a tagbaszakadt Julie fél vállal is útját állta, és ismét azt susogta: – Jól van, bébi, jól van.

Kinyitotta a szekrényt. A belsejében néhány szerszám tetején jelzőfények és két rózsaszínű, fluoreszkáló jelzőbólya hevert. Julia bedugta az ujjait a kúpok csúcsainak üreges közepébe; a jelzőfényekre aligha volt szüksége, hiszen délután volt, és éppen kezdett világosabb lenni. Ezután bezárta a szekrényt, elejét véve, hogy DeeDee odabent szaglásszon, és esetleg felsértse valamelyik szerszám, majd becsukta a hátsó ajtót is. DeeDee még egyszer kidugta a fejét. Julie nem igazán hitt benne, hogy a lovak tudnak aggódni, de a kanca most kétségkívül ilyen benyomást keltett.

– Csak egy perc az egész – mondta, majd letette a bólyákat a tréler mögé, és elindult a két kocsi felé.

A Priusban senki sem volt, és nem is volt bezárva. A hátsó ülésen egy aktatáska és egy drágának látszó bőrönd hevert. A régi kombi vezetőoldali ajtaja nyitva volt. Julie elindult felé, majd megállt, és elfintorodott. Az ajtó előtti aszfalton egy mobil és még valami más is hevert, ami elsőre jegygyűrűnek látszott. A telefon háza megrepedt, lehet, hogy elejtették. És a kis üvegablakon, ahol a számok voltak – lehetséges, hogy egy vércseppet látott?

Talán nem, talán az is csak sár volt – a kombi alaposan össze volt maszatolva –, mindenesetre Julie-nak egyre kevésbé tetszett a helyzet. Mielőtt berakta volna a trélerbe, még elvitte DeeDeet egy könnyű vágtára, és a hazaútra sem bújt ki a lovaglónadrágjából. Most elővette a jobb zsebéből a saját mobilját, és azon gondolkozott, hogy hívja a 911-et.

Nem, még nem. De ha a sárral borított kombi is éppolyan üres, mint a kis zöld kocsi, vagy ha az ujjnyi folt a mobilon valóban vér, akkor hívni fogja a rendőrséget. És meg is fogja várni, amíg a rendőrautó ideér, ahelyett hogy egyedül nézne körül az elhagyatott épületben. Bátor volt és jószívű, de nem volt teljesen hülye.

Lehajolt, hogy megvizsgálja a gyűrűt és a földre ejtett telefont. A nadrágja könnyű szegélye a mozdulattól hozzáért a kombi sárral borított oldalához, és úgy tűnt, mintha elsüllyedne benne. Julie-t egy láthatatlan erő jobb felé rántotta. Terjedelmes feneke a kocsi oldalának ütközött. Az autó felszíne meghajolt, majd rögtön elnyelt kétrétegnyi ruhát és az alatta lüktető húst. A fájdalom azonnali volt és iszonyatos. Julie felsikoltott, eldobta a telefont, és megpróbálta kiszakítani magát, mintha a kocsi az egyik régi ellenfele lett volna az iszapbirkózás idejéből. A jobb keze és az alkarja máris eltűnt abban a megolvadt membránban, ami korábban még az ablaknak tűnt. És ami a túloldalon megjelent, homályosan az üvegre kenődött sártól, az nem egy egészséges lovász izmos karja volt, hanem egy darab csont, amelyről szomorú foszlányokban csüngött alá a hús.

A kombi összegöngyölődött.

Egy kocsi hajtott el dél felé, majd egy másik. A tréler miatt nem látták a nőt, aki már félig a deformált kombi belsejébe került, mint Nyúl, amikor beleragadt a szurokbabába. Nem hallották a sikolyait sem. Az egyik sofőr Toby Keithet hallgatott, a másik Led Zeppelint. Mindketten magas hangerőn bömböltették szeretett előadóikat. Az étteremben lévő Pete Simmons hallotta ugyan, de csak a távolból, mint valaminek a gyönge visszhangját. A szemhéja megreszketett. Aztán a sikolyok abbamaradtak.

Pete megfordult a mocskos matracon, és ismét álomba merült.

Az autónak látszó valami a ruháival, a csizmájával és minden egyébbel együtt ette meg Julianne Vernont. Az egyetlen, amit nem fogyasztott el, a telefonja volt, amely most Doug Clayton mobilja mellett hevert az aszfalton. A kocsi még egyszer megrázkódott, majd ugyanazzal a pukkanásszerű hanggal visszatért eredeti formájához.

A trélerben DeeDee felnyerített, és türelmetlenül dobogni kezdett. Éhes volt.

4. A LUSSIER CSALÁD (’11-ES EXPEDITION)

– Nézd, mami! Nézd, apu! Ez a lovas néni! Látjátok az utánfutóját? Látjátok? – kiáltotta a hatesztendős Rachel Lussier.

Carla nem lepődött meg, hogy Rache vette észre elsőként a trélert, noha a kislány a hátsó ülésen bóbiskolt. A családban Rache-nek volt a legélesebb szeme; a többiek a közelébe sem értek. Röntgenlátása van, mondogatta az apja – és nem csak viccből.

Johnny, Carla és a négyéves Blake mind szemüveget viseltek; mindenki, a család mindkét ágában emberemlékezet óta szemüveget viselt, sőt talán még Bingónak, a család kutyájának is szüksége lett volna egy szemüvegre. Bingo ugyanis nemritkán belerohant az üvegajtóba, ha ki akart menni. A rövidlátás átka egyedül Rache-t kerülte el. A legutóbbi alkalommal, amikor szemésznél voltak, könnyedén végigolvasta az egész táblát, a legalsó, legkisebb sorig, ahogy azt kell. Dr. Stratton igazán le volt nyűgözve. – Azt hiszem, vadászpilótának is elmehetne – mondta Johnnynak és Carlának.

– Egyszer még talán el is megy – mondta Johnny. – Olykor túlteng benne a gyilkos ösztön, főleg, ha az öccséről van szó.

Carla ennek hallatán felvonta a szemöldökét, de el kellett ismernie, hogy a férjének igaza van. Úgy tudta, hogy az ellenkező nemű testvérek kevesebbet versengenek egymással, de ha így volt, akkor bizonyára Rachel és Blake jelentette a kivételt erősítő szabályt. Carla néha úgy érezte, a két leggyakrabban hallott szó mostanában az „Ő kezdte!”. A változatosságot csupán az jelentette, hogy épp melyikük vádolta meg valamivel a másikat.

Az első száz mérföldön egész jól viselték magukat, részben talán azért, mert Johnny szüleinek meglátogatása mindig jókedvre derítette őket, részben pedig azért, mert Carla elég előrelátó volt ahhoz, hogy a kettejük gyerekülése közti senkiföldjét különféle játékokkal és kifestőkönyvekkel töltse föl. Az Augustában megejtett pisi-és-nassolás megálló után azonban újra kezdődtek a gondok. Talán a jégkrém volt az oka. Carla pontosan tudta, hogy hosszú utazás alatt cukrot adni gyerekeknek nagyjából olyan, mint gázolajat önteni egy tábortűzre, de úgy érezte, mégsem tagadhat meg tőlük mindent.

Kétségbeesésében Carla javasolta, hogy kezdjenek bele egy Plasztikus Fantasztikusba. Ő volt a bíró, és bőkezűen szórta a pontokat a kerti törpékre, kívánságot teljesítő szökőkutakra, Szűz Mária-szobrokra és egyebekre. A gond az volt, hogy a fákkal szegélyezett autópálya mellett elég kevés akadt a szokásos látnivalókból. Éles szemű hatéves lánya és még élesebb nyelvű négyéves fia már éppen felelevenítették a régi purparléikat, amikor Rachel valamivel a 81-es mérföldkőnél lévő pihenőhely mellett megpillantotta a félreállt trélert.

– Meg akarom simogatni a lovacskát! – kiabált Blake, és dobálni kezdte magát az ülésen. Úgy nézett ki, mint a világ legparányibb breaktáncosa. A lába épp elég hosszú volt ahhoz, hogy rugdosni tudja a sofőrülést, amit Johnny très bosszantónak talált.

Valaki árulja már el, miért tartottam jó ötletnek, hogy gyerekeim legyenek, gondolta. Valaki emlékeztessen rá, hogy mi járt a fejemben, mert rémlik, hogy akkor még jó ötletnek tűnt.

– Blakie, ne rugdosd apa ülését – mondta Johnny.

– Meg akarom simizni a lovacskáááát! – üvöltött Blake, és egy újabb életerős rúgással adott nyomatékot a követelésének.

– Milyen mafla vagy – mondta Rachel, aki a hátsó ülésen biztonságban érezhette magát a testvére támadásaitól. Leereszkedő, én-vagyok-az-idősebb hangon beszélt, ami mindig garantálta, hogy Blakie csak még jobban felhúzza magát.

– NEM VAGYOK MAFLA!

– Blakie – kezdte Johnny. – Ha nem hagyod abba apa ülésének rugdosását, akkor apának sajnos elő kell vennie a hentesbárdját, és szépen le kell amputálnia Blakie csöpp tappancsait a bokájá…

– Lerobbant – szólalt meg Carla. – Látod a jelzőbólyákat? Álljunk meg.

– Szívem, komolyan azt akarod, hogy húzódjak a leállósávba? Nem hiszem, hogy ez jó ötlet.

– Nem kell odaállnod, csak fordulj be, és parkolj le a másik két kocsi mellett. Látod? Ott állnak a behajtón. Ott van elég hely, és senkinek nem állod el az útját. A pihenőterület úgyis le van zárva.

– Hát, ha gondolod, de szeretnék még reggel előtt Falmouthba érni, ugyanis…

– Állj meg. – Carla tudta, hogy az ellentmondást nem tűrő őrmesterhangján beszél, noha sejtette, hogy ezzel nem mutat jó példát a gyerekeknek. Hányszor hallotta mostanában, hogy Rachel ugyanilyen hangon beszél Blake-kel? Olykor egészen addig, míg a kicsi el nem sírja magát?

Kikapcsolta magában a belső parancsnokot, és ezúttal gyöngédebben azt mondta: – Az a nő olyan rendes volt a gyerekekkel.

A Damon’s előtt álltak meg jégkrémért, nem sokkal a tréler mellett. A lovász (aki maga is majdnem akkora volt, mint egy ló) az utánfutónak dőlt, a fagyiját nyalta, és közben szemrevaló jószágát etette valamivel. Carla úgy látta, éppen egy müzliszeletet töm az állat szájába.

Johnny két oldalán egy-egy gyerekkel megpróbált elmenni mellettük, de Blake-nek jobb ötlete támadt. – Megsimogathatom a lovadat? – kérdezte.

– Egy dolcsiba lesz – mondta a barna szoknyát viselő, megtermett hölgy, majd amikor meglátta, hogy Blakie menten elsápad, elvigyorodott. – Csak ugrattalak. Gyere, fogd meg. – Átnyújtotta csöpögős fagyistölcsérét Blake-nek, aki meglepetten átvette tőle, majd felemelte a srácot, hogy elérje a ló orrát. DeeDee nyugodt tekintettel méregette a tágra nyílt szemű gyereket, megszagolta a kezében tartott fagyit, majd, miután némi mérlegelés után úgy ítélte, hogy ezt a csemegét nem neki találták ki, engedelmesen hagyta, hogy megsimogassák az orrát.

– Hű, de puha! – mondta Blake. Carla még sosem hallotta, hogy bármi is ennyire lenyűgözte volna. Miért is nem vittük el soha a gyerekeket az állatkertbe?, kérdezte magától, majd gondolatban nyomban fel is jegyezte a dolgot a tennivalók listájára.

– Engem is, engem is! – nyöszörgött Rachel, és toporzékolni kezdett.

A megtermett hölgy letette a földre Blake-et. – Nyugodtan eszegesd azt a fagyit, amíg felemelem a nővéred – mondta. – Csak ne legyen tetves, értve vagyok?

Carla azon tanakodott, vajon szóljon-e Blake-nek, hogy nem tanácsos mások, különösen idegenek után enni, de amikor észrevette a Johnny arcán szétterülő vigyort, úgy döntött, annyiban hagyja a dolgot. Végül is az ember elküldi a gyerekeit iskolába, amely lényegében hatalmas baktériumgyár. Több száz mérföldön keresztül vezet velük az autópályán, ahol bármelyik részeg őrült vagy a mobiljába feledkezett tinédzser átsodródhat a záróvonalon, és mindannyiukat egy szempillantás alatt elintézheti. Ezek után tiltsa meg nekik, hogy belenyaljanak másvalaki fagyijába? A biztonsági ülés és a biciklis sisak rendben van, de azért nem kell túlzásba esni.

A hölgy felemelte Rachelt, hogy ő is elérje az állat orrát. – Azta, milyen finom! – mondta Rachel. – Hogy hívják?

– DeeDee.

– Szép név! Nagyon szeretlek, DeeDee!

– Én is nagyon szeretlek, DeeDee – mondta a lovas néni, és cuppanós csókot nyomott a ló orrára. Ezen aztán mindannyian nevettek.

– Anyu, nekünk is lehet egy lovunk?

– Hát persze! – felelte Carla. – Majd amikor huszonhat leszel.

Ennek hallatán Rachel elővette a duzzogó arckifejezését (összevont szemöldök, felfújt orcák, lebiggyedő ajkak), de amikor a lovas néni elnevette magát, feladta, és ő is kuncogni kezdett.

Aztán a termetes hölgy lehajolt, és visszafordult Blakie-hez. – Visszakaphatom a fagyim, fiatalúr?

Blake előrenyújtotta a tölcsért. Amikor a nő átvette tőle, Blake megnyalta az olvadt pisztáciától ragacsos ujjait.

– Köszönjük – mondta Carla. – Igazán kedves volt magától. – Aztán Blake-hez fordult. – Most pedig menjünk be szépen, és mosd meg a kezed. Utána te is kaphatsz egy fagyit.

– Olyat akarok, amilyen a néninek van! – mondta Blake, mire a nő még jobban nevetett.

Johnny ragaszkodott hozzá, hogy a fagyit helyben fogyasszák el, mert különben mindent összemaszatoltak volna az Expedition belsejében. Mire végeztek, és kijöttek az épületből, a nő már elment.

Biztosan ő is csak egyike volt azoknak a néha kellemetlen, többnyire kedves, és csak elvétve ijesztő alakoknak, akikkel az ember összefut az autópálya mellett, hogy aztán soha többé ne találkozzon velük.

Csakhogy megint itt volt, vagy legalábbis a kocsija itt parkolt előttük a leállósávban, a trélere mögött a jelzőbólyákkal. Carlának igaza volt; a hölgy tényleg rendes volt a kölykökkel. Ezt szem előtt tartva Johnny Lussier meghozta élete legrosszabb – egyben utolsó – döntését.

Indexelt, majd ráfordult a behajtóra, ahogyan Carla javasolta, és megállt Doug Clayton Priusa előtt, amelynek még mindig be volt kapcsolva a vészvillogója. Leparkolt, de bekapcsolva hagyta a motort.

– Meg akarom simogatni a pacit! – mondta Blake.

– Én is meg akarom simogatni! – kontrázott Rachel az én-vagyok-a-ház-úrnője hangján, amit ki tudja, hol tanult el. Carlát megőrjítette a dolog, de úgy döntött, nem tesz rá megjegyzést. Ha tett volna, Rache valószínűleg csak még jobban rákap az ízére.

– Csak akkor, ha a néni megengedi – mondta Johnny. – Egyelőre maradjatok itt. Te is, Carla.

– Igenis, uram – mondta Carla a zombihangján, amivel mindig megnevettette a gyerekeket.

– Nagyon tréfás, Mrs. Hékás.

– A vezetőülés üres – mondta Carla. – Mintha mind üres lenne. Szerinted baleset történt?

– Nem tudom, mindenesetre nem látszik karambolnak. Várj egy percet.

Johnny Lussier kiszállt, megkerülte az Expeditiont, amelynek utolsó törlesztőrészleteit már sosem fogja kifizetni, majd odament a Dodge Ramhez. Carla nem látta ugyan a lovas nénit, de ő azért meg akart győződni róla, vajon nem feküdt-e ki az ülésen egy hirtelen jött szívrohamtól. (Megszállott kocogó lévén, Johnny titkon úgy vélte, legkésőbb negyvenöt évesen mindenkire szívinfarktus vár, akin akár csak két kiló felesleg is van a medicine.net oldalon megadott ideális testsúlyhoz képest.)

A nő nem volt az ülésen (hát persze hogy nem, egy ekkorára nőtt embert Carla még kifeküdve is észrevett volna), és nem volt a trélerben sem. Csak a lovat látta, aki kidugta a fejét, és beleszuszogott Johnny arcába.

– Helló… – Egy pillanatra nem tudta felidézni a nevét, de aztán eszébe jutott. – Helló, DeeDee. Hogy ityeg a zaboszsák?

Megpaskolta a ló orrát, majd visszatért a behajtóra, hogy megvizsgálja a másik két járművet. Úgy tűnt, valamiféle baleset mégiscsak történt, még ha jelentéktelen is – a kombi felborított néhány jelzőbólyát, amelyek elzárták a továbbvezető utat.

Carla letekerte az ablakot; a gyerekeknek erre a biztonsági zár miatt nem volt lehetőségük. – Találtál valamit?

– Egyelőre nem.

– Látsz ott bárkit?

– Carla, adj egy percet, hogy… – Ekkor meglátta a földön a mobilokat, és mellettük, a kombi félig nyitott ajtaja előtt a jegygyűrűt.

– Mi az? – Carla nyújtogatta a nyakát, hogy jobban lásson.

– Csak egy pillanat! – Egy másodpercre átfutott a fején, hogy szól a feleségének, zárja be az ajtókat, de aztán meggondolta magát. Végtére is fényes nappal utaztak az I–95-ösön. Húsz-harminc másodpercenként elment egy autó, olykor kettő-három is, szorosan egymást követve.

Lehajolt, és felvette a mobilokat, mindkét kezébe egyet. Carlához fordult, és ezért nem látta, hogy a kombi ajtaja, akár egy száj, kitárul.

– Carla, azt hiszem, ez véres. – Felmutatta Doug Clayton megrepedt telefonját.

– Anyu? – mondta Rachel. – Ki van abban a piszkos autóban? Kinyílt az ajtaja.

– Gyere vissza – mondta Carla, ám a következő pillanatban kiszáradt a szája. Kiáltani akart, de mintha mázsás kőtömb ült volna a mellkasán. Láthatatlan volt, de hatalmas. – Valaki van abban a kocsiban!

Johnny ahelyett, hogy visszament volna hozzájuk, megfordult és előrehajolt, hogy benézzen. Az ajtó kicsapódott, és fejen találta. Ezután egy iszonytató, tompa zaj hallatszott. A Carla mellkasán ülő kő semmivé foszlott. Levegőt vett, majd teli torokból kiáltotta a férje nevét.

– Mi történik apuval? – kérdezte Rachel magas, éles hangon. – Mi a baj apuval?

– Apu! – üvöltött Blake. Elejtette a legújabb Transformersét, és zavartan nézett körbe, hol is lehet a szóban forgó személy.

Carla nem gondolkozott. A férje teste még ott volt, de a feje a kombi belsejébe került. Még élt; a karja és a lába is reszketett. Carla kipattant az Expeditionből. Ösztönösen, gondolkodás nélkül cselekedett.

– Anyu, ne! – sikoltott Rachel.

– Anyu, NE! – ismételte meg Blake, noha fogalma sem volt róla, hogy mi folyik körülöttük, de annyit megértett, hogy valami nagyon rossz dolog történik. Sírva fakadt, és rángatózni kezdett a gyerekülés szíjai alatt.

Carla a derekánál fogva megragadta Johnnyt, és az adrenalin adta fokozott erővel húzni kezdte. A kombi ajtaja ismét kinyílt, és a nyílásból, mint egy parányi vízesés, zubogni kezdett a vér. Egy borzalmas pillanatig még a férje fejét is látta, ahogy a kocsi sártól borított ülésén nyugszik az oldalára fordulva. Habár a teste még reszketett a karjai között, megértette (az egyik olyan kristálytiszta pillanatában, ami a pánik alkalmával olykor meglepi az embert), hogy ez már csak az a reszketés, ami az akasztottaknál is megfigyelhető, miután levágják őket a kötelükről. Azért történik, mert eltört a nyakuk. Ebben a rövid, égető pillanatban – amikor szeme elé tárult a végzetes látvány – arra gondolt, milyen nevetségesen, meglepetten és csúnyán is nézett ki, ahogy az igazi Johnny elszállt belőle, és tudta, akár reszket, akár nem, már halott. Úgy nézett ki, mint azok az óvatlan fiatalok, akik egy ugrás után a tenger helyett a sziklákon landolnak. Ahogy az a nő nézett ki, akit a saját kormánykereke fejezett le, miután a kocsijával belehajtott egy hídpillérbe. Ahogy bárki kinézett volna, amikor a semmiből felbukkanó förtelmes halál üdvözlésre kitárt karokkal elé lép, hogy eltorzítsa.

A kocsi ajtaja nagy lendülettel becsapódott. Carla még mindig átkarolta a férje derekát, és amikor a lendülettől előredőlt, újabb gondolat hasított át az elméjén.

A kocsi az! Távol kell maradnod a kocsitól!

A kelleténél egy pillanattal később engedte Johnnyt. Hajának egy hosszabb tincse hozzáért az ajtóhoz, amely nyomban elnyelte. A homloka is a kocsi falához csapódott, mielőtt még ereje lett volna kiszakítani magát. A következő másodpercben elöntötte a forróság. Az a valami meg akarta skalpolni, hogy lakmározhasson belőle.

Fuss!, akarta kiáltani gyakran problémás, de kétségkívül talpraesett lányának. Fuss, és vidd magaddal Blakie-t!

De mielőtt még egyetlen szót is kimondhatott volna, a szája eltűnt.

A két gyerek közül csak Rachel látta, hogy a kombi ajtaja az apja fejére csapódik, mint egy légycsapó a rovarra, azt viszont már mindketten végignézték, ahogy az anyjuk úgy tűnik el a sárral borított ajtó mögött, mintha csak egy függöny lebbent volna szét előtte. Látták, ahogy leesik róla az egyik cipője, a másodperc törtrészéig látták megvillanni rózsaszínre festett körmeit, aztán ennyi volt. A kocsi elvesztette a formáját, és úgy nézett ki, mint egy ökölbe szoruló kéz. A nyitott ablakon keresztül, amit egy perce még az anyjuk húzott le, csámcsogó hangokat hallottak.

– Miaaa… Mi…? – sikoltozott Blakie. A szeméből patakokban folytak a könnyek, az alsó ajkán pedig megült a takony. – Mi ez, Rachie, mi, mi miez…?

A csontjaik, gondolta Rachel. Csak hatéves volt, és nem engedték meg neki, hogy korhatáros filmeket nézzen (nem is beszélve a kizárólag tizennyolc éven felülieknek szólókról, amelyek az anyja szerint egytől egyig silányak voltak), mégis tudta, hogy a szétroppanó csontokat hallja.

Ugyanis ez az autó egyáltalán nem autó volt. Hanem valamiféle szörnyeteg.

– Hol van anyu és apu? – kérdezte Blakie, ráfüggesztve elkerekedett, és a könnyektől csak még nagyobbnak tűnő szemét. – Hol van anyu és apu, Rachie?

Úgy viselkedik, mintha megint kétéves lenne, gondolta Rachel, és életében talán először valami mást is érzett a testvére iránt, mint lenézést (vagy, ha olykor nagyon elege volt a viselkedéséből, utálatot). Nem gondolta, hogy ez az új érzés a szeretet volna. Nem; úgy érezte, ez még valami annál is fontosabb. Az anyja végül már semmit sem tudott mondani, de Rachel biztos volt benne, hogyha lett volna rá módja, akkor azt kiáltja: vigyázz Blakie-re!

Az öccse ide-oda dobálta magát az ülésében. Tudta, hogyan csatolja ki a szíjakat, de hisztérikus állapotában még erről is megfeledkezett.

Rachel kicsatolta a biztonsági övét, kibújt az üléséből, és megpróbált segíteni Blake-nek. Az egyik vadul hadonászó karja eltalálta, és fájdalmas ütést mért rá. Normális körülmények között ezért egy durva ellencsapást érdemelne (amiért persze járt volna a kötelező szobafogság, ahol haragtól gőzölögve bámulhatja a falat), most azonban csak elkapta a karját, és leszorította.

– Elég! Csak segíteni akarok! Ha nem maradsz nyugton, nem tudlak kiszabadítani innen!

A fiú abbahagyta a kapálózást, a zokogása azonban nem csillapodott. – Hol van apu? Hol van anyu? Anyut akarom!

Én is őt akarom, te kis hülye, gondolta Rachel, de azért kicsatolta a szíjakat. – Most pedig kiszállunk, és szépen elmegyünk a…

Hová? Mit fognak tenni? Bemennek az étterembe? Hiszen az zárva volt, ezért is voltak előtte azok a narancsszínű bólyák. És ezért is hiányoztak a benzinkútról a benzintöltők, és ezért nőtte be az üres parkolót a gaz.

– Elmegyünk innen.

Kiszállt a kocsiból, majd átment Blakie oldalára. Kinyitotta az ajtót, de a fiú csak nézett rá, továbbra is könnyektől csillogó szemmel. – Nem tudok kiszállni, Rachie. Le fogok esni.

Ne legyél már ilyen beszari, mondta kis híján, de végül uralkodott magán. Most nem volt idő ilyesmire. Az öccse így is épp elég zaklatott volt. Kitárta a karját, és azt mondta: – Csússz ki szépen. Elkaplak.

A fiú kétkedve nézett rá, de végül engedelmeskedett. Rachelnek sikerült is elkapnia, de nehezebb volt, mint amire számított, így aztán mindketten a földön kötöttek ki. Ő járt rosszabbul, mivel ő került alulra, Blakie azonban beütötte a fejét, és felhorzsolta az egyik tenyerét is, amitől aztán újra rázendített, ezúttal nem a félelem, hanem a fájdalom miatt.

– Elég! – mondta a lány, és kikecmergett alóla. – Szedd össze magad, Blakie!

– Hogy…?

A lány nem válaszolt. A szörnyű kombi előtt heverő két mobilt nézte. Az egyik töröttnek tűnt, a másik azonban…

Rachel négykézláb közelítette meg a telefont, közben egy pillanatra sem véve le a szemét a kocsiról, amelyben olyan félelmetes hirtelenséggel tűntek el a szülei. Ahogy a jó állapotban lévő telefon felé nyúlt, Blakie egyszer csak eltotyogott mellette, kinyújtott kézzel közeledve a kocsi felé.

– Anyu? Anyu? Gyertek ki! Beütöttem magam. Anyu, gyere ki, és adj rá gyógyító pusz…

– Állj meg ott, ahol vagy, Blake Lussier.

Carla biztosan büszke lett volna rá; hiszen az ő én-vagyok-akinek-engedelmeskedned-kell hangján szólalt meg, mégpedig a lehető leghatásosabb módon. És működött. Blake alig egy méterre a kocsi oldalától megállt.

– De én a mamit akarom! A mamit akarom, Rachie!

A lány megfogta az öccse kezét, és elhúzta az autótól. – Most nem lehet. Inkább segíts nekem. – Pontosan tudta, hogy működik a telefon, de valamivel le kellett foglalnia Blakie-t.

– Add ide, én meg tudom csinálni, add ide, Rache!

Átnyújtotta neki a telefont, és amíg a fiú a gombokat nézegette, Rachel felnyalábolta a Rozsomákot ábrázoló pólójánál fogva, és egy további méterrel hátrébb húzta. Blake alig vette észre. Végül megtalálta, hogyan kapcsolhatja be Julianne Vernon mobilját, mire a készülék sípolt egyet. Rachel visszavette tőle, és kábult gyereklétezése során először Blakie nem tiltakozott.

Rendesen odafigyelt, amikor a suliban McGruff, a Bűnmegelőző Kutya előadást tartott nekik (pontosan tudta, hogy valójában egy rendőr bújt McGruff jelmezébe), úgyhogy most sem habozott. Megnyomta a 911-et, majd a füléhez szorította a telefont. Egy csöngetés után felvették.

– Halló, a nevem Rachel Ann Lussier, és…

– A hívást rögzítjük – szakította félbe egy hang. – Ha sürgős bejelentést kíván tenni, nyomja meg az egyes gombot. Ha az útviszonyokkal kapcsolatban kíván bejelentést tenni, nyomja meg a kettes gombot. Ha műszaki hibát szeretne…

– Rache? Rachie? Hol van mami? Hol van apu?

– Pssszt! – felelte Rachel szigorúan, és megnyomta az egyest. Nem volt könnyű. A keze remegett, és a látása elhomályosult. Csak most vette észre, hogy sír. Nem emlékezett rá, hogy mikor kezdett sírni.

– Halló, itt a 911 – mondta egy női hang.

– Maga valódi vagy egy másik felvett üzenet? – kérdezte Rachel.

– Valódi vagyok – felelte a nő némi vidámsággal a hangjában. – Sürgősségi esetet kíván bejelenteni?

– Igen. Egy gonosz autó megette az anyukánkat és az apukánkat. Éppen a…

– Ne olyan gyorsan – javasolta a 911-es hölgy, mintha rég szórakozott volna ilyen jól. – Mennyi idős vagy?

– Hatéves vagyok, mindjárt hét leszek. A nevem Rachel Ann Lussier, és az a kocsi, az a gonosz kocsi…

– Hallgass ide, Rachel Ann, vagy bárhogyan is hívnak. Le tudom követni a hívást. Tudtál róla? Gondolom, nem. Most pedig azt javaslom, tedd le, mielőtt még oda kéne küldenem egy rendőrt a házatokhoz, hogy rákoppintson a…

– Meghaltak, maga hülye telefonos néni! – kiáltotta Rachel torkaszakadtából a készülékbe. A „meghaltak” szó hallatán Blakie ismét sírva fakadt.

A 911-es hölgy egy másodpercig nem felelt. Aztán, többé már a legkevésbé sem vidám hangon, azt mondta: – Hol vagy most, Rachel Ann?

– Egy üres étterem mellett! Ahol a narancssárga bólyák vannak!

Blakie közben leült, a két térde közé dugta a fejét, és átkarolta magát. A látvány mindaddig ismeretlen erejű fájdalommal töltötte el Rachelt. Mintha darabokra tört volna a szíve.

– Ez nem elég – mondta a 911-es hölgy. – Tudsz egy kicsit konkrétabb lenni, Rachel Ann?

Rachelnek fogalma sem volt róla, mit jelent az, hogy konkrét, mindenesetre tudta, hogy mit lát maga körül: a kombi hátsó kereke, ami a legközelebb volt hozzájuk, egy kissé mintha megolvadt volna. Egy csáp, ami a folyékony gumiból kelt életre, lassan elindult az aszfalton keresztül Blakie irányába.

– Mennem kell – mondta Rachel. – El kell menekülnünk a gonosz autótól.

Talpra rángatta Blakie-t, és egy kicsit még hátrébb húzta, miközben az olvadó kereket figyelte. A csáp visszatért oda, ahol az imént volt (mert tudja, hogy úgysem érne el minket, gondolta), és a kerék ismét felvette az eredeti formáját. Ez azonban nem volt elég Rachelnek, és továbbhúzta maga után Blakie-t a feljárón, egyenesen vissza az autópálya felé.

– Hova megyünk, Rachie?

Nem tudom. – El ettől az autótól.

– A Transformerseimet akarom!

– Most nem lehet. – Továbbra is szorosan tartotta az öccse karját, és egyre csak hátráltak az út felé, ahol olykor százhússzal elzúgott valaki.

Semmi sem olyan fájdalmas, mint egy gyermek sikolya; ez a természet egyik leghatékonyabb túlélési mechanizmusa. Pete Simmons álma eddig is fátyolvékony volt, de amikor Rachel kiabálni kezdett a telefonba, végre meghallotta, és felriadt.

Felült, pislogott, és a fejéhez emelte a kezét. Fájt a feje, és nyomban tudta, hogy ez miféle fájdalom: a félelmetes MÁSNAPOSSÁG lepte meg. A nyelvén mintha szőr nőtt volna, a gyomra pedig kavargott. Nem feltétlenül a kidobom-a-taccsot kavargás, de azért nem volt túl kellemes.

Hál’ istennek, hogy nem ittam többet, gondolta, és feltápászkodott. Odament az egyik bedrótozott ablakhoz, hogy megnézze, kitől jönnek a kiáltások. Egyáltalán nem tetszett neki, amit odakint látott. A pihenőterülethez vezető behajtón lévő narancsszínű bólyák közül néhányat felborogattak, azonkívül kocsik állták el az utat. Méghozzá nem is kevés.

Aztán meglátta a két gyereket – egy rózsaszín nadrágot viselő kislányt és egy rövidnadrágos kisfiút. Csak egy pillanatra látta őket, de ki tudta venni, hogy éppen hátrálnak valamitől – meglehetősen ijedtnek látszottak –, aztán eltűntek valami mögött, ami leginkább egy lószállító trélernek tűnt.

Valami nem stimmelt. Talán balesetük volt, mindenesetre odakint semmi nem árulkodott arról, hogy így lett volna. Az első gondolata az volt, hogy mielőbb le kellene lépnie innen, mielőtt még belebonyolódik abba, ami odakint zajlik, bármi is legyen az. Megragadta a nyeregtáskáját, és elindult a konyha, majd azon keresztül a kijárat felé, ám félúton megállt. Hiszen gyerekek voltak odakint. Kisgyerekek. Jóval kisebbek annál, semmint hogy egyedül kéne csatangolniuk egy olyan forgalmas út közelében, mint amilyen az I-95-ös. Márpedig sehol a közelben nem látott felnőtteket.

Kell hogy legyenek valahol felnőttek, hát nem láttad azt a sok autót?

Igen, látta a kocsikat, és a tréler előtti teherautót is, de sehol nem volt egyetlen felnőtt sem.

El kell tűnnöm innen. De még akkor is, ha bajba kerülök, először meg kell győződnöm róla, hogy azokat a kis szarosokat nem lapítja ki valaki az autópályán.

Pete sietve a Burger King bejáratához ment, de zárva találta. Azon tanakodott, vajon mit mondana ilyen helyzetben Normie Therriault. Hé, te kis méhlepény, anyádnak lettek egyáltalán normális gyerekei?

Megfordult, és visszaindult a másik kijárat felé, ahol egykor az áruátvétel folyt. A futástól felerősödött a fejfájása, de nem törődött vele. A nyeregtáskáját a betonplatform szélére tette, majd leereszkedett, és ugrott. Elég rosszul érkezett, beütötte a medencéjét, de erről sem vett tudomást. Felpattant, majd gyors pillantást vetett a közeli fákra. Milyen egyszerű volna eltűnni innen. És ha így tenne, bizonyára sok zűrtől kímélné meg magát. Az ötlet kínzóan csábító volt. Egyáltalán nem érezte, hogy egy filmben volna, ahol a jófiúk gondolkodás nélkül mindig helyesen döntenek. Ha valaki megérzi a vodkát a leheletén…

– Jézusom – mondta. – Ó, te nutellás-puffasztott-rizs-Jézusom.

Miért jött ide egyáltalán? A fene azokba a kis hülyékbe!

Rachel, még mindig erősen tartva Blakie kezét, elment a behajtó végéig. Épp amikor odaértek, egy hatalmas kamion zúgott el előttük vagy százharminccal. A menetszele hátrasöpörte a hajukat, belekapott a ruhájukba, és kis híján ledöntötte a lábáról Blakie-t.

– Rachie, félek! Nem szabad kimennünk az útra!

Mondj valamit, amit nem tudok, gondolta Rachel.

Otthon nem volt szabad tovább menniük a kocsibehajtó végénél, ráadásul Falmouthban a Fresh Wind Wayen alig jártak autók. Ezzel szemben az autópályán lévő forgalom nem volt ugyan állandó, de azok a kocsik, amik felbukkantak, iszonyú gyorsan mentek. És egyébként is, hova mehettek volna? Talán eljuthatnak a leállósávig, de már ez is nagyon kockázatosnak tűnt. Ráadásul itt nem voltak kijáratok, csupán fák. Esetleg visszamehetnének az étterembe, de akkor el kéne menniük a gonosz autó mellett.

Egy piros sportkocsi zúgott el mellettük. A sofőr olyan erővel tenyerelt a dudára, hogy Rachel a legszívesebben befogta volna a fülét.

Blakie szüntelenül bökdöste, de Rachel nem foglalkozott vele. A felhajtó egyik oldalán oszlopok álltak. Blakie leült a köztük futó vaskos kábelek egyikére, és pufók kezével eltakarta az arcát. Rachel leült mellé. Kifogyott az ötletekből.

5. JIMMY GOLDING (’11-ES CROWN VICTORIA)

Lehet, hogy a gyermeki sikoly az Anyatermészet egyik legjobb túlélési mechanizmusa, de ha autópályás száguldozásról van szó, semmi sem űbereli a leparkolt rendőrségi járgányt. Különösen akkor, ha a radardetektor fekete és üres felszíne a forgalommal szembe van fordítva. A százzal teperők lefékeztek kilencvenre, akik pedig százhússzal mentek, a fékre léptek, és azon kezdtek tanakodni, vajon hány pontot veszítenek ezzel a kis kihágással, ha felvillan mögöttük a kék fényjelzés. (Hasznos intézkedés, igaz, a hatása meglehetősen rövid életű; húsz-harminc kilométerrel odébb a sietős kedvűek úgyis belehúznak megint.)

A parkoló rendőrségi jármű szépsége, legalábbis a Maine Állami Autópálya-rendőrség kötelékében dolgozó Jimmy Golding véleménye szerint, elsősorban abban állt, hogy egyáltalán nem is kellett semmit csinálnod. Egyszerűen megálltál, és hagytad, hogy a természet (ebben az esetben az emberi természet) végezze a dolgát. Ezen a borús áprilisi délutánon a Simmons Speedcheck radarja még be sem volt kapcsolva, és az I–95-ös úton dél felé tartó forgalom csupán távoli zümmögés volt. Jimmy figyelmét teljesen lekötötte a kormánykerék alsó ívének támasztott iPad kijelzője.

A Szókirakó nevű játékkal volt elfoglalva, amelyhez a Verizon szolgáltatta az internetkapcsolatot. Az ellenfele egy régi bajtársa, bizonyos Nick Avery volt, aki egy ideje már az Oklahoma államiaknál szolgált. Jimmynek fogalma sem volt róla, miért akarná bárki is éppen Oklahomáért elhagyni Maine-t; elég rossz ötletnek tűnt, mindenesetre kétség sem férhetett hozzá, hogy Nick kiváló Szókirakózónak bizonyult. Tízből kilencszer elég simán megverte Jimmyt, és ezúttal is nyerésre állt. Csakhogy az előnye minimális volt, ráadásul az elektronikus zacskóból már minden betű előkerült. Ha Jimmynek sikerülne valahogy kijátszani a megmaradt négy betűjét, értékes győzelmet arathatna. Éppen az „ARC” szóra fixálódott. A három megmaradt betűje A, S, illetve H volt. Ha valahogy átrendezhetné az „ARC”-ot, nemcsak nyerne, de elemi csapást mérhetne régi cimborája önbizalmára. Egyelőre azonban nem látta a megoldást.

Éppen a tábla többi része felé fordult, ahol a lehetőségei még kevésbé voltak kecsegtetőek, amikor a rádiója két éles pittyenést hallatott. A westbrooki 911 jelzése volt az összes egységnek. Jimmy félretolta az iPadet, és maga felé fordította a csipogót.

– Minden egység, figyelem. Ki van közel a 81-es mérföldkőnél lévő pihenőhelyhez? Valaki?

Jimmy magához húzta a mikrofonját. – Kilenc-tizenegy, itt a Tizenhetes. A 85-ösön vagyok, nem messze a Lisbon–Sabbatus kijárattól.

A nő, akit Rachel Lussier csak 911-es néninek nevezett, úgy ítélte, nincs idejük mást keresni, aki esetleg még közelebb van; tekintve, hogy a Tizenhetes az egyik új Crown Vic kocsiban ült, alig három percre lehetett a pihenőhelytől, ha nem kevesebbre.

– Tizenhetes, három perce hívást kaptam egy kislánytól. Azt állította, hogy a szülei meghaltak, és azóta több hívást is kaptunk, hogy a pihenőhelynél két gyerek tartózkodik felügyelet nélkül.

Jimmy nem kérdezte meg, hogy azok, akik betelefonáltak, vajon miért nem érezték szükségét, hogy megálljanak. Látott már ilyet korábban. Előfordul, hogy az emberek attól tartanak, hogy valami jogi hercehurcába bonyolódnak. Gyakrabban egyszerűen nem érzik úgy, hogy bármi közük volna a dologhoz. Annyi minden történik a világban. Mégis… gyerekek. Jézus, azért azt gondolná az ember, hogyha gyerekekről van szó, akkor…

– Kilenc-tizenegy, úton vagyok. Tizenhetes kijelentkezik.

Jimmy bekapcsolta a villogót, majd kifarolt a „BEHAJTÁS CSAK HIVATALOS JÁRMŰVEKNEK” jelzéssel ellátott murvás feljáróból. A Crown Vic V–8-as motorja engedelmesen felpörgött; a digitális sebességjelző hamar 150-re ugrott, ahol aztán megállapodott. Utolért egy zötyögve haladó régi Buickot, ami valamiért nem volt hajlandó lehúzódni, így hát ki kellett kerülnie. Amikor visszatért a sávjába, Jimmy már meg is pillantotta a pihenőhelyet. És valami mást is. Két kisgyerek – egy rövidgatyát viselő fiú és egy rózsaszín nadrágos lány – ücsörgött a behajtó melletti oszlopok között húzódó kábeleken. A világ legkisebb csavargóinak néztek ki, és Jimmy szíve összefacsarodott a láttukra. Neki is voltak gyerekei.

Ahogy megpillantották a rendőrautót, mindketten felálltak, és egy rettenetes pillanatig Jimmy már azt hitte, a kisfiú a kocsi elé fog ugrani. Hál’ istennek a lány megragadta a karjánál, és visszatartotta.

Jimmy olyan erővel fékezett, hogy a notesze, a menetnaplója és az iPadje is leesett az ülésről a padlóra. A Vic orra kicsit megcsúszott, de végül sikerült rendesen lelassítania, és leparkolnia a feljáró előtt, ahol már további kocsik is várakoztak. Mi a fene történhetett itt?

A nap előbújt a felhők mögül, és egy, a helyzethez semennyire sem illő szó villant át Jimmy Golding tudatán: HARCSA, ki tudom rakni, hogy HARCSA, és kész vagyok!

A kislány a kocsija vezető felőli oldala felé szaladt, maga után vonszolva szipogó, imbolygó léptekkel haladó testvérét. A lány sápadt volt és halálra vált, és jó pár évvel idősebbnek nézett ki, mint amennyinek kellett volna. A kisfiú pólóján egy hosszú, nyálkás csík húzódott végig.

Jimmy kiszállt, óvatosan, nehogy meglegyintse őket az ajtóval. Fél térdre ereszkedett, hogy egy szintre kerüljön a gyerekekkel, akik úgy rontottak rá, hogy kis híján ledöntötték. – Hűha, jól van, jól van, minden oké…

– A gonosz kocsi megette anyut és aput – mondta a kisfiú, és a kocsik felé mutatott. – Az a gonosz autó, ott. Úgy ette meg őket, mint a csúnya, nagy farkas a rajzfilmben. Vissza kell szerezned őket!

Lehetetlen lett volna megmondani, hogy a srác tömpe ujja pontosan hova is mutat. Jimmy nem kevesebb, mint négy járművet látott: egy kombit, ami úgy nézett ki, mintha nagy utat tett volna meg erdei ösvényeken, egy makulátlan Priust, egy Dodge Ramet, amihez egy trélert is csatlakoztattak, továbbá egy Ford Expeditiont.

– Hogy hívnak, kislány? Az én nevem Jimmy.

– Rachel Ann Lussier – mondta a lány. – Ő pedig Blakie, az öcsém. A Fresh Winds Way tizenkilencben lakunk, a Maine állambeli Falmouthban, a cím nulla-négy-nulla-nulla-öt. Ne menjen a közelébe, Jimmy. Úgy néz ki, mintha kocsi lenne, de nem az. Embereket eszik.

– Melyik autóról van szó, Rachel?

– Arról, amelyik ott áll elöl, az apukám kocsija mellett. Ami csupa sár.

– A sáros kocsi megette anyut és aput! – jelentette ki Blakie. – Vissza tudod hozni őket, ugye? Hiszen van pisztolyod!

Jimmy, még mindig fél térden, szemügyre vette a sárral borított kombit. A nap ismét elrejtőzött; az árnyékaik eltűntek. Az autópályán újabb kocsik haladtak el, noha jóval lassabban, miután észrevették a rendőrautót.

Egy teremtett lélek sem volt az Expeditionben, sem a Priusban, sem a teherautóban. Feltehetően a lószállítóban sem volt senki, hacsak le nem guggolt, ebben az esetben viszont a ló jóval nyugtalanabbnak tűnt volna. Az egyetlen jármű, amibe nem látott be, az volt, amely a gyerekek szerint megette a szüleiket. Jimmynek egyáltalán nem tetszett, ahogy a sár a kocsi ablakaira tapadt. Mintha szándékosan került volna oda. A vezetőoldali ajtó előtt heverő mobil sem volt a kedvére. Sem a mellette csillámló gyűrű. Igen, a gyűrű kifejezetten félelmetes volt.

Mintha az egész szitu amúgy átkozottul kedélyes volna.

A kocsi ajtaja egyszer csak résnyire kinyílt, ezzel vagy további harminc százalékponttal feljebb tornászva a Félelmetességi Mutatót. Jimmy tagjai megfeszültek, és a jobb kezével megsimította a Glock agyát, de senki sem bújt elő a járgányból. A tizenöt centire nyitott ajtó nem mozdult.

– Így akar rávenni, hogy a közelébe menj – mondta a kislány a suttogásnál alig hangosabban. – Ez egy szörnyautó.

Jimmy Golding azóta nem hitt a szörnyautókban, hogy kölyökként látta azt a Christine című filmet, de azzal nagyon is tisztában volt, hogy a szörnyek olykor elrejtőzhetnek a kocsikban. Márpedig ebben a járgányban minden jel szerint volt valaki. Különben hogyan nyílt volna ki az ajtaja? Lehet, hogy a kölykök szüleinek egyike volt, talán megsérült, és nem tudott kiszállni. Lehet, hogy valaki elfeküdt az ülésen, és ezért nem látszik a sártól borított ablakokon keresztül. Az is lehet, hogy az illetőnél fegyver van.

– Ki van a kocsiban? – kiáltotta Jimmy. – Rendőr vagyok, válaszoljon!

Senki sem felelt.

– Szálljon ki! Először a kezét akarom látni.

Az egyetlen dolog, ami felelt a hívására, a nap volt, amely pár másodpercre ismét előbújt, hosszú árnyékot festve a kocsi előtti aszfaltra, mielőtt visszabukott volna a felhők mögé. Ezután ismét nem látszott semmi, csak a kissé nyitott ajtó.

– Gyertek velem, gyerekek – mondta Jimmy, majd visszavezette őket a kocsijához, és kinyitotta a hátsó ajtót. A kölykök végignéztek a hátsó üléseken tornyosuló iratokon, Jimmy bélelt dzsekijén (amire ma nem volt szüksége), és a hátsó ülés támlájához erősített puskán. Különösen ezen az utóbbin.

– Anyu és apu azt mondta, soha ne szálljunk be idegenek autójába – mondta a Blakie névre hallgató fiúcska. – Az iskolában is ezt mondták. Az idegenek veszélyesek.

– De ő rendőr, és rendőrautója van – mondta Rachel. – Minden oké, szállj be. És ha hozzáérsz ahhoz a puskához, behúzok egyet.

– Jó ötlet a puskával kapcsolatban, mindenesetre biztonságos, és le van zárva – mondta Jimmy.

Blakie beszállt, és kikukucskált az ülés fölött. – Hé, neked van iPaded?

– Hallgass már – mondta Rachel. Ő is épp beszállt, de még egyszer felpillantott rémült tekintetével Jimmy Goldingra. – Ne érjen hozzá. Ragadós.

Jimmy majdnem elmosolyodott. A lánya tán egy évvel lehetett fiatalabb ennél a kislánynál, és el tudta képzelni, hogy ő is valami hasonlót mondana. Úgy vélte, a kislányok két csoportba oszthatók: az egyik csoport szereti a dagonyázást, a másik viszont utálja a piszkot. Minden jel szerint Ellenhez hasonlóan ez a lány is a piszokutálók táborába tartozott.

A Rachel által „ragadósnak” nevezett jelenség hamarosan halálosnak bizonyuló félreértésével csukta rájuk a kocsija ajtaját. Behajolt az elülső ablakon, és magához vette a mikrofont. Közben egy pillanatra sem vette le a tekintetét a kombi ajtajáról, és ezért nem is vette észre a pihenőhelyen lévő üres épület mellett álló fiút, aki úgy szorította a mellkasához a műbőr nyeregtáskáját, mintha a kedvenc plüssállata volna. Egy pillanattal később a nap ismét előbújt, és Pete Simmonst elnyelte az étterem árnyéka.

Jimmy bejelentkezett a központba.

– Tizenhetes, vétel.

– A 81-es mérföldkőnél lévő régi pihenőhelynél vagyok. Négy üres kocsit találtam, egy magára hagyott lovat, és két felügyelet nélküli kölyköt. A négy autó egyike egy kombi. A gyerekek azt állítják, hogy… – Itt szünetet tartott. Mit is kéne mondanom? – Azt állítják, hogy a kocsi megette a szüleiket.

– Hogyan?

– Azt hiszem, arra gondolnak, hogy valami elkapta őket. Jó lenne, ha az összes szabad egységet ideküldenéd, rendben?

– Rendben, de legalább tíz perc, míg az első odaér. A Tizenkettes van a legközelebb. Kód hetvenhármas Waterville-nek.

Al Andrews volt az, aki minden kétséget kizáróan egy óriási hamburgerrel viaskodott, és éppen a politikáról magyarázott valamit. – Vétel.

– Halljuk a kombi rendszámát, Tizenhetes, és utánanézek.

– Negatív. Sehol egy rendszámtábla. Annyi sár tapadt rá, hogy semmi sem látszik ki alóla. Annyi biztos, hogy amerikai. – Legalábbis asszem. – Talán Ford vagy Chevy. A gyerekek a járőrkocsiban vannak. A nevük Rachel és Blakie Lussier. Címük Fresh Winds Way, Falmouth, a házszámot elfelejtettem.

– Tizenkilenc! – kiáltotta Rachel és Blakie egyszerre.

– Azt mondják, hogy…

– Hallottam, Tizenhetes. Melyik kocsiban utaztak?

– Apu Expeditionjében! – üvöltötte Blakie, aki örült, hogy hasznossá teheti magát.

– Ford Expedition – mondta Jimmy. – A rendszám három-hét-hét-kettő-IY. Megközelítem a kombit.

– Vettem. Csak óvatosan, Jimmy.

– Vettem. Ó, és szólnál a kilenc-tizenegy központnak, hogy a gyerekek jól vannak?

– Ezt most te mondod vagy Peter Townshend?

Nagyon vicces. – Tizenhetes, itt a hatvankettes.

Vissza akarta tenni a mikrofont a helyére, aztán inkább odaadta Rachelnek. – Ha bármi történik, úgy értem, bármi rossz, nyomd meg ezt a gombot az oldalán, és mondd azt, hogy „harminc”. Azt jelenti, hogy a rendőr bácsinak segítségre van szüksége. Megjegyezted?

– Igen, de nem kéne közel mennie ahhoz az autóhoz, Jimmy rendőr. Harap és ragadós.

Blakie, akit ideiglenesen elvarázsolt, hogy egy rendőrautó belsejébe került, és egy percre még arról is megfeledkezett, hogy mi történt a szüleivel, ennek hallatán ismét sírni kezdett. – Anyut és aput akarom!

A helyzet különössége és veszélyei ellenére Rachel látja-hogy-mit-kell-nekem-elviselnem? tekintetétől Jimmy kis híján elnevette magát. Vajon hányszor látta ugyanezt az arckifejezést az ötéves Ellen Goldingtól?

– Hallgass ide, Rachel – mondta Jimmy. – Tudom, hogy meg vagy rémülve, de itt biztonságban vagy, nekem pedig a munkámat kell végeznem. Ha a szüleid abban a kocsiban vannak, nem akarjuk, hogy bajuk essen, nem igaz?

– SZEREZZE VISSZA ANYUT ÉS APUT, JIMMY RENDŐR! – üvöltötte Blakie. – NEM AKARJUK, HOGY BAJUK ESSEN!

Jimmy reményt látott csillanni a lány szemében, de nem annyit, mint amire számított. Mint Mulder ügynök a régi X-Akták sorozatban, ő is hinni szeretett volna… De, akárcsak Mulder partnere, Scully ügynök, ő sem igazán volt rá képes. Mit láthattak ezek a gyerekek?

– Legyen óvatos, Jimmy rendőr. – Rachel feltartotta a kezét. Tanár nénis gesztus volt, ami még kifejezőbbé vált azután, hogy ingatni kezdte az ujját. – Ne érjen hozzá.

Ahogy Jimmy megközelítette a kombit, előhúzta a Glockját, de nem biztosította ki. Egyelőre. Valamivel délre volt a kocsi ajtajához képest, és megismételte a felszólítást: szálljon ki, előrenyújtott és üres kezekkel! Nem érkezett válasz. A kilincs után nyúlt, de eszébe jutott a kislány figyelmeztetése, és félúton megállt. Úgyhogy inkább a pisztolya csövével próbálta szélesebbre nyitni az ajtót. Csakhogy nem nyílt, a pisztolya csöve viszont mozdíthatatlanul odaragadt ahhoz a valamihez.

A teste előrelendült, mintha egy erős kéz ragadta volna meg a Glock csövét, és rántotta volna magához. Volt egy másodperc, amikor elengedhette volna, de ez a lehetőség az eszébe sem jutott. Az egyik első dolog, amit az Akadémián tanítanak, hogy soha, semmilyen körülmények között ne veszítsd el a fegyveredet. Soha, semmilyen körülmények között.

Így hát nem engedte el, és a kocsi, amely már el is fogyasztotta a pisztolyt, hozzálátott, hogy a kezéből lakmározzon. Aztán a karjából. A nap ismét kikandikált a felhők mögül, hosszú árnyakat festve az aszfaltra. Valahol, nem is olyan messze, gyerekek sikoltoztak.

A kombi mint egy HARCSA benyeli a rendőrt, gondolta. Most már értem, miért mondta, hogy ragadós…

Aztán a fájdalom felfúvódott, és minden gondolatát kioltotta. Egyetlen sikolyra maradt ideje. Csak egyetlenegyre.

6. A KÖLYKÖK (’10-ES RICHFORTH)

Pete nagyjából százlépésnyire állt, és mindent pontosan látott. Látta, ahogy a rendőr a pisztolycsövével megböki a kombi ajtaját, látta, hogy a pisztoly eltűnik az ajtóban, mintha az egész autó nem volna egyéb, mint egyetlen hatalmas optikai csalódás, és látta azt is, hogy a rendőr testét valami előrerántja, és közben a kalap leesik a fejéről. A férfi eltűnt az autóban, és csupán a kalapja, mely most a földön hevert egy mobil társaságában, árulkodott arról, hogy valaha is itt járt. Egy pillanatig semmi sem történt, aztán a kocsi összerándult, mint ahogy a kéz ökölbe szorul. Aztán következett a pukkanás, az a hang, amikor a teniszütővel megsuhintják a labdát – és utána az autó felvette az eredeti formáját.

A kisfiú nyivákolni kezdett, miközben a lány mellette valamiért egyre csak azt ismételgette, hogy „Harminc! Harminc!”, mintha egy varázsige volna, amit J. K. Rowling valamiért kifelejtett a Harry Potter-könyvekből.

A rendőrautó hátsó ajtaja kinyílt. A gyerekek kiszálltak. Mindketten őrjítően sírtak, és Pete egyiküket sem tudta hibáztatni. Ha nem lett volna sokkos állapotban attól, amit az imént látott, jó eséllyel ő is sírva fakad. Zakkant gondolat jutott az eszébe: egy-két korty abból a vodkából talán javítana a helyzeten. Segítene, hogy ne féljen annyira, és ha már nem fél, talán ki tudná találni, hogy most mi a francot is csináljon.

Közben a gyerekek ismét hátrálni kezdtek. Pete attól tartott, hogy pánikba esnek, és bármelyik pillanatban kirohanhatnak az útra. Ezt nem engedhette; az autópálya forgalma életveszélyes volt.

– Hé! – kiáltotta. – Hé, gyerekek!

Amikor megfordultak és meglátták – nagy, kisírt szemek a sápadt arcokon –, odaintegetett nekik, és elindult feléjük. Közben a nap ismét előbújt, és ezúttal úgy tűnt, egy ideig nincs is szándékában elvonulni.

A kisfiú előreszaladt, de a lány visszatartotta. Pete először azt hitte, tőle ijedt meg, de aztán rájött, hogy az autótól retteg.

Köríves mozdulatot írt a levegőbe a kezével. – Kerüljétek meg! Kerüljétek meg, és gyertek ide!

Átmentek a behajtó túloldalára, hogy a lehető legtávolabb kerüljenek a kombitól, majd átvágtak a parkolón. Amikor odaértek Pete-hez, a kislány végre elengedte az öccsét, leült, és a kezébe temette az arcát. A haját valószínűleg az anyja fonta tincsekbe. Ahogy rájuk nézett, és arra gondolt, hogy a kölykök anyja többé már sosem fonja be a lánya haját, Pete-et borzalmas érzés fogta el.

A kisfiú komoly arccal nézett fel. – Megette anyut és aput. Megette a lovas nénit és Jimmy rendőrt is. Szerintem mindenkit meg fog enni. Meg fogja enni a világot.

Ha Pete Simmons húszéves lett volna, bizonyára feltesz egy csomó értelmetlen kérdést. Mivel azonban csak feleennyi idős volt, és el tudta fogadni, amit az imént látott, valami egyszerűt és odaillőt kérdezett. – Hé, kislány, jönnek még további rendőrök? Azért kiabáltad, hogy „Harminc!”?

A lány leengedte a kezét, és felé fordult. A szeme kiszáradt és vérvörös volt. – Igen, de Blakie-nek igaza van. Őket is meg fogja enni. Én figyelmeztettem Jimmy rendőrt, de nem hallgatott rám.

Pete hitt neki, hiszen saját szemével látta. A lánynak igaza volt. A rendőrök nem fognak hinni nekik. Egy idő után talán, de addig nem, míg jó néhányat el nem fogyaszt közülük.

– Szerintem az űrből jött – mondta. – Mint a Ki vagy, doki?-ban.

– Anyu és apu nem hagyta, hogy nézzük – tájékoztatta a kisfiú. – Azt mondták, hogy túl félelmetes. Pedig szerintem ez sokkal félelmetesebb.

– Mert ez a valami él – motyogta Pete félig magában.

– Huh – fűzte hozzá Rachel, és hosszan, fájdalmasan szipogott.

A napot rövid időre ismét eltakarta egy felhő, majd ismét előbukkant, és Pete-nek támadt egy ötlete. Azt remélte, olyan trükköt mutathat Normie Therriault-nak és a Fingós Kalózoknak, amivel lenyűgözheti őket, és elérheti, hogy bevegyék maguk közé. George azonban kiábrándította: „Ezt a dedós mutatványt már vagy ezerszer látták”.

Lehet, hogy így volt, de talán az a valami nem látta még ezerszer. Sőt talán egyszer sem. Talán azon a helyen, ahonnan ez a valami származik, nincsenek nagyítók. Vagy nap, ha már itt tartunk. Eszébe jutott a Ki vagy, doki? egyik epizódja, amiben egy olyan bolygó volt, ahol örökké sötétség honol.

A távolból hallotta a szirénát. Újabb rendőr közeledett. Egy rendőr, aki egy szavát sem hinné el a gyerekeknek, hiszen a felnőttek szerint a gyerekek badarságokat beszélnek.

– Ti maradjatok csak itt. Kipróbálok valamit.

– Ne! – A kislány elkapta a csuklóját, és olyan erővel mélyesztette belé a körmeit, mintha karmokat növesztett volna. – Téged is meg fog enni!

– Nem hiszem, hogy tudna mozogni – mondta Pete, és elhúzta a kezét. Volt rajta néhány véres karmolás, de nem hibáztatta a lányt, és nem haragudott rá. Fordított helyzetben talán ő is így tett volna, ha az ő szüleiről van szó.

– De meg tud nyúlni – mondta a lány. – Ki tudja nyújtani a kerekeit. Megolvasztja őket.

– Majd óvatos leszek – mondta Pete –, de meg kell próbálnom. Mert igazad van, különben a rendőröket is meg fogja enni. Maradjatok itt.

Elindult a kombi felé. Amikor már közel volt (de nem annyira közel), lehúzta a nyeregtáskája cipzárját. Meg kell próbálnom, mondta a kölyköknek, de az igazság még ennél is vadabb volt: meg akarta próbálni. Olyan lesz, mint egy tudományos kísérlet. Biztos hülyén hangzana, ha ezt mondaná valakinek, de szerencsére senkinek nem kellett elmondania. Egyszerűen csak ki kellett próbálnia. Nagyon… Nagyon… Óvatosan.

Izzadt. Most, hogy a nap előbújt, a levegő újra felmelegedett, de Pete tudta, hogy nem ezért kezdett verejtékezni. Felpillantott, és hunyorognia kellett a ragyogó fénytől, amelynek hatására a MÁSNAPOSSÁG ismét támadásba lendült, de nem foglalkozott vele. Ne menj vissza a felhők mögé. Meg ne próbáld. Komolyan mondom.

Elővette a Richforth nagyítólencséjét a nyeregtáskából, majd lehajolt, és a földre tette a táskát. Megreccsent a térde, és a kombi ajtaja néhány centire kinyílt.

Tudja, hogy itt vagyok. Nem tudom, hogy lát-e, de az imént meghallott. És lehet, hogy a szagomat is érzi.

Tett egy lépést előre. Most már elég közel volt ahhoz, hogy megérintse a kombi oldalát. Persze bolond lett volna így tenni.

– Vigyázz! – kiáltotta a kislány. Már ő és az öccse is talpon voltak, és egymást átkarolva álltak. – Légy óvatos!

Pete körültekintően, mintha egy oroszlánbarlang előtt állna, előrenyújtotta a nagyítót. Fénykör jelent meg a kombi oldalán, de túlságosan nagy volt. Túlságosan lágy. Közelebb vitte a lencsét.

– A gumi! – kiáltotta a kisfiú. – Vigyázz a gumiraaaa!

Ahogy Pete lenézett, látta, hogy az egyik kerék olvadásnak indult. Szürke csáp vált ki belőle, és indult el az aszfalton a tornacipője felé. Nem hátrálhatott meg anélkül, hogy feladná a kísérletét, úgyhogy felemelte a lábát, és úgy állt, mint egy gólya. A szürke trutyiból szövődő csáp nyomban irányt váltott, és a másik lábát vette célba.

Nincs sok időm.

Közelebb vitte a nagyítólencsét. A fénykör egyetlen, izzó ponttá sűrűsödött össze. Egy pillanatig nem történt semmi, de utána vékony füstcsíkok támadtak. A sár alatti fehér felület megfeketedett.

A kombi belsejéből nem emberi hörgés hallatszott. Pete-nek a tudata és a teste minden ösztönét le kellett küzdenie, hogy ne meneküljön el. Az ajkai elváltak egymástól, kivillantva kétségbeesetten összeszorított fogait. Erősen tartotta a Richforthot, és magában számolta a másodperceket. Hétnél tartott, amikor a hörgés olyan éles sikolyra váltott, hogy azt hitte, szétreped a feje. A háta mögött Rachel és Blake elengedték egymást, és a fülükre tapasztották a kezüket.

A pihenőhelyhez vezető behajtó végén éppen leparkolt az Al Andrews által vezetett Tizenkettes egység. A férfi kiszállt, és elfintorodott az iszonytató hang hallatán. Mintha egy légvédelmi sziréna szólalt volna meg egy heavy metal banda erősítőin keresztül, mondta később. Látott egy gyereket, aki valamilyen tárgyat tartott a sárral borított, öreg Ford (vagy talán Chevy) oldalához. A fiú reszketett a fájdalomtól, vagy az eltökéltségtől, vagy mindkettőtől.

A kombi oldalán keletkezett füstölgő, fekete pont terjedni kezdett. A felszálló fehér füst egyre sűrűbb lett, aztán szürkévé, majd feketévé vált. Ezután minden nagyon gyorsan történt. Pete apró, kék lángnyelveket látott megjelenni a fekete pont körül. A lángok is terjedtek, és mintha a kocsi felszíne fölött táncoltak volna. Úgy nézett ki, mint a gyújtófolyadékkal lelocsolt faszénbrikettek a kerti barbecue-sütések alkalmával, amikor az apja meggyújtotta őket.

A ragacsos, szürke csáp, amely már majdnem elérte a lábát, egy rándulással visszahúzódott a helyére. Az autó még egyszer összerándult, és ezúttal a táncoló kék lángok az egész szerkezetét koronaként vették körbe. Aztán a kocsi egyre jobban összement, míg végül egyetlen tűzgolyó lett belőle. A következő pillanatban pedig, Pete, a Lussier gyerekek és Andrews rendőr tekintetétől kísérve, kilőtt a kék, tavaszi égboltra. Egy percig még ott volt a magasban, parázsként ragyogva, aztán eltűnt. Pete-nek eszébe jutott a Föld légkörét körbevevő, hideg feketeség – a végtelen birodalom, ahol talán idegen dolgok élnek és rejtőznek.

Nem öltem meg, csak elüldöztem. Azért kellett elmennie, hogy el tudja oltani magát. Mintha egy vödör vízbe csobbant volna.

Andrews rendőr bénultan kémlelte az eget. Agyának egyik, még működő áramköre épp azon tanakodott, hogyan írjon majd jelentést mindarról, aminek az imént vált tanújává.

A távolból további szirénák hangjai értek el hozzájuk.

Pete visszatért a két gyerekhez a nyeregtáskával az egyik, a Richforth nagyítólencsével a másik kezében. Kicsit azt kívánta, bárcsak itt lett volna George és Normie, de hát mi van akkor, ha nem így alakult? A srácok nélkül is elég kalandos délutánja volt, és ebben a pillanatban az sem érdekelte, ha esetleg szobafogság vár rá. Ahhoz képest, amit ő élt át, homokozóba ugratni a biciklikkel, körülbelül annyira volt izgalmas, mint a Szezám Utca.

Tudjátok, mit, hapsikáim? Én vagyok a király!

Talán fel is nevetett volna, ha a két kisebb gyerek nem függeszti rá a tekintetét. Épp az imént nézték végig, hogy a szüleiket felfalja valami űrlény – mégpedig elevenen –, úgyhogy egyáltalán nem volna helyes, ha vidámnak mutatkozna előttük.

A kisfiú kinyújtotta dundi karját, és Pete magához húzta. Nem nevetett akkor sem, amikor a kicsi puszit nyomott az arcára, de azért elmosolyodott. – Köszi – mondta Blakie. – Te jó gyerek vagy.

Pete leengedte Blakie-t a földre. A kislány is megpuszilta, ami elég klassz volt, igaz, még klasszabb lett volna, ha a lány kétszer annyi idős.

A rendőr futva közeledett feléjük, és erről Pete-nek eszébe jutott valami. Odahajolt a lányhoz, és belelehelt az arcába.

– Érzel valamit?

Rachel Lussier jóval bölcsebb tekintettel nézett rá, mint ami az életkora alapján feltételezhető volt. – Nem lesz bajod – mondta, és elmosolyodott. Nem nagyon, de azért elmosolyodott. – Csak ne lehelj a képébe. És esetleg kapj be egy rágót, mielőtt hazamész.

– Teaberryre gondoltam – mondta Pete.

– Igen – felelte Rachel. – Azt hiszem, az megfelel.

Nye Willdennek és Doug Allennek,
akik megvették az első történeteimet

BARTÓK IMRE FORDÍTÁSA

Anyámnak minden helyzetre volt egy frappáns mondása. (Szinte hallom, ahogy feleségem, Tabitha, a szemét forgatva megjegyzi: „És Steve mindegyikre emlékszik.”)

Az egyik kedvence így szól: „A tej átveszi az ízét annak, ami mellett a hűtőben tartod.” Nem tudom, hogy ez az állítás valóban igaz-e a tejre, de az egészen biztos, hogy a fiatal írók stílusával kapcsolatban tökéletesen megállja a helyét. Fiatalkoromban, ha H. P. Lovecraftet olvastam, úgy írtam, mint Lovecraft, ha Lew Archer-könyveket olvastam, akkor meg úgy, mint Ross MacDonald.

Idővel természetesen a különböző stílusok utánzása veszít intenzitásából. Az írók fokozatosan megtalálják a saját hangjukat, amely olyan egyedi, mint az ujjlenyomat. Kedvenc ifjúkori olvasmányaink nyoma persze sosem tűnik el teljesen, ám az író gondolatainak ritmusa – amely szerintem nem más, mint az agyhullámainak lenyomata – végül megtalálja saját jellegzetes formáját. Senki sem ír úgy, mint Elmore Leonard, csak Elmore Leonard, és senki sem ír úgy, mint Mark Twain, csak Mark Twain. Időnként azonban később is előfordul ilyen stílusmásolás, leginkább akkor, amikor az ember valami új és csodálatos kifejezésmóddal találkozik. A Borzalmak városa például James Dickey verseinek nyomát viseli magán, ha pedig A két Rose stílusa helyenként egy Cormac McCarthy-regényre emlékeztet, annak egyetlen oka van: amikor írtam, Cormac McCarthy regényeit habzsoltam.

2009-ben a New York Times Book Review egyik szerkesztője felkért, hogy írjak dupla kritikát Carol Sklenicka Raymond Carver: A Writer’s Life című könyvéről és Carver novelláinak gyűjteményes kiadásáról. Elvállaltam a feladatot, legfőképp azért, hogy felfedezzek egy számomra ismeretlen területet. Ha könyvekről van szó, hatalmas az étvágyam, és mindenevő vagyok, de Carver valahogy mindig kimaradt. Ha erre azt mondanák, ez hatalmas hiányosság, tekintve, hogy nagyjából együtt indult a pályájuk, teljesen igazuk lenne. Mentségemre legyen mondva, hogy quot libros, quam breve tempus – mennyi könyv, mily kevés idő (és igen, van ilyen pólóm is).

Mindenesetre Carver stílusának letisztultsága és prózájának gyönyörű feszültsége teljesen letaglózott. Minden a felszínen van, de ez a felszín olyan tiszta, hogy az olvasó egy élő univerzumot pillanthat meg alatta. Szerettem a novellákat, és megszerettem azokat a veszteseket, akikről Carver ilyen tudással és érzékenységgel írt. Lehet, hogy sokat piált, de akkor is biztos kézzel és hatalmas szívvel dolgozott.

Mielőtt a Prémium Harmóniá-t megírtam, vagy két tucat Carver-novellát olvastam el, ezért aztán nem meglepő, hogy a történetnek olyan a hangulata, mint egy Carver-novelláé. Ha húszévesen írtam volna, azt hiszem, nem lett volna más, csak egy nálam jóval tehetségesebb író koppintása. Mivel azonban hatvankét éves koromban írtam, a saját stílusom, így vagy úgy, de átüt a szövegen. Sok nagy amerikai íróhoz hasonlóan (hirtelen Philip Roth és Jonathan Franzen neve ugrik be) Carvernek nem igazán volt humorérzéke. Én viszont mindennek meglátom a vicces oldalát. Persze ez fekete humor, de szerintem az a legjobb. Mert mi mást tehet az ember, ha szembetalálja magát a halállal, mint hogy kineveti?

Prémium Harmónia

Tíz éve házasok, és sokáig minden rendben volt – sőt klassz volt –, aztán elkezdtek veszekedni. Mostanában elég sokat veszekednek. És igazából mindig ugyanazon megy a vita. Körkörösség jellemzi a veszekedéseiket. Ray szerint olyan ez, mint egy agárversenypálya. Amikor veszekednek, úgy viselkednek, mint a műnyulat kergető agarak. Észre sem veszik, hogy újra meg újra ugyanazon az útvonalon rohannak végig. Minden idegszálukkal a nyúlra koncentrálnak.

Ray szerint egészen máshogy festene a helyzet, ha lehetett volna gyerekük, de a felesége miatt nem jött össze. Miután megvizsgáltatták magukat, az orvos közölte velük, hogy a nő meddő. Egy év múlva Ray vett neki egy kutyát, egy Jack Russel terriert, akit a nő Biznicnek nevezett el. Ha kérdezték, elmagyarázta, mit jelent. Imádja a kutyát, de ettől függetlenül sokat veszekednek.

Fűmagért mennek a Wal-Martba. Eldöntötték, hogy eladják a házat – nem győzik fenntartani –, de Mary szerint addig nem fognak vevőt találni, amíg meg nem javíttatják a vízvezetéket és rendbe nem teszik a gyepet. A kiégett foltok miatt nagyon lepukkantan néz ki. Az aszály volt. Forró nyár, egy csöpp eső nélkül. Ray megmondja neki, hogy a fűmag – akármilyen jó minőségű – nem fog kihajtani, ha nem lesz csapadék. Azt mondja, várniuk kellene.

– Ja, aztán eltelik egy újabb év, mi meg még mindig itt vagyunk – nyavalygott a nő. – Nem várhatunk még egy évet, Ray. Addigra nyakig el fogunk adósodni.

Biznic a hátsó ülésről figyeli, ahogy beszél. Néha Rayt is figyeli, amikor Ray beszél, de nem mindig. Többnyire Maryt figyeli.

– Mit gondolsz? – kérdezi a férfi. – Szerinted azért fog majd esni az eső, hogy ne kelljen aggódnod az adósságaink miatt?

– Ez a mi közös ügyünk, csak szólok, mielőtt elfelejtenéd – jegyzi meg a nő. Castle Rockon hajtanak át. Szinte teljesen kihalt a város. Ahogy Ray szokott fogalmazni, a gazdaság és a kereskedelem „kivonult” Maine-nek ebből a szegletéből. A Wal-Mart a város túlsó végén van, közel a gimnáziumhoz, ahol Ray portásként dolgozik. A Wal-Martnak saját közlekedési lámpája van. Még viccek is születtek erről.

– Az egyik kézzel fogja, a másikkal szórja – mondja Ray. – Ismered ezt a mondást?

– Milliószor hallottam – feleli a nő. – Tőled.

A férfi morog egyet. A visszapillantó tükörben meglátja a kutyát. Biznic a gazdiját figyeli. A férfi utálja, ahogy Biznic a nőt bámulja. Ekkor leesik neki, hogy sem a kutya, sem a felesége nem érti, hogy miről beszélgetnek.

– Be kell ugranunk a Quik-Pikbe is – mondja a nő. – Szeretnék venni egy labdát Tallie-nek a szülinapjára. – Tallie a bátyja kislánya. Ray azon gondolkodik, hogy akkor most a kislány az ő unokahúga-e vagy sem. Nem egészen biztos benne, mivel Tallie Mary vérrokona.

– A Wal-Martban is árulnak labdát – jegyzi meg Ray. – És a Wally Worldben minden olcsóbb.

– De a Quik-Pikben van lilában is. Tallie-nek a lila a kedvenc színe. Nem biztos, hogy a Wal-Martban is van lila labda.

– Ha nincs, visszafelé jövet megállunk a Quik-Pikben. – Ray feje majd széthasad. Úgyis az lesz, amit a nő akar. Mindig eléri. Néha úgy látja, a házasság leginkább egy focimeccsre emlékeztet, és ő a vesztes csapatban játszik irányítót. Meg kell találni az ellenfél gyenge pontját. Rövid passzokkal kell dolgozni.

– De visszafelé pont az ellenkező oldalon lesz – ellenkezik a nő, mintha hatalmas lenne a forgalom, és nem egy szinte teljesen kihalt kisvároson hajtanának keresztül, ahol majd minden üzlet kirakatában ott lóg az „Eladó” tábla. – Csak beszaladok, megveszem a labdát. Öt perc az egész.

Kilencven kiló vagy, jegyzi meg magában Ray, régóta nem megy már a szaladgálás.

– Kilencvenkilenc centbe kerül darabja – mondja. – Nem lehetsz ilyen zsugori.

Egyik kezével fogja, a másikkal szórja, gondolja a férfi, de végül ezt mondja: – Vegyél nekem egy doboz cigit, ha már úgyis bemész. Megvárlak a kocsiban.

– Ha leszoknál, megspórolhatnánk heti negyven dollárt. Talán még többet is.

Ray, ha összegyűlt a megfelelő összeg, meg szokta kérni az egyik barátját, hogy hozzon neki egy tucat karton cigit Dél-Karolinából. Ott húsz dollárral olcsóbb kartonja. Az még manapság is rengeteg pénznek számít. Ő így próbál takarékoskodni. Eddig is sokszor elmondta ezt a feleségének, és ezután is elmondja majd, pedig semmi értelme. Az egyik fülén be, a másikon ki.

– Napi két dobozzal szívtam – mondja Ray. – Most már fél dobozzal is alig. – Ami azt illeti, ritkán sikerül fél doboznál megállnia. Mary tudja ezt. Ray meg tudja, hogy Mary tudja. Egy idő után erről szól a házasság. A férfi feje még jobban fáj. Ráadásul észreveszi, hogy Biznic még mindig a nőt bámulja. Pedig ő eteti azt az átkozott dögöt, és ő keresi meg a pénzt, amin a kaját veszik, a kutya mégis a feleségét bámulja. Pedig a Jack Russell terrierről azt mondják, okos.

Ray bekanyarodik a Quik-Pikbe.

– Az indiánoknál kellene megvenned, ha már muszáj szívnod ezt a vacakot – mondja a nő.

– Tíz éve nem árulnak adómentes cigit a rezervátumban – mondja a férfi. – Ezt is megmondtam már neked. Csak sosem figyelsz. – Ray elhajt a benzinkút mellett, és leparkol a bolt előtt. Sehol sincsen árnyék. A nap pontosan a fejük fölül tűz. Az autó klímája nem bírja a hőséget. Mindketten izzadnak. Biznic liheg a hátsó ülésen. Mintha vigyorogna.

– Akkor is le kéne szoknod – mondja Mary.

– Neked meg a nasizást kellene abbahagynod – mondja Ray. Nem akarja, mert tudja, hogy a feleségét mennyire zavarja, hogy el van hízva, de mégis kicsúszik a száján. Nem tudja visszatartani. Kész rejtély.

– Nem szoktam nasizni – csattan fel a nő. – Úgy értem, mostanában már nem.

– Mary, a felső polcon a doboz tele van csokis keksszel. Huszonnégyes csomag. A liszt mögött.

– Te szaglászol utánam? – Ahogy a nő elpirul, Ray egy pillanatra megint olyan gyönyörűnek látja, mint régen. Vagy legalábbis szépnek. Maryt mindenki szépnek tartotta, még Ray anyja is, aki amúgy ki nem állhatta.

– A sörnyitót kerestem – feleli. – Vaníliás szódát akartam inni. Annak olyan régifajta kupakja van.

– És persze pont a konyhaszekrény legfelső polcán kerested, mi?

– Inkább vedd meg gyorsan a labdát – mondja a férfi. – És hozz egy doboz cigit is. Legyél rendes kislány.

– Nem bírod ki hazáig? Hát ennyit sem bírsz ki cigi nélkül?

– Vegyél egy pakli Prémium Harmóniát – mondja. – Az olcsóbb. – Olyan az íze, mint a szárított kutyaszarnak, de mindegy. Csak Mary fogja már be a pofáját végre.

– És mégis hol akarod elszívni? A kocsiban, gondolom, hogy nekem is szívnom kelljen a füstöt.

– Majd lehúzom az ablakot. Ahogy szoktam.

– Megveszem a labdát. Aztán visszajövök. És ha még mindig úgy érzed, ki akarsz dobni négy dollár ötven centet a koporsószögre, szépen bemész. Én meg addig vigyázok az én kis drágaságomra.

Ray gyűlöli, hogy Mary drágaságom-nak hívja Biznicet. Hiszen mégiscsak egy kutya, és hiába dicsekszik Mary, hogy milyen okos, akkor is a fűbe szarik, és nyalogatja a golyóit.

– Vegyél pár lekváros piskótát – mondja Ray. – Vagy lehet, hogy megint kapni akciós csokis tekercset.

– Annyira szemét vagy – mondja a nő. Kiszáll, és bevágja az ajtót. Ray túl közel parkolt le az épület betonkockájához, ezért Marynek oldalazni kell, hogy elférjen a csomagtartó és a fal között. A férfi tudja, hogy a nő tudja, hogy nézi őt, és látja, milyen nagydarab, és hogy oldalaznia kell, hogy elférjen. A férfi tudja, hogy a nő azt hiszi, szándékosan parkolt közel az épülethez, hogy ő csak oldalazva férjen el, és az sem kizárt, hogy tényleg direkt csinálta.

– Ketten maradtunk, Biznic, öreg haver.

Biznic lefekszik a hátsó ülésen, és becsukja a szemét. Ha Mary feltesz egy lemezt, és azt mondja neki, hogy táncoljon, a kutya pár másodpercig a hátsó lábára állva tipeg, és ha a gazdája – vidám hangon – leszidja, és ráparancsol, hogy arccal a fal felé üljön a sarokba, megteszi, de aztán ugyanúgy odaszarik az udvarra.

Csak ülnek ott, de Mary csak nem akar visszajönni. Ray kinyitja a kesztyűtartót. Kotorászni kezd a papírok között, hátha talál egy szál, véletlenül ottfelejtett cigit, de nincs szerencséje. Talál viszont egy mályvacukor bevonatú kókuszos-csokis sütit. Ki sincs bontva. Megnyomkodja. Kemény, mint egy hulla. Megvan vagy ezeréves. Vagy még öregebb. Az özönvíz előtti időkből való.

– Mindenkinek mérgeznie kell magát valamivel – jegyzi meg Ray. Aztán kicsomagolja a sütit, és a hátsó ülésre hajítja. – Edd meg, Biznic.

A kutya lecsap a sütire, és egy pillanat alatt eltünteti. Aztán nyalogatni kezdi az ülésről a kókuszreszeléket. Mary nyafogna, ha látná, de Mary most nincs itt.

Ray a műszerfalra pillantva észreveszi, hogy a tank már csak félig van. Leállíthatná a motort, és lehúzhatná az ablakokat, de akkor biztosan felforrna az agyvize. Itt rohad a tűző napon, és arra vár, hogy a felesége megvegye a lila labdát kilencvenkilenc centért, amikor a Wal-Martban megkapja ugyanazt hetvenkilencért. Bár lehet, hogy ott csak sárga vagy piros van. Ami nem lenne elég jó Tallie-nek. A királykisasszonynak lila labda kell.

Csak ül ott a kocsiban, Mary meg sehol. – A szentségit neki – sóhajt. A hűvös levegő komótosan áramlik a szellőzőrendszer nyílásaiból. Raynek megint eszébe jut, hogy le kéne állítania a motort, megspórolhatna egy kevéske benzint, de végül úgy dönt, hogy leszarja. Mary úgysem fog megkönyörülni rajta, és nem hoz neki cigit. Még az olcsóbbikból sem. Ez egészen biztos. Nem kellett volna beszólnia a dugisütik miatt.

Egy fiatal nőt vesz észre a visszapillantóban. Az autó felé kocog. Még Marynél is kövérebb. Hatalmas mellei jobbra-balra repülnek a bő, kék ing alatt. Biznic is észreveszi, és ugatni kezd.

Ray résnyire lehúzza az ablakot.

– Az a szőke hölgy, aki az előbb jött be a boltba, magával van? A felesége? – Zihálva köpködi a szavakat. Az arca csillog az izzadságtól.

– Igen. Labdát akart venni az unokahúgának.

– Nagy baj van. Összeesett. Elvesztette az eszméletét. Mr. Ghosh azt mondta, infarktusa lehet. Kihívta a mentőket. Be kellene jönnie.

Ray bezárja a kocsit, és követi a nőt az üzletbe. Odabent hűvös van. Mary a földön fekszik, a lábai szétvetve, a karjai az oldala mellett. Egy labdákkal teli, henger alakú tároló mellett hever. A tároló felett tábla hirdeti: „Dobd fel a nyarat egy labdával”. A szeme csukva. Talán csak elaludt ott a linóleumon. Hárman állnak körülötte. Az egyikük egy sötét bőrű, khaki nadrágot és fehér pólót viselő férfi. A pólón kis csíptetős tábla: „MR. GHOSH, ÜZLETVEZETŐ”. A másik kettő vásárló. Egy vékony, öreg, kopaszodó bácsi. A hetvenes éveit tapossa. Meg egy kövér nő. Még Marynél is kövérebb. Még a kék inges lánynál is kövérebb. Ray arra gondol, ha lenne igazság, most ez a nő heverne kiterülve Mary helyén.

– Uram, ön a hölgy férje? – kérdezi Mr. Ghosh.

– Igen – feleli Ray. De valahogy nem érzi megfelelőnek a választ. – Igen, én vagyok.

– Sajnálom, de úgy tűnik, meghalt – folytatja Mr. Ghosh. – Megpróbáltam újraéleszteni, szívmasszázzsal és szájon át lélegeztetéssel, de…

Ray elképzeli, ahogy a sötét bőrű fickó lesmárolja Maryt. Nyelves puszit ad neki. Belefújja a levegőt a torkába, ott, a labdákkal teli tároló mellett. Aztán Ray letérdel.

– Mary – mondja. – Mary! – Mintha csak egy nehéz éjszaka után akarná felébreszteni.

Bár nagyon úgy fest, hogy nem lélegzik, sosem lehet tudni. Ray a nő szájához teszi a fülét, de semmit sem hall. Hűvös levegőt érez a bőrén, de ez valószínűleg csak a légkondi.

– Ez az úr már kihívta a mentőket – mondja a kövér nő. A kezében egy zacskó chips.

– Mary! – ismétli Ray. Ezúttal hangosabban, de még nem bírja rávenni magát, hogy üvöltsön, nem így, térdepelve egy rakás vadidegen ember szeme láttára. Felnéz, és bocsánatkérően így szól: – Sosem szokott betegeskedni. Egészséges, mint a makk.

– Sosem lehet tudni – mondja az öregember. A fejét csóválja.

– Egyszer csak összeesett – mondja a kék inges lány. – Meg se nyikkant.

– Nem kapott a mellkasához? – kérdezi a kövér nő a chipsszel.

– Nem tudom – mondja a lány. – Azt hiszem, nem. Legalábbis én nem láttam. Egyszerűen csak összerogyott.

A labdák melletti polcon ajándék pólók. Ilyen feliratokkal, hogy: „Castle Rockban úgy bántak a szüleimmel, mint a királyi párral, de csak ezt a vacak pólót kaptam tőlük”. Mr. Ghosh levesz a polcról egy pólót, és megkérdezi: – Szeretné, ha letakarnám a felesége arcát, uram?

– Az isten szerelmére, dehogy! – szólal meg Ray elképedve. – Lehet, hogy csak elájult. Elvégre nem vagyunk orvosok. – Mr. Ghosh háta mögött három kamasz kölyök bámul befelé a kirakaton. Az egyikük kezében telefon. Fényképeket csinál.

Mr. Ghosh követi Ray tekintetét, aztán az ajtóhoz szalad, és hadonászva kiabál: – Tűnés innen! Tűnés!

A srácok röhögve hátrálnak, aztán megfordulnak, és elkocognak a benzinkút kútoszlopai mellett a járda felé. A távolban a szinte teljesen kihalt belváros fényei vibrálnak. Egy autó húz el mellettük, a hangszórókból rap szól. A basszus úgy lüktet, mint Mary ellopott szívverése.

– Hol vannak a mentők? – kérdezi az öregember. – Miért nincsenek még itt?

Ray tovább térdepel a felesége mellett. Fáj a háta, fáj a térde, de ha feláll, ő is pont ugyanolyan lesz, mint a bámészkodók.

Végül befut a mentő, egy fehér Chevy Suburban narancssárga csíkokkal. A kocsi tetején piros figyelmeztető lámpák villognak. Az elejére a „CASTLE COUNTY RESCUE” feliratot festették, tükörírással, hogy a visszapillantóból el lehessen olvasni.

Két fehér ruhás férfi száll ki. Úgy néznek ki, mint a pincérek. Az egyik egy oxigénpalackot tol egy gurulós kocsin. A palack zöld, és egy amerikai zászlós matricát ragasztottak rá. – Sajnálom – mondja a férfi. – Oxfordban súlyos autóbaleset történt.

A másik a padlón heverő Maryt nézi. – Te jó ég! – sóhajtja.

Ray nem akarja elhinni. – Él még? – kérdezi. – Talán csak elveszítette az eszméletét? Gyorsan adjanak neki oxigént, különben agykárosodást fog szenvedni.

Mr. Ghosh a fejét csóválja. A kék inges lány sírva fakad. Ray meg akarja kérdezni, hogy miért sír, aztán leesik neki. A lány már mindent kitalált róla abból, amit hallott. Ha, mondjuk, egy hét múlva visszajön, és ügyesen keveri a paklit, talán sikerül elérnie, hogy a lány megsajnálja, és lefeküdjön vele. Nem mintha erre készülne, de azért nem tartja teljesen elképzelhetetlennek a dolgot. Csak rajta múlik.

Mary pupillája nem reagál a szemtükörre. Az egyik mentőorvos megpróbálja meghallgatni a nő nem létező szívverését, a másik megpróbálja kitapintani nem létező pulzusát. Egy darabig még vizsgálgatják a holttestet. Közben visszajönnek a srácok néhány haverjukkal. Mások is megállnak nézelődni. Ray arra gyanakszik, hogy a Suburban tetején villogó lámpa csalogatja őket a helyszínre, mint a bogarakat a rovarcsapda. Mr. Ghosh megint megpróbálja elhajtani őket, a karjával hadonászik. A srácok megint hátrálni kezdenek. Aztán, amikor Mr. Ghosh visszamegy a Mary és Ray körül álló emberekhez, a srácok is visszamerészkednek.

– A felesége? – kérdezi az egyik mentőorvos.

– Igen.

– Nagyon sajnálom, uram. Elhunyt.

– Szűzanyám, segíts! – szólal meg a kövér nő chipsszel a kezében. Keresztet vet.

– Ó! – Ray feltápászkodik. Ropog a térde. – Megmondták, hogy ez van.

Mr. Ghosh felajánlja az egyik mentősnek a pólót, amivel letakarták Mary arcát, de a mentős a fejét rázza, és kimegy az üzletből. Megmondja a bámészkodóknak, hogy távozzanak, mert nincs itt semmi látnivaló, de persze ő sem gondolhatja komolyan, hogy egy halott nő a Quik-Pik padlóján nem elég érdekes.

A mentőorvos kihúzza a gurulós hordágyat a rohamkocsi hátuljából. Egyetlen csuklómozdulattal rántja ki. A hordágy lábai maguktól lenyílnak. A kopaszodó öregember tartja nekik az ajtót, a mentős pedig betolja a kerekeken guruló halottas ágyat.

– Ezt a hőséget – törli meg a homlokát a mentőorvos.

– Talán jobb lenne, ha elfordulna, uram – mondja a másik mentős, de Ray végignézi, ahogy felteszik a felesége holttestét a hordágyra. A lepedőt gondosan lehajtották az ágy lábához. Most teljesen felhúzzák, egészen az arcáig. Mary úgy néz ki, mint egy holttest egy filmben. Kitolják a hőségbe. Ezúttal a chipset szorongató kövér nő tartja az ajtót. A bámészkodók közben hátrébb lépnek a járdára. Úgy három tucat ember ácsorog a könyörtelenül tűző augusztusi napsütésben.

Amikor Maryt berakták a mentőbe, visszajönnek a mentősök. Az egyik egy csíptetős táblát tart a kezében. Nagyjából húsz-huszonöt kérdést tesz fel Raynek. Ray mindegyikre válaszol, csak Mary életkoránál akad el egy pillanatra. Aztán beugrik neki, hogy a felesége három évvel fiatalabb nála, és megmondja a mentősnek, hogy harmincnégy éves volt.

– Most elvisszük a St. Stevie-be – mondja a mentős a csíptetős táblával a kezében. – Kövessen minket, ha nem tudja az utat.

– Tudom az utat – mondja Ray. – De miért viszik oda? Fel akarják boncolni? Szét akarják trancsírozni?

A kék inges lány nagyot sóhajt. Mr. Ghosh átkarolja a vállát, a lány ráhajtja a fejét a férfi fehér pólójára. Ray azon gondolkodik, hogy Mr. Ghosh keféli-e a csajt. Reméli, hogy nem. Nem azért, mert Mr. Ghoshnak barna a bőre, hanem azért, mert kétszer annyi idős, mint a lány.

– Erről nem mi döntünk, uram – feleli a mentős. – Nem biztos, hogy fel kell boncolni. Nem egyedül volt a halál beálltakor…

– Így igaz – veti közbe a chipses hölgy.

– …és nagy valószínűséggel infarktust kapott. Az is lehet, hogy azonnal kiadják, és átvitetheti a halottasházba.

Halottasház? Egy órája még az autóban ültek, és vitatkoztak. – Halottasház? – mondja Ray. – Nem tudom, hol van a halottasház, nincsen sírhely sem, semmi sincs. A fenébe is! Harmincnégy éves volt.

A két mentős összenéz. – Mr. Burkett, kérem, ne aggódjon, a St. Stevie-ben majd segítenek önnek intézkedni.

A mentőautó elindul, a piros lámpa még mindig villog a tetején, de a szirénát nem kapcsolják vissza. A tömeg a járdán lassan szétszéled. A pénztáros lány, az öregember, a kövér hölgy és Mr. Ghosh úgy néznek Rayre, mint valami különleges látogatóra. Egy hírességre.

– Csak egy lila labdát akart venni az unokahúgának – mondja. – Most lesz a születésnapja. Nyolcéves. Taliának hívják. Tallie-nek szoktuk becézni. Egy színésznőről kapta a nevét.

Mr. Ghosh kivesz egy lila labdát a tartóból, odanyújtja Raynek. – Tessék, a cég ajándéka – mondja.

– Köszönöm, uram! – mondja Ray hasonlóan megrendült és ünnepélyes hangon, mire a kövér nő sírva fakad. – Szűzanyám, segíts! – szipogja. Ez a kedvenc szavajárása.

Egy darabig még beszélgetnek. Mr. Ghosh kivesz néhány üveg üdítőt a hűtőből. Ajándékba adja. Az üdítőiket kortyolgatják, Ray Maryről mesél. Elmondja, hogy egyszer harmadik díjat nyert a Castle megyei vásárban a steppelt takarójával. Talán 2002-ben. Vagy 2003-ban.

– Olyan szörnyű ez – szólal meg a kövér hölgy. Közben kinyitotta és körbekínálta a chipset. Esznek és isznak.

– A feleségem álmában távozott – mondja a kopaszodó öregember. – Ledőlt a kanapéra, és soha többé nem ébredt fel. Harminchét évig voltunk házasok. Mindig azt hittem, én fogok előbb meghalni, de az Úr másként rendelkezett. A mai napig látom magam előtt, ahogy ott fekszik a kanapén.

Végül Ray kifogy a mondanivalóból. A többiek is kifogynak a mondanivalóból. Újabb vevők érkeznek. Mr. Ghosh kiszolgálja őket, a kék inges lány pedig másokat szolgál ki. A kövér nőnek indulnia kell. De mielőtt távozik, arcon csókolja Rayt.

– Önnek is indulnia kellene, Mr. Burkett – mondja. A hangja dorgáló és flörtölős. Raynek eszébe jut, hogy talán őt is rá lehetne venni, hogy szánalomból lefeküdjön vele.

Ray a pult fölött lévő órára pillant. Valami sörmárkát reklámoz. Csaknem két óra telt el azóta, hogy Mary oldalazva átpréselte magát a kocsi hátulja és a Quik-Pik salaktégla fala közötti résen. És Raynek azóta nem jutott eszébe Biznic.

Amikor kinyitja a kocsi ajtaját, iszonyatos hőség csap ki az utastérből, és ahogy a kormányra támaszkodva behajol, üvöltve rántja vissza a kezét. Ötven-hatvan fok lehet odabent. Biznic a hátán fekszik, halott. A szeme üveges. A nyelve kilóg a szájából. A foga is kilátszik egy kicsit. A bajuszán kókuszreszelék. Ez nem vicces, Ray mégis elmosolyodik. Annyira nem vicces, hogy nevessen, de valahogy mégis elég vicces.

– Biznic, öreg haver – mondja. – Nagyon sajnálom. Elfelejtettem, hogy itt maradtál.

A megsült Jack Russelre pillantva végtelen szomorúság és öröm járja át a lelkét. Kész őrület, hogy valami, ami ilyen szomorú, ennyire vicces tud lenni.

– Akkor most újra együtt vagytok, ugye? – mondja, és olyan szomorú ez az egész, hogy zokogásban tör ki. Mint egy hatalmas vihar. Miközben zokog, eszébe jut, hogy mostantól annyit dohányozhat, amennyit akar, és bárhol rágyújthat a házban. Akár az étkezőasztalnál is.

– Most már vele vagy, Biznic – mondja könnybe lábadt szemmel. A hangja mély és rekedt. Megnyugtató, hogy legalább a hangja a helyzethez illő. – Szegény Mary, szegény Biznic! A rohadt életbe!

Még mindig sírva, a hóna alatt a lila labdával, visszamegy a Quik-Pikbe. Mr. Ghoshnak azt mondja, hogy elfelejtette a cigarettát. Arra gondol, hátha kap Mr. Ghoshtól egy doboz Prémium Harmóniát ajándékba, de ennyire még Mr. Ghosh sem nagylelkű. Ray végigdohányozza az utat a kórházig, felhúzott ablakkal, Bizniccel a hátsó ülésen, bekapcsolt légkondival.

Raymond Carverre gondolva

TOTTH BENEDEK FORDÍTÁSA

Az ember néha készen kapja a történeteket – egyszer csak megvannak. Többnyire azonban két részletben kerülnek hozzánk: először a csésze, aztán a csésze füle. Előfordulhat, hogy a csésze füle hetekig, hónapokig vagy akár évekig nem akar felbukkanni. Van az agyam hátsó részében egy rekesz, ahol ezeket a félkész csészéket tartom, szépen bebugyolálva az elme különleges csomagolóanyagába, az emlékezetbe. Azonban bármilyen szép is a csésze, a fülét nem lehet csak úgy megkeresni, meg kell várni, amíg magától előkerül. Tudom, hogy ez a hasonlat elég gyatra, de amikor a szépírásról beszélünk, a hasonlatok nem igazán működnek. Egész életemben történeteket írtam, de a mai napig nagyon keveset tudok arról, hogyan is zajlik ez a folyamat. Persze arról sem tudok sokat, hogy a májam hogyan működik, de amíg rendesen végzi a dolgát, nem foglalkozom vele.

Úgy hat éve szemtanúja voltam egy kis híján balesettel végződő esetnek Sarasota egyik forgalmas csomópontjánál. Egy cowboy megpróbált besorolni a balra kanyarodó sávba a bigfootjával – ezek ilyen óriáskerekű járgányok –, csakhogy a sávot elfoglalta egy másik bigfoot. Amikor a fickó észrevette, hogy a cowboy be akar furakodni elé, rátenyerelt a dudára, aztán fékcsikorgás hallatszott, és a két benzinfaló behemót alig pár centire egymástól megállt. A kanyarodó sávban ácsorgó sofőr letekerte az ablakot, kidugta a karját, és a középső ujjával a kék floridai égbolt felé bökött. A másik, aki kis híján nekiment, habozás nélkül viszonozta a köszöntést, aztán megspékelte még egy amolyan tarzanos mellkasdöngetéssel, így adva tudtára ellenfelének, hogy készen áll a harcra. Aztán a lámpa zöldre váltott, és a többi sofőr is dudálni kezdett, így végül az összecsapás nem fajult tettlegességig.

Az eset kapcsán azon kezdtem töprengeni, mi történt volna, ha a két sofőr kiszáll a járművéből, és nekiáll, hogy ott helyben, a Tamiami Trailen lejátssza a dolgot. Az ötlet nem volt légből kapott: nap mint nap előfordulnak hasonló esetek az utakon. Sajnos azonban az, hogy „nap mint nap megesik”, édeskevés egy jó sztorihoz. Mindenesetre ez a kis híján bekövetkezett baleset mély nyomot hagyott bennem. Egy csésze, fül nélkül.

Úgy egy évvel később, az Applebeeben ebédeltünk a feleségemmel, amikor kiszúrtam egy ötvenes éveiben járó férfit, amint egy idős bácsi húspogácsáját vagdossa fel. Nagyon óvatosan csinálta, miközben a bácsi üres tekintettel bámult el a feje fölött. Aztán az öreg mintha magához tért volna egy pillanatra, megpróbálta megfogni az evőeszközt, feltehetőleg azzal a céllal, hogy nekilásson az ebédjének. Erre a másik férfi csak mosolyogva ingatta a fejét. Az idős úr felhagyott a kísérletezéssel, és a tekintete ismét üres lett. Hirtelen beugrott, hogy ők ketten apa és fia, és ezzel meg is volt az autós-balhés csészém füle.

Batman és Robin hajba kap

Sanderson hetente kétszer látogatja meg az apját. Szerda esténként, miután bezárja az ékszerboltot, amelyet a szülei alapítottak réges-régen, áthajt a három mérföldre lévő Klassz birtokra, hogy találkozzon a Papával, többnyire a közösségi szobában. Vagy, ha Papának rossz napja van, a „lakosztályában”. Vasárnaponként pedig el szokta vinni ebédelni. A helyet, ahol Papa életének utolsó ködös éveit töltötte, igazából Harvest Hills-i Öregek Otthonának hívják, de Sanderson találóbbnak érzi a Klassz birtok elnevezést.

Egész jól elvannak, ami azt illeti, és nem csak azért, mert Sandersonnak nem kell többé kicserélni az öreg lepedőjét, ha összepisálja az ágyat, és nem kell felkelnie az éjszaka közepén, amikor Papa a házban bolyong, és a feleségét hívja, hogy csináljon neki rántottát, vagy arról magyaráz Sandersonnak, hogy azok az átkozott Fredericks fiúk már megint a hátsó kertben piálnak és balhéznak. Főleg, hogy Dory Sanderson tizenöt éve meghalt, a három Fredericks fiú pedig rég felnőtt és elköltözött otthonról. Van az a régi vicc az Alzheimerről: a jó hír az, hogy mindennap új emberekkel találkozhatsz. Sanderson rájött, hogy a legjobb az egészben, hogy a forgatókönyv szinte mindig ugyanaz. Így aztán szinte sosem kell az embernek rögtönöznie.

Vegyük például az Applebee éttermet. Több mint három éve minden vasárnap itt ebédelnek, de Papa minden egyes alkalommal megállapítja, hogy „Nem is rossz. Eljöhetnénk ide máskor is.” Mindig húspogácsát kér, félig átsütve, és amikor kihozzák a felfújtat, véletlenül sem felejti el megemlíteni, hogy a felesége felfújtja mennyivel finomabb.

Tavaly lekerült az étlapról a felfújt, úgyhogy Papa – miután Sanderson négyszer egymás után felolvasta neki a desszerteket, majd ezt követően örökkévalóságnak tűnő két percig gondolkodott – almás pitét rendelt. Amikor a pincér kihozta, Papa azt mondta, hogy Dory tejszínhabot is tett rá. Aztán kibámult az ablakon az útra. A következő alkalommal ugyanerre a megállapításra jutott, de azért az utolsó morzsáig befalta a pitét.

Többnyire eszébe szokott jutni a fia neve, és hogy milyen kapcsolatban vannak, de néha megesik, hogy Reggie-nek szólítja Sandersont. Reggie Sanderson a bátyja volt. Negyven éve halt meg. Amikor Sanderson szerdánként végez – meg persze vasárnaponként is, miután visszaviszi Papát a Klassz birtokra –, és el akarna indulni a „lakosztályból”, az apja mindig megköszöni neki, és megígéri, hogy legközelebb nem lesz ilyen savanyúpofa.

Fiatalkorában – mielőtt megismerkedett Dory Levinnel, aki megszelídítette – Sanderson leendő apja egy igazi texasi bugris volt az olajmezőkről, és néha még most is előbújt belőle korábbi énje. Ez az ember legmerészebb álmában sem gondolta, hogy egy nap jól menő ékszerüzlete lesz San Antonióban. Ilyenkor be szokták zárni a „lakosztályába”. Egyszer felfordította az ágyát, és sikerült eltörnie a csuklóját. Amikor az ügyeletes ápoló – José, Papa kedvence – megkérdezte, miért csinálta, Sanderson apja azt mondta, azért, mert az a rohadék Gunton nem hajlandó lehalkítani a rádióját. Természetesen Gunton csak az ő fejében létezett. Legalábbis most. Persze nem kizárt, hogy valamikor a múltban volt egy igazi is. Nem teljesen kizárt.

Az utóbbi időben Papán kitört a kleptománia. Az ápolók, nővérek és orvosok mindenféle holmit találtak a szobájában: vázákat, műanyag evőeszközöket az étkezőből, a tévé távirányítóját a közösségi szobából. Egyszer José egy szivardobozt talált nála, tele puzzle-darabkákkal, meg nyolcvan vagy kilencven játék kártyát Papa ágya alatt. Papa még a saját fiának sem tudta megmondani, miért lopta el ezeket a dolgokat, sőt általában le is tagadja, hogy ő a tettes. Egyszer azt mondta Sandersonnak, hogy Gunderson megpróbálja bajba keverni.

– Mármint Gunton, Papa? – kérdezett vissza a fia.

Papa csak legyintett egyet faágra emlékeztető, csontos kezével. – Az a fickó világéletében csak a puncira hajtott. Igazi puncivadász volt Puncifalváról.

A kleptománia tekintetében javult valamelyest a helyzet – legalábbis José szerint –, és ezen a vasárnapon elég nyugodt az apja. A feje nem teljesen tiszta, de azért nincs túl rossz napja. Legalábbis ahhoz elég jó, hogy elugorjanak az Applebeebe ebédelni. Ha nem üt be a ménkű, talán sikerül letudniuk az ebédet anélkül, hogy Papa összepisálná magát. Pelenkanadrág van rajta, de attól még a szag elég kellemetlen. Sanderson ezért mindig valamelyik sarokasztalnál ül le. Ezzel minden rendben van. Kettőkor ebédelnek, addigra a templomba járók is hazamennek, hogy baseball- vagy futballmeccset nézzenek a tévében.

– Te meg ki vagy? – kérdezi Papa az autóban. Süt a nap, de hűvös van. Nagy napszemüvegében és pár számmal nagyobb gyapjúfelöltőjében úgy néz ki, mint Junior bácsi a Maffiózók-ból.

– Dougie vagyok – feleli Sanderson. – A fiad.

– Emlékszem Dougie-ra – mondja Papa –, de ő már meghalt.

– Nem, Papa, tévedsz. Reggie halt meg… – Sanderson elhallgat, várja, hogy Papa befejezze a mondatot. De Papa hallgat. – Egy balesetben.

– Részeg volt, mi? – kérdezi Papa. Ez még ennyi év után is fáj. Ez a rossz az apja betegségében, hogy képes a legváratlanabb pillanatokban a legkegyetlenebb dolgokat benyögni, és, bár nem akar megbántani senkit, mégis rettenetesen fájnak ezek a megjegyzések.

– Nem – feleli Sanderson. – Egy fiatal srác ütötte el. Megúszta néhány karcolással.

A fiatal srác most az ötvenes éveiben jár, talán már őszül a halántéka. Sanderson reméli, hogy a testvére gyilkosának gerincferdülése van, reméli, hogy a felesége petefészekrákban halt meg, reméli, hogy mumpszos, megvakult és impotens lett, de sajnos benne van a pakliban, hogy kutya baja. Egy kis élelmiszerboltot vezet valahol. Vagy talán egy Applebee-éttermet. Miért is ne? Akkor tizenhat volt. Kár keseregni ezen. Fiatal volt és meggondolatlan. Az ügyet lezárták. És Reggie? Őt is. A csontjai egy öltönyben, a Mission Hill-i temető sírköve alatt. Vannak napok, amikor Sanderson nem emlékszik a testvére arcára.

– Dougie-val Batman és Robint játszottunk – mondja Papa. – Az volt a kedvence.

Megállnak a pirosnál a Commerce Way és az Airline Road kereszteződésében, ahol hamarosan bekövetkezik majd a baj. Sanderson az apjára mosolyog. – Bizony, Papa, ahogy mondod! Egyik évben még halloweenkor is Batmannek és Robinnak öltöztünk. Én beszéltelek rá. A köpenyes igazságosztó és a csodagyerek.

Az apja szótlanul bámul kifelé a Subaru szélvédőjén. Vajon mi jár a fejében? Vagy a gondolatok már rég vivőhullámokká alakultak? Sanderson néha elképzeli a hangot, amivel a gépek a halál beálltát jelzik: mmmmmmmm. Mint régen a tévék teszthangja, még a kábelcsatornák és a műholdas adások előtti időkben.

Sanderson az apja vékony karjára teszi a kezét, és kedvesen megszorítja. – Seggrészeg voltál, anya meg őrjöngött, de azért jól éreztem magam. Az volt a legjobb halloweenem.

– Ha a feleségem ott volt, sosem ittam – ellenkezik Papa.

Na persze, gondolja Sanderson, ahogy zöldre vált a lámpa. Miután Anya leszoktatott róla.

– Segítsek választani, Papa?

– Tudok olvasni – morogja az apja. Ami nem igaz, de a sarokasztalnál elég világos van, úgyhogy még a maffiózós napszemüvegében is tudja nézegetni a képeket. Ráadásul Sanderson pontosan tudja, mit fog rendelni az apja.

Amikor a pincér kihozza a jeges teát, Papa közli, hogy húspogácsát kér, félig átsütve. – Rózsaszín legyen, ne piros – mondja. – Ha piros lesz, vissza fogom küldeni.

– Tehát a szokásosat – bólint a pincér.

Papa gyanakodva ránéz.

– Majonézes káposztával vagy zöldsalátával?

– Szórakozik velem? – horkan fel Papa. – A zöldeknek befellegzett. Zöldségeket beszél, aki mást állít.

– Majonézes káposztát kér – mondja Sanderson. – Én pedig…

– A zöldeknek befellegzett! – nyomatékosítja Papa, és szigorú pillantást vet a pincérre, a tekintete azt sugallja, Ellenkezni mersz velem?

A pincér, aki már számos korábbi alkalommal felszolgálta nekik az ebédet, csak biccent, aztán annyit mond, „Igen, befellegzett nekik”, majd Sanderson felé fordul. – Önnek mit hozhatok, uram?

Esznek. Papa nem hajlandó levenni a kabátját, ezért Sanderson kér egy műanyag előkét, és az apja nyakába akasztja. Papa nem ellenkezik, talán észre sem veszi. A káposztasaláta egy része a nadrágján köt ki, de a partedli felfogja a gombás-majonézes szósz nagyját. Miután végeznek, Papa közli a szinte teljesen üres teremmel, hogy mindjárt behugyozik.

Sanderson elkíséri a mosdóba, az apja megengedi neki, hogy lehúzza a sliccét, de amikor Sanderson megpróbálja lehajtani a pelenkanadrág rugalmas anyagból készült elülső részét, Papa félresöpri a kezét. – Soha ne taperold egy másik férfi szerszámát, hapsikám – morogja mérgesen. – Ezt jól vésd az eszedbe.

Erről eszébe jut egy ősrégi emlék: Dougie Sanderson a vécékagyló előtt áll, letolt gatyával, az apja meg mellette térdel, és utasításokat ad neki. Hány éves lehetett akkor? Három? Vagy csak kettő? Igen, talán kétéves lehetett, de semmi kétsége afelől, hogy az emlék valós. Mint az útpadkán megcsillanó üvegszilánk, amely utóképet hagy a retinán. – Felkészülsz, lőállásba helyezkedsz, és tüzelsz! – mondja Papa.

Papa gyanakodva méregeti, aztán Sandersonra vigyorog, akinek ettől majd meghasad a szíve. – Ezt mondtam a fiúknak, amikor szobatisztaságra neveltem őket. – magyarázza. – Dory azt mondta, ez az én feladatom, és én teljesítettem a kötelességemet, bizony isten!

Ekkor Papából vastag sugárban előtör a vizelet, nagy része a vécékagylóba megy. Savanyú, acetonos a szaga. Cukorbeteg. De mit számít ez? Sanderson néha arra gondol, minél előbb vége, annál jobb.

Miután visszamennek az asztalukhoz, Papa, akinek a nyakában még mindig ott van a partedli, közli az ítéletet. – Nem is olyan rossz ez a hely. Máskor is eljöhetünk.

– Kérsz desszertet, Papa?

Papa habozik, kibámul az ablakon, a szája nyitva. Lehet, hogy megint teljesen lefagyott? Nem, ezúttal nem. – Miért is ne? Fér még a hasamba.

Mindketten almás pitét rendelnek. Papa a szemöldökét morcosan összevonva mered a vaníliafagylaltra a pite tetején. – A feleségem tejszínhabbal szokta felszolgálni. Dorynak hívták. A Doreen becézése. Mint a Mickey egér klub-ban. Helló, haló, hahó, örülök, hogy itt vagytok!

– Tudom, Papa! Jó étvágyat!

– Te Dougie vagy?

– Ühüm.

– Tényleg? Nem szórakozol velem, ugye?

– Nem, Papa! Dougie vagyok.

Az apja felemeli olvadt fagylalttal és almás pitével teli kanalát. – Jó móka volt.

– Micsoda?

– Amikor Batmannek és Robinnak öltözve jártuk a környéket halloweenkor.

Sanderson meglepődik, felnevet. – Bizony az volt! Mama azt mondta, hogy én lükének születtem, neked viszont nincsen mentséged. Reggie a közelünkbe sem mert jönni. Annyira felháborította az egész.

– Részeg voltam – mondja Papa, aztán nekilát a desszertnek. Amikor végez, böfög egyet, és kimutat az ablakon. – Nézd azokat a madarakat. Hogy is hívják őket?

Sanderson kinéz az ablakon. A madarak egy nagy konténer tetején gubbasztanak a parkolóban. A konténer mögötti kerítésen is ülnek jó néhányan. – Varjak, Papa.

– Istenem, tudtam – sóhajt Papa. – A varjak akkoriban sosem zavartak bennünket. Volt egy légpuskánk. – Ekkor Papa előrehajol, és bizalmas hangon így folytatja: – Jártunk mi már itt korábban?

Sanderson gyorsan végiggondolja a kérdésben rejlő metafizikai lehetőségeket, és így felel: – Igen. Majdnem minden vasárnap eljövünk ide.

– Nem rossz hely. De lassan azért visszamehetnénk. Fáradt vagyok. Kellene az a másik dolog.

– Le akarsz dőlni?

– A másik dolog – ismétli Papa ellentmondást nem tűrő pillantással.

Sanderson int a pincérnek, a számlát kéri, és miközben fizet, Papa a kezét a kabátzsebébe mélyesztve elsétál. Sanderson felmarkolja a visszajárót, és az apja után rohan, mielőtt az kijuthatna a parkolóba, vagy a Commerce Wayre, ahol négy sávon dübörögnek az autók.

– Jó kis éjszaka volt – jegyzi meg Papa, ahogy Sanderson becsatolja a biztonsági övet.

– Melyik éjszakára gondolsz?

– A halloweenre, te tökfilkó. Nyolc voltál, úgyhogy ’59-ben lehetett. Te ’51-ben születtél.

Sanderson az apjára néz, le van döbbenve, de az öreg mereven bámul előre, az autókat nézi. Sanderson becsukja az ajtót az apja oldalán, elölről megkerüli a Subarut, és beül a kormány mögé. Két-három háztömbnyi utat néma csendben tesznek meg. Sanderson azt hiszi, hogy az apja az egészet elfelejtette, de téved.

– Amikor odaértünk Foresterék házához a domb aljába… emlékszel a dombra, ugye?

– A Church Streeten? Persze hogy emlékszem.

– Az lesz az! Norma Forester nyitott ajtót, és mielőtt meg tudtál volna szólalni, azt mondta, „Csokit vagy csalunk!”. Aztán rám nézett, és azt mondta, „Iszunk vagy csalunk!” – Papa felnevet, Sanderson már egy éve, vagy még régebb óta nem hallotta ezt a reszelős hangot. És csapkodni kezdi a térdét. – Nem semmi! Emlékszel, ugye?

Sanderson megpróbál visszaemlékezni, de nem jut eszébe semmi. Csak az, hogy milyen boldog volt, hogy az apjával lehet, még akkor is, ha Papa – sebtében összerakott – Batman-jelmeze elég gagyira sikeredett. A szürke pizsama elejére alkoholos filccel rajzolták fel a denevér jelét. A köpenyt egy régi lepedőből vágták ki. Batman öve egy bőröv volt, amibe az apja beletűzött néhány csavarhúzót, vésőt – sőt még egy franciakulcsot is – a szerszámosládából, amit a garázsban tartott. Az álarc egy molyrágta símaszk volt, Papa az orráig felhajtotta az alsó részét, hogy kilátsszon a szája. Mielőtt elindultak, megnézte magát a folyosón a tükörben, és mindkét oldalon felhúzta a sapka tetejét, hogy az legyen a denevér füle, de persze hamar lekonyult.

– A kezembe nyomott üveg Shinert – meséli Papa. Már kilenc háztömböt haladtak felfelé a Commerce Wayen, az Airline Road-i kereszteződés felé közelednek.

– Elfogadtad?

Papa be van indulva. Sanderson szeretné, ha a Klassz birtokig abba sem hagyná.

– Még szép – mondja, majd elhallgat. A kereszteződés felé közeledve a Commerce Way kétsávosról háromra bővül. A bal szélső sávból nagy ívben lehet kanyarodni. Az egyenesen haladó forgalmat piros lámpa állítja meg, de a balra kanyarodóknak egy zöld nyíl jelzi, hogy szabad a pálya. – Olyan cicije volt annak a csajnak, mint egy párna. Ő volt a legjobb szerető, akivel valaha dolgom volt.

Igen, sokszor fájdalmat okoznak. Sanderson ezt nemcsak a saját tapasztalatából tudja, hanem másoktól, akiknek a rokonai a birtokon laknak. Legtöbbször nem akarnak bántani, de mégis ezt teszik. Megmaradt emlékeik teljesen összekuszálódnak – mint az elcsórt kirakós darabjai, amiket José talált a Papa ágya alatt a szivarosdobozban –, és nincs, aki rendet rakjon köztük, senki sincs, aki megmondja nekik, mi az, amiről lehet beszélni, és mi az, amiről inkább hallgatni kellene. Sanderson egész életében szentül meg volt győződve, hogy az apja házasságuk negyvenvalahány éve alatt hűséges maradt az anyjához. De hát minden felnőtt így van vele, ha a szülei házassága látszólag derűs volt és kölcsönös szereteten alapult, nem igaz?

Sanderson az apja felé fordul, nem az utat nézi, és ezért történik meg a baleset, ahelyett hogy hajszál híján elkerülje egymást a két jármű, amint az oly gyakran megesik a Commerce Wayhez hasonló forgalmas utakon. De szerencsére még így sem történik katasztrófa, és bár Sanderson tisztában van vele, hogy egy-két másodpercre elkalandozott a figyelme az útról, pontosan tudja, hogy nem az ő hibájából történt a baleset.

Egy óriási kerekű pickup – a vezetőfülke tetejére szerelt lámpákkal – vág be eléjük a sávba, hátha az utolsó pillanatban, mielőtt eltűnik a zöld nyíl, sikerül átérnie. A hátsó index nem villog, fut át Sanderson agyán, és a következő pillanatban a Subaru bal első része nekiütközik a pickup hátuljának. A biztonsági öv megfogja őt meg az apját, és barázda türemkedik ki a Subaru motorháztetejének sima felületéből, a légzsákok viszont nem nyílnak ki. Éles üvegcsörömpölés hallatszik.

– Seggfej! – üvölti Sanderson. – Az istenit neki! – Aztán nagyot hibázik. Megnyomja a gombot, amivel az ablakot lehet lehúzni, kidugja a karját, és a középső ujjával beint a pickup vezetőjének. Később úgy emlékszik vissza, hogy azért csinálta, mert az apja ott ült mellette az autóban, és totál be volt gőzölve.

Papa. Sanderson odafordul felé. – Jól vagy?

– Mi történt? – kérdezi Papa. – Miért álltunk meg?

Össze van zavarodva, de amúgy minden rendben. Még jó, hogy be volt kötve a biztonsági öve, habár az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy manapság nem nagyon lehet megfeledkezni róla. Az autók gondoskodnak erről. Húsz métert haladsz anélkül, hogy bekapcsolnád, és méltatlankodva üvölteni kezdenek. Sanderson áthajol Papa előtt, kinyitja a kesztyűtartót, kiveszi a forgalmit és a biztosítási kártyát. Amikor felül, és kinéz a szélvédőn, a pickup ajtaja tárva-nyitva, a sofőr feléjük tart, és szemmel láthatólag egyáltalán nem zavarja, hogy a többi autós hangosan dudálva kerüli ki a két összekoccant járművet. Nincs akkora forgalom, mint hétköznap, de Sanderson kivételesen nem örül ennek, mert elnézve a közeledő pickupost, tudja, hogy ebből még nagy baj lehet.

Ismeri ezt a fickót. Nem személyesen, de volt már dolga ilyen dél-texasi seggfejekkel. Farmert és letépett ujjú pólót visel. A póló ujját nem levágták, hanem letépték, úgyhogy a cérnaszálak rálógnak a fickó napbarnított, izmos vállaira. A farmerét a csípőjén hordja, kilátszik az alsógatyája. A farmer egyik üres övtartóját lánc köti össze a farzsebével, ahol valószínűleg egy heavy metal banda logójával díszített nagy bőrtárca lapul. A karja és a keze szétvarrva, és van egy tetoválás a nyakán is. Ha Sanderson meglát egy ilyen alakot az ékszerbolt biztonsági kameráján, gondolkodás nélkül megnyomja a gombot, ami bezárja az ajtót. Most is megnyomná, de természetesen nem teheti meg. Nem kellett volna beinteni a fickónak, ráadásul volt ideje végiggondolni a lehetőségeket, mert mielőtt beintett, lehúzta az ablakot. Késő bánat.

Sanderson kinyitja az ajtót, és kiszáll, készen a békekötésre, készen arra, hogy elnézést kérjen valamiért, amiért igazából nem kellene elnézést kérnie – hiszen a fickó vágott be elé, az isten szerelmére! De van itt még valami, amitől rémültében libabőrös lesz a karja és a tarkója, amiről közben csorogni kezd a veríték, miután kiszállt a légkondicionált utastérből. A fickónak durva tetkói vannak: láncok a bicepsze körül, tövisek az alkarján, az egyik csuklóján egy tőr, amelynek hegyén egy vércsepp látszik. Nem valami menő tetkószalonban varratta ki magát. Ezek börtöntetkók. A fickó csizmában megvan úgy egy kilencven, és legalább kilencven kiló. Vagy inkább száz. Sanderson százhetvenöt magas, hetvenöt kiló.

– Nézze, ne haragudjon, hogy beintettem – kezdi Sanderson. – Elborult az agyam. De maga index nélkül sorolt be elém.

– Nézze már, mit csinált az autómmal! – mondja a tetkós. – Még nincs három hónapos.

– A biztosítóval kellene rendezni a dolgot. – És egy rendőr sem ártana. Sanderson körülnéz, de csak bámészkodókat lát, akik lassítanak, megnézik, mekkora kár keletkezett, majd továbbhajtanak.

– Ja, majd pont biztosításom van, mikor annak a kurvának alig bírom kicsengetni a tartásdíjat.

Olyan nincs, hogy valaki biztosítás nélkül furikázzon, gondolja Sanderson, törvény írja elő. De persze az ilyen fickókat hidegen hagyja az ilyesmi. A rendszámtáblán himbálózó két gumi heregolyó a végső bizonyíték.

– Mi a faszért nem engedtél be magad elé, te seggfej?

– Nem tudtam lefékezni időben – feleli Sanderson. – Bevágott elém, és nem indexelt…

– De indexeltem!

– Akkor hogy lehet, hogy most sem villog? – mutatja Sanderson.

– Azért, mert széttörted a hátsó lámpámat, te balfasz! Hogyan mondjam meg a csajomnak, mi? Ő perkálta le a kibaszott előleget. És tüntesd el ezt a szart az arcomból!

Azzal kiüti Sanderson kezéből a forgalmi engedélyt és a biztosítási kártyát. Sanderson döbbenten lenéz. A papírjai az aszfalton hevernek.

– Na, én elhúztam – mondja a tetkós. – Majd szépen megjavítom a verdámat, te meg megjavítod a sajátodat, és kész.

A Subaruban sokkal nagyobb kár keletkezett, mint a röhejesen nagy pickupban, úgy 1500-2000 dollár, de Sanderson mégsem emiatt húzza fel magát. És attól sem fél, hogy ez a tahó simán megússza az ügyet – elég, ha felírja a rendszámot, amin azok a műanyag heregolyók himbálóznak. De még csak nem is a hőség miatt. Az autóban ücsörgő, teljesen kiütött apjára gondol, akinek fogalma sincs, mi történik, és már rég le kellett volna pihennie. Mostanra félúton járnának a Klassz birtok felé, erre itt vesztegelnek. Csak azért, mert ennek az idióta baromnak muszáj volt bevágnia elé. Muszáj volt átcsusszannia, mielőtt a lámpa pirosra vált, különben elsötétült volna az ég, és lecsapott volna rá a végítélet vihara.

– Nem így szokás intézni ezeket a dolgokat – mondja Sanderson. – A baleset a maga hibájából történt. Index nélkül bevágott elém. Nem volt időm lefékezni. Mutassa meg a forgalmi engedélyét és a jogosítványát.

– A kurva anyádat – mondja a nagydarab fickó, és lenyom egy gyomrost Sandersonnak. Ahogy Sanderson összegörnyed, a levegő sípolva préselődik ki a tüdejéből. Több esze is lehetett volna annál, hogy felhúzza a pickupos tahót, több esze is lehetett volna, elég egy pillantás azokra a börtöntetkókra, hogy tudd, ezzel a fickóval nem érdemes kötözködni, de Sanderson mégsem fogta vissza magát, mert álmában sem gondolta, hogy ilyesmi megtörténhet fényes nappal a Commerce Way és az Airline Road kereszteződésében. Pedig vezetőképző és önfejlesztő kurzusokra is járt. Utoljára harmadikos korában ütötték meg, amikor az osztálytársaival összevesztek a baseballkártyákon.

– Nesze, itt a forgalmim – mondja a tetkós. Az arcán hatalmas izzadságcseppek csorognak. – Remélem, megfelel. Ami meg a jogsimat illeti, az nincs, oké? Kurvára nincs. Nagy szarban leszek miattad, és ez kurvára a te hibád, mert a faszodat verted ahelyett, hogy arrafelé néztél volna, amerre mész. Kibaszott seggfej!

És ekkor a fickónak végleg elborul az agya. Talán a koccanás miatt, talán a hőség miatt, talán azért, mert Sanderson annyit makacskodott a papírokkal, amik nem voltak meg a tetkósnak. Vagy akár a saját hangja is lehet. Sanderson arra gondol, hányszor hallotta már, hogy elborul az agya, de eddig a pillanatig nem tudta, igazából mit jelent ez a kifejezés. A tetkós a tanára, és meg kell hagyni, érti a dolgát. Ökölbe szorítja mindkét kezét. Sandersonnak épp annyi ideje marad, hogy belenézzen az ujjaira tetovált kék szemekbe, mert a következő pillanatban olyan erővel kap egy pörölycsapást a halántékára, hogy hátratántorodik, és nekiesik az összetört Subarunak. Ahogy végigcsúszik a kocsi jobb oldalán, egy kiálló fémdarab elszakítja az ingét, és felkarcolja a bőrét. Tűzforró vér csorog végig az oldalán. Aztán összecsuklik a lába, és a földre rogy. A kezét bámulja, nem akarja elhinni, hogy ezek az ő kezei. A jobb arca forró, és dagadni kezd, mint a kenyértészta. A jobb szeme könnybe lábad.

Aztán jön egy rúgás, pont oda, ahol megsérült, az öv vonala alá. Sanderson feje nekicsapódik a Subaru jobb első dísztárcsájának, és visszapattan róla. Sanderson megpróbál négykézláb kimászni a tetkós fickó árnyékából. A tetkós ráüvölt, de Sanderson egy szót sem bír kivenni belőle. Az artikulálatlan üvöltés arra emlékezteti, ahogy a Charlie Brown-rajzfilmekben a felnőttek beszélnek. Meg akarja mondani a tetkósnak, hogy oké, oké, maga így gondolja, én meg úgy, de borítsunk fátylat erre az ügyre. Meg akarja mondani neki, hogy az a lényeg, hogy senki sem sérült meg komolyabban (bár közben érzi, hogy ő azért elég komolyan megsérült), mindenki megy a dolgára, nincs itt semmi gond, pá, puszi pá, húzz az ágy alá! Csak az a baj, hogy nem kap levegőt. Infarktust fog kapni, sőt lehet, hogy ez már maga az infarktus, gondolja. Fel akarja emelni a fejét – mert ha már egyszer meg kell halnia, valami érdekesebbet akar nézni, mint az úttest és az autója összetört eleje –, de képtelen rá. A nyaka szivacsból van.

A következő rúgást a bal combja felső részére kapja. A tetkós hörögve üvölt, és az aszfalt sima felszínére vörös cseppek fröccsennek. Sanderson először arra gondol, hogy az orrából – vagy talán az ajkából, az arcát ért hatalmas ütés miatt –, de aztán valami meleg fröccsen a tarkójára. Mint egy trópusi zivatar. Sanderson egy kicsivel távolabb mászik, elhagyja a Subaru elejét, aztán a hátára fordul, és felül. Hunyorogva néz, elvakítja a szikrázó napsütés, és meglátja, ahogy Papa a tetkós mellett áll. A tetkós előregörnyed, mint akinek durván csikar a hasa. Az egyik kezével a nyakát fogja, amiből kiáll egy fadarab.

Sanderson hirtelen nem érti, mi történt, de aztán leesik neki. A tetkós nyakából kiálló fadarab egy kés nyele, egy késé, amit korábban látott már valahol. Majdnem minden héten látja. Nincs szükség késre, hogy az ember felvagdossa a húspogácsát, amit Papa vasárnaponként rendel, egy villával könnyen meg lehet oldani a feladatot, de a pincérek azért mindig hoznak kést is. Ez hozzátartozik a kiszolgáláshoz. Lehet, hogy Papa nem tudja, éppen melyik fia látogatja meg, vagy hogy a felesége már meghalt, sőt talán még a saját középső nevére sem emlékszik, de nagyon úgy fest, hogy az a fajta agyafúrt könyörtelenség, amely képessé tette, hogy diploma nélküli olajmunkásból felső középosztálybeli ékszerkereskedővé küzdje fel magát San Antonióban, még nem veszett ki belőle.

Elterelte a figyelmemet a madarakkal. A konténeren gubbasztó varjakkal. Akkor lopta el a kést.

A tetkós már nem törődik az úttesten ülő férfival, és rá sem pillant a mellette álló öregemberre. A tetkós köhögni kezd. Minden egyes köhögésnél finom, piros permet szóródik szét a szájából. Egyik kezével megmarkolja a nyakából kiálló kés nyelét, és megpróbálja kihúzni. A vér végigcsorog a pólóján, és összemocskolja a farmerét. Botorkálva elindul a Commerce és az Airline kereszteződése felé (ahol közben leállt a forgalom), és előregörnyedve köhög. A másik kezével vidáman integet: Szia, anyu!

Sanderson feltápászkodik. A lába remeg, de nem csuklik össze. Szirénázást hall. Persze most már jönnek a zsaruk. Most, amikor mindennek vége.

Sanderson átkarolja az apja vállát. – Jól vagy, Papa?

– Az a fickó, aki megvert téged, az kicsoda? – kérdezi meg tárgyilagosan Papa. – Ismered?

– Nem, fogalmam sincs. – Sanderson arcán csorogni kezdenek a könnyek. Letörli őket.

A tetkós térdre rogy. Már nem köhög. Mély hörgés tör elő a torkából. A legtöbb bámészkodó csak ácsorog, de néhány bátor ember odaszalad hozzá, hogy segítsen. Sanderson úgy látja, hogy a tetkóson már nem lehet segíteni, de hátha mégis tudnak tenni érte valamit.

– Ebédeltünk már, Reggie?

– Igen, Papa, ebédeltünk. És Dougie vagyok.

– Reggie meghalt. Te mesélted, ugye?

– Igen, Papa.

– Az a fickó neked esett. – Az apja arca grimaszba torzul, mint egy rettenetesen fáradt kisgyereké, akinek sürgősen ágyba kell bújnia. – Fáj a fejem. Eleget bámészkodtunk. Le akarok feküdni.

– Meg kell várni a rendőröket.

– A rendőröket? Minek? Kicsoda ez a fickó?

Sanderson orrát szarszag csapja meg. Az apja összecsinálta magát.

– Gyere, Papa, ülj be az autóba.

Az apja hagyja, hogy Sanderson megkerülje vele a Subaru összetört elejét. – Az volt ám a halloween, mi? – mondja Papa.

– Igen, Papa, az volt. – Sanderson beülteti a nyolcvanhárom éves köpenyes igazságosztót az autóba, becsukja az ajtót, hogy hűvös maradjon az utastérben. Megáll mellettük az első rendőrautó, elkérik Sandersontól az igazolványát. A hatvanegy éves csodagyerek sajgó oldalához szorítja a karját, visszacsoszog a vezető felőli oldalra, hogy felvegye a földről a papírjait.

John Irvingnek

TOTTH BENEDEK FORDÍTÁSA

Mint már a Batman és Robin-hoz fűzött jegyzetemben is említettem, néha előfordul – persze csak nagy ritkán –, hogy a kabát és a gomb magától egymásra talál. Az ember csak tesz-vesz, nem gondol semmi különösebbre, és egyszer csak – tádám! – a történet elsőbbséggel kipostázva, hiánytalanul megérkezik. Már csak le kell írni.

Floridában voltam, épp a kutyánkat sétáltattam a parton. Mivel január volt, és meglehetősen hideg, nem volt rajtam kívül kint más. Előttem távolabb a homokban mintha valami írást pillantottam volna meg. Közelebb érve aztán láttam, hogy csak a fény és árnyék káprázata volt. Az írók feje már csak a tudni nem érdemes dolgok lomtára, úgyhogy az egészről beugrott egy régi idézet valahonnan (mint kiderült, Omár Khajjámtól): „A Mozgó Ujj ír; végez, s megy tovább”{1}. Erről aztán eszembe jutott egy mágikus hely, ahol a Mozgó Ujj rettenetes szavakat ró a homokba, és már készen is állt a történet. A zárlat a kedvenceim közé tartozik; talán nem ér fel W. F. Harvey Augusztusi hőség-ének befejezéséhez – az a maga nemében klasszikus –, de nem is áll olyan messze tőle.

A dűne

A Bírónak a reggeli verőfényben öt percig is eltart, míg lassan, ügyetlenkedve bekászálódik a kajakba. Közben azon morfondírozik, hogy az ember teste idős korára leginkább már csak egy zsák, amiben a méltatlanul rámért nyavalyákat cipeli magával. Nyolcvan év előtt, mikor még épp tízesztendős volt, egyszerűen fogta magát, bepattant a kenujába, aztán indulás. Nem szorult rá a puffos mentőmellényre, nem kellett törődnie semmivel, az alsójába csöpögő vizelettel aztán meg végképp nem. Mindig szorongó izgalommal töltötte el az öbölben megtett alig kétszáz yardnyi út, melyet a félig alámerült tengeralattjáróként megbúvó, névtelen kis szigetig kellett megtennie. Mostanra ebből csak a szorongás maradt. Meg a fájdalom, ami mélyről, gyomortájékról sugárzik szét a testében. Azért ő mégis mindig nekivág. Szinte minden elvesztette régi vonzerejét az aggkor árnyékában, egyedül csak a dűne nem, ott a sziget túlvégén. A dűne soha.

Miután felfedezte, az első napokban arra gondolt, hogy egy nagyobb vihar úgyis elsöpri, majd amikor az 1944-es hurrikán elsüllyesztette a USS Warringon-t nem messze Vero Beach partjaitól, már biztosra vette, hogy nyoma sem marad. Ám ahogy kitisztult az ég, a sziget még mindig a helyén volt. Ahogy a dűne is, pedig a száz mérföld per órás szélnek el kellett volna takarítania az összes homokot az útjából, hogy pusztán csupasz sziklák és korallpadok maradjanak utána. A hosszú évek során gyakran tűnődött azon, hogy a mágia vajon őbelőle vagy inkább a szigetből táplálkozik. Talán mindkettejükből, de bizonyos, hogy főképp mégis a dűne lehet a forrása.

1932 óta sok ezer alkalommal tette meg ezt a rövid vízi utat. Általában nem várja más, csak kövek, bokrok meg homok, de időnként, néha-néha van ott még valami.

Miután végre elhelyezkedett a kajakban, lassan evezni kezd a parttól a sziget irányába, miközben kopaszodó koponyája körül egyre csapdosnak csavart, ősz tincsei. Néhány pulykakeselyű köröz odafent ocsmány szóváltásba keveredve. Eleinte a leggazdagabb ember fiaként ismerték a Floridai-öböl partvidékén, aztán ügyvéd lett belőle, majd a Pinellas Megyei Körzeti Bíróság bírója, végül kinevezték az Állami Legfelsőbb Bíróság élére. A Reagan-éra alatt szóba került az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága is, de abból végül nem lett semmi. Így egy héttel azután, hogy abból az idióta Clintonból elnök lett, Harvey Beecher bíró – akinek „a Bíró” megszólítás dukált Sarasota, Osprey, Nokomis és Venice városaiban élő ismerősei körében (barátai nem voltak) –, vagyis a Bíró visszavonult. Ott egye meg a fene, úgysem tudta megszokni Tallahasseet, nagy a hideg arrafelé.

Ráadásul túl messze van a szigettől és rajta a különös dűnétől. Az ilyen kora reggeli kajakos kiruccanásokon, miközben a sima víztükrön evez közeli célja felé, hajlik rá, hogy legalább maga előtt bevallja: ez bizony függőség. De ugyan ki ne válna függővé ilyesmitől?

A sziget sziklás keleti oldalán göcsörtös bokor kúszik elő egy guanóval borított kő hasadékából. Mindig ehhez a bokorhoz köti ki a hajót, méghozzá különös gonddal. Veszedelmes lenne a szigeten rekedni. Az apja birtoka (még mindig így gondol rá, pedig az idősebb Beecher már negyven éve, hogy eltávozott) két teljes mérföldet lefoglal az öböl legértékesebb, part menti szakaszából, a ház pedig mélyen a belterületen, a Sarasota Bay felé eső oldalon épült, senki nem hallaná meg a kiáltozását. A gondnoka, Tommy Curtis esetleg észrevenné, hogy eltűnt, és a keresésére indulna, de valószínűleg arra a következtetésre jutna, hogy a Bíró megint bezárkózott egész napra a dolgozószobájába, ahonnan sokszor napokon át ki sem dugja az orrát, ha az emlékiratain dolgozik.

Volt idő, amikor Mrs. Riley még felkapta a vizet, ha nem jött le ebédre a dolgozóból, de az utóbbi időben már nemigen eszik délben (az asszony azt szokta rá mondani, hogy „vékony, mint a töltött spárga”, persze mindig csak a háta mögött). A személyzetnek nincs több tagja, Curtis meg Mrs. Riley pedig pontosan tudja, mennyire felbőszíti, ha megzavarják. Nem mintha volna miben. Az elmúlt két évben egy árva sorral sem gazdagodott a memoárja, és a lelke mélyén maga is tudta, hogy soha nem fog elkészülni vele. Hogy egy floridai bíró emlékiratai töredékes állapotban maradnak fenn? Na, ettől még nem dől össze a világ. Az egyetlen történetet, amit viszont érdemes volna papírra vetnie, nos, azt soha nem fogja megírni.

Még annál is nehezebben hámozza ki magát a kajakból, mint ahogy bemászott, végül még hanyatt is esik, egy darabig hátára fordult teknősként kapálózik, és közben összevizezi nadrágját, ingét a kavicsos parton előregördülő apró hullámokban. Beechert mindez nem feszélyezi. Nem ez az első alkalom, hogy elesik, és amúgy sincs szemtanúja. Maga is belátja, hogy bármilyen közel legyen is a sziget a szárazföldhöz, valószínűleg őrültség ebben a korban vállalni ezeket a kirándulásokat, de hogy lemondjon róluk, arról szó sem lehet. A függő az függő az függő.

Beecher kínlódva lábra áll, aztán kezét a hasára tapasztva megvárja, hogy alábbhagyjon a fájdalom. Lesöpri a homokot meg az apró kagylókat a nadrágjáról, kétszer is ellenőrzi, hogy tart-e a kikötőkötél. Észrevesz egy pulykakeselyűt, amely megtelepedett a sziget legnagyobb szikláján, és épp őt lesi.

– Hess! – kiáltja reszkető, repedtfazék-hangján, melytől maga is viszolyog. Mint egy feketébe öltözött hárpia rikácsolása. – Hess onnan, te szarházi! Eredj a dolgodra!

Miután tétován meglebbentette a szárnyait, a pulykakeselyű marad, ahol van. Mintha apró gyöngyszemei azt mondanák: De hát Bíró, ma épp veled van dolgom.

Beecher előrehajol, felemel egy nagyobb kagylót, és a madár felé hajítja. A pulykakeselyű erre már odébb lendül, szárnyai a fodrozódó ruha suhogásával szelik a levegőt. Felemelkedik, átrepül a vékony vízsávon, végül megpihen a Bíró mólóján. Hiába − gondolja magában a Bíró −, ez akkor is rossz előjel. Eszébe jut, amikor Jimmy Caslow a Floridai Autópálya-rendőrségtől arról mesélt neki, hogy a pulykakeselyűk nemcsak azt tudják, hogy hol van a holttest, de azt is, hol lesz.

– El sem hiszi – magyarázta Caslow −, hányszor láttam azokat az ocsmány dögöket a Tamiami fölött körözni, pont annál a szakasznál, ahol egy vagy két nappal később következett be halálos baleset. Tudom, hogy őrülten hangzik, de kérdezze meg bármelyik floridai zsarut, mind ugyanezt fogja mondani.

Szinte mindig vannak pulykakeselyűk ezen a névtelen kis szigeten. Beecher bíró csak arra tud gondolni, hogy a halál szagát érzik rajta. Miért is ne?

Nekiindul annak a rövidke ösvénynek, amit az évek alatt kitaposott magának. A sziget túloldalán található dűnét akarja megnézni, ahol a partot kagylók és kövek helyett finom szemcsés homok borítja. Ha végzett, visszatér a kajakjához, és iszik egy kis hűs teát a bekészített palackból. Talán még szundít is egyet a reggeli napsütésben (mostanában sokszor elbóbiskol, mint kilencven körül valószínűleg sokan), és ha majd felébred (ha egyáltalán felébred), megteszi a visszafelé vezető utat. Győzködi magát, hogy a dűne ezúttal is csak egy sima, csupasz homokdomb lesz, mint oly sokszor máskor, de legbelül tudja jól, hogy ma más fogja várni.

Az az istenverte keselyű is tudta.

Elidőzik a homokos oldalon, háta mögött egymásba kulcsolja göcsörtös ujjait. Fáj a háta, a válla, a csípője, de legjobban a gyomra fáj. Mindezzel mit sem törődik. Esetleg majd később, de nem most.

A dűnére pillant, hogy megnézze, mi van ráírva.

Anthony Wayland ígéretéhez híven hajszálpontosan este hétkor érkezik meg a Pelican Point birtokra Beecherhez. Ha valamit a Bíró igazán tudott értékelni − a tárgyalóteremben és a magánéletben egyaránt −, az a pontosság. És a fiú kétségkívül pontos. Beecher bírónak emlékeztetnie kell magát arra, hogy szemtől szemben még véletlenül se szólítsa Waylandet „fiamnak” (bár ez a megszólítás délen egyáltalán nem szokatlan). Wayland valószínűleg nem értené meg, hogy ha az ember betöltötte a kilencvenet, hatvan év alatt mindenkit kölyöknek néz.

– Köszönöm, hogy eljött − mondja a Bíró, és a szobájába vezeti Waylandet. Egyedül vannak a házban, Curtis és Mrs. Riley már rég hazatértek Nokomis Village-béli otthonaikba. − Elhozta a kért dokumentumot?

– Természetesen, bíró úr. − Wayland kinyitja szögletes, nagy alakú ügyvédtáskáját, és előveszi a vaskos iratköteget, melyet nehéz csíptető fog össze. A lapok nem borjúbőrből készültek, ahogy a régi időkben volt szokás, de azért súlyosak és tekintélyt parancsolóak így is. A legfelsőre azt írták komor, szigorú betűkkel (az ilyen tipográfiát a Bíró magában temetkezési betűtípusnak hívta): „Harvey L. Beecher végakarata és testamentuma”.

– Az igazat megvallva kissé meglepőnek találom, hogy nem saját kezűleg önti formába ezt a szerződést. Biztosra veszem, hogy amit elfelejtett a floridai hagyatéki eljárás szabályai közül, már önmagában több, mint amit én valaha is megtanultam.

– Ebben lehet némi igazság − feleli a Bíró szárazan. − Az én koromban az ember már sok mindenre nem emlékszik.

Wayland fülig elvörösödik. − Nem úgy értettem…

– Tudom én, hogy hogyan értette, fiam − mondja a Bíró. – Nem veszem rossz néven. De ha már így rákérdezett… Ismeri azt a régi mondást, hogy aki magát kéri ügyvédnek, bolond ügyfelet kap?

Wayland erre elvigyorodik. − Hogyne hallottam volna, hiszen magam is számtalanszor idéztem már hivatalból kirendelt védőként, amikor valamelyik szerencsétlen asszonyverő vagy cserbenhagyásos gázoló védencem azzal állt elő, hogy a csináld magad mozgalom jegyében ő maga látná el saját védelmét.

– Bizonyára így történt, de az eredeti, teljes változat valójában így hangzik: aki magát kéri ügyvédnek, az nagy bolond ügyfelet kap. És ez áll a polgári, büntetőjogi és hagyatéki eljárásra egyaránt. Gondolja, hogy belevághatnánk? Az idő ugyancsak sürget. − És ezt olyan nyomatékkal mondja, amitől többértelművé válik a mondat.

Nekilátnak a föladatnak. Mrs. Riley odakészített egy kis koffeinmentes kávét, de Wayland inkább a kólát választja. Alaposan jegyzetel, miközben a Bíró száraz, tárgyalótermi hangon diktálja a régi végakaraton eszközlendő változtatásokat, valamint az új rendelkezéseket. A legjelentősebb új tétel − négymillió dollárról van szó − a Sarasota Megyei Vízi és Vadvilág-megőrzési Társaság számára adományozott hagyaték. A jogosultság feltétele, hogy az örökös kérvényezze és sikeresen keresztülvigye az állami törvényhozásban, hogy a Pelican Point partszakaszánál található szigetet örök időkre természetvédelmi területté nyilvánítsák.

– Nem fog gondot okozni, hogy sikerre vigyék az ügyet − mondja a Bíró. − A jogi formaságokat akár maga is elintézhetné nekik. Nem volna ellenemre, ha önkéntes alapon, ingyenesen vállalná, de ez természetesen már a maga döntése. Megjárja egyszer Tallahasseet, több munkája nem is lesz vele. Egy kis körömfeketényi szárazulatról beszélünk, nem nő rajta más, csak néhány bokor. Scott kormányzó meg a Tea Party-s cimborái nagyon meg lesznek elégedve.

– És mégis mi okuk lenne rá, bíró úr?

– Mert ha legközelebb kopogtat náluk a Megőrzési Társaság némi adományért, csak annyit kell mondaniuk: „Hát az öreg Beecher bíró nem adott tán nektek már négymilliót?! Na, tünés innen, aztán vigyázni, nehogy rácsapódjon az ajtó a valagatokra kifele menet!”

Wayland maga is úgy látja, hogy bizonyosan így fog történni, majd a két férfi rátér a végrendelet többi, kevésbé jelentős pontjának megtárgyalására.

– Amint meglesz a végső, letisztázott fogalmazvány, már csak két tanúra meg egy jegyzőre lesz szükségünk – mondja Wayland, mikor a módosítások végére érnek.

– Már a jelenlegi, átszerkesztett példányt is szignóztatom, biztos, ami biztos – feleli a Bíró. – Ha valami történik időközben, ez így már megáll. Nincs senki, aki megtámadná a végrendeletet, túléltem mindnyájukat.

– Ez igen bölcs előrelátásra vall, bíró úr. Jó volna túlesni ezen még ma este. Nem tudom, esetleg a gondnok meg a házvezetőnő…

– Holnap nyolc óráig nem jönnek vissza – vág közbe Beecher. – De reggel az első dolgom lesz, hogy ezt letudjam. Harry Staines a Vamo Roadon jegyzősködik, szívesen beugrik majd hozzám az irodájába menet. Tartozik nekem egy szívességgel. Ha nem hattal. Na, ide azzal a dokumentummal, fiam. Szépen beteszem a széfbe.

– Legalább annyit engedjen meg, hogy… − itt Wayland lepillant a felé nyújtott göcsörtös ujjakra, és elakad a szava. Ha az Állami Legfelsőbb Bíróság egyik bírája (még ha nyugalmazott is) nyújtja az ember felé a kezét, akkor ott késlekedésnek helye nincs. A pokolba, ez amúgy is csak az átszerkesztett változat, csupán a tisztázat elkészültéig van rá szükség. Átnyújtja az aláírások nélküli okiratot, majd szemével követi, ahogy Beecher (kínok közepette) feláll, és a Florida Everglades mocsaras táját ábrázoló faliképet oldalra hajtja. A rejtett zsalukra szerelt kép mögött beüti a széf zárjába a helyes kombinációt, és közben még csak kísérletet sem tesz rá, hogy eltakarja testével az érintőtáblát. Végül a végrendeletet a páncélszekrényben egy halom tetejére helyezi. A kupac Waylandnek leginkább egy csomó egymásra hányt bankjegynek tűnik. Ejha…

– Ezzel meg is volnánk – jelenti ki Beecher. – Minden a legnagyobb rendben. Nem számítva az aláírásokat persze. Ezt, azt hiszem, meg kell ünnepelni egy pohár itallal. Van egy kis háziasítatlan skót whiskym.

– Hát… úgy gondolom, egy pohárka még nem árthat meg.

– Nekem sem ártott meg sosem. Bezzeg most! Úgyhogy ha nem veszi zokon, én inkább nem csatlakoznék magához. A legerősebb ital, amit manapság még meg tudok inni, egy kis koffeinmentes kávé vagy cukros tea. Gyomorpanaszok, tudja. Jeget?

Wayland két ujját felmutatva válaszol, Beecher pedig a szépkorúak kimért ünnepélyességével helyezi a pohárba a két jégkockát. Wayland belekortyol a pohárba, és azon nyomban pír önti el az arcát. Csak annak pirosodik ki így az orcája – gondolja magában Beecher bíró −, aki élvezetét leli az italban. Mikor leteszi a poharát, Wayland megkérdezi: − Megtudhatnám, mégis hova ez a nagy sietség? Úgy vélem, az egészsége kielégítő, igaz? Eltekintve a gyomorpanaszoktól, ugyebár…

A Bíró egyáltalán nincs meggyőződve róla, hogy az ifjú Wayland valóban így is gondolja. Azért még van szeme, hogy lásson.

– A vurstliba – feleli, és karjával a libikókát utánzó mozdulatot tesz a levegőben, majd nyögve, fájdalmas fintorral az arcán letelepedik a székére. Egy idő után tűnődőn megszólal: − Valóban tudni szeretné, mire föl a sietség?

Wayland ezen komolyan elgondolkodik, és ez kimondottan tetszik Beechernek. Wayland végül bólint.

– Mindez azzal a szigettel kapcsolatos, amelynek sorsát épp az imént rendeztük el. Gondolom, eddig fel sem figyelt rá, így van?

– Hiába is tagadnám.

– A legtöbb ember így van ezzel. Végül is alig látszik ki a vízből. Még a tengeri teknősök is elkerülik a szigetet. És mégis különleges. Tudta, hogy a nagyapám harcolt a spanyol–amerikai háborúban?

– Nem, bíró úr, nem tudtam. – Wayland túlzó tisztelete arra utal, hogy azt hiszi, beszélgetőtársa elkalandozott, ebben Beecher biztos. Csakhogy a fiú téved. Beecher gondolatai sosem voltak világosabbak, és most, hogy belekezdett, ráébred, legalább ez egyszer el akarja mondani a történetét, mielőtt…

Hát igen. Még mielőtt.

– Bizony. Van is róla egy fotográfia, ami a San Juan-domb tetején készült róla. Megvan itt nekem valahol. A nagypapi váltig állította, hogy a polgárháborúban is harcolt, de a kutatásaim szerint – amiket az emlékirataim miatt végeztem, tudja – erre nem lehetett alkalma. Ugyanis még pólyás lett volna, ha ugyan élt már akkoriban egyáltalán. Mindenesetre élénk képzeletű úriember volt, és tudta a módját, hogyan kell velem elhitetni a legvadabb kitalációkat is. Talán nem kellett volna innom minden szavát? Hiszen gyermek voltam, alig túl a mikuláson meg a fogtündéren.

– Ugyanúgy ügyvéd volt ő is, mint maga meg az édesapja?

– Nem, fiam, tolvaj volt. Az egyszeri és megismételhetetlen Enyveskezű Harry. Mindent ellopott, ami nem volt odaszögezve. Csak éppen, mint minden tolvaj, akit sosem kapnak rajta – élő példa erre jelenlegi kormányzónk −, üzletemberként adta el magát. Fő bevételi forrása vállalkozóként és tolvajként egyaránt a föld volt. Aligátoroktól és rovaroktól hemzsegő floridai földterületeket vásárolt fel olcsón, hogy aztán méregdrágán adja tovább azon kedves ügyfeleinek, akiknek hiszékenysége egy gyermekével vetekedett. Balzac azt mondja valahol: „Minden nagy vagyon mögött bűn rejtőzik.” Ez a megállapítás kétségkívül áll a Beecher családra is, de kérem, egy pillanatra se feledkezzék meg arról, hogy maga az ügyvédem. Mindent, amit mondok, a legnagyobb diszkrécióval kell kezelnie.

– Természetesen, bíró úr. – Wayland ismét kortyol az italából. Messze ez a legjobb skót whisky, amit valaha kóstolt.

– Beecher nagypapi mutatta meg nekem azt a szigetet. Tízéves voltam akkor. Neki kellett rám vigyáznia aznap, de gondolom, inkább csendre és magányra vágyott. Vagy épp hogy egy kis pezsgésre. Volt nálunk egy csinos kis cseléd, és talán azt remélte, hogy bekukkanthat az alsószoknyája alá. Mindenesetre telebeszélte a fejem azzal, hogy Edward Teach − ismertebb nevén Feketeszakáll – mesés kincset ásott el arrafelé. – Soha nem bukkant rá senki, Havie – mondta, ugyanis Havie-nek szólított −, de neked sikerülhet. Tömérdek ékszer meg aranypénz van ott, egy egész vagyon. – Ebből már kitalálhatja, hogy mi volt az első gondolatom.

– Nyilván a szigetig meg sem állt, miközben a nagyapja igyekezett a cseléd kedvében járni.

A Bíró, arcán széles mosollyal, bólint. – Elkötöttem a mólótól a régi fakenunkat. Úgy siettem, mintha tűz égetné a bokámat, akárha az életem múlna rajta. Öt percbe sem telt, már ott voltam. Manapság háromszor ennyi idő is kell hozzá, ha a víz hullámzik, még több. A parttal szemközti oldalán a szigetet kő és bozót borítja, de az öböl felől van egy finom szemcsés homokból tornyosuló dűne. Mindig ott van. Az elmúlt nyolcvan év alatt, amióta kijárok oda, nem változott szemernyit sem.

– Kincset, gondolom, nem talált a szigeten.

– Bizonyos értelemben mégis, de nem ékkövek vagy arany formájában. Egy név volt a dűne homokjába írva. Olyasformán, mintha egy bottal rótták volna fel, érti, csak épp botot nem láttam sehol. A betűk mélyen a homokba süppedtek, a nap árnyékot vetett az árkok belső felületén, ami kiemelte az írást a homokból. Szinte lebegtek azok a betűk.

– Mi volt az a név, bíró úr?

– Azt hiszem, jobb, ha ezt leírva látja, úgy talán érthetőbb lesz.

A Bíró ekkor kivesz egy papirost az íróasztala felső fiókjából, aztán gondosan megrajzolja a betűket, majd Wayland felé fordítja az írást, hogy elolvashassa: „ROBIE LADOOSH”.

– Értem… − mondja Wayland bizonytalanul.

– Bármely más napon éppen ezzel a fiúval indultam volna a kincsvadászatra, mert ő volt a legjobb barátom. És tudja, milyen az, amikor a fiúk örök barátságot fogadnak.

– Olyan mintha összenőttek volna – feleli Wayland mosolyogva. Talán eszébe jutott saját legjobb barátja a régi idők távolából.

– Elválaszthatatlanul – erősíti meg a Bíró. – De nyár volt, így a szüleivel elutazott meglátogatni az édesanyja rokonait Virginiába vagy Marylandbe, nem tudom már; mindenesetre valahová északra. Úgyhogy magamra maradtam. De most jól figyeljen rám, tanult kollégám. A fiú rendes neve valójában „Robert LaDoucette” volt.

Wayland erre ismét csak annyit tud mondani, hogy: − Értem… − A Bíróban felötlik, hogy egy idő után ez a vontatott hanghordozás azért eléggé idegesítővé tud válni, de mivel neki azt a pillanatot már nem kell kivárnia, arra jut, hogy inkább nem törődik vele.

– A legjobb barátok voltunk, de volt egy csomó pajtásunk, akikkel együtt játszottunk, és mindenki csak Robbie LaDooshnak hívta. Tud követni?

– Azt hiszem, igen – feleli Wayland, de a Bíró látta, hogy nem igazán. Persze ez érthető volt, Beechernek sokkal, de sokkal több ideje volt ezeket a dolgokat megemészteni. Nemegyszer álmatlan éjszakákon át.

– Ne feledje, hogy ekkor tízéves voltam. Ha arra kértek volna, hogy betűzzem le a barátom nevét, pontosan így írtam volna: − „ROBIE LADOOSH”. Aztán, mintha csak magának mondaná, még hozzáteszi: − Tehát a mágia részben belőlem jön. Csak az a kérdés, milyen mértékben.

– Tehát azt mondja, nem maga írta azt a nevet a homokba?

– Így van. Azt hittem, érthető voltam.

– Akkor esetleg az egyik közös barátjuk?

– Ők mind Nokomis Village-beliek voltak, a szigetről pedig azt sem tudták, hogy létezik egyáltalán. Magunktól soha nem eveztünk volna ki egy ilyen jelentéktelen kis szigethez. Robbie tudott a helyről, hiszen ő is a Point környékén lakott, de abban a pillanatban több száz mérföldre volt északra.

– Értem…

– Robbie barátom soha nem jött vissza a vakációról. Körülbelül egy héttel később tudtuk meg, hogy leesett a lóról. Nyakát törte. Ott helyben meghalt. A szülei teljesen odavoltak. Én nemkülönben.

Némi csönd áll be, miközben Waylandben leülepednek a hallottak. Valahol a távolban egy helikopter hasít át az öböl egén. A Kábítószer-ellenes Hivatal kutat drogfutárok után – gondolja a Bíró. Minden éjszaka hallani őket. Ez már egy modern világ, és bizonyos tekintetben – sőt számos szempontból – nem is bánja, hogy megszabadulhat innen.

Végül Wayland szólal meg: − Arra gondol, amire szerintem gondol?

– Nem is tudom – feleli a Bíró. – Maga szerint mire gondolok?

Mivel Anthony Wayland vérbeli ügyvéd, harapófogóval sem lehet kihúzni belőle semmit. – Beszélt erről a nagyapjának?

– Mire megkaptuk a táviratot Robbie haláláról, már továbbállt. Ismét nem hallottunk felőle vagy fél évig. Nem beszéltem róla, magamban tartottam a dolgot. Akár Szűz Mária, miután életet adott Isten egyszülött fiának, én is mélyen a szívembe zártam a titkomat.

– És milyen következtetésre jutott?

– Elkezdtem kijárni a szigetre, és megfigyeltem a dűnét. Azt hiszem, ezzel megválaszoltam a kérdését. De nem volt rajta semmi… és megint semmi… majd újra csak semmi. Azt hiszem, már épp kezdtem volna megfeledkezni az egészről, amikor a tanítás utáni egyik délután észrevettem egy újabb nevet a homokba írva. Pontosabban nyomtatva, ha már egyszer a tárgyalóteremben sem tűrjük meg a pongyola fogalmazást. Botnak most sem volt nyoma sehol, bár akár a tengerbe is hajíthatta valaki. Ezúttal a Peter Alderson név volt olvasható a dűnén. A név semmit nem mondott nekem, de néhány nap múlva történt valami. Az én feladatom volt behozni az újságot a kaputól, és szokásommá vált, hogy átböngésszem a címlapot a kocsibejárón visszafelé vezető úton, ami – mint már maga is megtapasztalhatta – egy jó negyedmérföldes távolság. Nyári napokon azt is megnéztem, hogy mit játszott a Washington Senators. Ha már saját focicsapatunk nem volt, jobb híján nekik szurkoltunk itt lenn délen.

Az említett napon a címlap alján volt egy szalagcím, ami rögtön megragadta a tekintetemet: AZ ÉPÜLET-KARBANTARTÓ HALÁLOS ZUHANÁSA. A szerencsétlenül járt munkás a Sarasotai Közkönyvtár harmadik emeleti ablakait tisztította, amikor összeomlott alatta az állványzat. Peter Aldersonnak hívták.

Wayland ábrázatáról lerí, hogy immár biztosra veszi: vagy a bolondját járatják vele, vagy a Bíró képzeletének szövevényes szüleményét kénytelen itt most végighallgatni. De a Bíró figyelmét az sem kerüli el, hogy Wayland élvezettel kortyolgatja italát, és amikor keze mozdul, hogy újra töltsön a pohárba, beszélgetőtársa nem tiltakozik. Semmi jelentősége, hogy Wayland mit hisz vagy nem hisz el. Igazi ajándék, hogy valakinek végre elmesélheti történetét.

– Talán kezdi már kapiskálni, miért jár állandóan azon az agyam, hogy vajon kiből vagy miből táplálkozik ez a mágikus erő – folytatja Beecher. – Ismertem Robbie-t, én magam betűztem úgy a nevét, ahogy a feliratban szerepelt. Viszont az Adam városában élő ablaktisztító munkásról sohasem hallottam. Mindenesetre innentől fogva valósággal a dűne bűvöletében éltem. Majd’ minden nap kimentem megnézni, és ez a szokásom időskoromra sem változott semmit. Tisztelem azt a helyet, félem azt a helyet, de mindenekfölött függővé váltam attól a helytől.

Az évek során sokféle név felkerült a dűnére, és viselőik kivétel nélkül mind meghaltak. Néha egy héten belül, volt, amikor két hét múlva, de sohasem telt el egy hónapnál hosszabb idő. Volt köztük olyan, akit ismertem, és ha becenéven szólítottam őket, akkor a becenevek tűntek fel a homokban. Egyszer ’49-ben kieveztem a szigetre, és a „BEECHER NAGYPAPI” felirat várt a homokban. Key Westben halt meg három nappal később. Szívroham végzett vele.

Wayland úgy teszi fel a kérdést, mintha egy ártalmatlan félcédulás kedvére akarna tenni: − És arra nem gondolt, hogy beleavatkozzon ebbe a… ebbe a folyamatba? Hogy mondjuk felhívja a nagyapját azzal, hogy menjen el orvoshoz?

Beecher erre csak a fejét ingatja. – Hiszen nem tudtam, hogy szívrohamról van szó addig, amíg a Monroe megyei törvényszéki orvos ki nem értesítette a családot, igaz? Lehetett volna baleset vagy gyilkosság is. Mindenesetre bőven akadtak olyanok, akiknek nyomós okuk volt gyűlölni a nagyapámat, elég sok tisztességtelen ügy száradt a lelkén.

– Mégis…

−Azonkívül féltem is. Az volt az érzésem, és most is pontosan ezt érzem, hogy azon a szigeten egy átjáró van, és a kapuja valahogy résnyire nyílt. Ezen az oldalon van minden, amit önhittségünkben „való világnak” hívunk. A túloldalon pedig az univerzumot működtető szerkezet zakatol, mégpedig teljes sebességgel. Csak egy futóbolondnak jutna eszébe benyúlni a pörgő fogaskerekek közé, hogy így próbálja megakasztani ezt a gépezetet.

– Beecher bíró úr, ha azt szeretné, hogy az örökösödési eljárás rendben lefolyjon, megkérném, hogy erről ne beszéljen senkinek. Talán úgy gondolja, hogy nincs senki, aki megtámadhatná a végrendeletét, ugyanakkor mégiscsak nagy összegű vagyonról van szó, és ilyenkor úgy pattannak elő a semmiből a harmad-, negyedfokú unokatestvérek, mint nyulak a cilinderből. Maga is ismeri a joggal egyidős kitételt: „ép elmével, ítélőképességem teljes birtokában”.

– Nyolcvan éven át magamban tartottam a titkomat – feleli a Bíró olyan hangsúllyal, amiből Wayland megérti, hogy minden tiltakozás elutasítva. – Soha egyetlenegy szót sem szóltam erről egészen mostanáig. És bár szükségtelen, de talán nem árt még egyszer hangsúlyoznom, hogy ami itt elhangzik, az a titoktartási kötelezettség hatálya alá tartozik.

– Értem – mondja Wayland. – Rendben.

– Mindig nagyon izgatott lettem azokon a napokon, amikor nevek jelentek meg a homokban. Természetellenesen izgatott, ez kétségtelen, egyetlenegyszer azonban szörnyen meg is rémültem. Ebben az egy esetben páni félelem lett úrrá rajtam, és úgy siettem vissza kenumban a Pointra, mintha maga a sátán loholna a nyomomban. Kíváncsi, mi történt?

– Hogyne – feleli Wayland, szájához emeli poharát, és ismét kortyol egyet. Miért is ne? Az óradíj végül is neki ketyeg.

– 1959-ben történt, még mindig a Pointon laktam. Egész életemben itt éltem, leszámítva azt a pár, Tallahasseeben lehúzott évet, de azokról az időkről inkább szó se essék… Bár egyre inkább úgy gondolom, hogy az engesztelhetetlen gyűlölet, amit az iránt az isten háta mögötti porfészek iránt érzek, részben vagy akár teljes egészében is a dűne utáni vágyakozásomat volt hivatott palástolni. Sokat tűnődtem rajta, hogy vajon mi hiányzott benne annyira. Vagy inkább ki hiányzott. Ha az ember megírásuk előtt olvashatja a nekrológokat, egyszerre hihetetlenül hatalmasnak érzi magát. Talán nem hangzik mindez túl rokonszenvesen, de a tényeken ez nem változtat.

Szóval 1959-ben járunk. Harvey Beecher Sarasotában folytat ügyvédi praxist, ám Pelican Pointon él. Hacsak nem szakadt az eső, amint hazaértem, magamra kaptam pár régi ruhadarabot, és már eveztem is ki a szigetre, hogy megnézzem, mi a helyzet. A kérdéses napon feltartottak az irodámban, így mire a szigetre érve kikötöttem a hajómat és átballagtam a túloldalra, a lemenő nap hatalmas, vörös korongja világította be a tengert, mint az öbölben oly gyakran máskor is. Ám ekkor teljesen megbénított a szemembe ötlő látvány. Szó szerint meg sem tudtam moccanni.

Nem pusztán egyetlen név volt a homokban aznap este, hanem tömérdek. A lemenő nap fénye vörösre festette mindet, mintha csak vérrel írták volna fel a neveket. Összepréselődve, egymásba gubancolódva sorjáztak egymás alatt, fölött, keresztül-kasul. A dűne teljes szélességét befedte ez a nevekből szőtt takaró. A víz és a homok találkozásánál pedig félig el is tűntek a betűk.

Azt hiszem, felüvöltöttem, már nem emlékszem pontosan, de igen, valószínűleg így történhetett. Arra viszont élesen emlékszem, hogy felocsúdva bénultságomból, rohanni kezdtem, ahogyan csak a lábam bírta, végig az ösvényen a kikötött kenuig. Egy örökkévalóságnak tűnt, amíg sikerült kicsomóznom a kötelet, aztán gyorsan a vízbe löktem a hajót, pedig még be sem szálltam. A fejem búbjától a lábam ujjáig csuromvíz lettem, mire sikerült a kenuba kecmeregnem, az a csoda, hogy nem borítottam magamra. Bár akkoriban könnyedén partra úszhattam volna úgy, hogy közben magam előtt tolom a kenut is. Most már persze nem menne, manapság ha felborulnék a kajakommal, azzal aláírnám a halálos ítéletemet. – Itt elvigyorodik. – Hiszen most is valami ilyesmit írtunk meg mi itt ketten közösen, nem igaz?

– Ez esetben azt tanácsolnám, hogy maradjon a part innenső részén, legalább addig, amíg a végakaratára rá nem kerülnek a tanúk és a jegyző aláírásai.

Beecher bíró, arcán fagyos mosollyal, így felel: − Ne aggassza magát ezen, fiam. – Az ablakra néz, aztán ki az öböl irányába. Arca komor és feszült. – Azok a nevek… Most is magam előtt látom mindet, ahogy összepréselődve helyet szorítanak maguknak a vérvörös dűnén. Két nappal később a TWA Miamiba tartó egyik repülőgépe belecsapódott az Evergladesbe. A fedélzeten tartózkodó mind a száztizenkilenc lélek odaveszett. Az újság leközölte az utaslistát. Felismertem néhány nevet. Nagyon is sok nevet ismertem fel.

– Már egyszer látta, látta azokat a neveket.

– Így van. Ezután néhány hónapig nem mentem a sziget közelébe, és ígéretet tettem magamnak, hogy soha többet nem lépek a homokjára. Gondolom, a kábítószerfüggők ugyanígy fogadkoznak, hogy nem nyúlnak többé droghoz. És ahogy ők is, végül én is elgyengültem, és minden folytatódott a régi megszokott mederben. Nos hát, tanult kollégám, eljött az ideje, hogy megkérdezzem, érti-e már, hogy miért hívtam ma ide, hogy befejezzük a végrendeletemet, hogy miért éppen ma jött el ennek a napja.

Wayland nem hisz az egészből egy szót sem, de mint a képzelgéseknek általában, ennek is megvan a maga belső logikája. Igazán nem nehéz követni. A Bíró kilencvenéves, egykor pirospozsgás arca mára hamuszínűvé fakult, régi, magabiztos léptei bizonytalan csoszogássá koptak. Mindene fáj, és sokat fogyott az utóbbi időben, pedig már nemigen volt miből.

– Felteszem, ma a saját nevét pillantotta meg a homokban – feleli Wayland.

Beecher bíró egy pillanatra meghökken, aztán elmosolyodik. Ijesztő mosolya egyre szélesedik, míg a sápadt, beesett arcra kiülő halálvigyorrá nem torzul.

– Dehogyis – szólal meg. – Nem az enyémet.

W. F. Harvey-ra gondolva

HEGYI PÁL FORDÍTÁSA

Az élet teli van nagy kérdésekkel, nem igaz? Sors vagy végzet, mennyország vagy pokol, szerelem vagy vonzódás, észérv vagy ösztön?

A Beatles vagy a Stones?

Én mindig is a Stonesra voksoltam – a Beatles túlságosan elpuhult, miután ők lettek a popzene naprendszerének Jupiter bolygója. (Régebben a nejem úgy emlegette Sir Paul McCartney-t, hogy „az öregkutya-szemű”, és ez nagyjából össze is foglalja az érzéseimet.) De a korai Beatles más tészta; akkor még őszinte rockot nyomtak, és azokat a régi számokat – amelyek döntőrészt feldolgozások – ma is élvezettel hallgatom. Néha még arra is kedvem szottyan, hogy felkeljek, és táncoljak kicsit.

Az egyik kedvencem, ahogy Larry Williams klasszikusát, a „Bad Boy”-t előadták: John Lennon énekli reszelős, türelmetlen hangon. Különösen a refrénbeli nógatást bírom: „Ugyan már, Junior, kapd össze magad!” Egyszer aztán eldöntöttem, írok egy novellát arról a kis görény kölyökről, aki odaköltözik az utcába. Nem valami sátánfattyáról vagy ősi démontól megszállt kisgyerekről, mint Az ördögűző-ben, hanem egy gonosz, velejéig megátalkodott kissrácról, aki csak úgy gonosz, minden ok nélkül: a valaha létezett összes kis görény apoteózisáról. Már láttam is magam előtt: rövidgatya, a fején propelleres jumbósapka. Láttam, ahogy folyton szemétkedik, és soha az életben nem kapja össze magát.

Ez a sztori nőtt ki a kis görény alakja köré, aki olyan, mint Sluggo (Nancy pajtása a képregényből), csak épp gonosz kiadásban.

Az a kis görény

1

A börtön harminc kilométerre volt a legközelebbi kisvárostól, egy máskülönben üres, tágas prérin, ahol jóformán mindig fújt a szél. A főépület égbe nyúló, borzalmas kőtornya a huszadik század elején erőszakolta magát a tájra. A torony mindkét oldalán vasbeton cellablokkok sorakoztak, amelyeket egyenként építettek az elmúlt negyvenöt évben, leginkább állami pénzből, amely a Nixon-rezsim alatt kezdett ömleni, és azóta sem apadt el.

A börtöntől valamivel odébb állt egy kisebb épület. Az őrizetesek ezt a szárnyat hívták Tűpalotának. Egyik oldalából nagyjából negyven méter hosszú, nyitott folyosó indult, amelyet sűrű szögesdrót kerítés határolt – ez volt a Csirkefuttató. A Tűpalotába zárt elítélteknek – jelenleg heten voltak – járt napi két óra a futtatóban. Volt, aki sétált. Volt, aki kocogott. De legtöbben csak a drótkerítésnek dőlve ültek, és bámultak föl az égre, vagy azt a füves dombhátat nézték, amely négyszáz méternyire keletre törte meg a síkságot. Néha volt mit nézni. Gyakrabban nem. A szél jóformán mindig fújt. A nyári hónapokban a futtató forró volt, az év többi részében hideg. Télen pedig meg lehetett fagyni itt. Az őrizetesek rendszerint ilyenkor is kimentek. Végül is nézhették az eget onnan. A madarakat. Néha szarvasok legeltek a dombháton, arra kószáltak, amerre csak akartak.

A Tűpalota közepén volt egy csempézett szoba, amelyben Y alakú asztal állt, és néhány alapvető orvosi felszerelés. A szoba egyik falában ablak, behúzott függönnyel. Ha elhúzták a függönyt, akkor látni lehetett a megfigyelőhelyiséget, amely nem volt nagyobb, mint egy külvárosi sorház nappalija – egy tucat műanyag szék állt körülötte, amelyekről a vendégek láthatták az Y alakú asztalt. A falon levő felirat így szólt: Csendet kérünk. Kézjelekkel se zavarják a műveletet.

Pontosan egy tucat cella volt a Tűpalotában. A cellákon túl helyezkedett el egy őrszoba. Azon túl pedig egy monitorállomás, ahol éjjel-nappal, a hét minden napján váltották egymást az őrök. A monitorállomás után következett a látogatószoba, ahol vastag plexiüveg választotta el az őrizetesek felőli oldalt és a látogatók felőli oldalt. Telefon sem volt; a rabok a plexibe fúrt – a régi telefonok beszélőjén levő rostélyra emlékeztető – apró lyukakon át beszélgettek szeretteikkel vagy jogi képviselőjükkel.

Leonard Bradley leült a plexifal mellé, a látogatói oldalon kiképzett helyek egyikére, és kinyitotta az aktatáskáját. Az asztalra tett egy sárga írótömböt és egy Uniball tollat. Aztán csak várt. Karórája másodpercmutatója háromszor körbefordult, és belekezdett a negyedik körbe, mikor nyílt a Tűpalota bugyraiba vezető ajtó – a keresztpántok hangosan csattanva húzódtak vissza. Bradley mostanra minden őrt ismert. McGregor jelent meg. Tűrhető fickó. A karjánál fogva vezette a szobába George Hallast. Hallas csuklója nem volt megbilincselve, de a bokájára rögzített acélláncot a rab zörögve húzta maga után a padlón. Narancsszínű rabruhája derekán széles bőrövet viselt, és amikor Hallas leült a plexi túloldalára, McGregor az övön levő acélszembe egy másik láncot akasztott, amelyet a széktámlán levő acélszemhez rögzített. Lezárta, megrángatta, aztán két ujjal szalutált Bradley-nek.

– Jó napot, ügyvéd úr!

– Jó napot, Mr. McGregor.

Hallas nem szólt semmit.

– Tudja, mi a szabály – mondta McGregor. – Ma addig beszélhetnek, ameddig csak akarnak. Vagy legalábbis ameddig el bírja viselni a fickót.

– Tudom.

Az elítéltek szabály szerint maximum egy órát beszélhettek az ügyvédjükkel. Azonban egy hónappal azelőtt, hogy az elítéltet fölfektetik az Y alakú asztalra, a látogatási idő kilencven percre emelkedik, és ez idő alatt az ügyvéd és egyre inkább berezelő partnere – mintha államilag kiszabott halálkeringőt járnának – kitárgyalhatják az egyre csökkenő számú, egyre szarabb lehetőséget. Az utolsó héten pedig nem volt időkorlát. Ez ugyanúgy vonatkozott közeli hozzátartozókra, mint a jogi képviselőkre. Hallastól azonban alig pár héttel az ítélet után elvált a felesége, gyermekük pedig nem volt. Ez a rab teljesen egyedül volt a világban, leszámítva Len Bradley-t, de úgy tűnt, nem nagyon akar mit kezdeni Bradley javaslatával, hogy tudniillik fellebbezhetnének, és ezzel kicsikarhatnának némi haladékot.

Eddig legalábbis nem nagyon akart mit kezdeni az ötlettel.

Beszélni fog magával. McGregor már egy hónappal ezelőtt is ezt mondta Bradley-nek, miután Hallas egy rövid, tízperces megbeszélés alatt mindenre csak kurtán válaszolgatott, leginkább azt ismételgetve, hogy nem.

Amikor közeledik a dátum, figyelje meg: nagyon is beszédes lesz. Mind beijed, tudja? Teljesen megfeledkeznek arról, hogy emelt fővel, befeszített vállal akartak besétálni a szobába, ahol megkapják az injekciót. Kezdenek rájönni, hogy ez nem film, hogy tényleg meg fognak halni, és akkor mindenféle fellebbezést ki akarnak próbálni, ami csak módjukban áll.

Hallason viszont nem látszott, hogy be lenne ijedve. Olyan volt, mint mindig: rossz tartású kis emberke, ábrázata sárgás, haja ritkuló, szeme vaksi. Úgy nézett ki, mint egy könyvelő – hiszen előző életében az is volt –, aki minden érdeklődését elvesztette a számokban, amelyeket pedig korábban annyira fontosnak tartott.

– Jó szórakozást – mondta McGregor, és a sarokban álló székhez ment. Leült, bekapcsolta az iPodját, és a fülébe tömte a zenét. De a szemét egy pillanatra se vette le róluk. A hang számára fúrt lyukak túl aprók voltak, semhogy át lehetett volna adni egy ceruzát, de tű ettől még átkerülhetett.

– Mit tehetek önért, George?

Hallas jó pár pillanatig nem felelt. A kezét nézegette, amely kicsi volt, és látszatra gyenge – az ember azt mondaná, egyáltalán nem ilyen egy gyilkos keze. Aztán felpillantott.

– Maga elég rendes fazon, Mr. Bradley.

Bradley ezen meglepődött, és nem tudta, mit feleljen.

Hallas bólintott, mintha az ügyvéd ellenkezni akart volna. – Dehogynem. Bizony, hogy rendes. Még azután is próbálkozott, miután világosan megmondtam, hogy hagyja abba, folyjon csak le az eljárás. Nem sok hivatalból kijelölt védő tenne így. Csak annyit szólnának, hogy jól van, tök mindegy, aztán továbblépnének a következő balekhoz, akit kioszt nekik valamelyik bíró. De maga nem így bánt velem. Elmondta, milyen lépéseket akar tenni az ügyemben, és hiába kértem rá, hogy ne csinálja, azért csak megtett mindent. Ha nincs maga, akkor én már egy éve alulról szagolnám az ibolyát.

– Nem mindig kapjuk meg, amit akarunk, George.

Hallas futólag elmosolyodott. – Ezt nálam jobban senki nem tudja. Nem volt ez olyan vészes, most már belátom. Leginkább a Csirkefuttató miatt nem. Szeretek kimenni oda. Szeretem az arcomon érezni a szelet, még akkor is, ha hideg. Szeretem a prérin növő fű illatát vagy nappal látni az égen a teliholdat. Vagy a szarvasokat. Néha ugrándoznak és kergetőznek fönt a dombháton. Azt bírom. Néha hangosan megnevettet.

– Van, hogy jó az élet. Érdemes lehet küzdeni érte.

– Valakié biztos olyan. De az enyém nem. Ettől függetlenül csodálom, amiért küzdött értem. Felnézek magára, amiért ilyen elhivatott. Úgyhogy elmondom magának, amit a bíróságon nem volnék hajlandó. És hogy miért nem álltam rá a szokásos fellebbezésekre… egyre sem. Noha nem állt módomban megakadályozni, hogy maga beadja őket a nevemben.

– Az érintett közreműködése nélkül beadott fellebbezéseknek nem sok súlya van ennek az államnak a bíróságain. Se a felsőbb bíróságon.

– Ezekkel a látogatásokkal is rettentő rendes velem, ezt is nagyon értékelem. Nem sokan bánnak jól egy elítélt gyerekgyilkossal, de maga figyelmesen bánik velem.

Bradley megint nem tudta, mit feleljen erre. Hallas most ez alatt a tíz perc alatt többet beszélt, mint az elmúlt harmincnégy hónap összes látogatása során együttvéve.

– Fizetni nem tudok magának, de azt elmondhatom, miért öltem meg a kölyköt. Nem fogja elhinni, de azért elmesélem. Ha meghallgatja.

Hallas átkukucskált az összevissza karcolt plexibe fúrt lyukakon, és elmosolyodott.

– Hallani akarja, nem igaz? Mert nem hagyják nyugodni bizonyos dolgok. Az ügyészt nem nyugtalanították, de magát igen.

– Hát igen, fölmerült bennem egy-két kérdés.

– De én tettem. Volt egy negyvenötös revolverem, és beleürítettem abba a kissrácba. Tanú volt bőven, és maga biztos tisztában van vele, hogy a fellebbviteli eljárás – még ha teljes erővel részt veszek is benne – annyit ért volna, hogy egyszerűen elodázza az elkerülhetetlent még három évvel… vagy néggyel, esetleg hattal. Azok a felmerülő kérdések halványnak tűntek volna az előre megfontolt gyilkosság vádjával szemben. Nem így van?

– Arra hivatkoztunk volna, hogy nem volt szellemi képességeinek teljes birtokában – hajolt előre Bradley. – És ez még most sem kizárt. Még ebben a pillanatban sincs késő. Egyáltalán nem vagyunk elkésve.

– Az elmezavar ritkán sikeres stratégia, ha utólag védekezik vele az ember, Mr. Bradley.

Nem fog Lennek szólítani, gondolta Bradley. Ennyi idő után sem. Úgy fog átlépni a halálba, hogy végig Mr. Bradley-nek szólít.

– A ritkán nem ugyanaz, mint a soha, George.

– Igaz, de én most se vagyok őrült, és annak idején sem voltam. Sosem voltam épelméjűbb, mint akkor. Biztos benne, hogy hallani akarja a vallomásom, amit a bíróságon nem voltam hajlandó elmondani? Ha nem akarja, nem muszáj, de ez minden, amit adhatok.

– Persze hogy hallani akarom – mondta Bradley. Felvette a tollát, de végül egy betűt sem jegyzetelt. Csak lenyűgözve hallgatta, amit George Hallas enyhe déli tájszólásával elmondott.

2

Anyám, aki rövid élete során mindvégig egészséges volt, születésem után hat órával halt meg tüdőembóliában. Ez 1969-ben történt. Biztos veleszületett rendellenesség lehetett, mert még csak akkor töltötte be a huszonkettőt. Az apám hét évvel volt idősebb nála. Jó ember volt, és jó apa. Bányamérnök volt, nyolcéves koromig leginkább az ország délnyugati részében dolgozott.

Mindenhova velünk együtt költözött ugyanaz a házvezetőnő is. Nona McCarthynak hívták, én Nonie mamának szólítottam. Fekete volt. Gondolom, apám lefeküdt vele, bár amikor én Nonie mama mellé bújtam az ágyba – ahogyan sok reggelen megtettem –, mindig egyedül találtam. Engem nem izgatott, ha lefeküdt vele apám, se az, ha nem. Nem tudtam, mi jelentősége van annak, hogy Nonie mama fekete. Jól bánt velem: ő csinálta az ebédemet, és felolvasta a szokásos esti meséket, amikor apa nem volt otthon, hogy ő olvasson; márpedig nekem semmi más nem számított. Gondolom, annyit azért tudtam, hogy nem ez a szokásos felállás, de én így is elég jól éreztem magam a bőrömben.

1977-ben keletre költöztünk, Alabama államba, a Birmingham közelében található Talbot városkába. Ott van a Fort John Huie katonai támaszpont, de szénbányászata is van. Apámat azért vették fel, hogy újranyissák a Jó Szerencsét bányákat – három volt belőlük –, immár a környezetvédelmi előírásokat is teljesítve, ami azt jelentette, hogy új járatokat kellett létesíteni, és meg kellett tervezni egy olyan szennyvízelvezető rendszert, amely mentesíti a környékbeli patakokat.

Kellemes kis kertvárosi környéken laktunk, a házat a Jó Szerencsét bányatársaság bérelte. Nonie mama szerette, mert apa kétszobás lakrésszé alakította számára a garázst. Gondolom, ezáltal valamelyest elcsitultak a pletykák. Hétvégente segítettem az átalakításban, adogattam apának a deszkákat, ilyenek. Jó időszak volt. Két évig ugyanabba az iskolába járhattam, ami már elég hosszú idő volt ahhoz, hogy barátokat szerezzek, és kicsit megszilárduljanak a körülményeim.

A szomszéd lány volt az egyik barátom. Ha ez tévéműsor vagy magazin lett volna, akkor biztos a fa koronájába épített kalyibában csattan el köztünk az első csók, és egymásba szeretünk, aztán, mikor végre gimnazisták leszünk, együtt megyünk az iskolai bálra. De köztem és Marlee Jacobs közt nem történhetett volna semmi ilyesmi.

Apa soha nem áltatott avval, hogy Talbotban fogunk maradni. Azt mondta, nincs alávalóbb dolog, mint hiú reményeket ébreszteni egy gyerekben. Hát, lehet, hogy végig odajárhatok a Mary Day iskolába ötödikben, sőt talán hatodikban is, de egyszer aztán ki fognak merülni a Jó Szerencsét készletei, és akkor megint költözünk. Lehet, hogy vissza Texasba vagy Új-Mexikóba; de az is lehet, hogy Nyugat-Virginiába vagy Kentuckyba. Elfogadtam ezt, és Nonie mama is elfogadta. Apa volt a főnök, és jó főnök volt, és szeretett bennünket. Ez persze csak egy vélemény, de ennél jobbat nem nagyon tehet egy ember.

A második ügy magát Marleet érintette. Ő bizony… hát, manapság azt mondanánk rá, „megváltozott képességű”, de annak idején abban a szomszédságban csak agyalágyultnak hívták. Gondolhatja, Mr. Bradley, hogy ez gonoszság volt, de visszatekintve úgy tűnik, illett rá a szó. Sőt tulajdonképp volt benne valami költői. Marlee így látta az egész világot: lágyan, kissé fókuszálatlanul. Ami néha még jót is tesz az embernek. Sőt nem is olyan ritkán, teszem hozzá, de ez megint csak vélemény.

Mindketten harmadik osztályba jártunk, amikor megismertem, de Marlee már tizenegy éves volt. Következő évben mindketten negyedikesek lettünk, de őt csak azért engedték át a tanárok, hogy ne szakadjon le teljesen a többiektől. Annak idején Talbotban és az efféle helyeken így mentek a dolgok. És még csak nem is falu bolondja volt Marlee. Kicsit tudott olvasni, és az egyszerű összeadás is ment neki, de a kivonás már nem. Próbáltam neki annyiféleképpen elmagyarázni, ahogyan csak tudtam, de egyszerűen nem értette meg.

Soha nem csattant el a csók a fa koronájába épített kalyibában – és másutt sem –, de mindig kézen fogva mentünk iskolába reggel, és délután ugyanígy tértünk haza. Úgy képzelem, baromi mókásan festhettünk, mert én kis vakarcs voltam, ő meg nyurga lány, legalább tíz centivel magasabb nálam, már kezdett kifejlődni a melle. Ő akart kézen fogva menni, nem én, de engem nem zavart. Azt sem bántam, hogy agyalágyult. Idővel zavarni kezdett volna, gondolom, de csak kilencéves voltam, amikor meghalt, és abban az életkorban a gyerekek elfogadnak mindent, ami eléjük kerül. Azt hiszem, áldásos volt az állapota. Ha mindenki agyalágyult lenne, maga szerint akkor is háborúznánk? Nagy túróst.

Ha még hat-nyolcszáz méterrel kijjebb lakunk, akkor már busszal mentünk volna iskolába. De minthogy csak kábé hét sarok volt az út a Mary Dayig, gyalog jártunk. Nonie mama a kezembe adta az ebédre készített szendvicset, és lesimította a forgómat, mondván: aztán jó fiú legyél, Georgie, és ezzel útnak indított. Marlee kint ácsorgott a házuk előtt, ruhában vagy mackóban, a haja copfban, szalaggal, kezében doboz, benne az ebédje. Steve Austin volt az ebéddobozán, a Hatmillió dolláros ember. Ott állt az ajtóban az anyukája, és azt mondta, Hát jó reggelt, Georgie, én meg azt mondtam, Hát jó reggelt, Mrs. Jacobs, és erre azt felelte, Legyetek jók, gyerekek, mire Marlee azt mondta, Jók leszünk, mama, és akkor Marlee kézen fogott, és megindultunk a járdán. Először két sarkot magunkban mentünk, de aztán tódulni kezdett a többi gyerek is a Rudolph Acresből. Sok katona ott élt családostul, mert olcsó volt, és még tíz kilométert se kellett északra autózni a 78-ason a Fort Huie-ig.

Biztos mókásan néztünk ki – a kis töpszli, szatyrában szendvics, kézen fogva a nagy hórihorgassal, aki Steve Austin-os ebéddobozt lóbált –, mégsem emlékszem, hogy bárki is gúnyolt vagy nevetségessé tett volna bennünket. Gondolom, időnként azért előfordult ilyesmi, hiszen a gyerekek már csak ilyenek, de nyilván csak ártatlan ugratás lehetett, semmi durva. Mire megtelt gyerekekkel a járda, a fiúk leginkább ilyeneket mondtak, hogy Hát figyi, George, lejössz labdázni suli után, a lányok meg ilyeneket, hogy Hát figyi, Marlee, neked micsoda édi szalag van a hajadban. Nem emlékszem, hogy bárki is undok lett volna velünk. Amíg meg nem jött az a kis görény.

Egyik nap suli után Marlee egyszerűen nem jött ki az épületből. Nem és nem. Ez nyilván nem sokkal a kilencedik szülinapom után lehetett, mert már velem volt az új játékom, egy ütő, zsinóron hozzáerősített labdával. Nonie mamától kaptam, és nem tartott valami sokáig – túl erősen csapkodtam, és leszakadt a gumis zsinór –, de aznap ott volt velem, és tenyereseket meg fonákokat ütögettem, amíg vártam rá. Soha senki nem mondta, hogy muszáj megvárnom Marleet, magamtól csináltam így.

Végül sírva jött ki az iskolából. Csupa vörös volt az arca, és csorgott a takony az orrából. Megkérdeztem, mi baj, és azt felelte, nincs meg az ebéddoboza. Pedig ebédkor még abból evett, és azt mondta, utána visszatette az öltözőben a polcra Cathy Morse rózsaszínű, Barbie-s ebéddoboza mellé, épp úgy, ahogy máskor is szokta, de kicsöngetéskor nem volt sehol. Valaki lenyúlta.

Nem lehet, mondtam, biztos csak elkeveredett, holnapra meglesz. Ne aggódj ezen, és most már ne bőgj. Rondán összekented magad.

Nonie mama mindig gondoskodott róla, hogy legyen nálam zsebkendő, amikor elindultam otthonról, de én a pulcsim ujjába töröltem az orrom, mint a többi srác, mert a zsebkendő lányosnak tűnt. Úgyhogy még szép tiszta volt, szépen összehajtogatva, amikor elővettem a farzsebemből, és letöröltem az arcáról a taknyot. Abbahagyta a sírást, rám mosolygott, és azt mondta, csikis. Aztán kézen fogott, és megindultunk hazafelé, ahogy mindennap, és csak beszélt, beszélt, be nem állt a szája. Nem bántam, mert legalább megfeledkezett az ebéddobozáról.

Hamarosan eltűnt mellőlünk az összes többi gyerek, bár még hallottuk őket, ahogy nevetve, hülyéskedve haladtak a Rudolph Acres felé. Marlee ugyanúgy csacsogott hazafelé menet, mint mindig, mindent kimondott, ami csak eszébe jutott. Hagytam, hadd beszéljen, csak annyit tettem hozzá, hogy Aha, meg Hm, meg Hű, leginkább arra gondoltam, hogy amint hazaérek, átveszem a régi kordgatyám, és ha Nonie mama nem bíz meg valami teendővel, akkor fogom a kesztyűm, és leszaladok az Oak Street-i játszótérre, és beállok labdázni, ami mindennap egész addig tartott, amíg kiabálni nem kezdtek az anyák, hogy vacsoraidő van.

Ekkor hallottam, hogy valaki óbégat utánunk a School Street túloldaláról, nem is annyira emberi hang volt, mint inkább szamárordítás.

George és Marlee fönt van a fán! Csókolóznak!

Megálltunk. Volt ott egy gyerek, az ostorfa mellett állt. Még életemben nem láttam, se a Mary Dayben, se másutt. Legföljebb százötven centi volt, és zömök alkatú. Szürke rövidgatya volt rajta, ami egész a térdéig lógott, és narancssárga-zöld csíkos pulcsi. Fölül a pulóvert kinyomták a kisfiúmellei, lejjebb pedig a pocakja. Idétlen jumbósapkát viselt, azt a műanyag propelleres fajtát.

Az arca egyszerre volt kövérkés és kemény. A haja már-már narancssárgás vörös volt, olyan, mint a pulcsi csíkjai, az az árnyalat, amit senki se szeret. Kétoldalt kikunkorodott a lapátfülére. Orra apró volt, gombforma, tekintete pedig annyira élénkzöld, amilyet még sosem láttam. Szája duzzogó, alakra olyan, mint Cupido nyila, színre pedig annyira vörös, mintha kikente volna magát az anyja rúzsával. Azóta rengeteg ilyen rőt ajkú, vörös hajú embert láttam, de ennek a kis görénynek még náluk is élénkebb színű szája volt.

Csak álltunk, és bámultunk rá. Marlee félbehagyta a csacsogást. Rózsaszín keretes, macskaszem alakú szemüvege volt, a lencse felnagyította tágra nyílt szemét.

A srác – nem lehetett több, mint hat-hétéves – csücsörített és cuppogni kezdett. Aztán a fenekére tette a kezét, és ritmikusan himbálni kezdte a csípőjét előre-hátra.

George és Marlee fönt van a fán! Basznak!

Ordított, mint a szamár. Elképedten bámultuk.

Jobban teszed, ha gecikapucnit húzol a farkadra, amikor kúrod, kiáltott oda nekünk, és gúnyosan vigyorgott. Különben csináltok egy rakás retardáltat, pont olyanok lesznek, mint ő.

– Fogd be a pofád – mondtam.

– Mert különben? – kérdezte.

– Különben én fogom be neked – mondtam.

Komolyan is gondoltam. Apám mérges lett volna, ha megtudja, hogy nálam kisebb, fiatalabb gyereket fenyegetek veréssel, de nem lett volna szabad ilyeneket mondania. Külsőre kiskölyök volt, de kiskölykök nem mondanak ilyesmiket.

– Szopd ki a furkóm, seggarc – mondta, aztán behúzódott az ostorfa mögé.

Arra gondoltam, utánamegyek, de Marlee olyan erősen szorította a kezem, hogy szinte fájt.

– Nem szeretem azt a fiút – mondta.

Azt feleltem, én sem szeretem, de ne törődjön vele.

– Menjünk haza – mondtam.

De mielőtt újra megindulhattunk volna, a kissrác megint kijött az ostorfa mögül, és a kezében volt Marlee Steve Austin-os ebéddoboza. Fölmutatta.

– Elvesztettél valamit, húgyagyú? – kérdezte, és röhögött. A röhögéstől teljesen összegyűrődött az arca, kimondott disznóképe lett tőle. Beleszimatolt a dobozba, és azt mondta: – Nyilván a tied lehet, mert pinaszaga van. Retardáltpina-szaga.

– Add ide, az enyém – sivította Marlee. Elengedte a kezem. Utánakaptam, de izzadt a tenyerünk, és kicsusszant.

– Gyere, vedd el – mondta, és előrenyújtotta Marlee felé.

Mielőtt elárulnám, mi történt ezután, beszélnem kell Mrs. Peckhamről. Elsősöket tanított a Mary Dayben. Engem nem tanított, mert Új-Mexikóban végeztem az első osztályt, de a legtöbb gyereket tanította Talbotban – Marleet is –, és mindenki nagyon szerette. Én is szerettem, pedig csak a pályáról ismertem, amikor délutánonként ő volt ügyeletes. Ha kickballt játszottunk, fiúk a lányok ellen, akkor mindig ő volt a lánycsapatban a dobó. Néha jól megküldött egyet a háta mögül, és olyankor mindenki nevetett. Az a fajta tanár volt, akire még negyven év múlva is emlékszik az ember, mert kedves és vidám volt, de közben még a legviszketegebb kölykök figyelmét is lekötötte.

Nagy, égszínkék Buick Roadmastere volt, és Csiga Peckhamnek hívtuk, mert mindig maximum ötven kilométer per órával vezetett, egyenes derékkal ült a volán mögött, és hunyorogva nézett kifelé. Persze csak a háza környékén láttuk autózni, ami az iskola közvetlen közelét jelentette, de lefogadom, hogy a 78-as úton is nagyjából ugyanezzel a sebességgel haladt. Biztos még az autópályán is. Óvatos, elővigyázatos autós volt. Soha nem bántotta volna a gyerekeket. Szándékosan biztos nem.

Marlee kifutott az útra, hogy megszerezze az ebéddobozát. A kis görény fölnevetett, és hozzávágta a dobozt Marleehoz. Az aszfaltra esett, és kinyílt. Kihullott belőle a termosz, ami gurulni kezdett. Láttam, hogy jön az égszínkék Roadmaster, és kiabáltam Marleenak, hogy vigyázzon, de nem nagyon aggasztott, mert csak Csiga Peckham volt az, és még egy sarokra volt tőlünk, a szokásos csigatempóban haladt.

Elengedted a kezét, úgyhogy most már te vagy a hibás, mondta a kiskölyök. Vigyorogva nézett rám, felhúzta az ajkát, úgyhogy láttam az összes apró fogát. Azt mondta, te soha semmire nem tudsz vigyázni, furkószopó. Csúfolódva rám nyújtotta a nyelvét. Aztán behúzódott az ostorfa mögé.

Mrs. Peckham azt mondta, beragadt a gáz. Nem tudom, hitt-e neki a rendőrség, vagy nem. Csak annyit tudok, hogy utána már soha többé nem tanította az elsősöket a Mary Dayben.

Marlee lehajolt, felvette a termoszát, és megrázta. Hallottam, ahogy belül csörög. Teljesen széttört belül, mondta Marlee, és sírni kezdett. Újra lehajolt, hogy elvegye az ebéddobozát, és akkor történt, hogy Mrs. Peckham gázpedálja bizonyára beszorult, mert az autó felbőgött, és valósággal előreszökellt. Ahogy a farkas ráveti magát a nyúlra. Marlee felegyenesedett, egyik kezével a mellkasához szorította az ebéddobozt, a másikkal az összetört termoszt, és látta, hogy jön a Buick, és meg se tudott moccanni.

Talán ellökhettem volna az autó útjából, és akkor megmentem az életét. Vagy lehet, hogy ha kiszaladok az útra, akkor engem is elüt. Nem tudom, mert én is éppúgy ledermedtem, mint Marlee. Csak álltam egy helyben. Még akkor sem mozdultam, amikor elütötte a kocsi. Még a fejemet se tudtam odafordítani. Csak a szememmel követtem, hogy Marleet odébb röpíti, és a lány aztán a szegény agyalágyult fejével előre csapódik a földre. Aztán hamar sikoltozást hallottam. Mrs. Peckham volt. Kiszállt az autóból, elvágódott, vérző térddel tápászkodott fel, és futva indult Marleehoz, aki az úton feküdt, és a fejéből ömlött a vér. Én is odafutottam. Futás közben oldalra is néztem. Addigra már elhaladtam annyira, hogy belássak az ostorfa mögé. Nem volt ott senki.

3

Hallas elhallgatott, és a kezébe temette az arcát. Aztán elvette a kezét.

– Minden rendben, George? – kérdezte Bradley.

– Csak szomjas vagyok. Elszoktam az ilyen sok beszédtől. A halálsoron nemigen van oka az embernek a csevegésre.

Intettem McGregornak. Kivette a fülhallgatót, és felállt. – Már végeztek is, George?

Hallas a fejét rázta. – Még egy csomó van hátra.

– Az ügyfelem kér egy kis vizet – mondta Bradley. – Kaphat?

McGregor az ajtó mellett felszerelt interkomhoz ment, amellyel a monitorállomásra lehetett beszólni, és mondott nekik pár szót. Bradley közben megkérdezte Hallast, hogy mekkora is volt a Mary Day általános iskola.

– Kisváros, az iskola is kicsi. A hat osztályba összesen legföljebb százötven gyerek járhatott.

A monitorállomás-szoba ajtaja nyílt. Valaki beadott egy papírpoharat. McGregor átvette, és odahozta Hallasnak. Az őrizetes mohón ivott, és megköszönte.

– Nagyon szívesen – mondta McGregor. Visszament a székéhez, újra berakta a fülhallgatót, és megint belefeledkezett a hallgatnivalójába.

– És ennek a kiskölyöknek – a kis görénynek – tényleg olyan élénk narancsvörös volt a haja? Olyan vörös, hogy világított?

– Olyan volt a feje, mint egy neonreklám.

– Akkor, ha a maga iskolájába járt volna, megismerte volna.

– Igen.

– De maga sem ismerte fel őt, és ő sem magát.

– Nem. Soha nem láttam ott, sem korábban, sem ezt követően.

– De akkor hogy szerezte meg a Jacobs lány ebéddobozát?

– Nem tudom. De van ennél jobb kérdés.

– Na és mi lenne az, George?

– Hogyan lépett le az ostorfa mögül? Semmi nem volt ott, csak gyep, jobbról-balról. Egyszerűen elillant.

– George.

– Igen?

– Biztos benne, hogy tényleg létezett ez a gyerek?

– Marlee ebéddoboza, Mr. Bradley. Ott hevert az aszfalton.

Azt nem kétlem, gondolta Bradley, és az Uniball tollal az írótömböt kopogtatta. Az akkor is ott hevert volna, ha mindvégig a lánynál marad.

Vagy (és ez ronda gondolat volt, de az embernek igazán lehetnek ronda gondolatai, amikor egy gyerekgyilkos kamuzását hallgatja) az is meglehet, hogy nálad volt az ebéddoboz, George. Talán elvetted a kislánytól, és cukkolásból kihajítottad az útra.

Bradley felnézett, és az ügyfele arcán látta, hogy ennyi erővel infócsík formájában ki is írhatta volna az arcára, hogy mit gondolt. Érezte, hogy elönti a meleg a képét.

– Akarja hallani a folytatást? Vagy már úgyis tudja, mi történt?

– Erről szó sincs – mondta Bradley. – Kérem, folytassa.

Hallas kiitta a maradék vizet, és tovább mesélt.

4

Öt éven át, vagy annál is tovább álmodtam arról a világító narancsvörös hajú kis görényről, de aztán végül csak elmaradtak az álmok. Végül eljutottam odáig, hogy el tudtam hinni, amit bizonyára ön is hisz, Mr. Bradley: hogy csak baleset volt, hogy Mrs. Peckhamnek valóban beszorult a gázpedálja, ahogy ez néha előfordul, és ha volt is egy kölyök, aki cukkolta Marleet… hát, a gyerekek néha tényleg ilyenek, nem igaz?

Apám végére ért a Jó Szerencsét bányavállalat által megrendelt munkának, és felköltöztünk Kentucky keleti részébe, ahol nagyjából ugyanazt csinálta továbbra is, mint Alabamában, csak magasabb szinten. Tudja, azon a vidéken rengeteg a bánya. Elég hosszan éltünk Ironville városkában ahhoz, hogy befejezzem a középiskolát. Tizedikben, csak úgy heccből, járni kezdtem a drámaklubba. Gondolom, kinevettek volna az emberek, ha megtudják. Egy ilyen kisegérforma krapek, mint én, aki abból élt, hogy özvegyeknek és kisvállalkozásoknak megcsinálta az adóbevallását – még hogy én olyan darabokban játsszak, mint a Zárt tárgyalás? Ehhez képest Walter Mitty piskóta. Mégis játszottam a színpadon, és jó színész voltam. Mindenki azt mondta. Azt hittem, talán profi színész lehet belőlem. Tudtam, hogy soha nem leszek főszereplő, inkább csak olyasvalaki, aki az elnök gazdasági tanácsadóját alakítja, vagy a rosszfiú második cinkosát, vagy a szerelőt, akit még a film első negyedórájában kinyírnak. Tudtam, hogy ilyen szerepeket eljátszhatok, és arra gondoltam, hogy mindig lesz is, aki majd szerződtet. Mondtam apámnak, hogy főiskolán dráma szakot akarok végezni. Azt mondta, rendben, csináljam, csak gondoskodjak róla, hogy legyen a színészeten kívül még valami, amiből meg tudok élni, ha a színjátszás mégsem jön össze. A Pittsburghi Egyetemre jártam dráma főszakon, és a B szakom üzleti adminisztráció volt.

Az első darab, amire bekerültem a szereplőválogatáson, a Bátraké a szerelem volt, és ennek révén találkoztam Vicky Abingtonnal. Én játszottam Tony Lumpkint, ő pedig Constance Neville-t. Gyönyörű lány volt, hatalmas, göndör hajtömeggel, nagyon vékony, vibráló. Azt gondoltam, messze túl szép hozzám, de végül összeszedtem a bátorságom, és elhívtam egy kávéra. Így kezdődött. Rendszeresen órákig ültünk a Nordy’sban – ez a Pitt Union hamburgerezője –, és elsírta nekem a gondjait, főleg a zsarnokoskodó anyjával volt baja, aztán beszélt a terveiről, csak a színház érdekelte, leginkább a komoly, New York-i színház. Huszonöt éve még létezett ilyesmi.

Tudtam, hogy gyógyszert írtak fel neki a Nordenberg egészségügyi központban – talán nyugtatót, talán antidepresszánst, de lehet, hogy mindkettőt –, de arra gondoltam, ez csak a felfokozott ambíciói és a kreativitása miatt van, nyilván a legtöbb igazán nagy színész vagy színésznő gyógyszert szed. Valószínűleg még Meryl Streepnek is gyógyszert kell szednie, vagy legalábbis régebben kellett, még azelőtt, hogy befutott volna A szarvasvadász-szal. És tudja, mi? Vickynek iszonyú jó humora volt, márpedig sok szép nőnek nincs humora, különösen az ideges alkatúaknak. Tudott nevetni magán, és gyakran meg is tette. Azt mondta, ez az egyetlen dolog, ami miatt még ép ésszel tud élni.

Beválogattak bennünket a Nem félünk a farkastól című darabba, Nick és Honey szerepére, és jobb kritikákat kaptunk, mint a másik két gyerek, akik George-ot és Marthát alakították. És nem csak cimborák voltunk, akik együtt kávéznak, igazi pár lettünk. Néha csókolóztunk a Union egyik sötét szegletében, ámbár azok az alkalmak gyakran úgy végződtek, hogy sírva fakadt, nem vagyok elég jó, mondogatta, nem tudok úgy teljesíteni, ahogy anyám elvárja tőlem. Egyik este – ez már tizenegyedikben volt, a Halálcsapda szereplőválogatását követő parti után – szeretkeztünk. Egyetlenegyszer. Azt mondta, nagyon élvezte, csodálatos volt, de nem hittem neki. Szerintem biztos nem élvezte, mert többé nem volt rá hajlandó.

2000 nyarára ott maradtunk a campuson, mert készült a Frick parkban egy nyári produkció, A muzsikus. Nagyon nagy szám volt, mert Mandy Patinkint bízták meg a rendezéssel. Vicky és én is jelentkeztünk a válogatásra. Kicsit sem izgultam, mert nem számítottam rá, hogy bármit is elérhetek, de Vicky számára az az előadás volt a legfontosabb az életben. A sztárság felé tett első lépés: így hivatkozott rá, látszólag viccesen, de valójában nagyon is komolyan mondta. Hatos csoportokban szólítottak be bennünket, mindegyikünk kezében volt egy kártya, rajta az a szerep, amelyiket a legjobban szeretnénk, és Vicky reszketett, mint a nyárfalevél, amíg az előtérben vártunk. Átkaroltam, ettől kissé csillapodott a nyugtalansága. Olyan fehér volt, hogy szinte álarcnak látszott a sminkje.

Bementem, és átnyújtottam a kártyámat, az állt rajta, Shinn polgármester, ez egy kisebb szerep; de akármi legyek, ha végül nem kaptam meg a főszerepet – Harold Hillét, a sármos csalóét. Vicky Marian Paroo szerepére jelentkezett, aki könyvtáros, és zongoraleckéket ad. Ő a női főszereplő. Vicky jól olvasta a szövegét – nem volt élete legjobbja, de azért rendben megcsinálta. Aztán jött az éneklés.

Marian nagy száma következett. Ha nem ismeri, elárulom, ez egy édes kis egyszerű dal, az a címe, „Goodnight, My Someone”. Vicky előzőleg vagy fél tucatszor elénekelte nekem kíséret nélkül, tökéletesen. Édes volt, szomorkás, és reményteli. De ott és akkor a meghallgatáson elbaltázta. Egyszerűen borzalmas volt, olyan rettenetes, hogy az ember ökölbe szorította a kezét, és lehunyta a szemét. Már az elején hamis volt, és kétszer újra is kellett kezdenie. Láttam, hogy Patinkin kezd türelmetlenkedni, mert még fél tucat másik lány volt hátra az olvasással és a dallal. A kísérő zongorista a szemét forgatta. Legszívesebben behúztam volna egyet a csaj ostoba lóarcába.

Vicky, mire befejezte, egész testében remegett. Mr. Patinkin megköszönte neki, ő is megköszönte Patinkinnek, az egész nagyon udvariasan zajlott, aztán elszaladt. Csak az épület kapujában értem utol, és mondtam neki, hogy szuper volt. Rám mosolygott, megköszönte, aztán közölte, hogy mindketten tudjuk, hogy nem volt szuper. Azt feleltem, ha Mr. Patinkin tényleg olyan jó, ahogy mindenki mondja, akkor az idegességnek fogja betudni, és biztos le tudta mérni, hogy Vicky mekkora színésznő. Megölelt, és azt mondta, én vagyok a legjobb barátja. Ráadásul nem ez az egyetlen előadás, folytatta, lesz még más is. Legközelebb beveszek egy Valiumot a szereplőválogatás előtt, mondta. Csak félek, más lesz tőle a hangom, mert hallottam, hogy vannak gyógyszerek, amiknél ez előfordulhat. Aztán elnevette magát. Annál rosszabb úgyse nagyon lehet, mint amilyen ma volt, tette hozzá. Azt mondtam, meghívom egy fagyira a Nordy’sban, ő pedig azt felelte, jól hangzik, és ezzel elindultunk.

Kéz a kézben sétáltunk a járdán, amiről eszembe jutott, mikor a Mary Day általános iskolába menet és onnan hazajövet sétáltam Marlee Jacobsszal kézen fogva. Nem állítom, hogy a kis görény küldte rám ezt a gondolatot, de abban sem vagyok biztos, hogy nem ő tette. Fogalmam sincs. Csak azt tudom, hogy vannak éjszakák, amikor ébren heverek a zárkámban, és ezen tűnődök.

Azt hiszem, Vicky egy kicsit jobb kedvre derült, mert ahogy mendegéltünk, arról beszélt, milyen baromi jó lennék én Hill professzor szerepében, és ekkor valaki ránk kiabált az utca túloldaláról. De nem is kiabálás volt, hanem egyenesen szamárordítás.

George és Vicky fönt van a fán! Basznak!

Ő volt az. A kis görény. Ugyanaz a rövidgatya, ugyanaz a pulcsi, ugyanaz a narancsvörös haj, ami kikandikált a műanyag propellerrel díszített jumbósapka alól. Több mint tíz év telt el, de egy napot sem öregedett. Olyan volt, mintha visszacsöppentem volna a múltba, csak most Vicky Abington volt velem, nem Marlee Jacobs, és Pittsburghben voltunk, a Reynold Streeten, nem Alabamában, Talbot városka School Streetjén.

– Mi a vihar?! – mondta Vicky. – Ismered azt a srácot, George?

Hát mit mondtam volna erre? Nem szóltam semmit. Enyhe kifejezés, hogy meglepődtem, így aztán ki se tudtam nyitni a szám.

– Szarul játszol, és még szarabbul énekelsz – kurjantotta. – A varjú is szebben énekel nálad! És randa vagy! Randa Viki vagy, úgy bizony!

Vicky a szája elé kapta a kezét, és emlékszem, milyen nagy volt a szeme, miközben újra és újra megtelt könnyel.

– Szopd ki a furkóját, az lesz a legjobb – kurjantotta. – Randa, tehetségtelen ribancok másképp úgysem kapnak meg soha semmilyen szerepet.

Megindultam felé, de az egész olyan valószerűtlen volt. Mintha csak egy álomban lettünk volna. Késő délutánra járt, amikor a Reynold Streeten mindig nagy a forgalom, de nekem ez eszembe se jutott. Vickynek viszont igen. Elkapta a karom, és visszahúzott. Azt hiszem, neki köszönhetem az életem, mert alig egy-két másodperc múlva dudálva zúgott el mellettünk egy nagy busz.

Ne, mondta. Akárki is ez, nem éri meg.

A busz után rögtön jött egy teherkocsi, és mire mindkettő elhaladt, láttuk, hogy a kiskölyök elrohan a másik oldalon, föl-le lötyögött a nagy segge. Elért a sarokig, de mielőtt még befordult volna, letolta a gatyáját, és megmutatta nekünk a seggét.

Vicky leült egy padra, én meg mellé ültem. Megint megkérdezte, ki volt ez, én meg mondtam, hogy nem tudom.

– Akkor honnan tudta a nevünket? – kérdezte.

– Nem tudom – ismételtem.

Hát, egy dologban igaza volt, mondta. Ha akarok egy szerepet A muzsikus-ban, vissza kellene mennem, és leszopnom Mandy Patinkin farkát. Aztán elnevette magát, és most valóban nevetett, igazán, gyomorból feltörő kacagással. Hátravetette a fejét, és csak kacagott. Láttad, milyen ronda segge volt?, mondta. Mint két sületlen muffin.

Erre már én is nevettem. Átkaroltuk egymást, és összedugott fejjel, vinnyogva röhögtünk. Azt hittem, rendben vagyunk, de valójában – hiszen az ember abban a pillanatban soha nem tudja az ilyesmit pontosan megítélni, nem igaz? – mindkettőnkön erőt vett a hisztéria. Rajtam, mert ugyanaz a kiskölyök volt, mint oly sok évvel ezelőtt, Vickyn pedig, mert elhitte, amit a kissrác mondott: hogy tehetségtelen, és még ha tehetséges lenne is, soha nem tud majd úrrá lenni az idegein, hogy bebizonyítsa.

Hazakísértem a Fudgy Acreshöz, ehhez a nagy, régi diákszállóhoz, amelyben csak lány egyetemisták laktak; Vicky megölelt, és elismételte, hogy milyen szuper Harold Hill lennék. Volt valami aggasztó abban, ahogy ezt mondta, ezért megkérdeztem, minden oké-e. Persze, mondta, ne butáskodj, és beszaladt a házba. Akkor láttam utoljára életben.

A temetés után beültem egy kávéra Carla Winstonnal, mert ő volt az egyetlen lány a Fudgy Acresben, akivel Vicky igazán jóban volt. Végül áttöltöttem a kávét a csészéből egy nagy pohárba, mert annyira remegett a keze, hogy féltem, leforrázza magát. Carlának nem csak egyszerűen fájt a szíve – magát hibáztatta a történtekért. Ugyanúgy, ahogy bizonyára Mrs. Peckham is magát hibáztatta azért, ami Marleeval történt.

A földszinti hallban futott össze Vickyvel aznap délután, a lány a tévét bámulta. Csakhogy nem volt bekapcsolva a tévé. Carla azt mondta, szórakozottnak, távolinak látta Vickyt. Korábban is látta már ilyennek, amikor Vicky elszámolta magát a tablettákkal, és a kelleténél eggyel többet vett be, vagy rossz sorrendben szedte be őket. Carla megkérdezte tőle, nem akar-e bemenni az egészségügyi központba, megnézetni magát. Vicky azt mondta, nem kell, minden rendben, nehéz napja volt, de hamarosan elmúlik a rosszkedve.

– Volt egy undok kiskölyök – mondta Vicky Carlának. – Elcsesztem a meghallgatást, aztán ez a kissrác is kicsúfolt.

– Sajnálom – mondta Carla.

– George ismerte a kiskölyköt – mondta Vicky. – Nekem azt mondta, nem ismeri, de lehetett látni rajta, hogy ismerte. Tudni akarod, mit gondolok?

– Persze – mondta Carla. Már biztos volt benne, hogy Vicky valahogy összekeverte a tablettákat, vagy befüvezett, vagy mindkettő.

– Szerintem George fűtötte be, hogy ezt csinálja – mondta Vicky. – Cukkolásból. De amikor látta, mennyire kiborultam rajta, megbánta, és le akarta állítani a kiscsókát. De az nem állt le.

– Ennek semmi értelme, Vicky – mondta Carla. – George soha nem cukkolna egy szerep miatt. Bír téged.

– De a kissrácnak igaza volt – mondta Vicky. – Ennyi erővel abba is hagyhatnám.

Amikor Carla itt tartott, közöltem, hogy semmi közöm nem volt a kiskölyökhöz. Mondanom se kellett, felelte Carla, tudja, hogy rendes fickó vagyok, és mennyire szerettem Vickyt. Aztán elsírta magát.

– Én vagyok a hibás, nem te – mondta. – Tudtam, hogy szét van csúszva, mégse tettem semmit. Aztán te is tudod, mi történt. Az is az én hibám, mert biztos nem gondolta komolyan. Biztos vagyok benne, hogy nem.

Carla elvált Vickytől, és felment a szobájába tanulni. Két óra múlva lement Vicky szobájába.

Arra gondoltam, talán van kedve elmenni kajálni, mondta. Vagy, ha már kiment a tabletta hatása, esetleg beülni valahova egy pohár borra. Csakhogy Vicky nem volt ott. Megnéztem a földszinti hallban is, de ott sem találtam. Két lány tévézett, az egyik azt mondta, nemrég látta Vickyt lemenni az alagsorba, biztos berakott egy mosást.

– Merthogy ágynemű volt nála – mondta a lány.

Carla ettől aggódni kezdett, ámbár nem tudta volna megmondani, pontosan miért. Lement az alagsorba, de a mosókonyha üres volt, és egyik gép se ment. A szomszédos helyiség egy tároló volt, a lányok ide tették be a bőröndjeiket. Onnan hallott valami hangot, és mikor belépett, meglátta Vickyt, aki háttal volt. Egy kisebb halom bőröndön állt. Két összecsomózott lepedőből csinált kötelet. Az egyik végét a nyaka köré kötötte, a másikat egy mennyezeti csőhöz erősítette.

Viszont furcsa, mondta nekem Carla, hogy csak három bőröndre állt fel, és a rögtönzött kötél így sem tudott rendesen megfeszülni. Ha igazán komolyan gondolja, csak egy lepedőt hurkol fel, az oldalára állítja valamelyik lány utazóládáját, és felmászik rá. Ez csak afféle főpróbának tűnik, mondta Carla.

– Nem tudhatod – feleltem. – Fogalmunk se lehet, mennyi gyógyszert vett be, lehet, hogy teljesen össze volt zavarodva.

– Csak a látvány alapján mondom – válaszolta Carla. – Ha lelép azokról a bőröndökről a padlóra, még akkor sem feszült volna meg a kötél teljesen. De ezt abban a pillanatban nem gondoltam végig. Túlságosan ki voltam borulva. Csak a nevét kiabáltam.

Vickyt megijesztette a háta mögül érkező, hangos kiáltás, és ahelyett hogy lelépett volna a bőröndökről, elvesztette az egyensúlyát, és előrebillent, a bőröndkupac pedig hátrafelé csúszott szét. Vicky hasra esett volna a betonpadlóra, ennyi pluszt viszont már nem engedett a kötél. Ha a két összecsomózott lepedő szétjön, talán túlélte volna Vicky, de a csomó nem jött szét. Saját testsúlyánál fogva szorította meg a hurkot, ami erősen felrántotta a fejét.

– Hallottam a reccsenést, amikor eltört a nyaka – mondta Carla. – Hangosan reccsent. És én voltam a hibás.

Aztán csak sírt, megállás nélkül, vigasztalhatatlanul.

Kitámogattam a kávézóból, és beálltunk a sarki buszmegálló fülkéjébe. Újra és újra megismételtem: nem az ő hibája, és lassacskán abbahagyta a sírást. Kicsit még el is mosolyodott.

Azt mondta: Nagyon meggyőző vagy, George.

Azt viszont nem árultam el neki – mert úgysem hitte volna el –, hogy azért lehetek ilyen meggyőző, mert tökéletesen biztos vagyok a dolgomban.

5

– Az a kis görény utánajött mindenkinek, akit megszerettem – mondta Hallas.

Bradley bólintott. Hallas nyilvánvalóan elhitte ezt a sztorit, és ha ezzel áll elő a tárgyaláson, akkor talán életfogytot kapott volna, nem küldik a halálsorra. A bíróságot valószínűleg nem győzte volna meg teljesen, de ürügyet jelentett volna számukra, hogy eltekintsenek a halálbüntetéstől. Most viszont már feltehetőleg késő. Ha írásos halasztási kérelmet nyújt be annak alapján, amit Hallas elmondott a kis görényről, olyan benyomást keltene, mintha az utolsó szalmaszálba is belekapaszkodnának. Ahhoz, hogy ezt elhiggye Hallasnak az ember, jelen kellett lenni, látni kellett a meggyőződést az arcán. Hallani kellett a hangját.

Az elítélt közben bujkáló mosollyal nézte őt a kissé homályos plexi túloldaláról. – Az a kölyök nemcsak szimplán gonosz volt, hanem mohó is. Mindig két legyet akart ütni egy csapásra. Egyet kinyírni; egy pedig hadd pácolódjon a klassz, langyos bűntudatban.

– Carlát biztos csak meggyőzted – mondta Bradley. – Hisz végtére is hozzád ment feleségül.

– Teljesen sosem sikerült meggyőznöm, azt pedig, hogy a kis görény létezik, egyáltalán nem hitte el. Ha elhiszi, akkor ott lett volna a tárgyaláson, és akkor még mindig házasok lennénk. – Az elválasztófalon át egyenesen Bradley szeme közé nézett. – Ha elhiszi, akkor örült volna, hogy megöltem.

A sarokban ülő őr – McGregor – az órájára nézett, kivette a fülhallgatót, és felállt. – Nem akarom siettetni, ügyvéd úr, de tizenegy harminc van, úgyhogy hamarosan vissza kell vinnem az ügyfelét a cellájába, a déli számlálásra.

– Nem értem, miért ne számolhatná meg itt, ahol van – mondta Bradley, de csak szelíden. Nem volt értelme maga ellen hangolni egyik őrt sem, mert ámbár McGregor a jobbak közé tartozott, Bradley biztos volt benne, hogy azért belőle is ki lehet hozni a rosszindulatot. Ez követelmény volt a durva fegyenceket ellenőrzés alatt tartó stábban. – Végül is pont itt van a szeme előtt.

– A szabály az szabály – mondta McGregor, aztán felemelte a kezét, mintegy elébe vágva Bradley tiltakozásának. – Tudom, hogy itt, a dátum közelében már korlátlan időtartamhoz van joga, úgyhogy ha meg akarja várni, a számlálás után visszahozom. Viszont akkor le fog maradni az ebédről az őrizetes, és feltehetőleg maga is.

Figyelték, ahogy McGregor visszatér a helyére, és újra beteszi a fülhallgatót. Amikor Hallas megint a plexi felé fordult, már nem csak bujkáló mosoly ült az arcán. – A francba, a többit már nyilván magától is ki tudja találni.

Bradley ebben biztos volt, mégis összekulcsolta a kezét az írótömb fölött. – Azért inkább mondja csak el!

6

Visszautasítottam Harold Hill szerepét, és kimaradtam a drámaklubból. A Pittsburghi Egyetemen töltött utolsó évemben az üzleti kurzusokra összpontosítottam, ezen belül is főleg a könyvelésre, és Carla Wilsonra. A diploma évében összeházasodtunk. Apám volt a vőfély. Három évvel később halt meg.

Az egyik hozzá tartozó bánya Louisa városkában volt. Ez kicsit délre fekszik Ironville-től, amely továbbra is apám lakóhelye maradt, együtt éltek Nona McCarthyval – Nonie mamával –, a „házvezetőnőjével”. A bánya neve Fair Deep volt. Egyik nap leszakadt egy sziklazuhatag a második csarnokban, amely nagyjából hatvan méter mélyen volt. Semmi komoly, mindenki épségben kijutott, de apám lejött két irodistával, hogy felmérje a kárt, és kikalkulálják, mennyi idő alatt lehet elvégezni a helyreállítást, és újra megkezdeni a termelést. Aztán nem jött fel. Egyikük sem jött fel.

Folyton telefonál az a kisfiú, mondta Nonie később. Mindig is csinos nő volt, de az apám halálát követő évben megráncosodott és petyhüdten kinyúlt a bőre. Járásából csoszogás lett, mindig meggörnyedt, ha látogató lépett a szobába, mintha arra számított volna, hogy megütik. Nem apám halála művelte ezt vele, hanem a kis görény.

Folyton telefonál. Nigger kurvának nevez, de ezt nem bánom. Mondtak már rám cifrább dolgokat is. Az ilyesmi lepereg rólam. Az viszont bánt, hogy azt állítja, az ajándékom miatt történt ez apáddal. A bakancs miatt. Képtelenség, ugye, Georgie? Biztos más oka volt. Biztos posztópapucsot húzott rá. Bányabaleset után sosem felejtett volna el posztópapucsot viselni, még egy aprócska baleset után sem.

Helyeseltem, de láttam, hogy belül emészti a gyanú.

A szóban forgó bakancs egy Trailman Special volt. Apám Nonie-tól kapta a születésnapjára, nem egészen két hónappal a Fair Deepben történt robbanás előtt. Legalább háromszáz dolcsiba fájhatott neki, de minden egyes centet megért. Magas szárú volt, a bőr olyan puha és rugalmas, mint a selyem. Olyan bakancs, amely egész életében szolgálja az embert, és aztán még továbbadhatja a fiának. Szöges bakancs, érti, ugye, márpedig a talpból kiálló szögek, ha olyan felülettel érintkeztek, szikrát vetettek, mint a kova az acélon.

Apám soha nem viselt volna szöges bakancsot olyan bányában, ahol metán vagy sújtólég lehetett jelen, és senki ne mondja nekem, hogy egyszer csak megfeledkezett erről – kizárt, hiszen éppenséggel légzőmaszkot viseltek a derekukon, ő is, és a két társa is, a hátukon pedig oxigénpalackot vittek. Még ha a Special bakancs volt is rajta, Nonie mamának igaza van: hétszentség, hogy posztópapucsot vett rá. Ezt mondanom sem kellett Nonie-nak, tudta, apám milyen elővigyázatos volt. De még a legőrültebb elképzelés is be tudja fészkelni magát az ember fejébe, különösen, ha magányos és gyászol, és valaki folyton ugyanazt az ostobaságot dünnyögi a fülébe. Az ilyesmi be tudja fúrni magát, mint a féreg, lepetézik, és hamarosan az ember egész agya nyüzsög a lárváktól.

Mondtam Nonie-nak, hogy változtassa meg a telefonszámát, és úgy is tett, de a kiskölyök megszerezte az újat is, és folyton telefonált, azt ismételgette, hogy apám megfeledkezett róla, mi van a lábán, és az egyik szög szikrát vetett, és máris állt a bál.

Ha nem ajándékozod neki a bakancsot, soha nem történik meg, ostoba fekete kurva. Ilyesmiket mondott a kis görény, és nyilván még rosszabbakat is, amiket Nonie elhallgatott előlem.

Nonie végül kiköttette a telefont. Így, hogy egyedül él, muszáj telefonnak lennie a házban, mondtam neki, de hallani sem akart róla.

Azt mondta: néha az éjszaka közepén telefonál fel, Georgie. Fogalmad sincs, milyen szörnyű is ott feküdni, ébren, hallgatni, ahogy csörög a telefon, és tudni, hogy az a gyerek hív. Miféle szülők engedhetik, hogy ilyesmit csináljon, el sem tudom képzelni.

Húzd ki éjjelre, mondtam.

Kihúztam, felelte. De néha olyankor is csörgött.

Mondtam neki, hogy csak képzelődik. És próbáltam hinni is ebben, de nem sikerült, Mr. Bradley. Ha az a kis görény meg tudta kaparintani Marlee Steve Austin-os ebéddobozát, és tisztában volt azzal is, hogy milyen alaposan elbaltázta Vicky a szereplőválogatást, és tudott a Trailman Special bakancsról – ha annyi éven át változatlan maradhatott az életkora –, akkor nyilván arra is képes volt, hogy csörgésre bírjon egy kihúzott telefonkészüléket. A Biblia szerint az ördög szabadon csatangol a földön, és Isten keze nem fékezi meg. Nem tudom, hogy a kis görény maga az ördög volt-e, de azt igen, hogy ördög volt.

Azt sem tudom, hogy megmentette volna-e Nonie mamát, ha kihívja a mentőt. Csak annyit tudok, hogy mikor szívrohamot kapott, nem tudott telefonálni, mert már nem volt telefonja. Egyedül halt meg, a konyhájában. Másnap talált rá a szomszédasszonya.

Carla és én ott voltunk a temetésen, és miután Nonie-t örök nyugalomra helyezték, ott töltöttük az éjszakát a házban, ahol ő és apám együtt élt. Kicsivel hajnal előtt felriadtam egy rossz álomból, és nem tudtam újra elaludni. Amikor meghallottam, hogy behajítják az újságot a verandára, kimentem érte, és láttam, hogy fel van csapva a postaládán a zászló, az jelzi, hogy levél érkezett. Fürdőköpenyben kisétáltam az utcára, és kinyitottam a ládát. Egy jumbósapka volt benne, rajta műanyag propellerrel. Kihalásztam, és tűzforró volt, mintha annak, aki egy pillanattal azelőtt levetette, magas láza lenne. Mikor hozzáértem, úgy éreztem, engem is beszennyezett, de felfordítottam, és belenéztem. Össze volt kenve valami hajolajszerűséggel, régifajta holmi, manapság elvétve használnak ilyet. Narancsvörös hajszálak voltak beleragadva. Volt ott egy üzenet is, gyerekre valló, girbegurba, dülöngélő nyomtatott betűk. Az állt rajta: tartsd meg, nekem van egy másik.

Bevittem azt a nyavalyás sapkát – két ujjam közé csippentve, hiszen alig akartam hozzáérni –, és benyomtam a konyhai fatüzelésű sparheltbe. Odatartottam egy gyufát, és egyetlen lobbanással az egész elégett. Zöldes lángja volt. Amikor Carla lejött fél óra múlva, beleszimatolt a levegőbe, és azt kérdezte: Mi ez a bűz? Ez a dögletes apályszag?

Mondtam neki, hogy valószínűleg a ház mögötti emésztőgödröt érzi, megtelt, ki kell szippantatni, pedig tudtam, hogy nem erről van szó. Ez bizony metánszag volt, az a szag, amit valószínűleg az apám utoljára érzett, mielőtt szikrát adott valami, és átrobbantotta őt meg a két munkatársát a mennyei királyságba.

Akkor már egy könyvelőcégnél voltam állásban – az egyik legnagyobb közép-nyugati független vállalkozásnál –, és elég gyorsan haladtam fölfelé a ranglétrán. Szerintem ha az ember korán bemegy dolgozni, későn jár haza, és a kettő között arra figyel, ami a dolga, akkor ez szinte bizonyosan bekövetkezik. Gyerekeket akartunk Carlával, és anyagilag meg is engedhettük volna magunknak, valami mégse smakkolt; minden hónapban óraműpontossággal megjött neki. Elmentünk egy nőgyógyászhoz Topekában, aki elvégezte az összes szokásos tesztet. Azt mondta, teljesen rendben van minden, túl korai lenne terméketlenség elleni szerekhez folyamodni. Azt mondta, menjünk haza, nyugodjunk meg, élvezzük a szexet.

Így is tettünk, és tizenegy hónappal később kimaradt a feleségem havi vérzése. Katolikus hitben nevelték, és egyetem alatt felhagyott a templomba járással, de amikor megbizonyosodott róla, hogy terhes, újra ott volt a misén minden héten, és engem is magával vitt. A Szent András-templomba jártunk. Nem bántam. Ha Istennek akart hálát adni azért, hogy nőtt a baba a hasában, az ellen nem volt semmi kifogásom.

Hat hónapos terhes volt, amikor elvetélt. Egy véletlen baleset miatt, amely igazából nem volt véletlen. A baba pár órát élt, aztán meghalt. Kislány volt. Minthogy névre volt szükség, Helennek neveztük, Carla nagymamája után.

A balesetre templom után került sor. Amikor a mise véget ért, akartunk egy jót ebédelni a belvárosban, hogy aztán hazamenjünk, és otthon nézzem a meccset. Carla pedig feltette volna a lábát, hogy pihenjen és élvezze a terhességét. Ugyanis tényleg élvezte, Mr. Bradley. Minden egyes nap, még a korai szakaszban is, amikor reggelente rátört az émelygés.

Amint kijöttünk, rögtön megpillantottam a kis görényt. Ugyanaz a buggyos rövidgatya, ugyanaz a pulcsi, ugyanaz a kerek kisfiúmell és pocak. A postaládában talált jumbósapka kék volt, ez meg, amit akkor viselt, amikor kijöttünk a templomból, zöld, de ugyanolyan műanyag propeller volt rajta. Én közben felnőttem, kisfiúból férfivá értem, már megjelentek az első ősz szálak a hajamban, de ez a kis görény még mindig hatéves volt. Legföljebb hét. Kicsit hátrébb álldogált. Volt előtte egy másik gyerek. Egy normál gyerek, aki majd idővel felnő. Elképedtnek, ijedtnek tűnt. Volt a kezében valami gömb alakú. Úgy nézett ki, mint az az ütőre erősített labda, a játék, amit oly sok évvel azelőtt, kilencedik szülinapomra kaptam Nonie mamától.

– Rajta – mondta a kis görény. – Különben visszaveszem az öt dolcsit, amit adtam.

– Nem akarom – mondta a normál kisgyerek. – Meggondoltam magam.

Carla semmit se látott mindebből. A lépcsősor tetején állt, és Patrick atyával beszélgetett, épp ott tartott, hogy mennyire tetszett az atya bibliamagyarázata, milyen gondolatébresztőnek találta. Igen meredek gránitlépcső volt.

Azt hiszem, belékaroltam, de lehet, hogy nem. Talán csak dermedten álltam, ugyanúgy, mint amikor Vickyvel megláttuk ezt a kiskölyköt A muzsikus elcseszett szereplőválogatója után. Mielőtt összekaphattam volna magam, vagy bármit mondhattam volna, a kis görény előrébb lépett. Benyúlt a rövidgatya zsebébe, és előkapott egy öngyújtót. Amint végighúzta rajta az ujját, és az szikrázott egyet, máris tudtam, mi történt aznap a Fair Deep bányában – semmi köze nem volt ennek apám szöges bakancsához. Valami sisteregve szikrázni kezdett a piros gömb tetején, amit a normál kisgyerek a kezében tartott. A kissrác eldobta, csak hogy megszabaduljon tőle, a kis görény pedig fölnevetett. Mély, hurutos, gurgulázó rötyögést hallatott.

A lépcsősor oldalát találta el a dobással, a vaskorlát alatt, és a gömb visszapattant, aztán egy töredék másodperccel később fülsiketítő durranással, sárga fénycsóva kíséretében robbant fel. Nem közönséges petárda volt, nem is tűzijáték. M–80-asnak kellett lennie. Úgy megijesztette Carlát, ahogy annak idején biztos Carla is megijesztette Vickyt a diákszálló tárolóhelyiségében. Utánakaptam, de mindkét kézzel Patrick atya karját szorongatta, és már csak a könyökét tudtam súrolni. Együtt gurultak le a lépcsőn. Az atya a jobb karját és a bal lábát törte el. Carla a bokáját törte ki, és zúzódásokat szerzett. És elvetélt. Elvesztette Helent.

A kissrác, aki ténylegesen eldobta az M–80-ast, másnap az édesanyjával bement a rendőrségre, és beismerte tettét. Természetesen porig volt sújtva, és azt ismételgette, amit a gyerekek mindig szoktak, ha valami balul üt ki: véletlen volt, nem akart senkit bántani. Azt mondta, egyáltalán el sem dobta volna, csak a másik fiú meggyújtotta a kanócot, és erre ő beijedt, hogy a bomba letépi az ujjait. Nem, azelőtt még egyszer se látta ezt a másik gyereket. Nem, nem tudja a nevét. Aztán átadta a rendőrnek az öt dollárt, amit a kis görénytől kapott.

Carla ezután már nem sok mindent akart csinálni velem a hálószobában, és abbahagyta a templomba járást. Én viszont továbbra is mentem, és kapcsolatba kerültem a gyülekezettel. Ön tudja, miről van szó, Mr. Bradley, nem azért, mert katolikus, hanem mert ön is így jutott el hozzám. A vallásos résszel nem törődtem, arra ott volt Patrick atya, de örömmel lettem a baseball- és a touch foci csapat edzője. Mindig ott voltam a közös főzéseken és táborozásokon; szereztem D kategóriás jogsit, hogy a templom buszával én fuvarozhassam a fiúkat úszótalálkozókra, vidámparki napokra, a tizenéveseket lelkigyakorlatra. És mindig hordtam magamnál fegyvert. A negyvenötösömet a zaciban vettem – tudja, ez a vád első bizonyítéka. Öt évig hordtam magamnál azt a fegyvert, vagy a kocsi kesztyűtartójában, vagy a gyülekezet buszának szerszámosládájában. Edzésekkor átraktam a tornazsákomba.

Carlának egy idő után nem tetszett, mennyit dolgozom a gyülekezetben, mert elvitte a szabadidőm nagy részét. Amikor Patrick atya önkénteseket keresett, mindig elsőként jelentkeztem. Azt kell mondjam, Carla féltékeny volt. Azt mondta, hétvégéken szinte már nem is látlak otthon. Kezdek azon tűnődni, nem vagy-e ráizgulva kicsit a fiúkra.

Lehet, hogy ilyen látszatot keltettem, mert szokásom lett, hogy bizonyos kisfiúkat kiszúrok magamnak, és nagyobb figyelmet fordítok rájuk, mint a többiekre. Barátkoztam velük, segítettem nekik ebben-abban. Nem volt nehéz. Többnyire szegény családban nevelkedtek. Sokukat egyedülálló szülő nevelte, rendszerint az édesanyjuk, aki minimálbérért dolgozott, sőt olykor két vagy három állásban is helytállt, hogy legyen elég ennivaló. Ha volt autója az anyának, akkor szüksége is volt rá, így aztán örült, ha érte mentem a kis kiválasztottamnak a csütörtöki gyülekezeti összejövetel előtt, utána pedig hazavittem. Ha nem tudtam hozni-vinni őket, akkor adtam nekik buszjegyet. Pénzt viszont soha nem – hamar kiderítettem, hogy azoknak a srácoknak rossz ötlet pénzt adni.

Menet közben volt néhány sikerem. Az egyik kisfiú – azt hiszem, minden ingósága két nadrág és három pólóing volt, amikor megismertem – kiugróan tehetséges volt matekból. Szereztem neki ösztöndíjat egy magániskolába, és mára elsős a kansasi állami egyetemen, teljes állami tandíjtámogatással. Két másik a drogozást kóstolgatta, és legalább az egyiküket kivakartam belőle. Legalábbis azt hiszem, sikerült. Az ember soha nem tudhatja biztosan. Egy meg összeveszett az anyjával, aztán elszökött otthonról, és engem hívott fel Omahából, egy hónappal később, amikor az anyja már ott tartott, hogy vagy meghalt a fia, vagy örökre lelépett. Érte mentem, hazahoztam.

Azáltal, hogy segédkeztem a gyülekezetbe járó fiúk körül, több jó cselekedetre nyílt alkalmam, mint az adó-visszatérítésekhez szükséges formanyomtatványok kitöltése során, vagy miközben adóelkerülésre alkalmas vállalkozásokat segítettem létrehozni Delaware államban. De nem ezért csináltam, ez csak járulékos körülmény volt. Néha, Mr. Bradley, elvittem egyik-másik kiválasztottamat a Dixon-patakra, vagy a nagy folyóra, az alacsonyabb városi hídhoz. Én is horgásztam, de nem pisztrángra vagy pontyra. Hosszú ideig egyszer se ráncigálta meg a zsinóromat. Aztán jött Ronald Gibson.

Ronnie tizenöt éves volt, de fiatalabbnak nézett ki. Egyik szemére nem látott, úgyhogy nem tudott baseballozni és focizni, de fergeteges volt sakkban és az összes táblás játékban, amikkel esős napokon játszanak a fiúk. Senki se piszkálta, olyan szerepet töltött be a csapatnál, mint valami címerállat. Kilencéves lehetett, amikor az apja otthagyta a családot, úgyhogy rettentően sóvárgott egy felnőtt férfi figyelmére. Hamarosan minden ügyes-bajos dolgával hozzám fordult. Legtöbb baját persze a rossz szeme okozta. Veleszületett rendellenesség volt, rosszul fejlődött ki a szaruhártyája. Beültetéssel gyógyítható, mondta az orvos az édesanyjának, de az drága lett volna, és ők semmi effélét nem engedhettek meg anyagilag.

Patrick atyához mentem, és együtt megszerveztünk vagy fél tucat jótékonysági rendezvényt, Jó szemet Ronnie-nak elnevezéssel. Még a tévébe is bekerültünk – a Channel 4 helyi híradójába. Leadtak egy felvételt, amelyen kettesben sétálok Ronnie-val a Barnum parkban, karom a fiú vézna válla körül. Carla felhúzta az orrát a képsor láttán. Hiába nem vagy ráizgulva a fiúkra, az emberek, ha meglátják ezt a riportot, azt fogják gondolni rólad.

Nem törődtem vele, mit beszélnek az emberek, mert nem sokkal a tévészereplés után először megmozdult a zsineg. Egyenesen a fejemben, a kellős közepén. A kis görény volt. Végre felhívtam magamra a figyelmét. Éreztem, hogy a közelemben van.

Sor került Ronnie műtétjére. Ugyan nem nyerte vissza teljesen a látását, de a rossz szeme sokat javult. A beavatkozást követően egy évig speciális szemüveget kellett viselnie, amelynek lencséje erős napsütésben besötétedett, de Ronnie nem bánta; azt mondta, vagányul néz ki abban a szemüvegben.

Nem sokkal a műtét után, egyik délután, miután véget ért a tanítás, bejött hozzám az anyjával a gyülekezet kis irodájába, amely a Szent András-templom alagsorában kapott helyet. Azt mondta az anyja, ha valaha az életben bármit tehetünk önért, hogy viszonozzuk a jóságát, Mr. Hallas, csak szóljon.

Nem szükséges, feleltem, örömömre szolgált, hogy segíthettem. Aztán úgy tettem, mintha mégis támadna valami ötletem.

Talán mégis van valami, mondtam. Egy apróság.

Mi lenne az, Mr Hallas?, kérdezte Ronnie.

Azt mondtam: múlt hónapban egyik nap a templom mögött parkoltam le, és már félútig lejöttem a lépcsőn, mikor eszembe jutott, hogy nem zártam be a kocsit. Visszamentem, és láttam, hogy egy kiskölyök matat benne. Rákiabáltam, és erre villámgyorsan kilőtt, vitte magával az aprópénzes dobozkámat, amit az útdíjak miatt tárolok a kesztyűtartóban. Hiába eredtem a nyomába, gyorsabb volt nálam.

Csak azért akarom megkeresni, mondtam Ronnie-nak és az anyukájának, hogy elbeszélgethessek vele. Neki is azt mondanám, amit az összes többi kisfiúnak, hogy a lopás rossz út: nem szabad így nekiindulni az életnek.

Ronnie megkérdezte, hogy nézett ki a kölyök.

Alacsony és kicsit hájas, mondtam. Élénkvörös haja van, igazi narancsvörös. Amikor láttam, szürke rövidgatyát viselt, és zöld pulcsit, ugyanolyan árnyalatú csíkokkal, mint a haja.

– Te jó ég – mondta Mrs. Gibson. – Olyan kis propelleres sapka volt a fején?

– Úgy bizony – feleltem, és nem mutattam az izgalmamat. – Így hogy mondja, bizony, ilyen sapkát viselt.

– Az utca túloldalán láttam – mondta. – Szerintem a lakótelepre költözhettek be azon az oldalon.

– És te, Ronnie? – kérdeztem.

– Nem – felelte –, sose láttam.

– Hát, ha látnád, ne szólj neki semmit. Egyenesen gyere hozzám. Megteszed?

Azt mondta, igen. És ezzel megelégedtem. Mert tudtam, hogy újra előkerült a kis görény, és tudtam, amikor legközelebb elkövet valamit, én is ott leszek. Hiszen éppen azért teszi majd, hogy én a közelben legyek, ez a dolog lényege. Engem akar bántani. Az összes többi áldozata – Marlee, Vicky, apám, Nonie mama – csak járulékos veszteség volt.

Eltelt egy hét, aztán kettő. Kezdtem azt hinni, hogy megérezte a kis görény, mit tervezek. Aztán egy nap – azon a nagy napon, Mr. Bradley – az egyik kissrác beszaladt a templom mögötti játszótérre, ahol épp egy csapat gyereknek segítettem felállítani a röplabdahálót.

– Egy fiú föllökte Ronnie-t, és ellopta a szemüvegét! – kiabálta. – Aztán berohant a parkba! Ronnie üldözőbe vette!

Nem vártam, rögtön fogtam a tornazsákom – mindenhova magammal hurcoltam azokban az években, amikor a kis kiválasztottaim nyomában járkáltam –, és berohantam a Barnum park kapuján. Tudtam, hogy nem a kis görény lopta el Ronnie szemüvegét – ez nem az ő stílusa volt. Aki ellopta a szemüveget, épp olyan közönséges kissrác, mint aki ránk dobta az M–80-ast, és ugyanúgy bánkódni fog, miután a kis görénynek sikerült valóra váltania a tervét. Ha hagyom neki, hogy valóra váltsa.

Ronnie nem volt sportos alkat, nem tudott gyorsan futni. A szemüvegtolvaj ezt biztos látta, mert visszakanyarodott a park túlsó oldalán, és lóbálni kezdte a feje fölött: – Stevie Wonder! Gyere, vedd el! Hajrá, Ray Charles, gyere érte!

Hallottam a Barnum sugárút forgalmát, és pontosan tudtam, mire készül a görény. Azt gondolja, megint működni fog ugyanaz a recept. Most nem Steve Austin-os ebéddobozzal, hanem a különleges fényszűrő szemüveggel, de maga az ötlet nem változott. A kissrác, aki elvette Ronnie szemüvegét, majd el fogja sírni magát, és azt mondja, nem tudhatta, mi fog történni, csak viccnek szánta, cukkolásnak, talán csak vissza akart vágni Ronnie-nak, amiért ő ellökte a járdán a kis hájas, vörös hajú kölyköt.

Könnyen utolérhettem volna Ronnie-t, de ekkor még nem akartam. Tudja, ő volt a csali, úgyhogy eszem ágában sem volt túl hamar becsévélni. Amikor Ronnie közel ért hozzá, a fiú, aki elvégezte a piszkos munkát a kis görénynek, átrohant a Barnum sugárút és a park közti boltív alatt – még mindig Ronnie szemüvegével hadonászott. Ronnie szaladt utána, én pedig Ronnie után. Miközben kicipzáraztam a tornazsákom, még csak kocogtam, de amint a kezemben volt a revolver, elhajítottam a táskát, és már teljes erőbedobással vágtattam.

– Maradj le! – kiáltottam Ronnie-nak, ahogy elfutottam mellette. – Tovább egy lépést se!

Hála istennek, megfogadta a szavam. Ha bármi történt volna vele, nem itt várnám a halálos injekciót, Mr. Bradley. Már megöltem volna magam.

Amikor áthaladtam a boltív alatt, láttam, hogy a kis görény ott vár a járdán. Még mindig ugyanúgy nézett ki. A másik fiú a kezébe nyomta Ronnie szemüvegét, a kis görény pedig adott neki egy papírpénzt. Amikor meglátta, hogy jövök, most először lefagyott az arcáról meg a fura vörös szájáról az az undok kis vigyor. Mert ezt nem tervezte be. Úgy tervezte, hogy Ronnie jön először, és csak aztán én. Úgy akarta a kis görény, hogy Ronnie kiszaladjon utána az úttestre, hogy elüsse egy teherkocsi vagy busz. Nekem csak aztán kellett volna ideérnem. Hogy szemtanúja legyek a dolognak.

A vörös hajú kiszaladt a Barnum sugárútra. Tudja, milyen az a park melletti útszakasz – vagy legalábbis azóta tudnia kell, hogy a vád a tárgyaláson háromszor is levetítette a videót. Mindkét irányba három sáv, kétszer kettő egyenesen halad, egy-egy kanyarodik, az út közepén beton elválasztóelemek. A kis görény visszanézett, amikor a felezővonalhoz ért, és addigra már nem kicsit berezelt képet vágott. Kiült az arcára a vegytiszta rémület. Most először éreztem örömöt azóta, hogy Carla hanyatt-homlok lebucskázott a templomlépcsőn.

Csak egy pillanatra fordult hátra, aztán rohanvást megindult a túloldalra, anélkül hogy megnézte volna, jön-e valami. Én se néztem szét, csak rohantam utána az út innenső felén. Tudtam, benne van a pakliban, hogy elütnek, de nem érdekelt. Az legalább valóban véletlen baleset lett volna, nem olyan kicsinált tragédia, mint amikor beszorult a gázpedál. Mondhatja, hogy öngyilkos szándék vezérelt, de nem erről volt szó. Egyszerűen nem hagyhattam, hogy elslisszoljon. Lehet, hogy újabb húsz évig nem láttam volna viszont, addigra már teljesen megöregedtem volna.

Nem tudom, sokon múlott-e, hogy nem lapítottak palacsintává, de jó pár fékcsikorgást és nyikorgó abroncsot hallottam. Egy kocsi hirtelen irányt változtatott, nehogy elcsapja a kölyköt, és oldalról súrolt egy dobozos teherautót. Valaki rám üvöltött, hogy Őrült seggfej! Másvalaki azt ordította: Mi a faszt csinál? De ez csak háttérzaj volt. Minden figyelmemet a kis görényre összpontosítottam – le nem vettem volna a szemem a fődíjról, tudja?!

Teljes erejéből futott, de függetlenül attól, hogy belülről milyen szörnyeteg volt, kívülről csak egy kurta lábú, nagy seggű kiskölyök – vagyis teljesen esélytelen. Csak abban reménykedhetett, hogy engem eltrafál egy kocsi, de ez nem történt meg.

Átért a túloldalra, és megbotlott a járdaszegélyben. Női hangot hallottam – festett szőke, termetes asszonyság –, azt sivította: Annál a fickónál fegyver van! Ő volt Mrs. Jane Hurley. Tanúskodott a tárgyaláson.

A kissrác próbált feltápászkodni. Ezt Marlee-ért kapod, te kibaszott kis geci, mondtam, és hátba lőttem. Egy.

Négykézláb kúszva menekült. Csorgott a vér a járdán. Ezt meg Vickyért, mondtam, és beküldtem még egyet a hátába. Kettő. Aztán így szóltam: Ezt apámért meg Nonie mamáért, és hátulról szétlőttem mindkét térdét, pontosan a buggyos rövidgatya aljánál. Három és négy.

Addigra már sokan sikoltoztak körülöttünk. Egy fickó azt ordította: Vegyék el tőle, fogják le! De senki nem támadt rám.

A kis görény a hátára fordult, és rám nézett. Amikor megláttam az arcát, majdnem abbahagytam. Már nem hét-nyolc évesnek nézett ki. Fájdalomtól eltorzult, rettegő arca legfeljebb egy ötévesé lehetett. Leesett a fejéről a jumbósapka, ott hevert mellette. A két műanyag propellerből az egyik teljesen összegyűrődött. Istenem, gondoltam. Lelőttem egy ártatlan gyermeket, itt fekszik a lábam előtt, halálos sebeket kapott.

Igen, majdnem átvert. Jól játszotta a szerepet, Mr. Bradley, díjra érdemes alakítást nyújtott, de aztán szertefoszlott a maszk. Az arcára tudta ugyan írni, hogy sebesült és fájdalmai vannak, de a szemével nem tudott mit kezdeni. A pillantásában továbbra is ott volt az. Nem szállhatsz szembe velem, ezt súgta a tekintete. Nem szállhatsz szembe, én döntöm el, mikor végeztem veled, márpedig én még nem végeztem veled.

– Valaki vegye már el tőle a fegyvert! – kiáltotta egy nő. – Mielőtt megöli a gyereket!

Nagydarab fickó rontott felém – azt hiszem, ő is tanúskodott –, de mikor rászegeztem a pisztolyt, gyorsan odébb állt, feltartott kézzel.

Visszafordultam a kis görényhez, és mellbe lőttem. Helenért, a csecsemőnkért, mondtam. Öt. Addigra már a szájából is ömlött a vér, és lecsorgott az állán. Régimódi, hatlövetű fegyver volt a negyvenötösöm, úgyhogy már csak egy golyóm maradt. Fél térdre ereszkedtem a vértócsában. Vörös volt a vére, pedig fekete kellett volna hogy legyen. Mint a ragacs, ami a mérgező rovarból jön ki, ha rálép az ember. A szeme közé támasztottam a pisztoly csövét.

Ezt pedig saját magamért, mondtam. Most akkor takarodj vissza a pokolba, ahonnan jöttél. Meghúztam a ravaszt, hat. De mielőtt erre sor került volna, zöld szempárja összekapcsolódott az enyémmel.

Még nem végeztem veled, ezt súgta a tekintete. Egyelőre még nem; és addig nem is fogok, amíg csak szuszogsz. Sőt talán még azután sem. Talán megvárlak a túloldalon.

Előrecsuklott a feje. Egyik lábfeje megrándult, aztán nem mozdult többé. Letettem a fegyvert a holttest mellé, felemeltem a kezem, és megpróbáltam felállni. Mielőtt megtehettem volna, két fickó megragadott. Az egyik beletérdelt az ágyékomba. A másik az arcomba vágott. Többen is a segítségükre siettek. Az egyik Mrs. Hurley volt. Ő is bevitt nekem legalább két jókora ütést. Erről bezzeg nem beszélt a tanúvallomásában, ugye?

Nem mintha őt hibáztatnám, ügyvéd úr. Egyiküket sem hibáztatom. Ők csak annyit láttak aznap, hogy ott fekszik a járdán egy kiskölyök, és olyan randán összevissza lyuggattam a golyóimmal, hogy a saját anyja se ismert volna rá.

Feltéve, ha egyáltalán volt anyja.

7

McGregor visszavitte Bradley ügyfelét a Tűpalotába a déli létszámellenőrzéshez, és megígérte, hogy utána visszahozza.

– Ha kér, hozok magának levest és szendvicset – mondta McGregor Bradley-nek. – Biztos éhes.

Bradley nem volt éhes. Ezek után már nem volt étvágya. Várt a plexi elválasztófal külső oldalán, összekulcsolt kezét írótömbjén nyugtatta. Azon töprengett, mitől és hogyan is megy tönkre az ember élete. Jelenleg konkrétan két személyre gondolt, közülük Hallas romlását lehetett könnyebben elfogadni, ugyanis a férfi nyilvánvalóan őrült volt. Ha a tárgyaláson elmondta volna ezt a történetet – ugyanezzel az észszerűség látszatát keltő hangvétellel, amely azt sugallta: hogyan is vonhatná kétségbe a hallgató az elmondottakat –, Bradley biztos volt benne, hogy Hallas jelenleg az állam két, maximálisan szökésbiztos elmegyógyintézetének egyikébe lenne bezárva, ahelyett hogy arra az injekciósorozatra várna, amelyben nátrium-pentotál, pancuromium-bromid és kálium-klorid követi egymást, együttesen a halálos koktélt alkotva, amelyet a Tűpalota lakói Jó éjt, anya! néven emlegettek.

De Hallas, aki valószínűleg gyermeke elvesztése miatt hibbant meg, legalább leélt egy fél életet. Nyilvánvalóan boldogtalanul, hiszen üldözéses téveszme és paranoid képzelgések szorongatták, de hogy kissé szabadon idézzük a szállóigét: jobb egy fél élet, mint semennyi. A kisfiú esete már jóval szomorúbb. A kórboncnok szerint a gyermek, aki pusztán rossz időben volt rossz helyen a Barnum sugárúton, ami életkorát illeti, feltehetőleg hét és kilenc esztendő között lehetett. Ez még nem is élet, ez még csak prológus.

McGregor visszakísérte Hallast, a székhez láncolta, aztán megkérdezte, mennyi időre van még szükségük. – Ő ugyan nem kért ebédet, de én szívesen megebédelnék.

– Már nem lesz hosszú – mondta Bradley. Valójában csak egy kérdése volt, és amint Hallas újra ott ült vele szemben, fel is tette.

– Miért magát?

Hallas felvonta a szemöldökét. – Tessék, uram?

– Ez a démon – hiszen feltételezem, annak tartja – miért éppen magát választotta ki?

Hallas mosolya kimerült annyiban, hogy kissé szélesebbre húzta a száját.

– Ez naivitás, ügyvéd úr. Ennyi erővel azt is kérdezhetné, miért éppen egy bizonyos csecsemő születik rendellenes formájú szaruhártyával, ahogyan ez Ronnie Gibsonnal megtörtént, miközben ugyanabban a kórházban a következő ötven csecsemőnél nem adódott semmi gond. Vagy hogy miért fordul elő, hogy egy példás életű jó embert harmincévesen lever a lábáról az agytumor, miközben egy szörnyeteg, aki a dachaui gázkamrák egyik felügyelője volt, száz évig él. Ha tudni akarja, miért történnek szerencsétlenségek a jókkal is, akkor ne tőlem kérdezze.

Hatszor rálőttél egy menekülő gyerekre, gondolta Bradley, ebből háromszor vagy négyszer közvetlen közelről. Akkor hogy a fenében tekinthetnénk téged jó embernek?

– Mielőtt elmegy, hadd kérdezzek én is valamit – kérte Hallas.

Bradley kivárt.

– A rendőrség már azonosította?

Hallas ezt keresetlenül kérdezte, mintha csak azért csevegne, hogy ennyivel is hosszabb ideig lehessen a cellájától távol, de a terjedelmes beszélő ideje alatt most először megélénkült a tekintete, igazi érdeklődés csillant meg benne.

– Nem hiszem – válaszolta Bradley óvatosan.

Valójában biztos volt benne, hogy nem azonosították. Volt egy forrása az ügyészségen, aki jóval azelőtt kiadta volna neki a gyermek nevét és egyéb adatait, hogy az újságok megszerezhették és közölhették volna, hiszen természetesen alig várták, hogy megjelentessék; az Ismeretlen Kisfiú Áldozatból akkora emberi hírsztori lett, hogy országszerte várták a fejleményeket. Az elmúlt nagyjából négy hónapban kissé elült az érdeklődés, de Hallas kivégzését követően biztosan újra feltámad.

– Mondanám, hogy gondolkozzon el ezen – törte meg a csöndet Hallas –, de szükségtelen, nem igaz? Hiszen már biztos megtette. Valószínűleg nem voltak miatta álmatlan éjszakái, de egész biztos eltöprengett rajta.

Bradley nem felelt.

Hallas mosolya most széles és őszinte volt. – Tudom, hogy egy szót se hisz el abból, amit elmondtam önnek. Elvégre ki hibáztatná érte! Mégis szenteljen a dolognak csak egyetlen percet, rágja át magában. Fehér fiúról van szó – pontosan olyan kisgyermekről, aki a leginkább hiányzik, amilyet mindenki szeretne, végtére is ez a társadalom még mindig másnál jobban értékeli a fehér fiúgyermeket. Amikor beiratkoznak az iskolába, manapság ujjlenyomatot vesznek minden egyes kölyökről, hogy könnyebb legyen azonosítani őket, ha elvesznének, meggyilkolnák vagy elrabolnák őket. Azt hiszem, a mi államunkban törvényileg kötelező is az ujjlenyomatvétel. Vagy tévedek?

– Nem téved – mondta Bradley kelletlenül. – De hiba lenne ebből messzemenő következtetéseket levonni, George. Ez a gyerek átcsúszott a rendszer résein, ennyi. Megesik az ilyesmi. A rendszer sem hibátlan.

Hallas megint szélesen elvigyorodott. – Mondogassa ezt magának, Mr. Bradley. Mondogassa csak. – Megfordult, és intett McGregornak, aki kivette a fülhallgatót, és feltápászkodott.

– Kész vannak?

– Igen – mondta Hallas.

Miközben McGregor levette a láncot, visszafordult Bradley-hez. A vigyora – amelyet Bradley egyetlenegyszer pillantott meg az arcán – szertefoszlott, mintha soha ott sem lett volna. – Eljön? Amikor elérkezik az idő?

– Itt leszek – mondta Bradley.

8

És ott is volt hat nappal később, amikor délelőtt 11.52-kor szétnyílt a megfigyelőhelyiség ablakán a függöny, és feltárult a csempézett kivégzőszoba, benne az Y alakú asztallal. Rajta kívül csak két tanú volt jelen. Az egyik Patrick atya a Szent András-templomból. Bradley beült mellé a hátsó sorba. A kerületi ügyész legelöl ült, karba font kézzel, tekintetét egy pillanatra sem vette le a túlsó helyiségről.

A kivégzőcsapat (ez aztán a groteszk megnevezés, gondolta Bradley) a helyén volt. Öten alkották: Toomey börtönigazgató; McGregor és még két másik őr; és két fehér köpenyes egészségügyis. Az előadás sztárja az asztalon feküdt, kinyújtott karját tépőzáras szalagok rögzítették, de amikor a függöny szétnyílt, Bradley tekintetét először a börtönigazgató vonta magára, akinek furcsán sportos külsőt kölcsönzött nyitott nyakú kék inge, amely jobban illett volna egy golfpályára.

George Hallast biztonsági öv rögzítette a derekánál, és három ponton rögzített pántok a válla körül, úgyhogy inkább olyan benyomást keltett, mint akit mindjárt kilőnek egy űrkapszulában, nem pedig halálos injekciót fog kapni. Kérésének megfelelően a káplán nem volt jelen, de Hallas, amikor meglátta Bradley-t és Patrick atyát, egyik kezét, amennyire a pánttól lehetett, üdvözlésképp felemelte.

Patrick atya is visszaintett, aztán Bradley-hez fordult. Holtsápadt volt az arca. – Járt már ilyen eseményen?

Bradley a fejét rázta. Száraz volt a szája, és nem bízott benne, hogy természetes hangon tudna megszólalni.

– Én sem. Remélem, nem leszek rosszul. Olyan… – Patrick atya nyelt egyet. – Olyan jól bánt a gyerekekkel George. Úgy szerették. El sem tudom hinni… még most sem tudom elhinni…

Ezzel Bradley is így volt. Mégis muszáj volt elhinni. Nem volt más lehetőség.

A kerületi ügyész feléjük fordult. Összefont karja fölött csupa ránc volt a homloka, mint Mózesnek. – Sok a szöveg, uraim.

Hallas körülnézett az utolsó helyiségben, ahova eljutott életében. Nyugtalannak tűnt, mintha nem lenne tisztában azzal, hova is került, és mi történik itt. McGregor csitítólag nyugtatta tenyerét a rab mellkasán. Most volt 11.58.

Az egyik fehérköpenyes – Bradley feltételezte, hogy az infúzió bekötésében jártas ápoló – gumiszalagot pattintott Hallas jobb alkarjára, aztán becsúsztatta a tűt, és ragszalaggal rögzítette. A tűhöz infúziós cső kapcsolódott. Az egy fali konzolhoz vezetett, ahol három kapcsoló sorakozott, mindegyik mellett piros színű led égett. A másik fehérköpenyes a konzolhoz lépett, és összefűzte a karját. Most senki és semmi nem mozdult a kivégzőhelyiségben, csak George Hallas, aki szaporán pislogott.

– Most már csinálják? – suttogta Patrick atya. – Nem tudom megállapítani.

– Én sem – súgta Bradley. – Végül is lehet, csak…

Kihangosított kattanás hallatszott, amitől mindketten összerezzentek (az ügyész szobormereven ült).

– Odaát is rendesen lehet hallani, amit mondok? – kérdezte a börtönigazgató.

A kerületi ügyész intett a hüvelykujjával, hogy jó, aztán újra összefonta a karját.

A börtönigazgató Hallashoz fordult.

– George Peter Hallas, magát a bíróság halálra ítélte, és ezt az ítéletet a legfelsőbb bíróság, valamint a szövetségi legfelsőbb bíróság helybenhagyta.

Mintha bármelyik bíróság akárcsak annyit is mondott volna az ügyben, hogy fakereszt, gondolta Bradley.

– Kíván élni az utolsó szó jogával, mielőtt az ítéletet végrehajtják?

Hallas már-már nemet intett, de aztán láthatólag meggondolta magát. Kinézett az ablakon át a megfigyelőhelyiségbe.

– Üdv, Mr. Bradley. Örülök, hogy eljött. Hallgasson ide. A maga helyében vigyáznék. Emlékezzen a szavamra: gyermek képében jön el.

– Ennyi? – kérdezte a börtönigazgató szinte jóindulatúan.

Hallas a börtönigazgatóra nézett. – Azt hiszem, van még valami. Honnan a viharból újította azt az inget?

Toomey börtönigazgató szeme megrebbent, mintha valaki hirtelen hideg vizet löttyintett volna a képébe, aztán a doktorhoz fordult. – Készen áll?

A konzol mellett álló fehérköpenyes biccentett. A börtönigazgató szó szerint idézett valami cikornyás törvényi paragrafust, aztán az órára nézett, és elkomorodott. 12.01 volt, vagyis egy perc késés keletkezett. A fehérköpenyesre mutatott, mint mikor a színházi rendező int a színésznek, hogy ő van soron. A fehérköpenyes felkattintotta a kapcsolókat, és a három piros led zöldre váltott.

Az interkomot nem kapcsolták le, úgyhogy Bradley hallotta, amint Hallas Patrick atya iménti szavait visszhangozza:

– Most már csinálják?

Senki nem válaszolt. Már nem számított. Hallas szeme lecsukódott. Hortyogásfélét hallatott. Eltelt egy perc. Újabb, reszketeg horkantás hagyta el a száját. Aztán két perc telt el. Aztán még négy. Nem jött több horkantás, és meg sem mozdult. Bradley körülnézett. Patrick atya már ott sem volt.

9

Hideg szél fújt a prérin, amikor Bradley kijött a Tűpalotából. Becipzárazta a kabátját, és csak állt, nagy levegőket vett, próbált megszabadulni a bentitől, és minél többet bejuttatni a kintiből, amilyen gyorsan csak lehet. Nem csak a kivégzés miatt, amely – a börtönigazgató bizarr kék ingét leszámítva – épp olyan prózainak tűnt, mint egy tetanusz-védőoltás vagy övsömör elleni vakcina. Valójában éppen ettől volt olyan borzalmas.

A szeme sarkából látta, ahogy valami megmozdul a Csirkefuttatóban, ahová az elítélteket szokták kiengedni, hogy járhassanak egyet. Jelenleg azonban senkinek se szabad ott lennie. Kivégzési napokon a rabok nem mehetnek levegőzni. McGregor ezt már korábban közölte vele. És ahogy odafordult, hogy jobban szemügyre vegye, Bradley látta is, hogy a Csirkefuttató üres.

Gyerek képében jön el, gondolta.

Felnevetett. Erőltette a nevetést. Csak egy jól megérdemelt cidri, semmi több. Mintha ezt maga előtt is bizonygatni akarná, megborzongott.

Patrick atya öregecske Volvója már távozott. A Tűpalotával szomszédos, látogatóknak fenntartott kis parkolóban nem állt másik járgány, csak az ő kocsija. Bradley megtett néhány lépést abba az irányba, aztán hirtelen a Csirkefuttató felé pördült, felöltője szegélye csapkodott a térde körül. Senki nem volt ott. Persze hogy nem. Atyaúristen. George Hallas nyilvánvalóan tébolyult volt, és még ha valóságos személy lett volna is a kis görény, akiről Hallas mesélt, mostanra halott. Erre elég jó garancia hat lövés egy negyvenötössel.

Bradley továbbsétált, de amikor megkerülte a kocsiját, újra megtorpant. A Ford elülső lökhárítójától egészen a hátsó lámpáig ronda karcolás húzódott végig. Valaki kulccsal rongálta meg a fényezést. Egy tökéletesen őrzött börtönben, ahol három falon és ugyanennyi ellenőrző ponton kell keresztülmenni, valaki megrongálta a verdát.

Bradley először a kerületi ügyészre gondolt, aki ott ült, mellén összefont karral, mint a talmudi önelégültség mintaképe. De ezt nem lehetett észérvvel alátámasztani. Végtére is a kerületi ügyész megkapta, amit akart; végignézte, amint George Hallas meghal.

Bradley kinyitotta a kocsi ajtaját: előzőleg nem is bajlódott vele, hogy bezárja – elvégre börtönben voltak –, és jó néhány másodpercen át földbe gyökerezett lábbal állt. Aztán, mintha rajta kívülálló erő venné át az uralmat fölötte, lassan a szája elé emelte a kezét. A vezetőülésen műanyag propelleres jumbósapka hevert. A két műanyag propeller közül az egyik össze volt gyűrődve.

Végül aztán csak odahajolt, és felvette, két ujjal csippentette fel, ahogy annak idején Hallas. Megfordította. Bele volt dugva egy cédula, amelyen összevissza dülöngélő, egyenetlen betűk álltak, a sorok lejtettek. Gyerekírás.

tartsd meg, nekem van egy másik.

Vékony, csengő gyerekkacagást hallott. Elnézett a Csirkefuttató felé, de az még mindig üres volt.

Megfordította a cetlit, és egy még rövidebb közlést talált rajta:

Nemsokára találkozunk.

Russ Dorrnak

BERTA ÁDÁM FORDÍTÁSA

A Harold Roux haja nagy valószínűséggel minden idők egyik legjobb olyan regénye, amelynek témája maga az írás. Szerzője, Thomas Williams egy igazán találó metaforát – sőt inkább parabolát – talált ki a történetek születéséről. Egy sötét síkságot látunk, valahol a távolban halvány tűz ég. A sötétségből sorban bukkannak elő az emberek, hogy megmelegedjenek. Mindenki hoz magával tüzelőt, így végül a tűz lobogni kezd, a szereplők pedig ott állnak körülötte, az arcukat megvilágítják a lángok. Mindegyikük szép a maga módján.

Egyik éjjel már félálomban voltam, amikor megpillantottam egy nagyon apró tüzet, ami igazából egy petróleumlámpa volt, és amelynek fényénél egy férfi újságot olvasott. Aztán mások is megjelentek, ők is petróleumlámpával a kezükben, és egyre jobban megvilágították a kietlen tájat, amelyről kiderült, hogy a Dakota Territóriumban található.

Gyakran vannak ilyen látomásaim, bár nem szívesen beszélek erről. Nem mindig szoktam elmondani azokat a történeteket, amelyeket ilyenkor látok. Néha kialszik a tűz. Ezt a történetet azonban el kellett mondanom, mert az első pillanattól fogva tudtam, milyen lesz a nyelvezete: száraz és lakonikus, olyan, amilyet ritkán használok az írásaimban. Fogalmam sem volt, merre tart a történet, de teljesen biztos voltam benne, hogy a nyelv elvisz magával. És így is lett.

A kivégzés

Jim Trusdale kunyhója az apja gazverte birtokának nyugati szélén állt, Barclay seriff meg a tucat helybéli férfi, aki elkísérte, ott talált rá, egy székben ült a hideg kályha mellett, mocskos, galléros kabátot viselt, és a lámpása fényénél olvasta a Black Hills Pioneer egy régebbi számát. Vagy legalábbis nézte.

Barclay seriff megállt az ajtóban, szinte teljesen kitöltötte az ajtókeretet. Felemelte a lámpást. – Gyere ki, Jim! Feltett kézzel! Nem húztam elő a pisztolyomat, és nem is szeretném.

Trusdale felemelt kézzel lépett ki az ajtón, még mindig az újságot szorongatta. Megállt, kifejezéstelen, szürke szemét a seriffre szegezte. A seriff mereven bámulta. Ahogy a többiek is. Négyen lóháton ültek, ketten pedig fenn a bakon, a szekéren, amelynek oldalán lepattogzott sárga felirat hirdette, „Hines Halottasház”.

– Föltűnt, hogy meg se kérdezted, minek jöttünk ide – jegyezte meg Barclay seriff.

– Minek jöttek ide, seriff?

– Hol van a kalapod, Jim?

Trusdale szabad kezével tapogatni kezdte a fejét, de hiába kereste alacsony tetejű, barna bőrkalapját.

– Tán odabent van? – kérdezte a seriff. Hideg fuvallat fújt, felborzolta a lovak sörényét és lelapította a füvet.

– Nem – felelte Trusdale. – Nem hinném.

– Akkor hol van?

– Meglehet, hogy elveszítettem.

– Fel kéne szállnod a szekér hátuljára – mondta a seriff.

– Nem akarok halottaskocsin utazni – ellenkezett Trusdale. – Az balszerencsét jelent.

– Elég nagy szarban vagy – szólalt meg az egyik férfi. – Szálljál csak fel szépen!

Trusdale a szekér hátuljához ment, és felmászott. Megint feltámadt a szél, még erősebben, úgyhogy felhajtotta a kabátja gallérját.

A két férfi leszállt a bakról, és megálltak a szekér mellett. Az egyik előhúzta a pisztolyát, a másik mozdulatlanul várt. Trusdale látásból ismerte őket, de nem tudta a nevüket. Helybeliek voltak. A seriff meg a másik négy bement a viskóba. Az egyikük Hines volt, a temetkezési vállalkozó. Egy darabig bent voltak. Még a kályhát is kinyitották, és megkotorták a hamut. Végül kijöttek.

– Nincs sehol a kalap – mondta Barclay seriff. – Az biztos, hogy észrevettük volna. Átkozott nagy az a kalap. Van-e evvel kapcsolatban valami mondanivalód?

– Nagyon sajnálom, hogy elhagytam. Az apámtól kaptam, még akkoriban, amikor nem volt teljesen meghülyülve.

– Na de akkor hol van?

– Mondtam már, hogy elvesztettem. Vagy ellopták. Ez sem kizárt teljesen. Amúgy meg épp lefekvéshez készülődtem.

– A lefekvéssel most ne foglalkozzál. Ma bent jártál a városban, ugye?

– Naná, hogy bent járt – válaszolt helyette az egyik férfi. – A saját szememmel láttam. A fején volt a kalapja.

– Fogd be a szád, Dave! – dörrent rá Barclay seriff. – Jártál-e ma a városban, Jim?

– Igen, jártam – bólintott Trusdale.

– A Chuck-a-Luckban?

– Igen, uram, ott. Gyalog mentem oda, megittam két pohárral, aztán hazasétáltam. Asszem, ott hagytam el a kalapomat.

– Ezt biztosra állítod?

Trusdale felnézett a fekete novemberi égboltra. – Nem állíthatok mást, ha egyszer ez történt.

– Nézz a szemembe, fiam!

Trusdale a seriffre nézett.

– Ezt biztosra állítod?

– Igen, mondtam már – felelte Trusdale a tekintetét a másikra szegezve.

– Na jó, velünk jössz a városba – sóhajtott Barclay seriff.

– Miért?

– Mert le vagy tartóztatva.

– Nincs ennek egy csepp agy se a kurva fejibe – morogta az egyik férfi. – Ehhez képest az apja egy lángész volt.

Bementek a városba. Négy mérföld volt az út. Trusdale a halottaskocsi hátulján zötykölődve reszketett a hidegben. A fickó a bakon a gyeplővel a kezében, anélkül hogy hátrafordult volna, azt mondta: – Csak a pénzit szetted el, te mocsok, vagy meg is erőszakoltad?

– Nem értem, miről beszél – mondta Trusdale.

Az út hátralévő részét néma csendben tették meg, csak a szél süvített. A városban az emberek felsorakoztak az utca két oldalán. Eleinte szótlanul nézték a menetet. Aztán egy barna sálat viselő, idősebb asszony bicegve a halottasszekér után sietett, és kiköpött Trusdale felé. Bár elvétette, a tömeg elismerően megtapsolta.

A fogda előtt Barclay seriff lesegítette Trusdale-t a szekérről. A szél felerősödött, hó szagát hozta. Ördögszekerek gurultak a főutcán a víztorony irányába, de egy léckerítés végül megállította őket, és egymásra halmozódva zörögtek a szélben.

– Akasszátok fel a gyerekgyilkost! – kiabálta egy férfi, aztán valaki elhajított egy követ. A kő elrepült Trusdale feje mellett, és hangos csattanással a deszkajárdára hullott.

Barclay seriff megfordult, és a lámpását felemelve fürkészni kezdte a szatócsbolt előtt összeverődött tömeget. – Elég legyen ebből! – szólalt meg végül. – Hagyjátok abba ezt a marhaságot! Kézben tartom az ügyet.

A seriff megragadta Trusdale karját, és az irodáján átvágva bekísérte a fogdába. Két cella volt. Barclay a bal oldaliba vezette Trusdale-t. A berendezés egy priccsből, egy sámliból és egy vödörből állt. Trusdale le akart ülni a székre, de a seriff rászólt: – Ne! Maradj csak állva.

A seriff körülnézett, és látta, hogy kísérői ott állnak az ajtóban. – Tűnjetek el innen! – mondta.

– Hé, Otis – szólalt meg a Dave nevű fickó –, mi van, ha rád támad?

– Megfékezem. Köszönöm a segítséget, de ideje távoznotok.

Miután elmentek, Barclay ezt mondta: – Kérem a kabátodat.

Ahogy Trusdale levette a kabátját, vacogni kezdett. Csak egy trikó volt rajta, meg egy kopott kordbársony nadrág, amelynek kiszakadt a térde. A kabát zsebeit átkutatva Barclay seriff egy R. W. Sears órakatalógusból kitépett lapban talált egy dohánytekercset, egy lottószelvényt, amin az állt, hogy a nyereményeket pesóban fizetik ki. És talált még egy fekete márványdarabkát.

– Az az amulettem – mondta Trusdale. – Mióta az eszemet tudom, megvan.

– Fordítsd ki a zsebeidet.

Trusdale kifordította őket. Egy penny és három ötcentes volt a kezében, meg egy összehajtogatott újságkivágás, amelyben a nevadai ezüstlázról tudósítottak, és legalább olyan réginek tűnt, mint a mexikói lottószelvény.

– Vedd le a csizmádat.

Trusdale levette. Barclay belenyúlt. Az egyik talpán egy tízcentes nagyságú lyuk volt.

– A harisnyádat is.

Barclay kifordította a harisnyát, és félrehajította.

– A nadrágodat.

– Nem.

– Én sem halok meg a kíváncsiságtól, de azért csak vedd le szépen.

Trusdale levette a nadrágját. Nem viselt alsót.

– Fordulj meg, és húzd szét a feneked.

Trusdale megfordult, megmarkolta és széthúzta a farpofáit. Barclay seriff sóhajtott egyet, aztán fájdalmas arccal bedugta az ujját Trusdale végbelébe. Trusdale felnyögött. Halk pukkanás hallatszott, ahogy Barclay kihúzta az ujját. A seriff fintorogva belekente Trusdale alsóingébe a kezét.

– Hová dugtad, Jim?

– A kalapomat?

– Szerinted azért turkálok a seggedben, mert a kalapodat keresem? Talán azért kotorásztam a kályhában is, mi? Teljesen hülyének nézel?

Trusdale felvette a nadrágját, és begombolta. Aztán mezítláb állt, és reszketett a hidegtől. Egy órája még otthon olvasgatta az újságját, és azon töprengett, begyújtson-e a kályhába, de most úgy érezte, mintha mindez már ezer éve történt volna.

– A kalapod nálam van, az irodámban.

– Akkor meg minek kérdezte, hogy hol hagytam?

– Kíváncsi voltam, mit mondasz. Na, akkor a kalap dolgát tisztáztuk. Igazából arra vagyok kíváncsi, hová dugtad a kislány ezüstdollárját. Nincs a házadban, nincs a zsebeidben, nincs a seggedben. Nem hagyott nyugodni a lelkiismereted, és eldobtad?

– Fogalmam sincs, milyen ezüstdollárról beszél. Visszakaphatom a kalapomat?

– Nem. Lefoglaltam bizonyítéknak. Jim Trusdale, ezennel letartóztatlak Rebecca Cline meggyilkolásának vádjával. Van-e valami mondanivalód ezzel kapcsolatban?

– Igen, uram. Nem ismerek semmiféle Rebecca Cline-t.

A seriff kilépett a cellából, becsukta az ajtót, leakasztott egy kulcsot a falról, és bezárta az ajtót. A zár nyikorgott, ahogy elfordította a kulcsot. A cellában többnyire részegek szoktak hortyogni, és szinte sosem kellett kulcsra zárnia. A seriff Trusdale-re pillantott, és így szólt: – Sajnállak, Jim. A pokol sem elég forró annak, aki ilyet tesz.

– Mit?

A seriff nem válaszolt, csak döngő léptekkel távozott.

Trusdale a cellájában maradt, megkapta a maradékot a Mother’s Best konyhájáról, a priccsen aludt, és egy vödörbe szart meg hugyozott, amit kétnaponta ürítettek. Az apja nem látogatta meg, mert az apja a nyolcvanas éveit taposta, amikor megbolondult, és azóta egy sziú és egy csejen indián nő viselte gondját. Néha kiálltak az elhagyatott rönkház tornácára, és himnuszokat énekeltek. A fivére Nevadába ment, hogy ezüst után kutasson.

Időnként gyerekek jöttek, megálltak a keresztutcában a cella ablaka előtt, és a Hóhér, hóhér, merre jársz?-t énekelték. Máskor férfiak álltak ugyanott, és azzal fenyegették, hogy levágják a nemi szervét. Egyszer pedig Rebecca Cline anyja is odament, és azt mondta, saját kezűleg akasztaná föl, ha megengednék neki. – Miért ölted meg az én kicsimet? – kiabált be a rácsok között az ablakon. – Aznap volt a tizedik születésnapja.

– Asszonyom, nem én öltem meg a lányát – mondta Trusdale, és felállt a priccsre, hogy ki tudjon nézni a nőre. – Senkit sem öltem meg.

– Hazug disznó – mondta a nő, és elment.

A város majd minden lakója részt vett a kislány temetésén. Az indián asszonyok is. Sőt még az a két kurva is, aki a Chuck-a-Luck szalonban űzte az ipart. Trusdale épp a vödör fölé guggolt a cella sarkában, amikor meghallotta a gyászéneket.

Barclay seriff táviratot küldött Fort Pierre-be, és úgy egy hét múlva meg is érkezett a körzeti bíró. Nemrég nevezték ki, túl fiatal volt ehhez a munkához, egy igazi piperkőc, hosszú szőke haja, mint Vad Bill Hickoké. Roger Mizellnek hívták. Kis kerek szemüveget viselt, és a Chuck-a-Luckban meg a Mother’s Bestben is adta a nagy nőcsábászt, miközben jegygyűrű csillogott az ujján.

A városban nem volt ügyvéd, aki vállalta volna Trusdale védelmét, ezért Mizell felkérte George Andrewst, a szatócsbolt, a vendégfogadó és a Good Rest Hotel tulajdonosát, hogy lássa el a feladatot. Andrews két évet elvégzett egy üzleti iskolában, valahol a keleti parton. Azt mondta, csak akkor lesz Trusdale védője, ha a Cline házaspár az áldását adja rá.

– Menjen, beszélje meg velük – mondta Mizell. A borbélynál volt, a székben ült, épp borotválták. – De azért ne halogassa sokáig a dolgot.

– Nos – mondta Cline úr, miután Andrews közölte vele, mi járatban van –, egy kérdésem volna. Akkor is fel lehet lógatni, ha senki sem vállalja a védelmét?

– Ez az eljárás nem felelne meg az amerikai igazságszolgáltatásnak – felelte Andrews. – És ugyan most még nem tartozunk az Egyesült Államokhoz, hamarosan csatlakozni fogunk.

– Megúszhatja valahogy? – vágott a szavába Cline asszony.

– Nem, asszonyom – mondta Andrews. – Nincs esélye.

– Akkor tegye a kötelességét, és isten áldja magát! – mondta Cline asszony.

A tárgyalást egy novemberi napon tartották a városházán, reggeltől késő délutánig húzódott. Aznap úgy szállingózott a hó, mint a finom esküvői csipke. A város felé úszó palaszürke felhők nagyobb viharral fenyegettek. Roger Mizell, aki közben beleásta magát az ügy részleteibe, nemcsak bíróként, hanem ügyészként is közreműködött a tárgyaláson.

– Mint egy bankár, aki saját magától vesz fel kölcsönt, és saját magának fizeti vissza a kamatokat – jegyezte meg az esküdtszék egyik tagja ebédszünet közben a Mother’s Bestben, és úgy tűnt, mindenki egyetért vele, legalábbis senki sem jelezte, hogy bármi kifogása lenne. A takarékosság szempontjából pedig kifejezetten előnyös volt ez a megoldás.

Mizell ügyész mintegy fél tucat szemtanút idézett be a tárgyalásra, Mizell bíró egyetlenegyszer sem tiltakozott az ügyész keresztkérdései ellen. Cline úr tett először tanúvallomást, a sort Barclay seriff zárta. A vallomásokból kirajzolódó történet nagyon egyszerű volt. Rebecca Cline meggyilkolásának napján, délben születésnapi zsúrt tartottak, tortával és jégkrémmel. A zsúron részt vett a kislány jó pár barátja. Úgy kettő óra körül, amikor a gyerekek Találd meg a szamár farkát! és Székfoglalót játszottak, Jim Trusdale belépett a Chuck-a-Luckba, és rendelt egy pohár whiskey-t. Alacsony tetejű, barna bőrkalapját viselte. Sokáig kortyolgatta az italát, aztán rendelt még egyet.

Levette-e valamikor a kalapját? Esetleg felakasztotta az ajtó melletti kampóra? Senki sem emlékezett.

– Én egyszer se láttam fedetlen fővel – mondta Dale Gerard, a csapos. – Nagyon szerette az a kalapot. Ha le is vette, egész biztos, hogy oda tette maga elé a pultra. Kivégezte a második italát, és ment a dolgára.

– A kalapot a pulton hagyta, amikor távozott? – kérdezte Mizell.

– Nem, uram.

– Nem volt a kampóra akasztva, amikor éjjel bezárta a kocsmát?

– Nem, uram.

A gyilkosság napján, három óra körül, Rebecca kilépett Cline-ék házából, amely a város déli végén állt, és a patikába indult, a Fő utcára. Az anyja megengedte neki, hogy a születésnapi dollárjából vegyen magának cukorkát, de arra kérte, ne egye meg, mert sok lesz aznapra az édesség. Elmúlt öt óra, de a kislány még mindig nem ért haza, ezért Cline úr meg néhány ismerőse a keresésére indult. A Baker’s közben találták meg, a postakocsi-állomás és a Good Rest Hotel között. Megfojtották. Az ezüstdollár eltűnt. Amikor az apa karjába vette és felemelte a földről halott kislányát, a férfiak megtalálták Trusdale széles karimájú bőrkalapját. A kislány ünneplőruhájának szoknyája alatt volt.

Amikor az esküdtszék ebédszünetet tartott, kalapálás hallatszott a postakocsi-állomás mögül, alig kilencven lépésre a bűntény helyszínétől. A bitót ácsolták. A város legjobb ácsmestere, John House úr felügyelte a munkálatokat. Nagy havazásra lehetett számítani, ami a Fort Pierre-be vezető utat legalább egy hétig, de akár egész télre járhatatlanná tehette. Nem úgy festett, hogy tavaszig a sitten akarják aszalni Trusdale-t. Nem lett volna takarékos megoldás.

– Nem nagy ügy összeácsolni egy bitót – mondta House a bámészkodóknak. – Egy gyerek is meg tudná csinálni.

Elmagyarázta, hogy a csapóajtó alatt egy karral működtethető tengely fut végig, amit alaposan bekenek kocsikenőccsel, nehogy az utolsó pillanatban valami probléma adódjon. – Ha az embernek ilyesmit kell csinálnia, akkor jobb, ha úgy intézi, hogy elsőre sikerüljön – tette hozzá House.

Délután George Andrews Trusdale-t szólította a tanúk padjára. A hallgatóság kifütyülte a vádlottat, mire Mizell bíró kopogtatni kezdett a kalapácsával, és megfenyegette őket, hogy kiürítteti a termet, úgyhogy végül elcsendesedtek.

– Járt-e a Chuck-a-Luck szalonban a kérdéses napon? – tette fel az első kérdést Andrews, miután helyreállt a rend.

– Azt hiszem, igen – felelte Trusdale. – Máskülönben most nem lennék itt.

Néhányan felnevettek, mire Mizell megint kopogtatni kezdett, de közben ő is elmosolyodott, úgyhogy ezúttal nem részesítette figyelmeztetésben a hallgatóságot.

– Két italt rendelt?

– Igen, uram. Két italra volt pénzem.

– De gyorsan szereztél még egy dollárt, te rühes kutya – kiabálta Abel Hines.

Mizell először Hinesra mutatott a kalapácsával, aztán az első sorban ülő Barclay seriffre. – Seriff, kísérje ki azt az embert, legyen szíves, és részesítse megrovásban rendbontás miatt.

Barclay kikísérte Hinest, de nem részesítette figyelmeztetésben rendbontás miatt. Csak megkérdezte tőle, hogy mégis mi az ördög ütött belé.

– Sajnálom, Otis – mentegetőzött Hines. – De ahogy megláttam annak a mocsoknak a pofáját…

– Menj, és nézd meg, John House-nak nincsen-e szüksége segítségre a bitónál – mondta Barclay. – És nehogy visszagyere, amíg a tárgyalás tart.

– House-nak nem kell segítség, és különben is, veszettül havazik.

– Ne aggódjál, nem fog elfújni a szél. Na, indulás!

Közben Trusdale folytatta a tanúvallomását. Nem, amikor elment a Chuck-a-Luckból, nem volt a fején a kalapja, de csak otthon vette észre. Addigra már túl fáradt volt ahhoz, hogy visszasétáljon a városba, és megkeresse. Meg sötét is volt.

– Csak nem akarja beadni a bíróságnak, hogy négy mérföldet gyalogolt anélkül, hogy feltűnt volna, hogy nincsen a fején az istenverte kalapja? – szakította félbe Mizell.

– Mivel sosem szoktam levenni, talán azt gondolhattam, hogy a fejemen van – mondta Trusdale. Erre megint nevetés hallatszott.

Barclay visszajött a terembe, és helyet foglalt Dave Fisher mellett. – Már megint min nevetnek?

– Ennek a tökfilkónak nincs szüksége hóhérra – felelte Fisher. – Saját magát fogja felhúzni a bitóra. Tudom, hogy nem kéne nevetni rajta, de közben mégis van benne valami komikus.

– Találkozott Rebecca Cline-nal a sikátorban? – tette fel a következő kérdést George Andrews jó hangosan. Minden szempár rászegeződött, ő pedig felfedezett magában valami addig rejtett színpadi érzéket. – Találkozott a lánnyal, és elvette tőle a születésnapi dollárját?

– Nem, uram – felelte Trusdale.

– Maga ölte meg?

– Nem, uram. Nem ismertem a lányt.

Cline úr ekkor felpattant a székéről, és kiabálni kezdett. – Hazudsz, te rohadék, te tetted!

– Nem hazudok – mondta Trusdale, és Barclay seriff attól a pillanattól fogva hitt neki.

– Nincsen több kérdésem – mondta Andrews, és visszament a helyére.

Trusdale fel akart állni, de Mizell rászólt, hogy maradjon nyugton, mert még válaszolnia kell néhány kérdésre.

– Mr. Trusdale, ezek szerint fenntartja, hogy miközben a Chuck-a-Luckban iszogatott, valaki ellopta a kalapját, a fejébe húzta, kiment az utcára, majd miután meggyilkolta Rebecca Cline-t, otthagyta a helyszínen a kalapot, hogy implikálja magát a bűncselekménnyel kapcsolatban?

Trusdale hallgatott.

– Válaszoljon a kérdésre, Mr. Trusdale!

– Nem tudom, mit jelent az implikálás, uram.

– Azt akarja elhitetni velünk, hogy valaki magára akarja kenni ezt a gyalázatos gyilkosságot?

Trusdale elgondolkodott, összefonta a kezét. Végül így szólt: – Talán valaki véletlenül vitte magával, és eldobta.

Mizell a karzatról feszülten figyelő emberekre emelte a tekintetét. – A jelenlévők között van-e valaki, aki tévedésből elvitte Mr. Trusdale kalapját?

Csend ült a teremre, csak az ablakokon kopogó havat lehetett hallani. Megérkezett az első keményebb téli vihar. A helybeliek csak úgy emlegették ezt, hogy a Farkasok Tele, mert ilyenkor a farkasok falkákban jöttek le a Black Hillsről, hogy a szemétben kutassanak élelem után.

– Nincsen több kérdésem – törte meg a csendet Mizell. – És az időjárásra való tekintettel eltekintünk záróbeszédektől. Az esküdtszék visszavonul, hogy meghozza a döntést. Három választásuk van, uraim: ártatlan, emberölés, előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölés.

– Vagy inkább leányölés – jegyezte meg valaki.

Barclay seriff és Dave Fisher átment a Chuck-a-Luckba. Abel Hines is csatlakozott hozzájuk, lesöpörte a havat a kabátja válláról, ahogy odalépett hozzájuk. Dale Gerard letett eléjük egy-egy korsó sört, és azt mondta, a vendégei.

– Lehet, hogy Mizellnek nem volt több kérdése – szólalt meg Barclay –, de nekem igen. A kalap nem érdekes. Ha Trusdale a gyilkos, hová a fenébe rejtette az ezüstdollárt?

– Megijedt, és eldobta – felelte Hines.

– Nem hinném. Ahhoz túl ostoba. Ha megszerezte volna a dollárt, visszajött volna ide, hogy eligya.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Dave. – Hogy ártatlan?

– Csak azt mondom, jó lett volna megtalálni azt az ezüstdollárt.

– Lehet, hogy lyukas volt a zsebe, és kiesett belőle.

– Nem volt lyukas a zsebe – mondta Barclay. – Egyedül a csizmája talpán volt lyuk, de az nem volt elég nagy, hogy kiessen rajta egy egydolláros. – Belekortyolt a sörbe. Ördögszekerek gurultak a behavazott Fő utcán, mint kísértetagyak.

Az esküdtszék másfél óra alatt végzett. – Az első szavazáskor eldöntöttük, hogy fellógatjuk – mesélte később Kelton Fisher –, de azt akartuk, hogy lássák, lelkiismeretesen tettük a dolgunkat.

Mizell megkérdezte Trusdale-t, hogy akar-e még mondani valamit az ítélethirdetés előtt.

– Nem jut eszembe semmi – felelte Trusdale. – Csak annyi, hogy nem én öltem meg azt a lányt.

A vihar három napig tartott. John House megkérdezte Barclay-t, hogy mennyire saccolja Trusdale súlyát, mire a seriff azt mondta, hogy ránézésre hatvanöt kiló körül lehet. House fogott egy jutazsákot, megpakolta kővel, addig játszott vele a mérlegen, amíg a mutató meg nem állt hatvanötnél. Amikor felakasztotta a zsákot a bitóra, a város fele kiállt a hóviharba, hogy megnézze. A próbaakasztás jól sikerült.

A kivégzés előtti éjjel kitisztult az idő. Barclay seriff megmondta Trusdale-nek, hogy bármit kérhet vacsorára, amit csak akar. Trusdale sült húst és tojást kért, köretnek meg sült krumplit szafttal. Barclay saját zsebből kifizette, aztán leült az asztalához, és a körmét tisztogatta, miközben Trusdale kése és villája újra meg újra hozzákoccant a porcelántányérhoz. Amikor csend lett, bement hozzá. Trusdale a priccsen ült. A tányérja olyan tiszta volt, hogy Barclay arra gondolt, biztosan lenyalta róla a szaftot, mint egy kutya. Trusdale sírt.

– Eszembe jutott valami – mondta.

– Mi jutott eszedbe, Jim?

– Ha holnap reggel felakasztanak, a sült hússal és a tojással a hasamban fognak eltemetni. Nincs elég idő, hogy kijöjjön.

Barclay egy pillanatig nem mondott semmit. Nem az rémisztette meg, hogy látta maga előtt a jelenetet, hanem az, hogy Trusdale-nek egyáltalán eszébe jutott. Végül így szólt: – Töröld meg az orrodat.

Trusdale megtörölte.

– Jól figyelj, Jim, mert ez az utolsó esélyed. Délután a kocsmában iszogattál. Csak páran voltak ott rajtad kívül. Jól mondom, ugye?

– Azt hiszem, igen.

– Ki vitte el a kalapodat? Csukd be a szemed. Gondolj vissza. Látnod kell magad előtt.

Trusdale becsukta a szemét. Barclay várt. Trusdale végül kinyitotta a szemét. Vörös volt a sírástól. – Arra sem emlékszem, hogy a fejemen volt-e egyáltalán.

Barclay nagyot sóhajtott. – Add ide a tányérodat meg a kést.

Trusdale átnyújtotta a rácsok között a tányért, a késsel meg a villával együtt, és azt mondta, szeretne inni egy sört. Barclay fontolóra vette a dolgot, aztán felvette vastag kabátját, a fejébe húzta a Stetsonját, és átment a Chuck-a-Luckba, ahol kért egy kis vödör sört Dale Gerardtól. Hines, a temetkezési vállalkozó épp akkor itta meg az utolsó korty borát. Követte Barclay-t az utcára.

– Nagy napunk lesz holnap – mondta Barclay. – Tíz éve nem lógattak fel itt senkit, és ha szerencsénk van, újabb tíz évig nem lesz akasztás. Addigra már nem fogok dolgozni. Csak azt bánom, hogy most még én vagyok a seriff.

Hines ránézett. – Te tényleg azt hiszed, hogy nem Trusdale tette?

– Ha nem ő volt – mondta Barclay –, akkor a gyilkos még mindig itt mászkál közöttünk.

Az akasztást másnap reggel kilenckor tartották. Szeles nap volt, csípős hideg, de a város lakóinak többsége elment, hogy megnézze a kivégzést. Ray Rowles tiszteletes a bitó emelvényén állt, John House mellett. Mindketten reszkettek, hiába viseltek kabátot és sálat. Rowles tiszteletes Bibliájának lapjai remegtek a szélben. House övébe dugva egy házi szövésű, fekete csuklya lobogott.

Barclay kísérte a bitóhoz Trusdale-t, a kezét összebilincselték a háta mögött. Trusdale egészen a lépcsőig tartotta magát, de ott vergődni és kiabálni kezdett.

– Ne csinálják ezt! – üvöltötte. – Kérem, ne tegyék ezt velem! Kérem, ne bántsanak! Kérem, ne akasszanak föl!

Alacsony termete ellenére nagyon erős volt. Barclay intett Dave Fishernek, hogy segítsen neki. Együtt legyűrték Trusdale-t, aki végig rúgkapált és vergődött, mire nagy nehezen sikerült felrángatni a tizenkét lépcsőfokon. Egyszer akkora erővel rúgott ki, hogy majdnem mind a hárman lezuhantak a lépcsőről, az emelvény körül állók a karjukat kinyújtva készültek, hogy elkapják őket.

– Hagyd abba, és halj meg férfiként! – kiabálta valaki.

Az emelvényen Trusdale egy időre lecsillapodott, de amikor Rowles tiszteletes felolvasta az 51. zsoltárt, megint üvölteni kezdett. – Úgy visított, mint egy nő, akinek bekapta a csöcsét a mángorló – jegyezte meg később valaki a Chuck-a-Luckban.

– Könyörülj rajtam, én Istenem, a te kegyelmességed szerint. Irgalmasságodnak sokasága szerint töröld el az én bűneimet! Egészen moss ki engemet az én álnokságomból, és az én vétkeimből tisztíts ki engemet.

Amikor Trusdale meglátta, ahogy House kihúzza az övéből a fekete csuklyát, lihegni kezdett, mint egy kutya. Vadul rázta a fejét, próbált kitérni a csuklya elől. Összeborzolódott a haja. House türelmesen követte Trusdale fejének mozgását, mint amikor valaki egy megbokrosodott lovat akar felkantározni.

– Hadd nézzem meg még egyszer a hegyeket! – bömbölte Trusdale. Az orrából csorgott a takony. – Rendesen fogok viselkedni, ha még egyszer megnézhetem a hegyeket.

House azonban rátette a csuklyát Trusdale fejére, és lehúzta, egészen a férfi remegő válláig. Rowles tiszteletes tovább mormolta a zsoltárt. Trusdale pedig megpróbált lelépni a csapóajtóról, de Barclay és Fisher visszalökték. Alattuk a tömegből valaki bekiabált: – Gyerünk, cowboy!

– Mondja már, hogy ámen! – szólt Barclay Rowles tiszteletesnek. – Az isten szerelmére, mondja már, hogy ámen!

– Ámen! – mondta Rowles tiszteletes, azzal hátralépett, és hangos csattanással összecsukta a bibliáját.

Barclay bólintott House-nak. House meghúzta a kart. A kocsikenőccsel bekent tengely hátrahúzódott, és lenyílt a csapóajtó. Trusdale bezuhant a nyílásba. A nyaka hangos reccsenéssel kitört. A kötél akkorát rántott rajta, hogy a lábai egészen az álláig felugrottak, aztán ernyedten zuhantak vissza. Sárga cseppek színezték a talpa alatt a havat.

– Nesze, te mocsok! – kiáltotta Rebecca Cline apja. – Úgy döglött meg, mint egy rühes kutya. A pokol tüzén fog égni! – Páran tapsoltak.

A bámészkodók megvárták, amíg Trusdale holttestét, fején a fekete csuklyával, kiterítették a szekérre, amellyel korábban beszállították a városba. Aztán hazamentek.

Barclay visszament a fogdába, beült Trusdale cellájába. Tíz percig ült ott. Olyan hideg volt, hogy látszott a lehelete. Tudta, hogy mire vár, és végül eljött a pillanat. Felemelte a vödröt, amelyben behozta Trusdale-nek az utolsó sörét, és belehányt. Aztán átment az irodájába, és felszította a tüzet a kályhában.

Nyolc óra múlva még mindig ott volt, és olvasni próbált, amikor Abel Hines lépett be az ajtón. – Át kéne jönnöd a ravatalozóba, Otis – mondta. – Mutatni akarok valamit.

– Mit?

– Nem mondom el. A saját szemeddel kell látnod.

Átsétáltak a halottasházba. A hátsó szobában Trusdale meztelen holtteste feküdt kiterítve egy asztalon. A helyiségben vegyszer- és szarszag terjengett.

– Összecsinálják magukat, amikor fellógatják őket – mondta Hines. – Még azok is, akik méltósággal viselik. Nem tehetnek róla. Elenged a záróizom.

– És?

– Gyere ide. Felteszem, aki a te szakmádat űzi, látott már durvábbat egy szaros alsónál.

A ruhadarab ott hevert a padlón, többé-kevésbé kifordítva. A mocsok közepén megcsillant valami. Ahogy Barclay közelebb hajolt, meglátta az ezüstdollárt. Odanyúlt, és kivette a szarból.

– Nem értem – mondta Hines. – Jó ideje elzártad azt a rohadékot.

A szoba sarkában egy szék állt. Barclay hangosat nyögve lerogyott. – Biztosan lenyelte, amikor meglátta a házához közeledő lámpásokat. És valahányszor kiszarta, megtisztította, és újra lenyelte.

A két férfi hosszan összenézett.

– Hittél neki – szólalt meg végül Hines.

– Bolond vagyok, de tényleg hittem neki.

– Lehet, hogy ez többet elárul rólad, mint róla.

– Az utolsó pillanatig azt hajtogatta, hogy ártatlan. Isten trónusa előtt állva is ezt fogja mondani.

– Biztosan – bólintott Hines.

– Akkor sem értem. Tudta, hogy lógni fog. Akárhogy is, de lógni fog. Te érted ezt?

– Én azt sem értem, miért kel föl a nap. Mit fogsz csinálni a dollárral? Visszaadod a lány szüleinek? Lehet, hogy jobb lenne, ha nem, mert… – vont vállat Hines.

Mert a Cline házaspár mindvégig tudta. A város összes lakója tudta. Egyedül ő nem. Hogy lehetett ekkora barom.

– Nem tudom, mit fogok csinálni vele – felelte Barclay.

Feltámadt a szél. Ének hangját hozta a templom felől. A doxológiát énekelték.

Elmore Leonardra gondolva

TOTTH BENEDEK FORDÍTÁSA

Tizenkét éves korom óta írok verseket; akkor (a hetedik osztályban) lettem először szerelmes. Azóta versek százait írtam, vagy inkább firkantottam cetlikre, esetleg félig elhasznált füzetekbe, és nem egészen fél tucatot publikáltam közülük. A legtöbbjét különböző fiókok őrzik, isten tudja, hol – mert én nem tudom. Ennek is megvan a maga oka; mint költő, nem sokat érek. Ez nem álszerénység, hanem a pőre igazság. Ha úgy érzem, alkottam valamit, az többnyire véletlenül jött össze.

Annak, hogy ezt a művemet felvettem ide, az a logikus magyarázata, hogy (a jelen gyűjtemény másik költeményével egyetemben) inkább elbeszélő, mint lírai. Az első vázlatot – rég elveszett, akár a később „A 81. mérföldkőnél” címet kapó elbeszélésem eredetijét – az egyetemen írtam, jelentős mértékben Robert Browning drámai monológjainak, elsősorban az „Elhúnyt nőm, a hercegnő …”-nek a hatására. (Egy másik Browning-versen, a „Roland vitéz a Setét Toronyhoz Ért” címűn alapult az a könyvsorozat, amelyet számos Hűséges Olvasóm igencsak jól ismer.) Ha az ember olvasott Browningot, inkább az ő hangját hallani, mint az enyémet. Ha mégsem, baj egy szál se; alapjában véve ez is csak egy sztori, mint a többi, vagyis inkább élvezni való, mint agyonelemzésre.

Egy Jimmy Smith nevű barátom 1968 vagy ’69 egyik kedd délutánján, a Maine-i Egyetem poétikaóráján felolvasta azt a bizonyos elveszett első változatot, amelyet kedvezően fogadtak. Miért is ne? Jimmy apait-anyait beleadott, valósággal világgá bömbölte. És a jó sztori rabul ejti az embereket, akár verssorokból, akár bekezdésekből áll. Ez a sztori pedig elég ütős volt, kivált, ha tekintetbe vesszük a formátumát, amely módot adott rá, hogy minden prózai expozíciót lehántsak róla. 2008 őszén történetesen eltűnődtem Jimmy felolvasásán, és mert éppen két terv között voltam, elhatároztam: megpróbálom újjáalkotni a költeményt. Íme az eredmény. Hogy mennyire hasonlít az eredetihez, igazán nem tudom megmondani.

Remélem, Jimmy, megvagy valahol a nagyvilágban, és belebotlasz ebbe a micsodába. Aznap megrengetted a falakat.

A csonttemplom

Ha kíváncsi rá, fizessen még egy italt.

(Hú, micsoda lötty, de nem számít, manapság ezt adják!)

Harmincketten mentünk be abba a zöld frászba,

Harminc nap a francban, csak hárman látszottak ki.

Hárman látszottak ki, hárman értek a csúcsig,

Manning, Revois meg én. És mit mond erről a könyv?

A könyv, az a hírhedt? „A sztorit már csak én mondhatom el.”

Az ágyban végez velem a pia, mint megannyi kísértet űzte fazonnal.

Tán Manningot siratom? Túrót! A pénze sodort minket

idáig, az akarata hajtott, halálért halált.

Ő tán ágyban halt meg? Francokat! Jókor intézkedtem!

Most aztán mindörökre ájtatoskodhat

ott a csonttemplomban. Király bíz az élet!

(Miféle lélötty ez? Azért csak fizessen még egyet, okés? Fizessen kettőt!

Ha whisky lesz, beszélek. Ha elege lett,

váltson át pezsgőre, s befogom a pofám.

Hja, haver, a duma olcsó, a csönd kerül sokba.

Hol is tartottam?)

Huszonkilenc útközben a halott, plusz egy csaj.

Jó dudái voltak, a segge akár egy angol nyereg!

Egy reggel arccal lefelé találtuk,

kihunyt, mint a tűz, amiben hevert,

hamuban sült jószág, füstölt arc, füstölt nyak.

De nem égett meg. A tűz már kihűlt, mire ő belépett.

Egész úton beszélt, s egy hang nélkül halt meg;

hát van jobb, mint embernek lenni? Egyetért velem?

Nem? Akkor fél tököt magának, és felet az anyjának,

még másfél, és fasza király lehetne.

Antropológus vagy mi, aszonta. Amikor a hamuból kihúztuk,

nem látszott rajta antropológia. Halott parázs

az arcán, a szeme fehére

koromtól szürke. Sebhelynek amúgy semmi nyoma.

Dorrance azt mondta, agyvérzés is lehetett,

és nála, szegény féregnél jobb orvosunk nem volt.

Az ég szerelmére, hozza már azt a whiskyt,

whisky nélkül csak vánszorgás az élet!

A nagy zöldség napról napra kicsinálta őket. Carson

csizmájába ág fúródott, az vitte el. A lábfeje megdagadt,

és mikor levágtuk róla a csizmát, a lábujjai feketébbek voltak,

mint a tintahal tintája, amely Manning szívét hajtotta.

Restont és Polgoyt öklömnyi pókok csípték össze; Ackermant

megmarta a fáról lehullt kígyó, amely úgy borult egy ágra,

mint dámára a prémkepp. Ackerman orrába csorgott a méreg.

Érdekli, mennyire fáj a fájdalom? Íme a példa.

Simán kitépte arcából a heftijét! Úgy van, leszakította,

mint rothadt barackot az ágról, és meghalt, gyűlölve

saját halódó arcát! Átkozott élet, ha engem kérdez,

ha nincs min nevetni, nevessen azért is.

Ez az én elméletem, ehhez tartom magam;

Ez a világ csak az okosnak szomorú.

Hol is tartottam?

Javier deszkahídról zuhant le, és amikor partra

vonszoltuk, nem kapott levegőt,

Dorrance életre próbálta csókolni, és

torkából akkora piócát szívott ki, mint egy melegházi

paradicsom. Úgy pattant ki, mint dugó

a palackból, de rángatás közben kettéhasadt;

mindkét fiút lefröcskölve a vörösborral, mely éltet minket

(hisz emiatt vagyunk mind alkoholisták, nézzen csak a pofámra),

és mert a spanyol őrjöngött holtában, Manning

azt mondta, a piócák az agyára mentek. Erről nincs véleményem.

Csak annyit tudok, hogy Javy szeme nem maradt csukva,

hanem újra meg újra kidülledt, akkor is, mikor már egy órája kihűlt.

Mintha éhes lett volna, igen, ez az, éreztem!

És közben arapapagájok rikoltoztak a majmokra,

és a majmok az arákra, és mindkét csapat

a kék eget akarta, amit nem láthattak,

mert elnyelte a zöldfrász.

Mi ez? Whisky vagy pohárba eresztett hasmars?

Volt egy olyan ürge, franciás nadrágban –

vagy ezt már mondtam? Ugye tudja, mit evett a francúz?

A következő, ki eltávozott, maga Dorrance volt;

akkor már másztunk, de még benn a zöldben. Szakadékba

esett, hallottuk a reccsenést. Mármint mikor kitörte a nyakát.

Huszonhat éves volt és vőlegény. A jövője eldőlt.

Ej, hát nem nagyszerű az élet? Az élet élősdi a torokban,

az élet mélység, ami mindenkit elnyel, az élet leves,

és végül mi leszünk benne a zöldség. Kész filozóf vagyok, nem igaz?

De hagyjuk ezt. Késő már halottakat számlálni,

és én sasrészeg vagyok. A végén odaértünk.

Csak ennyit mondok.

Eltemettük Rostoyt, Timmonst, a texasit – a nevét elfelejtettem – meg

Dorrance-t, és még egy-két embert, és utána megmásztuk a magas ösvényt,

amely kivezetett a sistergő zöldfrászból. A végén a legtöbbjét

leterítette valami láz, amitől megfőtt és zöld lett a bőrük.

Végül csak Manning, Revois meg én maradtunk.

Mi is elkaptuk a lázat, de elfojtottuk, mielőtt megfojtott volna.

Csakhogy nem lettem igazán jól. A whisky, az most

az én kininem, azt veszem be, ha rám jön a reszketés, szóval

hozzék egyet, mielőtt elhágy a jómodor,

és elvágom a kibaszott nyakát. Tán még meg is iszom,

ami kilöttyen, szóval legyen okos, napsugár fiú,

vegye nyakába a lábát, hogy rohadna meg már.

Kijutottunk egy útra, még Manning is útnak látta, és olyan széles volt,

hogy elefántok is elfértek volna rajta, ha az elefántcsontvadászok

ki nem pucolják a dzsungelt meg mögötte a síkságot, még

annak idején, amikor öt cent volt a benzin.

Emelkedett, egyre csak emelkedett az az út, és mi róttuk a hajlított kockaköveket, amiket milliom éve zötyögött ki magából a Földanya,

ugrottunk kockáról kockára, mint békák a napon, Revois-t még pörkölte a láz,

én meg – ó, milyen könnyű voltam!

Mint csorbókából szőtt fátyol a szellőben, ha érti.

Mindent láttam. Az agyam áttetsző volt, mint a tiszta víz,

mert olyan fiatal voltam akkor, amilyen undorító most – látom én,

hogy bámul rám, de kár így fintorogni,

ott, ahol én ülök, a jövőjét látja.

Magasabban voltunk a madaraknál, és tovább nem volt.

Kőnyelv szökött az égbe.

Manning futásnak eredt, mi a nyomában, Revois,

amilyen beteg volt, tisztesen szedte a lábát.

(De nem sokáig betegeskedett – hehe!)

Lenéztünk, és láttuk, amit láttunk.

Manning vérvörös lett a látványtól, miért is ne?

Végtére egyfajta láz a kapzsiság is.

Megfogta egykor volt ingem rongycafatját,

és kérdezte, talán csak álmodik? Ráfeleltem,

hogy azt látom, amit ő, mire Revois-hoz fordult,

de mielőtt az vakkanthatott volna,

mennydörgés szállt fel alólunk, a zöld tetőről,

mintha fejre állt volna a vihar. Vagy tán az egész föld

elkapta a minket kerülgető lázat,

és görcsölnek a zsigerei. Kérdeztem Manningot,

mit hallott, de Manning nem felelt. Hipnotizálta

az a hasadék, ahogy belebámult ezer és ezer láb ősi levegőbe,

az alanti templomra: millió évet érő csontra és agyarra,

az örökkévalóság kifehérült sírjára, vasvillák szeméthalmára,

mintha a poklot tűz aszalná üstje salakjává.

Már-már azt vártuk, hogy a napsütötte sír ősi tüskéire

emberi testeket nyársaltak fel. Ilyet nem láttunk,

ám a mennydörgés csak szólt, s nem az égből szállt alá,

hanem a föld mélyéből görgött elő. Sarkunk alatt rázkódtak

a kövek, kiszakadva a sorainkat ritkító zöldfrászból,

amely elvitte Rostoyt és szájával pengetett hárfáját,

Dorrance-t, aki végig énekelt, az antropológusnőt,

a nyeregre emlékeztető seggével, és további huszonhat

társunkat. S csak jöttek az ösztövér szellemek, lerázták

lábukról a zöld tetőt, jöttek mint reszketeg hullám – mintha

elefántok trappolnának elő az idő zöld bölcsőjéből.

Köztük (higgye, ami tetszik) mamutok meredtek fel,

jöttek a halott korból, melyben ember nem volt, agyaruk

dugóhúzó fürtökben, a szemük

vörös, mint a gyász ostora,

ráncos lábuk köré dzsungel indái fonódtak.

Az egyik pedig – ha hiszi, ha nem – virágot tűzött

szügye egyik redőjébe, mint gomblyukába a ficsúr!

Revois felüvöltött, szemére préselve tenyerét.

Manning azt mondta: „Ilyesmi nem történhet.” (Mintha

egy nyamvadt zsarunak magyarázkodna.)

Félrehúztam őket, és mind betámolyogtunk

egy útszéli köves repedésbe. Onnan néztük,

ahogy tovahömpölyögnek: dagályként söpörve el

a valóságot. Kívántuk, bárha vakok volnánk, és örültünk,

hogy látunk. Elviharzottak mellettünk, percre se lassítva,

a hátulsók kergették az előttük járókat,

kik végül lezuhantak, s trombitálva hirdették öngyilkos útjuk végét,

hogy egy mérfölddel lejjebb hozzácsapódjanak a feledés

csontjaihoz. Órákig tartott ez, halálos útjuk végtelen szertartása,

trombitáltak zuhanás közben is, rézfúvós zenekar,

mely egyre halkult. Majd’ megfojtott a por s ürülékük bűze,

Revois pedig a végén megőrült.

Felállt, hogy menekülni-e, vagy csatlakozni,

soha nem derült ki, de az igazság az,

hogy csatlakozott, fejjel lefelé, csizmája sarka az égre mutatott,

és kacsintottak talpán a szögecsek.

Fél karja lengett. A másik? Valamelyikük óriás, lapos lába

kitépte testéből, és a kar követte, mozogtak az ujjak,

integettek felénk: „Sziasztok! Meg „Ég veletek!” meg „Viszlát, srácok!”

Jól figyeljetek!

Előredőltem, hogy lássam estét, emlékezetes látvány volt,

ahogy cigánykerekei függtek a levegőben,

majd rózsaszínné válva lebegett tova

a szellővel, amelynek szaga rothadt szegfűt idézett.

Csontjai most ott vannak a többi közt, de hová lett a piám?

És jól figyelj, tökfej: csak az ő csontja új a csontok között.

Figyelsz-e arra, amit mondok? Akkor hallgasd meg újra, rosseb beléd!

Csak az ő csontja új, a többi mind régi.

Nincs odalenn semmi azután, hogy az utolsó gigász is elcsörtetett mellettünk,

csak a csonttemplom, amely volt, amilyen volt,

egy vörös pacnival, és ez volt Revois.

Mert itt szellemek vagy emlékek dobogtak,

és ki állítaná, hogy nem ugyanaz a kettő?

Manning remegve állt fel, mondván, hogy vagyonhoz jutottunk

(mintha már nem lett volna úgyis vagyonos).

„És mi lesz azzal – kérdeztem –, amit az imént láttál?

Idecipelnél másokat erre a szent helyre?

A végén még a pápa maga is

a szakadékba ürítené szentelt vizeletét!” De Manning

csak a fejét rázta, vigyorgott, és felemelte két kezét,

egy porszem se volt rajtuk, holott seperc se volt,

és porfelhőben fuldokoltunk,

és pilistől lábujjig ellepett a por.

Azt mondta, hallucináltuk, amit láttunk,

a láz hozta ránk meg a poshadt víz.

Majd elismételte, hogy megvagyonosodtunk, és nevetett.

Ez a nevetés lett a kujon veszte.

Láttam, hogy megőrült – vagy én őrültem meg –, és

egyikünknek meg kell halnia. Maga már tudja, melyikünknek,

végtére itt ülök maga előtt, részegen a hajtól, amely

egykoron feketén csüngött a szemembe.

Megszólalt: „Hát nem látod, te bolond…”

Többet nem szólt, a többi ordítás volt.

Hát rohadjon meg!

És rohadjon meg maga is, a vigyori képével!

Arra nem emlékszem, hogyan értem haza,

zöldbe játszó álom, benne barna arcokkal,

aztán kékbe játszik át, fehér arcokkal,

és most itt ébredek éjjel ebben a városban,

ahol tízből egy ember se álmodik arról,

ami az életén túl van – mert a két szem,

amellyel álmodna, zárva van, ahogy zárva volt Manningé

mind a keserves végig, amikor a pokol összes bankszámlája

vagy akár a svájci számlák (úgy lehet, a két fajta azonos) se menthették meg.

Ha felébredek, tombol a májam, és a sötétben

hallom, ahogy a zöld tetőből kicsap a böhöm kísértetek

tohonya dörgése, mint földünket felszántó, elszabadult vihar,

rám ront a por és az ürülék szaga, és mikor a horda

pusztulása egébe ront, látom

fülei ősöreg legyezőit, látom kampós agyarait;

látom a szemüket! A szemüket! A szemüket!

Ó, ennél többről kell hogy szóljon az élet;

térképeitek alatt más térképek rejlenek.

A csonttemplom most is áll, és én

örömest visszamennék, hogy megkeressem, és leugorhassak én is,

legyen már vége e nyomorult komédiának. Most fordítsa el

birkapofáját, mielőtt én forgatok egyet rajta.

Eh, a valóság mocskos egy hely, nincs benne vallás.

Ide hát azt az italt, a rosseb magába!

Koccintsunk sosem volt elefántokra.

Jimmy Smithnek

SZÁNTÓ JUDIT FORDÍTÁSA

A morál kényes téma. Ha ezt gyerekként nem tudtam volna, rájöttem az egyetemen. A Maine-i Egyetemet látogattam, mivel sikerült felkapaszkodnom szerény ösztöndíjak, kormánykölcsönök és nyári munkák összecsapott anyagi ácsolatára. Tanév közben ételt mértem ki a menzán. A pénz sosem volt elég. Egyedülálló anyám, aki egy Fenyőliget Átképző Központ nevű elmegyógyászati intézményben volt főgondnok, hetenként 12 $-t küldött; ez valamelyest kisegített. Mamám halála után az egyik nővérétől megtudtam, hogy ennyire is csak azért telt neki, mert lemondott a havi kozmetikai kezelésről, és spórolt az ennivalón. Emellett kedden és csütörtökön elbliccelte az ebédet.

Amikor elköltöztem a campusról, és a menza is kiesett, a magam étrendjét néha azzal egészítettem ki, hogy bifszteknek valót vagy becsomagolt hamburgert emeltem el a helyi szupermarketből. Ezt péntekenként kellett elintézni, amikor nagy volt a forgalom. Egyszer egy csirkével is próbálkoztam, de a nyavalyás nem fért be a kabátom alá.

Híre járt, hogy dolgozatokat írok kutyaszorítóba került diákoknak. A szolgáltatásért csökkenő árat számítottam. Ha a diák A-t kapott, tiszteletdíjam 20 $ volt. B osztályzatért 10 $ ütötte a markom. A C döntetlent jelentett: pénz az ablakban. D vagy F jegy ellenében ügyfelemnek ígéret járt: 20 $-t kapnak majd érte. Úgy intéztem, hogy erre sohanapján kerüljön sor, hiszen nem lett volna miből fizetnem. És furfangban nem szűkölködtem. (Kínos felhoznom ezt, de hiába, ez az igazság.) A munkát csak akkor vállaltam, ha a bajban lévő diák fel tudott mutatni legalább egy, önállóan megírt dolgozatot, hogy átvehessem a stílusát. Szerencsére erre az egész műveletre nem szorultam túl gyakran, de ha muszáj volt – mert le voltam égve, és létkérdés volt, hogy legalább napi egy adag burgerre és sült krumplira fussa az egyetemi kulturális központ Medvebarlangjában –, vállaltam.

Később, már harmadéves koromban, kiderült, hogy a lakosság mintegy hat százalékával együtt egy meglehetősen ritka vércsoporthoz, az A negatívhoz tartozom. Bangorban volt egy kórház, amely huszonöt dollárt fizetett egy pint A negatívért. Az én szememben ez bomba üzlet volt. Úgy kéthavonta leharcolt öreg kombimmal Oronóból a 2-es úton odahajtottam (vagy stoppoltam, ha le voltam égve, ami gyakran előfordult), és feltűrtem a pulóverem ujját. Azokban az AIDS előtti időkben sokkal kevesebb volt a papírmunka, és amikor az egy pint összejött, az ember választhatott egy kis pohár narancslé vagy egy bő korty whisky között. Mivel már akkor bimbózó alkoholista voltam, mindig a whiskyt választottam.

Egyszer egy ilyen adakozás után hazatérőben eszembe jutott, hogy ha szajha az, aki pénzért adja el magát, akkor én szajha vagyok. Mint ahogy az is kurválkodás, ha szemeszter végi dolgozatokat írok angol irodalomból és szociológiából. Fővonalbeli metodistának neveltek, vagyis rögeszmésen hittem jóban és rosszban, de mit tegyek: hímringyó lettem, csak a seggem lyuka helyett a véremmel és az íráskészségemmel házalok.

Ez a felismerés olyan morális kérdéseket vetett fel, amelyek a mai napig foglalkoztatnak. A morál gumiszerű fogalom; páratlanul nyújtható, tágítható. Csakhogy az anyag, ha egy bizonyos határon túl nyújtják, elszakad. Mostanság nem árulom, hanem ingyen adományozom a vérem, de már annak idején felmerült bennem, és most is úgy gondolom: megfelelő körülmények között az ember bármit áruba bocsáthat.

Aztán bánhatja egy életen át.

Morál

I

Mihelyt Chad belépett a házba, tudta, valami készül. Nora már otthon volt. Tizenegytől ötig dolgozott hetenként hatszor. Chad általában négyre ért haza az iskolából, és akkor kapott vacsorát, amikor Nora hat körül megjött.

Amikor kiment cigarettázni, az asszony a tűzlépcsőn ült, kezében valami papírosmunkával. Chad a frizsiderre nézett, és látta, hogy a kinyomtatott e-mail eltűnt a mágnes alól, amely csaknem négy hónap óta rögzítette.

– Üdv, haver – szólalt meg Nora. – Gyere ki ide. – Majd kis szünet után: – Hozd a bagódat is, ha muszáj.

Chad már heti egy csomagra csökkentette az adagját, de Nora ettől nem lett elnézőbb a szenvedélye iránt. Részben egészségi szempontok vezérelték, de a kiadás ennél is nagyobb szerepet játszott. Minden szál cigarettával negyven cent füstölög el.

Chad nem szívesen gyújtott rá Nora jelenlétében, még a szabad ég alatt sem, de az esedékes csomagot most kivette az edényszárító alatti fiókból, és zsebre vágta. Az asszony ünnepélyesen komoly arcában volt valami, ami azt sugallta, hogy szüksége lehet rá.

Kimászott az ablakon, és leült a felesége mellé. Nora átöltözött: farmert vett fel, és valamelyik régi blúzát, vagyis egy ideje már otthon van. Nos, a helyzet egyre furcsább.

Egy ideig szótlanul bámultak ki a nagyváros osztályrészükül jutott darabkájára. Chad megcsókolta az asszonyt, aki szórakozottan elmosolyodott. Az ügynök e-mailje volt a kezében, meg a dosszié, amelyre VÖRÖS ÉS FEKETE volt írva, csupa nyomtatott nagybetűvel. Ez Chad kis vicce volt, ha nem is valami falrengető. A dossziéban pénzügyeiket tárolták – banki és hitelkártya-elszámolásaikat, közműszámláikat, biztosítási prémiumaikat –, és a legalsó sor nem fekete volt, hanem vörös. Chad úgy vélte: manapság ez a jellemző Amerikára. Két évvel ezelőtt még gyereket terveztek. Újabban ez nem került szóba. Most az volt a téma, hogyan lábaljanak ki a válságból, és erősödjenek meg legalább annyira, hogy a várost elhagyva nem csahol a sarkukban egy falka hitelező. Fel Északra, Új-Angliába… De ez még korai. Itt legalább mindkettőjüknek van állása.

– Milyen volt az iskola? – kérdezte Nora.

– Kellemes.

Igazából az állás főnyeremény volt. De ha majd Anita Biderman visszajön a szülési szabadságról… ki tudja? Valószínűleg senki sem nyújt át tálcán egy újabb állást a 321. állami iskolában. Chad előkelő posztot foglalt el a helyettesek rangsorában, de ha a főállások mind be vannak töltve, ez szinte semmit sem jelent.

– Korán hazaértél – jegyezte meg. – Csak nem halt meg a jó Winnie?

Az asszony szemlátomást meghökkent, aztán újra elmosolyodott. De tíz év óta éltek együtt, az utolsó hatban már mint férj és feleség, úgyhogy Chadnek már ez a mosoly is ismerős volt. Nem sok jót ígért.

– Nora…?

– Korán hazaküldött. Gondolkodni. Bőven van min. Merthogy… – És megrázta a fejét.

Chad megfogta a vállát, hogy maga felé fordítsa.

– Merthogy micsoda? Winnie-vel minden rendben?

– Jó kérdés. Jaj, gyújts már rá. Kigyúlt a szabad jelzés.

– Mondd meg, miről van szó.

Két évvel ezelőtt a Kongresszusi Emlékkórházban Norának „átszervezés” címén felmondtak. A Chad és Nora-cég szerencséjére az asszony a talpára esett. A házi gondozói munka megszerzése komoly teljesítmény volt: egyetlen páciens, agyvérzésből lábadozó nyugdíjas lelkész, heti harminchat óra, nagyon tisztességes fizetés – jócskán több, mint amennyit a férfi hazahozott. A két jövedelemből már-már meg is lehetett élni. Legalábbis amíg Anita Biderman vissza nem jön.

– Először erről beszéljünk. – Az asszony a magasba tartotta az ügynök e-mailjét. – Mennyire vagy biztos a dologban?

– Miben? Abban, hogy el tudom végezni a munkát? Egyértelműen. Majdnem teljesen. Úgy értem, ha elég időt kapok rá. Ami a többit illeti… – Chad vállat vont. – Ott áll, fehéren-feketén. Garancia nincs.

A város iskoláiban ez idő szerint befagyott a munkaerő-felvétel; másban, mint a helyettesítésben Chad nem is reménykedhetett. Rajta volt a rendszer minden listáján, de a közeljövőben nem kínáltak semmiféle negyedik vagy ötödik osztályos, teljes munkaidőre szóló tanári állást. Ám még ha adódna is ilyen lehetőség, a kereset akkor sem lenne sokkal több – legfeljebb kiszámíthatóbb. Mint helyettes, néha heteken át malmozott.

Két évvel ezelőtt a munkanélküliség három hónapig tartott, és csaknem ráment a lakásuk. Ekkor kezdődött a gond a hitelkártyákkal.

Chad merő kétségbeesésből és hogy elüsse az üres órákat, amikor Nora Winston tiszteletest ápolja, nekifogott egy könyvnek, amelynek a következő címet adta: Hogyan lakassuk jól az állatokat: Négy iskolában voltam helyettes tanerő. A fogalmazás nem ment könnyen, sőt néhanapján egyáltalán nem ment, de mire behívták a Megváltóról elnevezett iskolába, hogy másodikosokat oktasson (Mr. Cardelli a lábát törte egy autóbalesetben), mégis összehozott három fejezetet. Nora zavart mosollyal fogadta az oldalakat. Nincs nő, aki szívesen tudatná élete párjával, hogy csak az idejét vesztegette.

Csakhogy ez nem volt igaz. A helyettes tanító életét bemutató történetek aranyosak voltak, mulatságosak és gyakran megindítóak – sokkal érdekesebbek, mint bármi, amit vacsora közben vagy a hitvesi ágyban a férfitól hallott.

Az ügynökségekhez küldött puhatolózó levelekre nem jött válasz. Néhány ügynökben volt annyi udvariasság, hogy kifizessék egy „sajnálom, de jelenleg el vagyok látva ajánlatokkal”-szerű közhellyel. Chad végül talált valakit, aki legalább belenézett a nyolcvan oldalba, amelyet kisajtolt elaggott és lesántult Dell laptopjából.

Az ügynök neve cirkuszosan csengett: Edward Ringlingnek hívták. Chad küldeményét nyugtázó válasza dicséretben dús volt, ígéretben annál szűkösebb. „Az elkészült rész és a folytatás vázlata alapján talán sikerül Önnek szerződést kiharcolnom – írta volt Ringling –, de az igencsak sovány szerződés lenne, alighanem sokkal szűkösebb, mint amennyit jelenleg tanítóként keres, és anyagi helyzete végül csak tovább romlana. Tudom, hogy ez őrület, de ilyen beteges jelenleg a piac.

Azt javaslom, írjon meg hét vagy nyolc további fejezetet, sőt esetleg írja meg az egész könyvet. Akkor talán elvihetem egy árverésre, hátha sokkal jobb ajánlatot szerzek Önnek.”

Értelmes javaslat, gondolta Chad, ha az ember az irodalom világát egy összkomfortos manhattani irodából nézi. De már kevésbé értelmes, ha valaki külvárosról külvárosra szökdécselve emitt egy hetet, amott három napot tanít, hogy lépést tartson a számláival. Ringling levelét májusban kapta meg. Most szeptemberben járnak, és bár a nyár viszonylag eredményes volt (Isten tartsa meg a bukott diákokat, gondolta néha), a kézirat egyetlen oldallal sem gyarapodott. Nem lustaságról volt szó; a tanítás, még ha csak alkalmi volt is, mintha kocsiközi kábellel béklyózta volna le az agy valamelyik kritikus ideggócát. Jó dolog, hogy a gyerkőcök még így is energiát meríthetnek belőle, de több aztán neki se marad. Estéről estére legföljebb annyi alkotóerőt tudott kicsiholni magából, hogy elolvasson néhány fejezetet a legújabb Linwood Barclay-bestsellerből.

Ez még változhat, ha további két-három hónapig nem jut munkához… csakhogy ha még hónapokig tengődnek a felesége fizetéséből, valóban tönkremennek. Nem szólva arról, hogy a szorongás nem hat jótékonyan az irodalmi alkotókedvre.

– Mennyi idő alatt tudnád befejezni? – kérdezte Nora. – Mármint ha teljes munkaidőben dolgozol rajta?

A férfi elővette a cigarettát, és rágyújtott. Erős késztetést érzett, hogy hurráoptimista választ adjon, de legyőzte. Sejtelme sem volt, mi zajlik az asszonyban, de őszinte választ érdemel.

– Legalább nyolc hónap kell hozzá; de valószínűbb, hogy egy év.

– És szerinted mennyi pénzt hozhat, ha Mr. Ringling árverésére sokan elmennek?

Ringling nem említett számokat, Chad azonban elvégezte a házi feladatát.

– Úgy gondolom, az előleg olyan százezer körül járhat.

Vermontban új életet kezdenek – ez volt a haditerv. Erről beszélgettek az ágyban. Egy kisvárosban, talán odafenn az „Északnyugati Királyság” nevű zugban. Nora elcsíphetne egy állást a helyi kórházban vagy újabb privát beteget találna; ő maga esetleg kifoghat egy főállású tanári státust. Netán újabb könyvbe kezdhet.

– Áruld már el, Nora, miről van szó.

– Nem merem elmondani – de azért elmondom. Elmondom, akármilyen őrültség, mert az összeg, amit Winnie említett, meghaladja a százezret. Még valami: nem kell feladnom az állásomat. Azt mondta, bárhogy döntünk, megtarthatom, és nekünk kell az az állás.

Chad az ablakpárkány alá dugott alumínium hamutartóért nyúlt, és elnyomta benne a csikket, majd megfogta az asszony kezét.

– Mondj el mindent…

Az elkövetkezőket csodálkozva hallgatta végig, de nem tamáskodott. Homályosan nem bánta volna, ha kétségei támadnak, de valójában mindent elhitt.

Ha Norát korábban megkérdezik, azt mondta volna, hogy nem sokat tud George Winston tiszteletesről, az pedig őróla jóformán semmit. Most, betege ajánlatának fényében rájött, hogy valójában elég sokat elárult. Például kettőjük anyagi zsákutcájáról. Vagy az esélyről, hogy Chad könyve kiránthatja őket a pácból.

És mit tudott voltaképpen Winnie-ről? Hogy megrögzött agglegény, aki három évvel ezelőtt ment nyugdíjba a Park lejtőn álló Második Presbiteriánus Templomból (ahol a templomi hirdetőtábla még mindig emeritus lelkipásztorként tartotta nyilván), és nemrég agyvérzést szenvedett, amely részleges jobb oldali bénulást okozott. Nora ezen a ponton lépett az életébe.

Újabban már ki tudott menni a fürdőszobába (és jó napjain a verandán álló hintaszékét is elérte), egy plasztik lábmerevítő segítségével, amitől a térde nem csuklott össze. És ismét érthető lett a beszéde, habár néha, ahogy Nora mondta, „még elaludt a nyelve”. Az asszonynak voltak korábbi tapasztalatai agyvérzést szenvedett betegek körül (végül ennek köszönhetően kapta meg az állást), és nagyra értékelte a Winnie-nél észlelt gyors javulást.

Mielőtt munkaadója megtette volna felháborító ajánlatát, Norának meg se fordult a fejében, hogy igencsak jómódú lehet – habár a ház, amelyben élt, nyomra vezethette volna. Ha egyáltalán gondol valamit, azt feltételezte volna, hogy a ház a parókia adománya, mint ahogy az ő alkalmazását is bizonyára a parókia fedezi.

Munkakörét a múlt században „gyakorlati ellátásnak” nevezték. Elvégezte ápolónői feladatait, vagyis beadta a beteg gyógyszereit, és ellenőrizte a vérnyomását, de ezen túlmenően fizioterápiát is alkalmazott; értett a beszédterápiához, a masszázshoz, és alkalmanként – ha a tiszteletes levelezni akart – titkárnői szerepet is vállalt. Elintézte Winnie házon kívüli ügyeit, és néha fel is olvasott neki. Ha Mrs. Granger nem jött el, a kisebb házvezetőnői teendőktől sem idegenkedett. Ilyenkor szendvicseket vagy omlettet készített ebédre, és feltételezte, hogy a lelkész ebéd közben faggatta ki élete részleteiről, méghozzá olyan óvatosan és lazán, hogy Nora nem is sejtette, miben sántikál.

– Egyvalamire emlékszem – mesélte Chadnek –, arra is csak azért, mert ma történt: elmondtam, hogy nem élünk mélyszegénységben, még csak nem is nélkülözünk… engem csak az tört le, hogy ettől félünk.

Chad elmosolyodott.

– Mind a ketten le vagyunk törve.

Aznap délelőtt Winnie nem kért sem a szivacsos lemosásból, sem a masszázsból. Ehelyett megkérte Norát, hogy adja rá a gyógymerevítőt, és vezesse be a dolgozószobájába, ami viszonylag hosszabb út volt, mint elhelyezkedni a verandán álló hintaszékben. Bár célba ért, de mire az íróasztal mögötti székbe roskadt, lihegett, és vörösre gyúlt az arca. Nora hozott neki egy pohár narancslevet, kivárva, hogy levegőhöz jusson. Mire visszajött, az öregúr már egy hajtásra megitta a dzsúsz felét.

– Köszönöm, Nora. És most beszélni szeretnék magával. Nagyon komolyan.

Bizonyára feltűnt neki Nora szorongása, mert elmosolyodott, és legyintett.

– Nem a munkájáról van szó. Azt mindenképpen megtarthatja – mármint ha akarja. Ha nem, olyan bizonyítványt kap, amit nem lehet felülütni.

Ez szép tőle, de hát ebben a munkakörben elég csekély a kereslet.

– Vigyázzon, Winnie, egyre idegesebb leszek – mondta.

– Mit szólna, Nora, ha kétszázezer dollár ütné a markát?

Az asszony rámeredt. Kétfelől tudós könyvekkel megrakott magas polcok néztek le rá komoran. Az utca zajai csak tompítva hatoltak be. Lehettek volna akár egy másik országban is. Ahol nagyobb a nyugalom, mint Brooklynban.

– Ha azt hiszi, szexről van szó, megnyugtatom: semmi ilyesmiről. Legalábbis nem hinném. Ha az ember a felszín alá pillant, és olvasta Freudot, minden szokatlan gesztusra rá lehet fogni, hogy szexuális alapja van. Magam sem tudom. Utoljára a szemináriumban foglalkoztam Freuddal, és akkor is csak futólag. Freud sértette az érzékenységemet. Szerinte aki mélységet olvas az emberi természetbe, illúzióba ringatja magát. Mintha azt mondaná: Amit artézi kútnak hiszel, valójában pocsolya. Legyen szabad ellentmondanom. Az emberi természetnek nincsen alja. Olyan mély és titokzatos, mint Isten szelleme.

Nora felállt.

– Teljes tisztelettel jegyzem meg, hogy valószínűleg nem hiszek Istenben. És azt is kétlem, hogy hallani szeretném az ajánlatát.

– De ha nem hallgatja meg, nem fogja tudni, miről van szó, és örökké furdalni fogja a kíváncsiság.

Nora csak állt, nézte a lelkészt, és nem tudta, mit mondjon vagy mit tegyen. Közben arra gondolt: ez az íróasztal ezrekbe kerülhetett. Most először gondolt munkaadójára a pénz vonatkozásában.

– Kétszázezret ajánlok készpénzben. Rendezhetik belőle az összes kifizetetlen számlát, a férje befejezheti a könyvét, talán új életet is kezdhetnek belőle… hol is? Vermontban?

– Igen, Vermontban. – És arra gondolt: Ha ezt is tudta, sokkal jobban odafigyelt, mint én.

– Az adóhatóságot sem kell beavatni. – A lelkésznek hosszú arca volt és gyapjas ősz haja. A mai napig Nora mindig birkaképűnek látta. – A készpénznek megvannak a maga előnyei. Ha lassan csorgatják a számlákba, nem okoz semmi gondot. Amellett, ha a férje könyvét megveszik, és berendezkedtek Új-Angliában, találkoznunk se kell többé. – Kis csend után folytatta: – Habár, ha nem akar nálam maradni, a következő ápolónőm biztosan feleolyan hozzáértő se lesz, mint amilyennek maga bizonyult. Nagyon kérem, üljön le, mert görcsöt kap a nyakam.

Nora engedelmeskedett. A kétszázezer dollár készpénz gondolata marasztalta a szobában. Szinte kézzelfoghatón látta maga előtt a kipárnázott barna borítékba tömött bankjegyeket. Ennyi pénz talán el se férne egy borítékban…

Alighanem a címletektől függne, gondolta.

– Engedje meg, hogy kibeszéljem magam – mondta a lelkész. – Eddig ugye nem sokat szónokoltam. Többnyire csak magát hallgattam. Most maga hallgasson meg engem, Nora. Megteszi?

– Hát jó. – Kíváncsi volt; úgy vélte, mindenki az volna a helyében. – Kit kellene megölnöm?

Ezt viccnek szánta, de mihelyt kimondta, megijedt, hogy talán ez az igazság. Mert egyáltalán nem hangzott viccesen. Mint ahogy a megnyúlt birkaképben a lelkész szeme is birkaszemnek látszott.

Winnie nevetésétől megkönnyebbült.

– Szó sincs gyilkosságról, kedvesem – jelentette ki. – Ilyen messzire nem kell mennünk.

És ezután megeredt a nyelve, ahogy addig még soha. Valószínűleg más előtt sem.

– Jómódú Long Island-i házban nőttem fel – az apám szerencsés kézzel tőzsdézett. Vallásos család voltunk, és amikor közöltem a szüleimmel, hogy elhivatottságot érzek a lelkészi pályára, senki se pufogott, és nem hivatkozott a családi üzletre. Ellenkezőleg, el voltak ragadtatva. Különösen az édesanyám. Azt hiszem, a legtöbb anya boldog, ha a fia elhivatottságot érez valamilyen pályára.

Egy New York állam északi részén lévő szemináriumba iratkoztam be, és miután elvégeztem, egy idahói templomba osztottak be segédlelkésznek. Semmiben nem szenvedtem hiányt. A presbiteriánusok nem tesznek szegénységi fogadalmat, és a szüleim gondoskodtak róla, hogy ne is ennek szellemében kelljen élnem. Apám mindössze öt évvel élte túl anyámat, és amikor ő is elhunyt, rengeteg pénzt örököltem, nagyrészt kötvényekben és megbízható részvényekben. Az azóta eltelt években ennek egy csekélyebb százalékát, alkalmanként szerény tételekben, készpénzre váltottam. Nem azért, hogy legyen dugipénzem, mert erre soha nem szorultam rá, inkább előre nem látott helyzetekre. Egy manhattani széf páncéldobozában tartom. Nos, ezt a készpénzt ajánlom fel magának, Nora. Inkább a kétszáznegyvenezerhez van közel, de ugye megegyezhetünk benne, hogy egy dollár ide vagy oda már nem számít kettőnk között?

Mielőtt Brooklynba és a Második Presbibe visszatértem volna, csavarogtam néhány évig a hátországban. Miután öt évig segédlelkészkedtem, vezető lelkész lettem, és makulátlanul töltöttem be ezt a hivatalt, egészen 2006-ig. Életem – és ezt büszkeség és szégyenkezés nélkül jelentem ki – a feltűnésmentes, átlagos szolgálat jegyében telt. Hivatalom élén irányítottam a szegények megsegítését távoli országokban és ebben a közösségben egyaránt. Az Anonim Alkoholisták nappali klubja az én ötletem volt, és ezzel szenvedélybetegek és alkoholisták százainak nyújtottunk segítséget. Vigasztaltam a betegeket, és eltemettem a halottakat. Derűsebb feladataim között megeskettem vagy ezer párt, ösztöndíjat alapítottam, amelynek révén sok szegény sorsú fiú és lány előtt nyílt meg az egyetem. Az egyik ösztöndíjas lányunk 1999-ben elnyerte a Nemzeti Könyvdíjat.

Csak egyet sajnálok: e hosszú évek során egyetlen olyan bűnt se követtem el, amelytől egy életen át óvtam mindenkori nyájamat. Nem vagyok buja természet, és mivel soha nem voltam nős, házasságtörésre alkalmam se volt. Falánk vagy kapzsi se vagyok, és bár szeretem a finomságokat és a szép dolgokat, soha nem voltam mohó vagy sóvár. Miért is lettem volna, amikor az apám tizenötmillió dollárt hagyott rám? Keményen dolgoztam, kedélyem kiegyensúlyozott volt, nem irigyeltem senkit – kivéve talán Teréz anyát –, és nem kérkedtem se javaimmal, se pozíciómmal.

Nem állítom, hogy bűn nélkül való vagyok. Szó sincs ilyesmiről. Azok, akik elmondhatják magukról (és bizonyára vannak jó néhányan), hogy soha nem vétkeztek, sem szavakkal, sem tettekkel, ugyebár aligha állíthatják, hogy gondolatban se követtek el bűnt. Az egyház mindenkinek biztosít kibúvót. Az embereket a mennyországgal kecsegtetjük, aztán tudatjuk velük, hogy a segítségünk nélkül nem juthatnak oda, mivel senki sem bűntelen, és a bűn zsoldja a halál.

Olybá tűnhet, hogy ezek egy hitetlen szavai, de tekintettel a neveltetésemre, a hitetlenség nálam éppoly kevéssé valószínű, mint a levitáció képessége. Mindazonáltal tisztában vagyok a javasolt üzlet gyanús hangzásával, és tudom, milyen lélektani trükkökkel élnek a hívők, hogy a hitből pénzt fakasszanak. A pápa se Istentől kapta a tiaráját; férfiaktól és nőktől zsarolták ki a pénzt teológiai érvekkel.

Látom, fészkelődik, tehát a tárgyra térek. Mielőtt meghalok, szeretnék elkövetni valami súlyosabb bűnt. Nem gondolatban vagy szóban – hanem ténylegesen. Ez már a szélütésem előtt is nyomasztott, méghozzá egyre inkább, de lázas hóbortnak képzeltem, amely majd elmúlik. Most már látom, hogy nem fog elmúlni, mert az elmúlt három évben mind erősebben foglalkoztat a szándék. Csak azon töprengtem: mekkora bűnt követhet el egy tolószékhez szögezett öregember? Igazán komoly dologba nem vághatja a fejszéjét, legalábbis anélkül, hogy lefülelnék, és ehhez vajmi kevés kedvem lenne. Az olyan súlyos ügyek, mint a bűn és a bűnbocsánat csak az emberre és Istenre tartoznak.

Ahogy hallgattam, amit anyagi helyzetükről és a férje könyvéről mesél, felötlött bennem, hogy meghatalmazás által is vétkezhetnék. Sőt ha a bűntársammá teszem, még meg is duplázhatnám a bűnből rám eső fejadagot.

– A rosszakaratban hiszek, Winnie – szólalt meg az asszony kiszáradt szájjal –, de a bűnben nem.

A lelkész mosolygott. Jóindulatú mosoly volt, mégsem kellemes: farkasfogak a birkaszájban.

– Semmi baj. Fő, hogy a bűn higgyen magában.

– Értem, hogy maga így gondolja… de miért? Hiszen ez perverzió!

A mosoly immár fülig húzódott.

– Eltalálta! Éppen ezért! Tudni akarom, milyen az, ha olyasmit követek el, ami merőben ellentétes a természetemmel. Azt akarom, hogy bűnbocsánatra szoruljak, és nem is csak azért, amit tettem. Tudja-e, Nora, mi növeli duplájára a bűnt?

– Nem. Nem járok templomba.

– Az, ha a bűnös azzal biztatja magát: Megteszem, mert tudom, hogy utána bűnbocsánatért imádkozhatom. Ha azzal nyugtatja magát, hogy a kecske is jóllakik, és a káposzta is megmarad. Tudni akarom, milyen elsüllyedni a bűnben. Nem fetrengeni akarok benne, hanem elsüllyedni.

– Úgy, hogy engem is magával rántson! – vetette oda Nora őszinte felháborodással.

– Csakhogy maga nem hisz a bűnben, Nora. Éppen most mondta. A maga nézőpontjából csak annyit akarok, hogy egy kicsit bepiszkolódjon. És esetleg kockáztassa, hogy lecsukják, ámbár ez a kockázat szinte elenyésző. És éppen ezért fizetek magának kétszázezer dollárt. Sőt annál valamivel még többet is.

Az asszony úgy érezte, arca és keze elzsibbadt, mintha hosszan gyalogolt volna a hidegben. Természetesen nemet fog mondani. Kilép ebből a házból, hogy friss levegőt szívjon. Nem mond fel, legalábbis nem most rögtön, mert az állásra szüksége van, de most elmegy innen. És ha a lelkész bocsátja el, amiért munkaidő alatt eltávozott, hát legyen úgy. De addig még hallani akarja a folytatást. Azt, hogy kísértésbe esett, nem akarta bevallani magának – de miért ne ismerné el, hogy kíváncsi a mese végére?

– Tulajdonképpen mit akar tőlem?

Chad újabb cigarettára gyújtott. Nora ujjai megmozdultak.

– Adj egy slukkot.

– Norrie, öt éve, hogy nem gyúj…

– Azt mondtam, adj egy slukkot.

Chad odaadta a cigarettát. Az asszony mélyen megszívta, majd felköhögte a füstöt. Aztán mindent elmondott.

Aznap éjjel Nora sokáig, egészen hajnalig fenn volt, de biztosra vette, hogy a férje alszik. Miért is ne aludna? Hiszen a döntés megszületett. Másnap nemet mond Winnie-nek, és az ügy soha többé nem kerül terítékre. Ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát.

Mégsem lepődött meg különösebben, amikor a férfi odafordult felé, és azt mondta:

– Hiába, nem tudok másra gondolni.

Nora is így volt vele.

– Tudod, megtenném. Kettőnkért. Ha…

Most szembenéztek, egymástól néhány centiméterre. Olyan közel, hogy egymás lélegzetét is megkóstolhatták. Hajnali két óra volt.

Ilyenkor születnek az összeesküvések, gondolta az asszony.

– Ha…?

– Ha nem hinném, hogy nyomot hagy az életünkön. Vannak foltok, amik nem jönnek ki.

– A kérdés eldőlt. A válasz: nem. Te eljátszod Sarah Palint, és közlöd, hogy köszönöd szépen, de a semmibe vezető alaszkai hídból nem kérsz. Majd módját ejtem, hogy a könyvet az ő agyament célprémiuma nélkül is befejezzem.

– Mikor? A következő fizetés nélküli szabadságodon? Ebben nem hiszek.

– Döntöttünk. Egy hibbant öregemberről van szó. Ennyi. – És Chad távolabb hengeredett a feleségétől.

Rájuk borult a csend. Az emeleten Mrs. Reston – akinek fényképével illusztrálni lehetett volna az enciklopédia álmatlanság szócikkét – fel s alá járkált. Valahol, talán a Gowanus negyed legsötétebb mélyén, elbődült egy sziréna.

Negyedóra telt el, mielőtt Chad, csak úgy a semmibe, megszólalt. A kvarcóra 2:17A-t mutatott.

– A pénz pedig merőben bizalom kérdése. És hogyan bízzon meg az ember valakiben, akinek egyetlen életcélja, hogy bűnt kövessen el?

– Én megbízom benne – jelentette ki Nora. – Csak magamban nem bízom. Aludj el szépen, Chad. A téma le van zárva.

– Rendben – válaszolta a férfi. – Világos.

Az óra 2:26A-t mutatott, amikor ismét az asszony szólalt meg.

– Pedig meg lehetne csinálni. Efelől biztos vagyok. Más színre festethetném a hajam. Kalapot viselhetnék. És persze sötét szemüveget. Vagyis napos idő kellene hozzá. És egérútra is szükség lenne.

– Te komolyan azt…

– Ez az, hogy nem tudom! Kétszázezer dollár! Ennyi pénzért majdnem három évig kellene dolgoznom, és miután a kormány meg a bankok kicsipegették a maguk részét, jóformán semmi se maradna. Mi aztán tudjuk, hogy működik ez…

Nora egy ideig hallgatott, és a mennyezetre bámult, amely fölött Mrs. Reston rótta a maga lassú mérföldjeit.

– És a biztosítás! – robbant ki belőle hirtelen. – Tudod, mennyire rúg? Semennyire!

– De hiszen van biztosításunk!

– Jó, akkor majdnem semennyire. Mi van, ha téged elgázol egy kocsi? Vagy ha daganat nőne a petefészkemben?

– A feltételeink megfelelőek.

– Ezt mondja mindenki, de közben mindenki tudja, hogy már az első behajtónál kicsesznek az emberrel! Ha igent mondanánk, biztonságban lennénk. Ez jár az én fejemben. Biz-ton-ság-ban len-nénk!

– Nem gondolod, hogy kétszázezer dollárhoz képest a könyvemtől remélhető anyagi haszon bakfittynek látszik? Miért strapálnám magam?

– Mert ez egyszeri alkalom lenne. És a könyv tiszta maradna.

– Tiszta? Azt hiszed, ettől maradna tiszta? – A férfi közelebb gurult, és szembefordult az asszonnyal. Bizonyos testrésze megkeményedett, vagyis lehet, hogy az ügylet részben szexuális természetű. Legalábbis az ő esetükben.

– Mit gondolsz, kapok még egyszer az életben olyan állást, mint ez a mostani? – Nora dühös volt, bár hogy Chadre-e vagy önmagára, nem tudta volna megmondani. Igaz, ez nem is izgatta. – Decemberben leszek harminchat. Te majd elviszel születésnapi vacsorára, és egy héttel később megjön az igazi ajándék: értesítés, hogy nem fizettük be az autóra felvett kölcsön utolsó részletét.

– Engem hibáztatsz, amiért…

– Nem. Még csak a rendszert se hibáztatom, amely minket és a hozzánk hasonlókat arra kényszerít, hogy a vizet tapossuk. A szemrehányás nem vezet sehová. És úgy van, ahogy Winnie-nek mondtam: én nem hiszek a bűnben. De börtönbe se akarok menni. – Érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe. – És ártani se akarok senkinek. Különösen nem…

– Nem is fogsz.

Chad meg akart fordulni, de az asszony megragadta a vállát.

– Ha megtennénk – ha megtenném – utána soha nem beszélhetünk róla. Egyetlenegyszer se.

– Úgy legyen.

Nora utánanyúlt. Házastársak közt az egyezségeket nem kézszorítással szokták megpecsételni. Ezt mindketten tudták.

Az óra 2:58A-t mutatott, és Chad már szendergett, amikor az asszony ismét megszólalt.

– Ismersz valakit, akinek van videokamerája? Mert azt akarja, hogy…

– Igen. Charlie Greent.

Ezután csend lett; csak Mrs. Reston járkált ide-oda fölöttük. Nora előtt félálomban megjelent egy kép Mrs. Restonról, akinek pizsamanadrágján lépésszámláló fityegett; így rótta türelmesen a mérföldeket, amelyek a hajnaltól elválasztották.

Nora elaludt.

Másnap, Winnie dolgozószobájában.

– Nos? – kérdezte.

Nora mamája soha nem volt templomjáró, Nora azonban minden nyáron részt vett a szünidei bibliatanfolyamon, ahol nagyon jól érezte magát. Sokat játszottak, énekeltek, kivágós meséket hallgattak, amelyek elemeit táblára kellett ragasztani. Az egyik ilyen történet most eszébe jutott, holott évek óta nem is gondolt rá.

– Ugye nem kellene igazán fájdalmat okozni… érti már, az illetőnek… hogy megkapjam a pénzt? – kérdezte. – Ezt nagyon pontosan akarom tudni.

– Nem, de vérnek folynia kell. Hadd fogalmazzak én is pontosan. Azt akarom, hogy használja az öklét, de egy felrepedt száj vagy vérző orr épp megfelelő lesz.

Az egyik bibliatáboros mesében az oktató elhelyezett a fatáblán egy hegyet, utána Jézust meg egy figurát, amelynek szarvai voltak. Az oktató elmesélte, hogy az ördög felvitte Jézust egy hegy tetejére, és megmutatta neki a föld összes városát. Minden, ami ezekben van, a tiéd lehet, mondta. Az összes kincs. Csak az kell hozzá, hogy leborulj, és engem imádj. Jézusnak azonban csak eleje volt, háta nem, ezért azt mondta, Kerülj mögém, Sátán.

– Nos? – tette fel a lelkész újra a kérdést.

– Ez bűn – mondta tűnődve Nora. – Maga bűnt akar elkövetni.

– Bűnt, minden érdektől mentesen. Bűnt, amely tudatosan van megtervezve és végrehajtva. Nem érzi, milyen izgalmas ez?

– Nem én – felelte az asszony, és felnézett a zord könyvespolcokra.

Winnie egy időre elhallgatott, majd harmadszor is feltette a kérdést.

– Nos?

– Ha elcsípnek, akkor is megkapnám a pénzt?

– Amennyiben betartja az egyezség magára háruló részét – és engem természetesen nem kever bele az ügybe –, akkor megkapja. És még ha elfogják is, legrosszabb esetben felfüggesztett büntetést kapna.

– Valamint hatóságilag elrendelt pszichiátriai vizsgálatot – jegyezte meg Nora. – Rá is szorulnék, amiért csak fontolóra is veszem az ajánlatát.

– Ha így folytatják, kedvesem – mondta feddőn a lelkész –, akkor legalábbis házassági tanácsadóra lesz szükségük. Hivatali időmben számos házaspárt láttam el tanácsokkal, és ha nem is mindig az anyagi gondok okozták a válságot, legtöbbször döntő szerepet játszottak. A pénz, a pénz, örökké a pénz.

– Köszönöm, Winnie, hogy megosztja velem a tapasztalatait.

A férfi válasz nélkül hagyta a megjegyzést.

– Énszerintem maga nem normális.

Winnie erre se szólt semmit.

Nora tovább bámult a könyvekre. Legtöbbjük vallási tárgyú volt. Végül visszanézett munkaadójára.

– Ha megcsinálom, és maga kibaszik velem, azt megkeserüli.

A lelkészt nem hozta zavarba gondozónőjének nyelvhasználata.

– Én betartom, amit vállaltam. Efelől biztos lehet.

– Milyen hibátlanul beszél most! Csak ha elfárad, akkor pöszít.

Winnie vállat vont.

– Magának pedig éles lett a füle, amióta mellettem van. Mintha egy új nyelvet tanult volna meg.

Nora ismét a könyveket vette szemügyre. Az egyiknek az volt a címe: A Jó és a Rossz problémája. Egy másiké: A morál alapjai. Ez különösen vastag volt. Az előszobában kitartón ketyegett egy régi Regulator óra. Végül a férfi ismét megszólalt.

– Nos?

– Ha már bűnre vágyik, nem elég magának, hogy ilyen ajánlatot tett nekem? Mind a kettőnket kísértésbe visz, és mind a ketten mérlegeljük a kísértést. Ez nem elég magának?

– Ezzel csak gondolatban és szóban vétkezünk. Az én kíváncsiságomat ennyi nem lakatja jól.

A Regulator ketyegett.

– Ha még egyszer azt kérdi, nos?, fogom magam és elmegyek – jelentette ki az asszony, anélkül, hogy a lelkészre nézett volna.

Az nem mondott nos-t, és egyebet sem. Nora lenézett ölében fészkelődő kezére. Ami a legijesztőbb volt: kíváncsisága még most sem csitult el. Nem az érdekelte, mit akar a férfi, ez a nyúl már kiugrott a bokorból, hanem az, hogy mit akar ő maga.

Nagy sokára felnézett, és válaszolt.

– Pompás – mondta az öregember.

Most, hogy a döntés megszületett, egyikük sem akarta, hogy a cselekvés függőben maradjon; túl nagy árnyékot vetett. A queensi Forest parkot választották. Chad kölcsönkérte Charlie Green videokameráját, és megtanulta, hogyan kell használni. Kétszer is elmentek a parkba (esős időben, amikor kevesen látogatták), és Chad felvette a részletet, amelyet kiválasztottak. Ebben az időszakban sokat szexeltek – ideges, ügyetlenkedő aktusok voltak, amilyet tizenévesek produkálnak a kocsi hátsó ülésén, mindazonáltal nagyon kellemesek, és a szenvedély sem hiányzott belőlük. Nora eközben azt tapasztalta, hogy egyéb szükségletei csökkenőben vannak. Abban a tíz napban, amely beleegyezése és a ráháruló feladat teljesítése közben eltelt, négy kilót fogyott. Chad megjegyezte, hogy lassan felölti hajdani diáklányos külsejét.

Október elején, verőfényes időben, Chad leparkolta öreg Fordjukat a Jewel sugárúton. Nora ott ült mellette vörösre festett, válláig érő hajjal, és hosszú szoknyájában, csúnya, bő, hosszú ujjú tunikában sikerrel „norátlanította” magát. Napszemüveget és Mets-sapkát viselt. Elég nyugodtnak látszott, de amikor Chad meg akarta simogatni, összerezzent és elhúzódott.

– Ne izélj már, Nora…

– Van nálad taxiköltség?

– Van.

– És valami táska a videokamerának?

– Még szép.

– Akkor add ide a kocsikulcsot. Odahaza találkozunk.

– Biztos, hogy tudsz majd vezetni? Merthogy ilyesmire hogyan reagál az ember…

– Kutya bajom se lesz. Add a kulcsokat. Várj itt egy negyed órát. Ha valami félresikerül… vagy csak rossz érzésem van… visszajövök. Ha semmi gond, elindulsz a helyre, amit kinéztünk. Emlékszel rá?

– Már hogyne emlékeznék!

Nora mosolygott; legalábbis látszottak a fogai meg a gödröcskéi.

– A harci szellem oké! – jelentette ki, azzal már el is tűnt.

A negyedóra gyötrelmesen hosszúra nyúlt, Chad azonban végigvárta. Kissrácok bicajoztak el mellette, mind kagylóhéjsisakkal a fejükön. Nők sétáltak arra párosával, sokan bevásárlószatyorral. Látott egy öreg hölgyet, aki nehézkesen kelt át az úttesten, és egy valószerűtlen pillanatra Mrs. Restonnak hitte, de közelről látta, hogy tévedett: a hölgy sokkal idősebb volt Mrs. Restonnál.

Amikor a negyedóra majdnem letelt, eszébe jutott – ezúttal logikusan és tisztán –, hogy véget vethetne ennek az egésznek, ha fogná magát, és elhajtana. Nora a parkban a környezetet figyelné, és nem látná meg. Ő menne vissza a taxival Brooklynba, és hazaérve hálás lenne neki. Azt mondaná: Köszönöm, hogy megmentettél önmagamtól.

És hogy mi lesz aztán? Egy hónapra szabadságolná magát. Nem vállalna helyettesítést. Minden erejét a könyv befejezésére fordítaná. Nem fog a bolhából elefántot csinálni.

Ehelyett kiszállt, és kezében Charlie Green videokamerájával elindult a parkba. A papírtáska, amelybe majd a kamerát teszi, széldzsekije zsebébe volt gyűrve. Háromszor is utánanézett, ég-e a kamera zöld áramjelző fénye. Milyen rémes lenne mindezt végigcsinálni, és utána rájönni, hogy nem kapcsolta be a kütyüt. Vagy a lencsén hagyta a védősapkát.

Ezt is újra ellenőrizte.

Nora a park egyik padján ült. Amikor őt meglátta, hátrasimította haját arca bal oldalából. Ez volt a jel. Elkezdődött.

Az asszony mögött játszótér volt – hinták, libikóka, tolható körhinta, rugókon virgonckodó lovak, meg a többi kellék. Ebben az órában nem sok gyerek játszott. Az anyukák a játszótér túloldalán ültek, csiviteltek, nevettek, nem sokat törődve a srácokkal.

Nora felállt a padról.

Kétszázezer dollár, gondolta Chad, és szeméhez emelte a kamerát. Most, hogy elkezdődött, nyugalom szállta meg.

Úgy kezelte, mint egy profi.

II

A házukhoz visszaérve Chad felszáguldott a lépcsőn. Biztosra vette, hogy Nora még nem lesz otthon. A parkban látta, ahogy teljes gőzzel elvágtat – az anyukák alig vettek róla tudomást, odasereglettek a gyerekhez, egy négy év körüli kisfiúhoz, akit Nora kiszemelt –, de a férfi így sem hitte, hogy már hazaért volna. Arra számított, hogy telefonon értesítik: az asszony a rendőrségen van, ahol összeomlott, és mindent kitálalt, az ő szerepét is beleértve, illetve ami még rosszabb, Winnie szerepét is elárulta, vagyis az egész cirkusznak nem volt semmi értelme.

Chad keze annyira remegett, hogy nem sikerült a kulcsot a zárba illesztenie; az vadul körözött a kulcscím körül, de még csak meg sem közelítette. A férfi éppen lerakta a rútul összegyűrődött papírzacskót, benne a videokamerával, hogy a bal kezével megtámassza a jobb kezét, amikor kinyílt az ajtó.

Norán most levágott szárú farmer és kagylóval díszített póló volt – ezt viselte a hosszú szoknya és a tunika alatt. Úgy tervezték, hogy a kocsiban öltözik át, mielőtt elhajt. Azt mondta, ezt ő villámgyorsan lebonyolítja, és a jelek szerint nem is túlzott.

Chad olyan szorosan ölelte magához, hogy hallani lehetett a puffanást, ahogy az asszony teste az övének ütközik – az ölelés nem sikerült valami romantikusan.

Nora néhány pillanatig tűrte ezt, aztán így szólt:

– Gyere be. Ne ácsorogjunk az előtérben. – Aztán, amikor a külvilágba vezető ajtó becsukódott, így folytatta: – Megcsináltad? Mondd, hogy igen. Már egy fél óra óta itt vagyok, és járkálok fel s alá, mint éjfél körül Mrs. Reston… vagyis Mrs. Reston bespurizva… és tépelődöm, hogy…

– Én is aggódtam. – A férfi hátratolta haját a homlokából; a bőre forró volt, mintha lázas lenne. – Halálra voltam rémülve, Norrie.

Az asszony kitépte kezéből a zacskót, belenézett, majd a férjére meredt. A napszemüvegtől már megszabadult. Kék szeme szinte lángolt.

– Mondd, hogy megcsináltad!

– Aha… Vagyis azt hiszem. Szinte biztos. Még nem néztem meg.

A nő merev pillantása még szenvedélyesebben izzott. Vigyázz, Nor, gondolta Chad, mert a végén tüzet fog a szemgolyód.

– Hát ajánlom, hogy meglegyen. Melegen ajánlom. Amikor éppen nem járkáltam, kinn voltam a vécén. Görcseim vannak… – Az ablakhoz lépett, és kinézett. Chad követte. Attól tartott, az asszony tud valamit, amit ő nem. De csak a szokásos gyalogosok jöttek-mentek az utcán.

Nora visszafordult hozzá, és megragadta a karját. A tenyere jéghideg volt.

– Jól van? Mármint a gyerek? Láttad, hogy semmi baja?

– Él és virul – felelte Chad.

Nora az arcába süvöltött.

– Hazudsz? Nem ajánlom, hogy hazudni merj! Nem volt semmi baja?

– Semmi az égvilágon. Már felállt, mire a mamák odaértek. Bőgött, ahogy a torkán kifért, de én az ő korában rosszabbul jártam, amikor a hinta eltalálta a koponyámat. El kellett mennem az elsősegély-állomásra, ahol öt öltéssel…

– Sokkal erősebben találtam el, mint ahogy akartam. Annyira féltem, hogy ha visszafogom magam… és Winnie ezt észreveszi… nem fog fizetni. És az adrenalin… Úristen! Kész csoda, hogy nem szakítottam le szegény kiskölyök fejét! Miért kellett ezt tennem? – Sírni azonban nem sírt, és megbánás sem látszott rajta. Egyszerűen dühös volt. – Miért engedted?

– Soha nem…

– Biztos vagy benne, hogy nincs baja? Tényleg láttad, ahogy feláll? Mert sokkal erősebben ütöttem meg, mint… – Eltávolodott a férfitól, a falhoz lépett, belevágta a homlokát, majd visszafordult. – Odamentem a játszótérre, és az öklömmel egyszerűen szájon vágtam egy négyéves kisgyereket! Pénzért!

Chadnek mentő ötlete támadt.

– Asszem, rajta van a szalagon. Mármint ahogy feláll. Te is meggyőződhetsz róla.

Nora szinte átrepült a szobán.

– Tedd fel a tévére! Látni akarom!

Chad bekötötte az adaptert, amit Charlie-tól kapott, majd némi piszmogás után lejátszotta a szalagot a tévén. Valóban: mielőtt kikapcsolta volna a kamerát, és elhúzta volna a csíkot, még felvette, ahogy a kissrác feltápászkodik. A gyerek zavarodottnak látszott, és természetesen keservesen sírt, de máskülönben minden jel szerint épségben volt. A szája elég csúnyán vérzett, de az orra csak egészen kicsit. Chad feltételezte, hogy esés közben üthette meg az orrát.

Nem több, mint apró játszótéri baleset, gondolta. Amilyen naponta több ezer fordul elő.

– Na látod? – kérdezte. – Kutyaba…

– Játszd le újra.

Megtette. És amikor az asszony újabb ismétlést kért, majd egy negyediket és ötödiket is, akkor is engedelmeskedett. Közben egyszer felfigyelt rá, hogy Nora már nem nézi, ahogy a gyerek feláll. Egyébként ő sem. Azt nézték, ahogy elesik. Meg az ütést. Ahogy az eszelős, vörös hajú, napszemüveges spinkó szájon vágja. Az, aki váratlanul odalépett, elvégezte, amit akart, majd elpárolgott, mintha szárnyakat csatolt volna az edzőcipőjére.

– Azt hiszem, kivertem az egyik fogát – jegyezte meg a nő.

Chad rántott egyet a vállán.

– A fogtündér örülni fog.

Az ötödik lejátszás után Nora így szólt:

– Kimosom a vörös festéket a hajamból. Undorodom tőle.

– Csak nyugodtan…

– De először vigyél a hálószobába. És ne beszélj róla. Csak csináld.

Azt hajtogatta, hogy legyen durvább; kis híja volt, hogy fel-felhorgadó csípőjével le nem sodorta magáról. De így sem jutott el oda, ahová kívánkozott.

– Üss meg – mondta.

Chad megütötte. Már túl volt a józanság határán.

– Ennél több telik tőled. Üssél, bazdmeg!

A férfi erősebben ütött. Nora alsó ajka felhasadt. Ujjaira kente a vért. Eközben elélvezett.

– Mutassa meg – utasította Winnie. Ez már másnap történt, a lelkész dolgozószobájában.

– Hadd látom a pénzt. – Ez híres sor volt; csak azt felejtette el, honnan.

– Majd ha megnéztem a videót.

A kamera még most is a gyűrött zacskóban volt. Nora kivette, az adapterrel együtt. A dolgozószobában volt egy kis tévé; Nora csatlakoztatta a kábelt, majd megnyomta az indítógombot. Így nézték a park egyik padján ülő Mets-sapkás nőt, aki mögött néhány gyerek játszott. A gyerekek mögött anyák merültek el a mamasóderban: testtekercselés, színdarabok, amelyeket láttak vagy amelyekre jegyük volt, az új kocsi, a következő vakáció sorban terítékre került. Üres blabla.

A nő felállt a padról. A videó lökésszerűen közelített rá. A kép vibrált egy kicsit, aztán helyrerázódott.

Nora ekkor nyomta meg a szünetgombot. Ez Chad ötlete volt, de neki is tetszett. Bízott Winnie-ben, de csak bizonyos határok között.

– Szeretném látni a pénzt.

Winnie kivett egy kulcsot a kardigánja zsebéből, kinyitotta vele íróasztala középső fiókját, majd amikor részlegesen megbénult jobb keze nem akart engedelmeskedni, átváltott a balra.

A várakozással ellentétben nem borítékot vett elő, hanem közepes méretű Federal Express-dobozt. Nora belekukkantott. Kötegelt százasokat látott. Az egyes kötegeket gumipánt fogta össze.

– Itt az egész – mondta a férfi –, megtetézve némi plusszal.

– Rendben van. Akkor nézze meg, mit kap a pénzéért. Csak a gombot kell lenyomnia. Én a konyhában leszek.

– Nem akarja maga is nézni?

– Nem.

– Nora… Úgy látom, magát is érte egy kis baleset. – Szája sarkára mutatott, amely még most is lebiggyedt valamelyest.

Komolyan azt gondolta, hogy a lelkésznek birkaképe van? Milyen naiv volt, milyen rossz megfigyelő! Mellesleg a „farkaspofa” kifejezés sem volt egészen találó. Az igazság a kettő között volt. Mondjuk, kutyapofa. Az a fajta eb, amelyik harap, aztán elinal.

– Nekimentem egy ajtónak.

– Értem.

– Hát jó, akkor nézem én is – mondta Nora, és leült. Ő nyomta le a gombot.

Kétszer is megnézték a videót, teljes csendben. A felvétel nagyjából fél percig tartott. Vagyis egy másodperc nagyjából hatezer-hatszáz dollárt ért. Nora ezt már akkor kiszámította, amikor Chaddel nézték a jelenetet.

A második lejátszás után Winnie megnyomta a leállítógombot. Nora megmutatta, hogyan kell kilőni a kis kazettát.

– Ez a magáé – mondta. – A kamerát vissza kell adni az illetőnek, akitől a férjem kölcsönkérte.

– Értem. – A lelkész szeme ragyogott. Úgy tűnt, valóban megkapta a pénze ellenértékét. – Majd megkérem Mrs. Grangert, vegyen nekem egy ilyen kamerát, hogy a jövőben is láthassam a felvételt. Vagy talán volna kedve ehhez a kis bevásárláshoz?

– Szó sincs róla. Mi végeztünk egymással.

– Nocsak… – De nem látszott meglepettnek. – Rendben van. De ha szabad valamit javasolnom… talán okosabb lenne, ha másik állást vállalna. Nehogy valaki furcsállja, ha ezek a bankjegyek túl élénk iramban kezdenek fogyni. Csak a maga javát tartom szem előtt, kedvesem.

– Efelől semmi kétségem. – Nora kikapcsolta az adaptert, és visszatette a zacskóba a kamera mellé.

– És a maguk helyében nem sietném el a vermonti utazást.

– Nincs szükségem a tanácsára. Piszkosnak érzem magam, és erről maga tehet.

– Ez valószínűleg igaz. De nem fog lebukni, és soha senki nem tudja meg. – Szája jobb széle lebiggyedt, a bal felemelkedett: akár mosolynak is szánhatta, de az eredmény egy kígyózó S vonal lett csőrszerű orra alatt. Beszéde viszont ezen a napon meglepően tiszta volt. Nora elhatározta, hogy ezt nem felejti el, és megpróbálja értelmezni. Mintha az, amit Winnie bűnnek nevezett, terápiás hatásúnak bizonyult volna. – És mondja csak, Nora: hát olyan rossz dolog, ha az ember egy kicsit piszkosnak érzi magát?

Norának fogalma sem volt, mit feleljen erre, de úgy vélte, ez már önmagában is válasz.

– Csak azért kérdezem – folytatta a lelkész –, mert amikor másodszor játszotta le a szalagot, én nem a jelenetet figyeltem, hanem magát.

Az asszony felkapta a zacskót, benne Charlie Green videokamerájával, és az ajtóhoz sietett.

– Kellemes életet kívánok, Winnie. És legközelebb ne csak ápolónőt fogadjon fel, hanem egy igazi terapeutát is. Eleget örökölt az édesapjától, telik mindkettőre. És vigyázzon erre a szalagra. Közös érdekünk.

– Maga felismerhetetlen rajta, kedvesem. De még ha nem így volna is, kit érdekelne? – Vállat vont. – Elvégre nem gyilkosságot vagy nemi erőszakot mutat be.

Nora a küszöbön állt. Távozni akart, de kíváncsi is volt. Még mindig.

– Mondja, Winnie, hogyan fogja ezt lerendezni a jóistenével? Mikorra fogja leimádkozni a bűnét?

A lelkész kuncogott.

– Ha az olyan elvetemült bűnös, mint Simon Péter megalapíthatta a katolikus egyházat, szerintem ezt simán megúszom.

– Igen, de Simon Péter nem tartotta meg a videofelvételt, hogy fagyos téli estéken gyönyörködjön benne.

Ez végre elhallgattatta az öregurat, és mielőtt megtalálta volna a hangját, Nora eltávozott. Aprócska győzelem volt, de ő mohón kapott rajta.

Egy héttel később Winnie felhívta a lakásán, és tudatta, mennyire örülne, ha ismét munkába állna, legalább addig, amíg el nem utaznak Vermontba. Nem vett fel senkit Nora helyébe, és ha van rá esély, hogy az asszony meggondolja magát, ő kitart az ajánlata mellett.

– Hiányzik nekem, Nora…

Nora hallgatott.

A lelkész halkabban folytatta.

– Újra megnézhetnénk azt a szalagot. Nem volna kedve hozzá? Nem szeretné újra megnézni, legalább egyszer?

– Nem – vágta rá az asszony, és megszakította a vonalat. Aztán elindult a konyhába, hogy teát főzzön, de hirtelen gyengeség fogta el. Leült a nappali sarkában, és fejét felhúzott térdei közé hajtotta; így várta, hogy a roham elmúljon. Előbb-utóbb el is múlt.

Hamarosan munkába állt: Mrs. Reston alkalmazta gondozónőnek. Csak heti húsz óráról volt szó, és a fizetést össze sem lehetett hasonlítani azzal, amit Winston tiszteletes alkalmazottjaként keresett, de a pénz már nem játszott olyan fontos szerepet, és a munkahely igazán kényelmesen megközelíthető volt: mindössze egy emeletet kellett megtennie. És ami a fő: Mrs. Reston, aki cukorbajban és enyhe szívpanaszokban szenvedett, csacska, de aranyos teremtés volt. Ennek ellenére előfordult – különösen, amikor néhai férjéről szóló végtelen monológjait adta elő –, hogy Norának viszketett a tenyere: jólesett volna pofon ütni.

Chad nem töröltette a nevét a helyettesek listájáról, de csökkentette az óraszámát. Így nyert hat szabad óráját félretette, hogy a hétvégén tovább dolgozzon a könyvén, és az oldalak kötege szépen gyarapodott.

Egyszer-kétszer feltette magának a kérdést, vajon elérik-e ezek a hétvégi oldalak a videokamerás nap előtt elkészült munka színvonalát, de aztán meggyőzte magát, hogy a kérdés csak azért merült fel benne, mert agyába befészkelte magát – akár a pattogatott kukorica magja két hátsó fog közé – bűn és bűnhődés ósdi, haszontalan fogalma.

Tizenkét nappal a parkban tett séta után kopogtak lakásuk ajtaján. Amikor Nora ajtót nyitott, egy rendőrrel nézett szembe.

– Mit óhajt, biztos úr? – kérdezte.

– Ön Nora Callahan?

Nora agya nyugodtan kezdett dolgozni. Mindent be fogok vallani. És miután a hatóság ellátta a bajomat, elmegyek a kisfiú mamájához, odatartom az arcomat, és azt mondom: „Üssön meg teljes erőből, anyuka. Ezzel mind a kettőnknek nagy szívességet tesz.”

– Igen, Mrs. Callahan vagyok.

– Asszonyom, én a Brooklyni Közkönyvtár Walt Whitman fiókkönyvtárának megbízásából vagyok itt. Négy kikölcsönzött könyv visszaadási határideje két hónappal ezelőtt lejárt, és az egyik közülük komoly értéket képvisel. Ha jól tudom, valamilyen művészettörténeti album; jól mondom? Korlátozott példányszám…

Nora álmélkodva meredt a látogatóra, majd kitört belőle a nevetés.

– Szóval maga könyvtári rendőr?

A férfi megpróbált komoly maradni, de aztán ő is elnevette magát.

– Hát, legalábbis ma az vagyok. Magánál van az a négy könyv?

– Igen, csak teljesen megfeledkeztem róluk. Elkísérne egy hölgyet a könyvtárba, izé… – a névjelzésére pillantott – Abromowitz biztos úr?

– Nagyon szívesen. Csak hozza magával a csekkfüzetét.

– Talán a Visa-kártyámat is elfogadják – jegyezte meg Nora.

A rendőr mosolygott.

– Azt hiszem, ennek nem lesz akadálya.

Aznap éjjel, az ágyban.

– Üssél meg! – Mintha nem szeretkezésre készülne, hanem valamilyen lidérces hazárdjátékra.

– Nem.

Nora feküdt a férjén, így könnyen lenyúlhatott és pofon üthette. Tenyere akkorát csattant, mintha légpuskát sütöttek volna el.

– Azt mondtam, üssél meg! Üss…

Chad gondolkodás nélkül viszonozta a pofont. Nora sírva fakadt, de közben érezte, hogy alatta a férfinak merevedése van. Legfőbb ideje.

– És most kúrjál.

Chad megkúrta. Odakinn megszólalt egy autó riasztója.

Januárban ellátogattak Vermontba. Vonattal mentek. Nagyon szép volt minden, akár egy képeslapon. Montpeliertől úgy húsz kilométerre találtak egy házat, amely mindkettőjüknek tetszett. Csak a harmadik volt, amit megnéztek.

Az ingatlanügynököt Jody Endersnek hívták. Nagyon barátságos teremtés volt, de újra meg újra Nora jobb szemére tévedt a tekintete. Végül Nora, zavart kis nevetéssel, így szólt:

– Megcsúsztam a jégen, amikor taxiba szálltam. Kár, hogy nem látott múlt héten. Úgy néztem ki, mint egy feleségbántalmazási reklám.

– Alig látszik – mondta Jody Enders, majd félénken hozzáfűzte: – Maga nagyon csinos.

Chad átkarolta Nora vállát.

– Én is úgy gondolom.

– Mi a foglalkozása, Mr. Callahan?

– Író vagyok – hangzott a válasz.

A házat leelőlegezték. A szerződésen Nora a SAJÁT FORRÁSBÓL rubrikát pipálta ki. A RÉSZLETEK rubrikába csak annyit írt: Megtakarítás.

Egy februári napon, amikor már csomagoltak a költözéshez, Chad bement Manhattanbe, hogy az Angelikában megnézzen egy filmet, és az ügynökével vacsorázzon. Abromowitz, a rendőr annak idején odaadta Norának a névjegyét; Nora most felhívta. A férfi megjelent, és csakhamar dugtak a nagyjából már üres hálószobában. Kellemes volt, de még jobb lett volna, ha Nora rá tudja venni a rendőrt, hogy üsse. Megkérte rá, de a férfi nem állt kötélnek.

– Miféle bolondos kis hölgy maga? – kérdezte azon a hangon, amellyel az emberek azt fejezik ki: Csak viccelek, de komolyan gondolom.

– Nem tudom – felelte az asszony. – Még csak most ismerkedem magammal.

A költözés napját február 29-ére tűzték ki. Az előző napon – amely, ha nincs szökőév, február utolsó napja lett volna – megszólalt a telefon. Mrs. Granger volt, Winston nyugalmazott lelkipásztor házvezetőnője. Mihelyt Nora felismerte az asszony fojtott hangját, tudta, miért keresi, és első gondolata az volt: Mit műveltél a szalaggal, te disznó?

– A gyászjelentésben a veseműködés zavara áll majd – mondta Mrs. Granger azon a fátyolos hangon, amellyel halálhírt szokás bejelenteni. – De én jártam a fürdőszobájában. Az orvosságosüvegek mind elöl voltak, és túl sok tabletta hiányzott belőlük. Szerintem öngyilkos lett.

– Aligha – mondta Nora, a legnyugodtabb, legmagabiztosabb, legápolónőibb hangján. – Valószínűbb, hogy nem tudta megállapítani, mennyit vett be. Még az is lehet, hogy újabb agyvérzést kapott. Amolyan kisebbet.

– Komolyan így gondolja?

– Feltétlenül – mondta Nora, és vissza kellett fognia magát, hogy meg ne kérdezze: nem látott-e Mrs. Granger valahol egy új videokamerát. A legvalószínűbb, hogy Winnie tévéjébe volt bekötve. De túl feltűnő lenne, ha érdeklődne. Még így is kis híján rászánta magát.

– Ez nagy megkönnyebbülés számomra – jelentette ki Mrs. Granger.

– Örülök – felelte Nora.

Aznap éjjel az ágyban. Az utolsó brooklyni éjszakájukon.

– Abba kell hagynod a szorongást – mondta Chad. – Ha valaki megtalálná azt a szalagot, alighanem meg se nézi. És ha mégis, minimális a lehetőség, hogy veled hozza összefüggésbe. Amellett a srác azóta rég elfelejtette az esetet, és a mamája szintúgy.

– Az anya jelen volt, amikor egy elmebeteg nő letámadta a fiát, és elrohant – jelentette ki Nora. – Hidd el, hogy emlékszik rá.

– Hát, ha te mondod… – Közönyös hangja hallatán az asszony legszívesebben a golyóiba térdelt volna.

– Talán átmehetnék, hogy segítsek Mrs. Grangernek a takarításban…

A férfi úgy nézett rá, mintha megőrült volna.

– Talán nem is bánnám, ha gyanúba fognának – jelentette ki Nora halvány mosollyal. Ő maga izgatónak tartotta ezt a mosolyt.

Chad ránézett, majd odébb gördült.

– Ne, Chad… Maradj.

– Nem – közölte kurtán a férfi.

– Hogy érted azt, hogy nem? Miért?

– Mert tudom, mire gondolnál, ha szeretkeznénk.

Nora megütötte. Elég pontosan találta el a tarkóján.

– Lófaszt se tudsz te.

Chad visszafordult felé, és felemelte az öklét.

– Ne csináld ezt, Nora.

Az asszony odakínálta az arcát.

– Csak bátran – mondta. – Hiszen te is ezt akarod.

A férfi kis híján megtette. Nora látta, ahogy megrándul az arca. Utána azonban leengedte a kezét, ujjai ellazultak.

– Ebből elég volt.

Nora nem szólt semmit, de magában arra gondolt: Ezt te csak hiszed.

Nora ébren feküdt, és a digitális órára pillantott. 1:41A-ig, gondolta. Ez a házasság bajban van. Aztán amikor az 1:41 1:42-re váltott, arra gondolt: Nem, ez így pontatlan. Ennek a házasságnak vége.

A házasság azonban még hét hónapig kitartott.

Nora arra számított, hogy a nagytiszteletű George Winstonnal való kapcsolata igazából soha nem fog véget érni, de amikor nekilátott az új ház formába rázásának (nem egy, hanem két kertet fog berendezni, egy veteményest meg egy virágosat), voltak napok, amikor Winnie még csak eszébe sem jutott. Az ágybeli ütésváltások is elmaradtak. Mondhatni, majdnem teljesen.

Aztán egy áprilisi napon levelezőlapot kapott tőle. Komoly sokk volt. A lap szabványos postai borítékban volt, mivel magán a levlapon fikarcnyi hely sem maradt a címzésre. Több helységet is megjárt, köztük Brooklynt Maine-ben, és két Montpeliert, az egyiket Idahóban, a másikat Indianában. Nora fel sem foghatta, miért nem kapta meg, még mielőtt elhagyták volna New Yorkot, és hogyan érhette utol ennyi bolyongás után. A lapot a lelkész halála előtti napról keltezték; Nora az interneten kereste meg a nekrológját, hogy erről meggyőződjön.

Talán mégis van valami abban a freudi okoskodásban, szólt a szöveg. Hogy van?

Jól, gondolta Nora. Prímán.

Új házuk konyhájában fafűtésű kályha állt. Nora összegyűrte a levlapot, a kályhába dobta, és meggyújtotta. Ez is megvolt.

Chad júliusban befejezte Hogyan lakassuk jól az állatokat című művét; az utolsó ötven oldalt egy kilencnapos ihletroham hozta ki belőle. E-mailek és telefonhívások következtek. Chad azt mondta, Ringling lelkesnek látszik. Ha ez így van, gondolta Nora, úgy lelkesedését elsősorban a telefonhívásokra tartogatta, mert amit ő a két e-mailből kiolvasott, az legjobb esetben sem volt több óvatos optimizmusnál.

Augusztusban Ringling kérésére Chad néhány átírást hajtott végre. A munkának erről a fázisáról nem sokat beszélt; ez arra vallott, hogy nem megy valami jól, de azért derekasan kitartott. Nora minderről alig vett tudomást. Lefoglalta a két kert.

Szeptemberben Chad ragaszkodott hozzá, hogy New Yorkba utazzon, és fel-alá járkált Ringling irodájában, mialatt az ügynök sorra felhívta mind a hét kiadót, ahová a kéziratot elküldte; hátha akadnak majd, akiket érdekelne a szerzővel való megismerkedés. Nora azt fontolgatta, hogy benéz egy montpelieri bárba és felcsíp valakit – elmehetnének egy olcsó motelba –, de letett róla. Túl nagy strapa lett volna túl kevés nyereségért. Inkább a kertjében dolgozott.

Szerencséje volt, ugyanis Chad még aznap este hazarepült, ahelyett hogy az éjszakát, ahogy tervezte, New Yorkban töltötte volna. Részeg volt, és boldognak vallotta magát. Kézfogással megegyeztek a könyvről egy jó nevű kiadóval. A nevét is megmondta. Nora még nem hallott róla.

– Mennyi? – kérdezte.

– Nem az az érdekes, cuncimókus. – A szavak kásásan ragadtak egymáshoz, és cuncimókus-nak a férfi csak akkor nevezte, ha részeg volt. – Nagyon tetszik nekik a könyv, és ez az, ami számít. – Ammiszammit. Nora rájött, hogy ha Chad berúgott, úgy beszél, mint Winnie az agyvérzést követő első hónapokban.

– Mégis mennyi?

– Negyvenezer dolcsi.

Az asszony felnevetett.

– Alighanem ennyit kerestem, mialatt a padtól a játszótérig értem. Kiszámítottam, mikor először néztük meg a jelenetet…

Nem számított az ütésre, és igazából nem is érezte. Valami nagyot kattant a fejében – ennyi volt az egész. Utána feküdt a konyha padlóján, és a száján át kapkodta a levegőt. Muszáj volt a száján át lélegezni. A férfi eltörte az orrát.

– Te ronda dög! – mondta Chad, és elsírta magát.

Nora felült. A konyha mintha széles, pityókos kört írt volna le körülötte, mielőtt magához tért. Vér csöpögött a linóleumra. Nora csodálkozott, szenvedett, mulatott, szégyellte magát, és nevethetnékje volt.

Hát ez tényleg nem volt a programomban, gondolta.

– Nagyon helyes, fogd csak rám az egészet – mondta. A hangja bizonytalanul sípolt. – Fogd rám, és bőgd ki azt a két bamba kis szemed.

Chad félrebillentette a fejét, mintha nem hallotta volna, amit mond – vagy nem tudná elhinni. Aztán hátralendítette ökölbe szorult kezét.

Nora felemelte az arcát, amelyből kimeredt az elgörbült orr. Az állán kis szakállba gyűlt a vér.

– Csak folytasd – mondta. – Úgyis ez az egyetlen, amihez úgy-ahogy még te is értesz.

– Hány férfival háltál azóta az éjszaka óta? Hadd hallom.

– Hálni eggyel se háltam. Dugtam egy tucattal. – Ez nem volt igaz. Nem volt más, csak a zsernyák meg egy villanyszerelő, aki Chad távollétében járt náluk. – Na, gyűrkőzz, Hemingway papa.

A férfi azonban ütés helyett kinyújtóztatta ujjait, és leengedte karját.

– A könyv remekül sikerült volna, ha te nem teszed tönkre. – Megrázta a fejét, mintha ki akarná tisztítani. – Ez így nem egészen pontos, de te tudod, hogy értem.

– Részeg vagy.

– Elhagylak, és írok egy másikat. Egy jobbat.

– Majd ha a nagymamának kereke lesz.

– Csak várd ki a sorát – mondta a férfi sírós-gyerekesen, mint egy kisfiú, aki alulmaradt egy iskolai bunyóban. – Várj, és meglátod.

– Részeg vagy. Menj, feküdj le.

– Te gonosz dög.

Miután kiadta magából a mérget, leszegett fejjel elcsoszogott az ágyba. Még járni is úgy járt, mint Winnie, miután megütötte a guta.

Nora gondolkodott, elmenjen-e az ambulanciára az orra miatt, de túl fáradt volt hozzá, hogy kieszeljen egy hihetően hangzó sztorit. Szíve – ápolónői szíve – mélyén tudta, hogy ilyen sztori nem létezik. Akármilyen jó volna, átlátnának a szitán. Ha a dolgok idáig fajulnak, az egészségügyisek előtt nincs titok.

Vattát tömött az orrába, bevett két Tylenolt kodeinnel, majd kiment és gyomlált a kertjében, amíg rá nem sötétedett. Amikor visszament a házba, Chad már javában horkolt. Nadrágban volt, az ingét levette. Valahogy nem látszott normálisnak. Norának sírhatnékja támadt, de tartotta magát.

A férfi elhagyta, és visszament New Yorkba. Néha küldött egy e-mailt, és Nora néha válaszolt. Chad nem jelentett be igényt a megmaradt pénz felére, és ez örvendetes volt, mert Nora nem teljesítette volna a kérést. Ő megdolgozott azért a pénzért, és most is dolgozott vele: apránként befizette a bankba, törlesztette a ház árát. Chad az e-mailekben beszámolt róla, hogy ismét helyettesít, hétvégeken pedig ír. Nora az előbbit elhitte, az utóbbiban kételkedett. Az e-mailek hangvétele erőtlen, kiüresedett volt; úgy sejlett, Chadnek nem sok tartalékja marad, ha íráshoz lát. Az asszony különben mindig is úgy gondolta, jellegzetesen egykönyves szerző.

A válást egymaga intézte. Az interneten minden szükséges tudnivalót megtalált. Bizonyos papírokat Chadnek is alá kellett írni; a férfi nem tiltakozott. A papírok minden személyes üzenet vagy megjegyzés nélkül aláírva visszaérkeztek.

A következő nyár jól sikerült. Nora teljes munkaidőben dolgozott a helyi kórházban, és a kertje szertelenül buján virult. Egyszer egy antikváriumban böngészve kezébe került egy könyv, amelyet Winnie dolgozószobájában is látott: A morál alapjai. Elég megviselt példány volt, és két dollár plusz áfáért hazavihette.

A nyár hátralevő heteire és az ősz nagy részére volt szükség, hogy az utolsó betűig elolvassa. A végén azonban csalódást érzett. A könyvben kevés vagy inkább semmi sem volt, amit már ne tudott volna.

Jim Sprouse-nak

SZÁNTÓ JUDIT FORDÍTÁSA

Nézetem szerint a legtöbb ember, ahogy idősödik, egyre többet tűnődik azon, hogy mi lesz ezután, és mivel én most hatvanas éveim végét taposom, ebben az ügyben magam is illetékes vagyok. Több novellám és legalább egy regényem (Újjászületés) vetette fel a kérdést. Nem mondhatom, hogy „erről szóltak volna”, mert akkor valamilyen következtetésre kellett volna jutniuk, márpedig erre ugye egyikünk sem képes. Létezik persze a hit is (meg a mennyország valódiságát erősítgető könyvek egész áradata), de a hit, meghatározásánál fogva olyan meggyőződés, amelyet nem támaszt alá bizonyíték.

Ha a kérdést a lényegére egyszerűsítjük, csupán két választás marad: vagy van Valami, vagy nincs Semmi. Az utóbbi esetben az ügy le van zárva. Az előbbi esetben milliónyi lehetőség vetődik fel; ezek közül a túlvilági slágerfesztiválon a menny, a pokol, a purgatórium és a reinkarnáció a legnépszerűbb. Az is lehet, hogy az ember azt kapja, amire mindig számított. Az agy talán el van látva egy mélyen beágyazott záróprogrammal, amely éppen akkor kezd peregni, amikor minden egyéb leáll, és mi felkészülünk, hogy elcsípjük az utolsó vonatot. Úgy látom, a halálközeli élményekről szóló beszámolók ezt az elképzelést támasztják alá.

Valószínűleg azt szeretném, hogy az egészet még egyszer átéljem, elmerüljek benne, mint egyfajta moziban; hadd élvezzem újra a szép időket, a szerencsés elhatározásokat, például azt, hogy elveszem a feleségemet, majd elhatározzuk, hogy útnak indítunk egy harmadik gyereket. Természetesen ezenközben a rossz elhatározásokat is meg kell bánnom (kivettem belőlük a részem), de ki ne szeretné újraélni az első boldogító csókot, vagy ellazulva, örömtelin végigcsinálni az esküvőjét, amelyből annak idején csak valami elmosódott, ideges zűrzavart érzékelt?

Ez az elbeszélés nem – vagy nem egészen – egy ilyen visszatérésről szól; ám a lehetőség mérlegelése bírt rá, hogy egy ember utóéletéről írjak. A fikciós fantázia azért maradt ilyen létfontosságú és szükséges műfaj, mert benne úgy szólhatunk az efféléről, ahogy a realista fikció nem teheti.

Utóélet

William Andrews, a Goldman Sachs befektetési bankárja 2012. szeptember 23-án, délután hal meg. A haláleset nem számít váratlannak; felesége és felnőtt gyermekei körülveszik ágyát. Aznap este, amikor Lynn Andrews végre egy időre magára maradhat, távol a családtagok és a részvétnyilvánítók folyamatos áramlásától, felhívja legrégebbi barátnőjét, aki még Milwaukeeban él. Sally Freeman mutatta be Billnek, és ha van valaki, aki megérdemli, hogy beavassák harmincéves házassága utolsó hatvan másodpercébe, hát Sally az.

– Az utolsó hét nagy részében a gyógyszerek hatására nem volt magánál, de a végére visszanyerte eszméletét. A szeme nyitva volt, engem is látott. Mosolygott. Megfogtam a kezét, és egy csöppet megszorította. Ekkor fölé hajoltam, és megcsókoltam az arcát. Mire kiegyenesedtem, már nem volt köztünk. – Az asszony órák óta várta, hogy ezt elmondhassa valakinek, és most, hogy túl volt rajta, könnyekben tört ki.

Feltételezése, miszerint a mosoly neki szólt, természetesnek nevezhető, de téves. Amikor Bill felnéz feleségére és három felnőtt gyermekére – ezek a képtelenül magas, valószínűtlenül jó egészségnek örvendő lények olyan világhoz tartoznak, amelyből ő most távozik –, úgy érzi: a fájdalom, amellyel az elmúlt másfél évben együtt élt, elhagyja testét. Kiömlik, mint moslék a vödörből. Ezért mosolyog.

A fájdalom elmúltával már kevés van hátra. Olyan könnyűnek érzi a testét, mint a csorbókapihét. Felesége megfogja a kezét, lenyúlva a maga tágas, egészséges világából. Ő maga még tartalékolt csöppnyi erőt: ezt fordítja arra, hogy megszorítsa az asszony ujjait. Aki most lehajol. Arra készül, hogy megcsókolja.

Mielőtt ajka a bőrét illethetné, a férfi látótere közepén lyuk támad. Nem fekete, hanem fehér, és egyre terjed: eltünteti az egyetlen világot, amelyet ismert 1956 óta, amikor Nebraskában, a kis Hemingford Megyei Kórházban megszületett. Az utolsó évben Bill sokat olvasott az életből a halálba való átmenetről (a számítógépén; mindig ügyelt rá, hogy törölje az egész históriát, nehogy felizgassa Lynnt, aki állandóan és alaptalanul jókedvű). Az anyag nagy részét ugyan baromságnak találta, de az úgynevezett „fehér fényjelenség” egész hihetőnek tűnt. Először is valamennyi kultúrában hírt adnak róla. Meg aztán tapad hozzá néminemű tudományos hitelesség. Az egyik elmélet, amelyet elolvasott, azt állítja, hogy a fehér fény akkor keletkezik, amikor a vérnek az agyba való áramlása hirtelen megszűnik. Egy másik, elegánsabb elképzelés szerint az agy a halálhoz hasonló élményt keres, és ezért egy végső, globális vizsgálatot hajt végre.

Persze lehet, hogy az egész nem több mint végső tűzijáték.

Ám bármiből eredjen is, Bill Andrews most megtapasztalja. A fehér fény eltünteti a családot meg a jól szellőzött helyiséget, ahonnan a temetkezési vállalkozó segédei hamarosan elszállítják lepedővel letakart, mozdulatlan testét. Vizsgálódás közben megismerkedett a HKÉ betűszóval, ami halálközeli élményt jelent. Sok ilyen élményben a fehér fény alagúttá változik, amelynek végén már elhunyt családtagok, esetleg barátok, angyalok vagy maga Jézus integetnek, de előfordulnak más, jótét istenségek is.

Fogadóbizottságra Bill nem számít. Ő arra készül fel, hogy a végső tűzijáték átolvad a feledés feketeségébe – ez azonban elmarad. Amikor a ragyogás kifakul, ő nincs sem a mennyekben, sem a pokolban. Elképzelhetőnek tartja, hogy ez a purgatórium: miért ne lehetne purgatórium ez az ipari zöldre festett folyosó, melynek padlója elkoptatott, piszkos járólappal van kirakva? Persze ha ez a purgatórium, akkor végtelen lenne, ez pedig hat méterrel arrébb már véget is ér egy ajtónál, amelyen tábla adja tudtul: ISAAC HARRIS RÉSZLEGVEZETŐ.

Bill néhány pillanatig egy helyben áll, és leltárba veszi önmagát. Azt a pizsamát viseli, amelyben meghalt (legalábbis feltételezi, hogy meghalt), és mezítláb van; de nyoma sincs a ráknak, amely először belekóstolt a testébe, majd apránként felfalta, mígnem csak a bőr és a csontváz maradt. Visszafogyott nagyjából nyolcvanhat kilóra; ez volt a legütőképesebb súlya (megengedve a has valamelyes felpuhulását), mielőtt a rák lecsapott. Megtapogatja a véknyát meg a fenekét. A felfekvés eltűnt. Nagy levegőt vesz, és köhögés nélkül fújja ki. Ez egyre biztatóbb.

Tesz néhány lépést a folyosón. Bal oldalán kézi tűzoltókészülék, fölötte különös falfirka: Jobb későn, mint soha! Tőle jobbra hirdetőtábla, amelyre jó néhány fényképet tűztek, amolyan régimódi fotókat, merített széllel. Fölöttük szalag, kézírásos szöveggel: VÁLLALATI PIKNIK 1956! MICSODA PRÍMA BULI VOLT!

Bill megvizsgálja a fényképeket, amelyeken tisztviselők, titkárnők és irodai segéderők láthatók, meg egy falka fagylalttal összekent, rajcsúrozó gyerek. Némelyek a grillsütő körül szorgoskodnak (egyikükön a kötelező jópofa kötött sipka), pasik és csajok patkót dobálnak, pasik és csajok röplabdáznak, pasik és csajok egy tóban úszkálnak. A pasik fürdőtrikója Bill huszonegyedik századi szemével nézve már-már obszcénul rövid és szűk, de pocakja nagyon kevésnek van. Ötvenes fizikumuk van, véli Bill. A csajok Esther Williams-féle ósdi egyrészes dresszt viselnek, amelyben úgy festenek, mintha popsi helyett a combjuk fölött csak sima, hasíték nélküli lapály terülne el. Javában majszolják a hot dogot, javában vedelik a sört. A jelek szerint mindenki bitang jól érzi magát.

Az egyik képen Bill felfedezi Richie Blankmore apját, amint pirított pillecukorral kínálja Annmarie Winklert. Nevetséges látvány, mivel Richie papája teherautó-sofőr volt, és életében nem járt vállalati pikniken; Annmarie-val a főiskolán randizgatott. Egy másik képen Bobby Tisdale látható, aki főiskolai évfolyamtársa volt a hetvenes évek elején. Bobbyt, aki magát „Tisz, aki nem hisz”-ként emlegette, zsenge harmincas éveiben vitte el egy szívroham. 1956-ban valószínűleg már a földlakók közé tartozott, de ahelyett hogy a Hogyishívják-tó partján sörözött volna, ovis vagy elsős lehetett. A képen Tisz, aki nem hisz, olyan húszévesnek látszik; ennyi idős lehetett, amikor Bill meg ő ismerték egymást. Egy harmadik képen Eddie Scarponi mamája egy röplabdát üt fel. Amikor Bill családja Nebraskából a New Jersey-i Paramusba költözött, Eddie volt Bill legjobb barátja, és Gina Scarponi – akit egyszer rajtakaptak, hogy egy szál áttetsző fehér bugyiban napozik a teraszon – lett Bill egyik kedvenc vágyképe, amikor a maszturbálói jogsijára pályázott.

A kötött sityakos pasi Ronald Reagan.

Bill közelebbről is szemügyre veszi a fekete-fehér fotót, kis híján rányomja az orrát, de semmi kétség. Az Egyesült Államok negyvenedik elnöke burgerekkel labdázik egy vállalati pikniken.

No de miféle vállalatról van szó?

És tulajdonképpen hol van most Bill?

Az ujjongás, amiért ismét ép és fájdalommentes, fogyóban. Helyére növekvő irányvesztettség és nyugtalanság költözik. Nem tud kiigazodni a fényképeken látható ismerős arcokon, és csekély vigasz, hogy többségükkel viszont még sosem találkozott. A háta mögé pillant: ott lépcső vezet egy újabb ajtóhoz. Csupa piros nagybetűvel az van ráírva: ZÁRVA. Az egyetlen lehetőség Mr. Isaac Harris irodája. Bill odaslattyog, és némi habozás után bekopog.

– Nyitva van.

Bill bemegy. Zsúfolt íróasztal mellett egy férfi áll; buggyos, melléig érő nadrágját nadrágtartó rögzíti. Középen elválasztott barna haja szorosan a fejbőréhez tapad. Keret nélküli szemüveget visel. A falakat számlák, valamint női lábakat ábrázoló giccses képek borítják; Billnek a szállítóvállalat jut eszébe róluk, amelynél Richie Blankmore papája dolgozott. Richie-vel néhányszor megfordultak ott, és a forgalmi iroda épp ilyenszerű volt.

Az egyik falon lógó naptár szerint 1911 márciusa van, aminek éppúgy nincs értelme, mint az 1956-os évszámnak. Billtől jobbra is, balra is van egy-egy ajtó. Ablak, az nincs, de a mennyezetből üvegcső nyúlik ki, és egy Dandux-féle ruháskosár fölött himbálózik. A kosár tele van sárga ívpapírokkal, amelyek szintén számlákhoz hasonlítanak. Az is lehet, hogy feljegyzések. Az íróasztal előtti széken kartotékok tornyosulnak jó fél méter magasan.

– Bill Anderson, ha nem tévedek? – A férfi bemegy az íróasztal mögé, és leül. Kézfogást nem kezdeményez.

– Andrews.

– Ez az. Én pedig Harris vagyok. Hát újra itt van köztünk, Andrews.

Tekintettel Bill halál körüli kutatásaira, a megállapításnak még értelme is van. Sőt, Bill megkönnyebbül tőle. Fő, hogy ne ganajtúró bogár vagy más efféle képében kelljen visszatérnie.

– Tehát reinkarnáció. Ezzel van dolgunk?

Isaac Harris felsóhajt.

– Maga mindig ugyanazt kérdezi, és én ugyanazt felelem: nem igazán.

– De halott vagyok, nem igaz?

– Halottnak érzi magát?

– Nem, de láttam a fehér fényt.

– Aha, a híres fehér fény. Maga ott volt, és most itt van. Várjon egy percig, csak tartsa a vonalat.

Harris átlapozza az íróasztalán lévő papírokat, nem találja, amit keres, és fiókokat kezd nyitogatni. Az egyikből kivesz néhány dossziét, és választ egyet közülük. Kinyitja, belenéz egy-két oldalba, majd bólint.

– Csak felfrissítettem az emlékezetem. Maga tehát befektetési bankár, nemde?

– Úgy van.

– Feleség, három gyerek? Két fiú, egy leány?

– Így igaz.

– Elnézést. Van vagy kétszáz zarándokom, és nehéz számon tartani őket. Ideje lenne valamilyen rendet teremteni a dossziék között, csakhogy ez igazából titkárnői feladat, és mivel ők nem hajlandók titkárnőt fogadni mellém…

– Kik azok az ők?

– Sejtelmem sincs. Minden közlemény a csövön át jön. – Ráüt a csőre. A cső imbolyog, majd megáll. – Sűrített levegővel működik. A legújabb technika.

Bill összeszedi az ügyfél székén halmozódó kartotékokat, és szemöldökét felhúzva pillant az íróasztal mögött ülő emberre.

– Csak tegye a földre – mondja Harris. – Egyelőre megteszi. Valamelyik nap tényleg rendet rakok itt. Mármint ha lesznek napok. Alighanem lesznek – napok is, éjszakák is –, de ki tudhatja ezt biztosan? Idebenn, mint bizonyára észrevette, nincsenek ablakok. Mellesleg órák sem.

Bill leül.

– Ha nem reinkarnációról van szó, miért nevez zarándoknak?

Harris hátradől, és összefonja kezét a tarkóján. Felnéz a pneumatikus csőre, amely egyszer, ki tudja, mikor, tényleg a legújabb technikát képviselhette. Mondjuk, 1911 körül, bár Bill feltételezi, hogy még 1956-ban is találkozni lehetett vele.

Harris a fejét csóválja és kuncog, bár nem valami jókedvűen.

– Ha tudná, milyen fárasztóvá válik előbb-utóbb a magafajta. A dosszié szerint ez a tizenötödik látogatásunk.

– Én soha életemben nem jártam itt – mondja Bill, majd mérlegeli a megjegyzést. – Ámbár ugye nem az életemről van szó, hanem az utóéletemről…

– Valójában ez az én utóéletem. Maga a zarándok, nem én. Maga meg a többi fószer, aki bemasíroz és kimasíroz. Maga is kinyitja majd az egyik ajtót, és lelép. Én viszont maradok. Itt nincs mosdó, mivel én már nem szorulok illemhelyi műveletekre. Hálószoba sincs, mert aludnom se kell már. Én csak üldögélek, és tárgyalok az ilyen vándorló fószerekkel. Bejönnek, felteszik ugyanazokat a kérdéseket, és én ugyanazt felelem nekik. Nahát, ez az én utóéletem. Elég izgalmasan hangzik?

Bill, aki végső kutatási témáján dolgozva minden teológiai érvvel és ellenérvvel találkozott, úgy érzi, a folyosón rátalált a helyes válaszra.

– Maga a purgatóriumról beszél.

– Világos. Csak az a kérdés, meddig maradok. Legszívesebben azt mondanám, hogy ha nem mehetek tovább, előbb-utóbb megbolondulok, de azt hiszem, erre éppúgy nem lennék képes, mint arra, hogy fossak vagy elszundikáljak. Tudom, hogy a nevem semmit se mond magának, de ezt már néhányszor megbeszéltük – nem minden alkalommal, amikor beállít ide, de jó párszor. – Körbe mutat, olyan erővel, hogy néhány, a falra tűzött számla megrebben. – Ez itt – vagy ez volt, nem tudom, melyik a helyes kifejezés – a földi irodám.

– 1911-ből?

– Eltalálta. Megkérdezném magától, Bill, tudja-e, mi az ingváll, de mert úgyse tudja, elárulom: női blúz. A századfordulón nekem és a társamnak, Max Blancknak volt egy vállalkozásunk, a Háromszög Ingvállgyár. Jövedelmező cég volt, de a nálunk dolgozó nők zongoráztak az idegeinken. Örökké kilopództak bagózni, és – ami ennél is rosszabb – ellopták, amit csak lehetett, és a táskájukba vagy a szoknyájuk alá dugták. Ezért aztán zárni kezdtük az ajtókat, hogy műszak közben benn maradjanak, és távozás előtt megmotoztuk őket. Egy szó mint száz, a nyavalyás bodega egy nap kigyulladt. Max meg én úgy menekültünk meg, hogy felmentünk a tetőre, és leszaladtunk a tűzlépcsőn. Sok nő nem volt ilyen szerencsés. Ámbár ismerjük el őszintén: bőven van kit-mit hibáztatni. A gyárban szigorúan verboten volt a dohányzás, de sokan így is megtették, és a tüzet egy cigaretta okozta. Így mondta a tűzoltóparancsnok. Maxot meg engem perbe fogtak gondatlanságból elkövetett emberölésért, de felmentettek.

Billnek eszébe jut a folyosón látott tűzoltókészülék, fölötte a Jobb későn, mint soha felirattal. Arra gondol: A másodfokon bűnösnek találták, Mr. Harris, máskülönben nem volna itt.

– Hány nő halt meg?

– Száznegyvenhat, Mr. Anderson – feleli Harris –, és egytől egyig sajnálom őket.

Bill nem fárasztja magát azzal, hogy helyesbítse a nevét. Húsz perccel ezelőtt az ágyában haldokolt; most pedig lenyűgözi ez a régi história, amelyet még soha nem hallott; legalábbis nem emlékszik rá.

– Nem sokkal azután, hogy Max meg én leértünk a tűzlépcsőn, a nők is a lépcsőre tódultak. A rohadt vacak nem bírta el a terhelést: összeomlott, és vagy huszonöt nő harmincméternyit zuhant a macskakövekre. Mind meghaltak. További negyven a kilencedik és tizedik emeleti ablakokból ugrott le. Voltak, akik lángoltak. Ezek is mind meghaltak. A tűzoltók életmentő hálókat feszítettek ki, de a nők átzuhantak a hálókon, és úgy robbantak fel a kövezeten, mint holmi vérrel töltött zsákok. Borzalmas látvány volt, Mr. Anderson, borzalmas. Voltak, akik a liftaknába ugrottak, de a legtöbben… a legtöbben egyszerűen elégtek.

– Mint 2001. szeptember tizenegyedikén, csak kevesebb volt az áldozat.

– Maga mindig ezt mondja.

– Maga pedig itt van.

– Hát biz’ ez így van. Néha eltűnődöm, hányan ülhetnek ilyen irodákban, mint én. Nem csak férfiak, nők is. Biztosra veszem, hogy nők is vannak köztük. Én mindig haladáspárti voltam, és nem látom okát, miért ne tölthetnének be a nők is alacsonyabb szintű vállalati pozíciókat, méghozzá hibátlanul. És valamennyien ugyanazokra a kérdésekre válaszolunk, és ugyanazokat a zarándokokat küldjük tovább. Az ember azt hinné, valahányszor egy magafajta a jobb oldali ajtót használja ehelyett – és bal felé mutat –, csökken valamennyit a terhelés – de nem. Nem és nem. A csőből újabb pléhdoboz ereszkedik le – hoppla-hó! –, és a régi fószer helyett már itt is van az új. Sőt olykor kettő is. – Előredől, és nagy átéléssel mondja: – Szar egy meló ez, Mr. Anderson.

– Andrews a nevem – közli Bill. – És nézze, ember, én sajnálom, hogy így látja a helyzetét, de az ég szerelmére, vállaljon már egy kis felelősséget a tetteiért! Száznegyvenhat nő! És az ajtókat maga zárta rájuk!

Harris az asztalt veri.

– A húst lelopták a csontjainkról! – Felkapja és Bill orra előtt rázza meg a dossziét. – Még maga szónokol? Haha! Bagoly mondja a verébnek, nagyfejű! Goldman Sachs! Biztosítási csalások! Milliárdos profit, milliós adó! A legalacsonyabb milliók tájékán! Ha azt mondom, lakáspanama, leesik a tantusz? Hány ügyfél bizalmával éltek vissza? Hány ember vesztette el egy élet megtakarítását a maguk mohósága és rövidlátása következtében?

Bill tudja, miről beszél Harris, de ez az egész cirkusz és suskus (na jó, legyen a nagy része) jóval az ő fizetési osztálya fölötti régiókban ment végbe. Ő éppúgy csodálkozott, mint bárki más, amikor a bili kiborult. Erős kísértést érez, hogy megjegyezze, nagy különbség van aközött, hogy valaki koldusbotra jut-e vagy elevenen megég, de miért dörzsölne sót a sebbe? Amellett álszentnek sem akar látszani.

– Hagyjuk ezt – mondja. – Ha van olyan információja, ami fontos számomra, kérem, közölje. Világosítson fel az egyezség részleteiről, és nem táncolok tovább az idegein.

– Nem én cigarettáztam – mondja Harris tompán, komoran. – A gyufát se én ejtettem el.

– Mr. Harris… – Bill úgy érzi, agyonnyomják a falak. Ha örökre itt kéne maradnom, főbe lőném magam, gondolja. Csak az a probléma, hogy ha Mr. Harris igazat beszél, már nem akarná főbe lőni magát, mint ahogy vécére se járna.

– Okés, hát legyen így. – Harris csettintésszerű hangot hallat, már-már lekicsinylőn. – Az egyezség a következő. Maga kilép a bal oldali ajtón, és újra végigélheti az életét. A-tól Z-ig. Elejétől a végéig. Ha a jobb oldali ajtón távozik, kihuny. Volt-nincs. Mint gyertya a szélben. Világos?

Bill először semmit sem szól. Képtelen beszélni, és abban sem biztos, hogy hihet a fülének. Az egész olyan szép, hogy nem is lehet igaz. Elsőnek Mike, az öccse jut eszébe, és a baleset, amely Mike-ot nyolcéves korában érte. Aztán az az ostoba bolti lopás, amikor tizenhét éves volt. Hülye csíny volt az egész, de ha az apja nem lép közbe, és nem fordul a megfelelő személyhez, megfeneklenek az egyetemi tervei. És az az Annmarie-balhé a klub székházában… az még ennyi idő után is kísérti, a legváratlanabb pillanatokban. Meg persze a nagy, az igazi gikszer…

Harris mosolyog. A mosoly a legkevésbé sem kellemes.

– Tudom, mire gondol, mert korábban az egészet elmondta már. Hogyan játszottak az öccsével sráckorukban zseblámpás fogócskát, és maga becsapta a hálószoba ajtaját előtte, és véletlenül levágta a kisujja hegyét. A hirtelen inger, hogy ellopja azt az órát, és a papa mesterkedése, hogy kiügyeskedje a kakiból…

– Úgy van, nem is lett priuszom. Legföljebb a papámnál. Soha nem hagyta, hogy elfelejtsem…

– No meg az a kiscsaj a klubban. – Harris fölemeli a dossziét. – Azt hiszem, itt van valahol a neve is, én igazán mindent elkövetek, hogy a feljegyzéseim naprakészek legyenek – már ha megtalálom őket –, de miért nem segít ki?

– Annmarie Winkler. – Bill érzi, ahogy áthevül az arca. – Szó se volt randis erőszakról, ilyesmire ne is gondoljon. Amikor ráfeküdtem, körém fonta a lábát – hát, ha ez nem beleegyezést jelent, akkor nem tudom, hogy jelzik ezt a nők.

– A következő két csávót is átfonta a lábával?

Bill kísértést érez, hogy nemet mondjon, és hozzátegye: de legalább nem gyújtottuk fel.

És mégis…

Éppen a lyuk felé ütné a golflabdát a hetedik pályaszakaszon, barkácsolna a fafaragó műhelyében vagy az immár szintén egyetemista lányával beszélgetne a diplomamunkájáról, amikor egyszer csak felmerül benne: hol lehet most Annmarie. Mivel foglalkozik? És mire emlékszik abból az éjszakából?

Harris mosolya férfiöltözőkből ismerős vigyorrá szélesedik. Lehet, hogy rühelli a munkáját, de világos, hogy egyes részeit módfölött élvezi.

– Látom, erre a kérdésre nem óhajt válaszolni, hát lépjünk túl rajta. Maga most azon morfondíroz, mi mindent fog megváltoztatni, ha majd újra felül a kozmikus ringlispílre. Ezúttal nem csapja rá az ajtót az öcsikéje ujjára, nem próbál elcsórni egy órát a paramusi bevásárlóközpontban…

– A New Jersey-i bevásárlóközpont volt. A dossziéjában bizonyára így szerepel.

Harris rácsap Bill dossziéjára – hess, légy! –, és folytatja.

– Legközelebb majd nem dugja meg félig bekómált lányismerősét a klubja alagsorában, és – komolyabbra fordítva a szót – elmegy a béltükrözésre, ahelyett, hogy halogatná, mivel felfogta, hogy a valagába feltolt kamera gyalázata egy fokkal azért elviselhetőbb, mint beledögleni a vastagbélrákba.

– Több ízben is kis híján elmeséltem Lynn-nek azt az esetet a klubban – mondja Bill –, csak nem volt hozzá bátorságom.

– De ha alkalma lenne rá, jóvátenné.

– Még szép… ha alkalma lenne rá, maga nem nyitná ki azokat az ajtókat?

– Ez igaz, csakhogy második esély nem létezik. Sajnálom, ha csalódást okoztam.

Harrisen nem látszik, hogy ezt különösebben sajnálná. Fáradtnak látszik, és mintha unná az eszmecserét. Ugyanakkor gonosz káröröm suhan át az arcán. Rámutat a Billtől balra eső ajtóra.

– Ezen menjen ki – ahogyan eddig minden alkalommal –, és kezdheti elölről az egészet mint háromezer gramm súlyú csecsemő, aki az anyja méhéből a doki kezébe csusszan. Aztán pólyába csomagolják, és hazaviszik egy közép-nebraskai farmra. Amikor a papája kilencszázhatvannégyben eladja a farmot, New Jersey-be költöznek. New Jersey-ben zseblámpás fogócska közben levágja az öccse kisujjának a hegyét. Ugyanabba a középiskolába jár majd, ugyanazokat az órákat látogatja, ugyanolyan jegyeket szerez, és ugyanannak a klubnak az alagsorában követ el lényegében nemi erőszakot. Utána végignézi, ahogy ugyanaz a két klubtársa szexel Annmarie Winklerrel, és bár megfordul a fejében, hogy le kéne állítania a menetet, nem tudja összeszedni a szükséges erkölcsi bátorságot. Három évvel később találkozik Lynn DeSalvóval, és két év múlva feleségül veszi. Ugyanazt a szakmai pályát járja be, ugyanazok lesznek a barátai, ugyanaz a mélyen ülő nyugtalanság tölti el cége bizonyos üzleti módszereivel kapcsolatban… és ugyanúgy hallgat majd róluk. Ötvenéves korában ugyanaz az orvos javasol majd sürgős béltükrözést, maga pedig – bevett szokásához híven – megígéri, hogy sort kerít erre a kis macerára. Ezt azonban elmulasztja, és ennek folytán elviszi ugyanaz a vastagbélrák.

Harris a zsúfolt íróasztalra ejti a dossziét, és mosolya immár olyan széles, hogy csaknem a fülcimpáját súrolja.

– Utána pedig idejön, és kettőnk között ismét lezajlik ugyanez a beszélgetés. A magam részéről azt javasolnám, használja a másik ajtót, és essen túl az egészen, de ez persze a maga elhatározásán múlik.

Bill egyre csüggedtebben hallgatta a kioktatást.

– És semmire se fogok emlékezni? Semmire?

– A semminél azért egy kicsivel többre – mondja Harris. – A folyosón talán feltűnt magának néhány fénykép.

– A vállalati piknikről…

– Úgy van. Minden ügyfél, aki felkeres, a születési évéből való képeket lát, és a sok idegen arc között felfedez néhány ismerőst. Ha majd újraéli az életét, Mr. Anders – mármint amennyiben ezt választja –, és először pillantja meg ezeket az embereket, lesz egy déjà vu érzése, tudniillik hogy mindezt egyszer már átélte. Ami persze igaz. Ekkor megérinti magát egy röpke meggyőződés, szinte bizonyosság, miszerint az életében és a létben általában több… nos, mondjuk úgy, több a mélység, mint korábban hitte. De aztán ez a benyomás tovaszáll.

– Ha mindig minden ugyanaz, és semmi fejlődés nem lehetséges, mit keresünk itt egyáltalán?

Harris ökölbe szorítja a kezét, és rákoppint a ruháskosár fölött lógó, sűrített levegővel működő cső végére. A cső lengeni kezd. „AZ ÜGYFÉL TUDNI SZERETNÉ, MIÉRT VAGYUNK ITT! A LÉNYEGRE KÍVÁNCSI!

Harris vár. Nem történik semmi. Összekulcsolja kezét az íróasztalon.

– Amikor Jób is ugyanezt szerette volna tudni, Mr. Anders, Isten megkérdezte: ott volt-e Jób, amikor ő – mármint Isten – megteremtette a világot. Úgy sejtem, maga szerint ez satnya egy válasz. Tekintsük hát az ügyet lezártnak. Mit kíván tenni? Válasszon ajtót.

Bill a rákra gondol. A rákkal járó fájdalmakra. Mindezt újra végigszenvedni – ráadásul úgy, hogy már nem is egyszer végigcsinálta, de nem emlékszik rá… Ez a bökkenő. Feltéve, hogy Harris igazat mond.

– Semmire nem fogok emlékezni? Nem lesz semmilyen változás? Biztos benne? Honnan lehet ezt olyan biztosan tudni?

– Mert mindig ugyanaz a beszélgetés zajlik le, Mr. Anderson. Mindig és mindnyájukkal.

– Andrews a nevem! – bömböli, mindkettőjüket meglepve. Halkabban fűzi hozzá: – Ha megpróbálom, ha minden erőmmel megpróbálom, biztosan megőrizhetek valamit. Még ha csak annyit is, hogy mi történt Mike kisujjával. És egyetlen változás talán elég lehet ahhoz, hogy… nem is tudom…

…hogy moziba vigyem Annmarie-t a kibaszott sörparti helyett – na, ehhez mit szól?

– Van egy népmese – feleli Harris –, hogy mielőtt megszületik, minden ember ismeri élet, halál és a világegyetem minden titkát. Ekkor azonban, közvetlenül születés előtt, lehajol egy angyal, az új kisbaba ajkára teszi az ujját, és azt súgja: – Sss… – Harris megérinti a felső ajak közepe fölötti mélyedést. – A mese szerint ez a nyom, amit az angyal ujja hagyott rajtunk. Minden emberen van ilyen.

– Maga látott valaha angyalt, Mr. Harris?

– Azt nem, de egyszer láttam egy tevét. A bronxi állatkertben. Tessék ajtót választani.

Billnek, mialatt tanakodik magában, eszébe jut egy elbeszélés, amelyet a középiskola első osztályában kellett elolvasni: „A hölgy vagy a tigris?” Ez a döntés igazán sokkal egyszerűbb.

Elég, ha egyvalamibe kapaszkodom, biztatja magát, mialatt kinyitja az életbe visszavezető ajtót. Mindössze egyvalamibe.

És elárasztja a visszatérés fehér fénye.

Az orvos, aki ősszel kiugrik a republikánus pártból, és Adlai Stevensonra szavaz (de isten ments, hogy ezt a felesége megtudja), derékból előrehajlik, mint a pincér, ha tálcát nyújt át, és amikor felegyenesedik, egy meztelen csecsemőt tart a sarkánál fogva. Derekasan megpaskolja, és kezdődik a bőgés.

– Egészséges kisfia született, Mrs. Andrews – jelenti. – Olyan háromezer gramm körül lehet. Gratulálok.

Mrs. Andrews átveszi a babát, megpuszilja nedves arcát és homlokát. Williamnek fogják hívni, az apai nagyapja után. Amikor felvirrad a huszonegyedik század, még csak a negyvenes éveiben fog járni. Szédítő távlatok… Az anya nemcsak egy új életet tart a karjában, hanem új lehetőségek egész világát. Hát lehet valami ennél csodálatosabb? – gondolja.

Surendra Patelre gondolva

SZÁNTÓ JUDIT FORDÍTÁSA

Ralph Vicinanzának, közeli barátomnak, aki egyébként sok országban eladta könyveim megjelentetésének jogát, volt érzéke hozzá, hogy a legjobb pillanatban találjon meg érdekes ötletekkel – vagyis mindig olyankor, amikor éppen két munka között voltam. Nem nagyon beszélek arról, min dolgozom éppen, úgyhogy biztos valami különleges radarja lehetett. Ő javasolta azt is, hogy miért ne próbálnám ki magam egy folytatásos regény írásában, amúgy Dickens módjára, és végeredményben aztán ebből az ötletcsírából fejlődött ki A halálsoron.

Ralph nem sokkal azután hívott fel, hogy befejeztem Lisey történeté-nek első változatát; éppen vártam, hogy a könyv leülepedjen egy kicsit (vagyis nem csináltam semmit). Azt mondta, az Amazon most kezdi hirdetni a második generációs Kindle e-könyv-olvasót, és remélik, valami rettentően menő bestselleríró is besegít a pr-ban, mégpedig úgy, hogy ír egy sztorit, amiben a Kindle-nek szerepe van a cselekményben. (Ezek a hosszabb elbeszélések váltak ismertté később Kindle Singles néven.) Köszönettel nemet mondtam Ralphnak, két okból. Először is, mert rendelésre soha nem tudtam írni. Másodszor, mert soha nem adtam a nevem semmilyen kereskedelmi vállalkozáshoz azóta, hogy egyszer régen csináltam egy American Express-reklámot. Jézusom, az meg milyen bizarr volt?! Szmokingban, huzatos kastélyban pózoltam, kitömött hollóval a karomon. Az egyik ismerősöm azt mondta, úgy néztem ki, mint egy blackjackosztó, akinek madárfétise van.

– Ralph – mondtam –, bírom a Kindle-emet, de eszem ágában sincs az Amazonnak kampányolni.

Az ötlet mégis ott bujkált a fejemben, leginkább azért, mert mindig is izgattak a technikai fejlesztések, különösen, ha összefüggésben állnak az írással és az olvasással. Egyik nap, nem sokkal Ralph telefonhívása után épp reggeli sétát tettem, amikor beugrott a történet ötlete. Túlságosan klassz volt, semhogy ne írjam meg. Ralphnak nem szóltam, de mikor kész lettem, elküldtem neki, és melléírtam, hogy a Kindle nyugodtan használja a bemutatójához, ha elnyeri a tetszésüket. Még részt is vettem az eseményen, és felolvastam egy szövegrészt.

Bizonyos irodalmi körök aztán köszörülték rajtam a nyelvüket emiatt; úgy értelmezték, hogy eladtam magam az üzleti lehetőségért, ámbár, hogy John Lee Hooker szavaival éljek: „Az éngem egyáltalában kicsit se zavar.” Úgy voltam vele, hogy az Amazon is csak piac, és nem sokan jelentetnek meg ilyen hosszúságú elbeszéléseket. Előleget ugyan nem fizettek, de minden egyes eladás – vagy, ha jobban tetszik: letöltés – után jár a jogdíj, és ez a mai napig bevételt jelent. Örömmel zsebeltem be a csekkeket; a régi mondás szerint a munkásember csak annyit ér, amennyit a bére, és szerintem ez így igaz. Szerelemből írok, de a szerelemből nem lehet kifizetni a számlákat.

Volt azonban még egy különös jutalom: egy teljesen egyedi, rózsaszín Kindle. Ralphnak is baromira tetszett, aminek nagyon örülök. Ez volt az utolsó igazán klassz üzlet, amit együtt csináltunk, mert Ralph barátomat öt évvel ezelőtt álmában érte a halál. Te jó ég, mennyire hiányzik.

A történetnek ezt a változatát észrevehetően átírtam, de látni fogják, hogy abban az időszakban játszódik, amikor az ilyen e-könyv-olvasók valóban újdonságnak számítottak. Ugye, milyen régnek tűnik már? Bónuszpontok járnak Gileádi Roland rajongóinak, akik el fogják érteni egy bizonyos Setét toronyra tett utalásokat.

Ur

I – KÍSÉRLETEZÉS AZ ÚJ TECHNOLÓGIÁVAL

Amikor Wesley Smitht megkérdezték a kollégái – némelyikük gúnyosan felvont szemöldökkel –, hogy mit csinál azzal a ketyerével (mindannyian ketyerének hívták), azt felelte, kísérletezik az új technológiával. Ami nem volt igaz. Pusztán dacból vásárolt Kindle-t.

Kíváncsi vagyok, az Amazon piackutatásaiban ez a fajta motiváció egyáltalán megjelent-e, gondolta. Arra tippelt, hogy nem. Emiatt elégtétel töltötte el, igaz, messze nem olyan nagy, mint amelyet reményei szerint akkor – és annak következtében – fog átélni, amikor Ellen Silverman megpillantja őt az új vásárfiával, és meglepődik. Erre még nem került sor, de előbb-utóbb sor kerül. Elvégre kicsi a campus, és még csak egy hete van birtokában az új játékszere (az új játékszerem, így emlegette, legalábbis eleinte).

Wesley oktató volt az angol tanszéken, a Kentucky állambeli Moore városka főiskoláján. Mint az összes angol tanszéki oktató, ő is azt gondolta magáról, van benne egy regény, amit előbb-utóbb meg fog írni. A Moore Főiskola olyan intézmény volt, amelyre az emberek azt szokták mondani, „elég jó suli”. Don Allman – Wesley egyetlen barátja az angol tanszéken – elmagyarázta, mit is jelent ez.

– Az elég jó suli az, amiről ötven kilométeres körzeten kívül még csak nem is hallott senki – mondta Don. – Azért mondják rá, hogy elég jó suli, mert nincs bizonyítékuk az ellenkezőjére, és a legtöbb ember optimista, ámbár talán állítják magukról, hogy nem azok. Gyakran azok a legnagyobb optimisták, akik realistának tartják magukat.

– Akkor te most ettől realista vagy? – kérdezte tőle egyszer Wesley.

– Szerintem a világot döntőrészt szararcúak népesítik be – közölte Don Allman. – Ebből már kitalálhatod, mi vagyok.

A Moore nem volt jó suli, de rossz sem. A tudományos kiválóság széles skáláján csak egy hangyányival a középvonalnál lejjebb foglalt helyet. Háromezer hallgatójának túlnyomó része befizette a számláit, és sokan közülük állást kaptak, miután végeztek, ámbár csak kevesen tanultak tovább (vagy akár csak próbáltak továbbtanulni) doktori képzésen. Tekintélyes mennyiségű ivászat folyt itt, és persze voltak bulik, de a bulizós iskolák széles skáláján a Moore a középvonalnál épp csak egy hangyányival feljebb foglalt helyet. Kerültek ki innen politikusok, de inkább csak kishalak, még ha kenőpénz- és kamupotenciál szempontjából vesszük is őket. 1978-ban egy Moore-on végzett képviselőt beválasztottak az Egyesült Államok képviselőházába, de szívrohamot kapott, így mindössze négyhavi szolgálat után kiesett. A helyét betöltő képviselő a Bayloron végzett.

Az iskola mindössze a tekintetben volt kivételes, hogy az egyetemi liga harmadik divíziójában szereplő focicsapattal, és ugyancsak a harmadik divízióban szereplő női kosárlabdacsapattal rendelkezett. A focicsapat – a Moore-i Szurikáták – Amerika egyik legrosszabb csapata volt, az elmúlt tíz évben csak hét meccset nyert. Folyamatosan napirenden volt, hogy felszámolják. A jelenlegi edző drogos volt, aki szívesen elmesélte bárkinek, hogy tizenkétszer látta A pankrátor című filmet, és amikor Mickey Rourke azt mondta a lányának, akivel már rég megromlott a kapcsolata, hogy te csak egy lerobbant darab hús vagy, azt mindannyiszor megkönnyezte.

A női kosárlabdacsapat ellenben jó értelemben volt kivételes, főleg, ha belegondolunk, hogy legtöbb játékosa nem volt százhetven centinél magasabb, és olyan állásokra készültek, mint például marketingmenedzser, nagybani vásárló, vagy – ha szerencséjük volt – személyi asszisztens valami Nagyhatalmú Pacák mellett. Az elmúlt tíz évben a Lányszurikáták nyolcszor lettek bajnokok a főcsoportban. Az edző Wesley exbarátnője volt, konkrétan annyiban ex, hogy egy hónappal korábban még együtt voltak. Ellen Silverman váltotta ki belőle azt a dacreakciót, amely Wesley-t a Kindle megvásárlására indította. Nos… Ellen és a Henderson gyerek Wesley Bevezetés a modern amerikai prózába órájáról.

Don Allman is azt állította, hogy a Moore oktatói állománya középszerű. Nem olyan borzalmas, mint a focicsapat – az legalább érdekes lett volna –, de kétségtelenül középszerű.

– És mi a helyzet veled meg velem? – kérdezte Wesley. Közös irodájukban ültek. Ha valamelyikükhöz bejött egy diák konzultálni, akkor a másik arra az időre elhagyta a helyiséget. Az őszi és a tavaszi szemeszter nagy részében ez nem okozott gondot, hiszen a diákok mindig csak közvetlenül záróvizsgák előtt jöttek be konzultálni. Még akkor is csak a notórius reklamálók kerültek elő, azok, akik – igazi veteránokként – folyamatos seggnyalással töltötték az idejüket általános iskola óta. Don Allman azt mondta, néha fantáziál egy zamatos diáklányról, aki kupakolnék veled az ötösért feliratú pólóban jön be, de ilyen soha nem történt.

– Hát mi lenne a helyzet? – felelte Don. – Csak nézz végig magunkon, haver.

– Beszélj csak a saját nevedben – mondta Wesley. – Én előbb-utóbb írok egy regényt. – Ámbár már a dolog puszta kimondása is lehangolta. Szinte minden lehangolta, amióta Ellen kisétált az életéből. Amikor nem lehangolt volt, dacot érzett.

– Igen! Én meg Obama elnöktől fogok érdemrendet kapni mint új koszorús költő! – kiáltotta Don Allman. Aztán rábökött valamire Wesley kacatokkal teli íróasztalán. A Kindle e pillanatban éppen az Amerikai Álmok-on pihent, azon a tankönyvön, amit Wesley a Bevezetés az amerikai irodalomba órájához használt. – Na, és hogy boldogulsz a kis döggel?

– Jól – mondta Wesley.

– Fel fogja váltani a könyvet valaha is?

– Nem – mondta Wesley. De aztán eltűnődött.

– Azt hittem, csak fehér van belőle – mondta Don Allman.

Wesley épp olyan kevélyen mérte végig Dont, ahogyan őt mérték végig a tanszéki értekezleten, ahol a Kindle nyilvánosan debütált. – Itt semmiből nincs csak fehér – mondta. – Ez Amerika.

Don Allman ezen elgondolkozott. – Hallom, szakítottatok Ellennel – mondta aztán.

Wesley felsóhajtott.

Ellen volt a másik barátja, és vele ágyba is bújtak, egészen négy héttel ezelőttig. Persze nem az angol tanszéken dolgozott, hiszen Wesley-t kirázta a hideg már a puszta gondolatra is, hogy összeszűrje a levet bárkivel az angol tanszékről, még akár Suzanne Montanaróval is, akinek pedig nagyjából-egészéből elfogadható volt a külseje. Ellen százötvenhét centi volt, és kék szemű; rövidre nyírt, göndör fekete gombafrizurájával egész egyértelműen manószerűnek nézett ki. Bomba alakja volt, és úgy csókolt, mint egy dervis. (Wesley még nem csókolózott dervissel, de el tudta képzelni.) És az ágyhoz érkezve sem apadtak el Ellen energiái.

Egyszer, amikor Wesley kifulladva hátradőlt, azt mondta: – Soha nem leszek olyan jó szerető, mint te.

– Ha ilyeneket mondasz magadról, nem sokáig leszel a szeretőm. Semmi gond nincs veled, Wes.

De Wesley úgy érezte, mégis van valami gond. Úgy érezte, egész egyszerűen középszerű a teljesítménye.

Mégsem az atletikustól elmaradó szexuális képességei vetettek véget a kapcsolatnak. És nem is az, hogy Ellen vegán volt, és pulyka helyett tofut evett hálaadáskor. Még csak nem is az, hogy olykor, szeretkezés után, az ágyban heverészve a nő egész pályás letámadásról és tért ölelő átadásokról beszélt, na és arról, hogy Shawna Deeson képtelen megtanulni az Ellen által „régi kertkapu”-nak titulált figurát.

E monológok hallatán Wesley egyszer-másszor konkrétan álomba merült, és mélyen, pihentetően, édesdeden aludt. Arra gondolt, ezt Ellen lágy hangja okozta, amely annyira elütött a szex közben hallatott profán, lelkesítő sikkantásaitól. Ezek kísértetiesen emlékeztettek arra a sivításra, amellyel Ellen meccs közben, az oldalvonal mellett, nyúlként fel-alá száguldva ösztökélte lányait, mondván: „Passzolj!”, „Küzdj!”, „Keresd a lyukat!” Az egyik oldalvonal melletti sipákolás Wesley-nek időről időre még a hálószobában is visszhangzott a fülében: „Húzz be a lyukba!”

Jól illettek egymáshoz, legalábbis rövid távon; Ellen izzó vas volt, egyenesen a kohóból, a könyvekkel teli lakásban ücsörgő Wesley pedig víz, amelyben a nő lehűtötte magát.

A problémát a könyvek okozták. A könyvek, na és az, hogy Wesley kiborult, és analfabéta picsának titulálta Ellent. Életében nem mondott még ilyet egyetlen nőre sem, de Ellen annyira feldühítette, hogy azon Wesley maga is meglepődött. Lehet, hogy középszerű főiskolai oktató, ahogy erre Don Allman célzott, és az is lehet, hogy az a bizonyos regény sosem fog kijönni belőle (mint a bölcsességfog, amely soha nem nő ki, és ezzel legalább megelőzi a lehetőséget, hogy elszuvasodjon, elfertőződjön, és drága, valamint fájdalmas fogászati beavatkozást igényeljen), de a könyveket mindenesetre imádja. A könyvek képezték Wesley Achilles-sarkát.

Ellen azon a napon füstölögve érkezett meg hozzá, ami normálisnak számított, de emellett a nő alapjaiban is fel volt zaklatva – és ezt Wesley nem vette észre, mert soha nem látta még Ellent zaklatottnak. Ráadásul éppen a Gyilkos túrá-t olvasta újra, James Dickey művét, újra ízlelgetve, milyen jól megzabolázza Dickey költői érzékenységét – legalábbis ebben az egyetlen esetben – a történetmesélés elsőbbsége érdekében, és éppen az utolsó bekezdésekig jutott, ahol a szerencsétlen kenusok egyszerre próbálják leplezni, hogy mit követtek el, és hogy velük mit tettek. Fogalma sem volt, hogy Ellen éppen előzőleg kényszerült arra, hogy kihajítsa Shawna Deesont a csapatból, sem arról, hogy a két nő az egész csapat színe előtt, üvöltve veszett össze a tornateremben – ráadásnak jelen volt még a fiú kosárlabdacsapat is, amelyik arra várt, hogy ők is gyakorolhassák középszerű mozgásformáikat –, sem pedig arról, hogy Shawna Deeson ezek után kiviharzott, és egy jókora kővel bezúzta Ellen Volvójának szélvédőjét, amiért egész biztosan igazgatói rovót fog kapni. Wesley-nek fogalma sem volt róla, hogy Ellen ezek után magát hibáztatja, és keserűen kijelenti, hogy „kettejük közül mégis csak ő a fölnőtt, hát úgy is kellett volna viselkednie”.

Wesley csak ennyit hallott: „Mégiscsak én vagyok a fölnőtt”, és már ötödszörre vagy hatodszorra bólintott rá, hogy „aha”, és Ellen Silvermannál ezzel kihúzta a gyufát. A nő kikapta Wesley kezéből a Gyilkos túrá-t, a szoba sarkába vágta, és kimondta, ami ezek után folyton kísértette a férfit a következő, magányban töltött hónap során:

– Te meg miért nem tudsz számítógépen olvasni, ahogy az összes többi normális ember?!

– Tényleg ezt mondta? – kérdezte Don Allman, és közbeszólása transzszerű állapotból ébresztette Wesley-t. Rájött, hogy épp most mondta el az egész esetet a munkahelyi szobatársának. Nem állt szándékában, mégis megtette. Most már nem volt visszaút.

– Tényleg. Én meg erre rávágtam, hogy „Ez egy első kiadás, az apámtól kaptam, te analfabéta picsa”.

Don Allmannak a szava is elállt. Csak meresztgette a szemét.

– És akkor faképnél hagyott – folytatta Wesley nyomorúságosan. – Azóta színét sem láttam, és egy szót sem váltottunk.

– Még csak fel sem hívtad, hogy bocsánatot kérj?

Wesley többször próbált telefonálni, de csak a hangpostát érte el. Felmerült benne, hogy elmegy Ellen lakására, amit a nő a főiskolától bérelt, de arra jutott, hogy Ellen talán belevágna egy villát az arcába… vagy valami egyéb testrészébe. Ellen még csak esélyt sem adott neki. Ráadásul… valóban analfabéta, vagy legalábbis nagyon közel áll hozzá. Egyszer az ágyban mesélte Wesley-nek, hogy amióta itt van Moore-ban, önszorgalomból még csak egy könyvet olvasott, bizonyos Pat Summitt, a tennessee-i női kosárcsapat edzőjének tollából megjelent Hogyan juss a csúcsra: bármi is az, amit csinálsz, tizenkét biztos lépésben sikerre viheted című munkát. Tévét nézett (főleg sportot), és amikor jobban bele akarta ásni magát valami hírsztoriba, akkor a Drudge Report-hoz fordult. A számítógépen ellenben egyáltalán nem volt analfabétának mondható. Nagyon dicsérte a moore-i főiskola wifihálózatát (amely a közepesnél jobb volt), és bárhova ment, a laptopját mindig a vállára akasztotta. A laptoptáska elején Tamika Catchingset ábrázoló fotó látszott, amin a nő felrepedt szemhéjából vér csorog le az arcán, és az volt a felirat: cicaharc?

Don Allman csendben ült néhány másodpercig, és keskeny mellkasán dobolt az ujjával. Odakint, az ablakon túl novemberi levelek zörögtek a campus négyszögletes központi terén. – Van ennek köze ahhoz, hogy Ellen elhagyott? – kérdezte aztán Don, és Wesley elektronikus jó barátja felé biccentett. – A két dolog összefügg, nem igaz? Úgy döntöttél, te is számítógépen fogsz olvasni, mint mindenki más. De mért? Így akarod visszacsalogatni?

– Nem – mondta Wesley, mert nem akarta megmondani az igazat: valójában még maga sem egészen érti a dolgot, de ezzel tulajdonképp visszavágni akart Ellennek. Vagy gúnyolódni akart rajta. Vagy valami ilyesmi. – Egyáltalán nem. Mindössze kísérletezem az új technológiával.

– Na igen – felelte Allman. – Én meg Robert Frost vagyok, és fagyos téli estéken járom az erdőt, baszki.

Wesley autója az „A” parkolóban volt, de a férfi úgy döntött, inkább gyalog teszi meg a három kilométeres utat az otthonáig. Gyakran sétált haza, ha gondolkodni akart. Végigcammogott a Moore sugárúton, először a diákklubok mellett haladt el, aztán a lakóházak mellett, ahol minden ablakból bömbölt a rock meg a rap, aztán a bárok és a házhoz szállításra dolgozó kifőzdék mellett, amelyek minden kis amerikai főiskola lételemét jelentik. Volt egy apró könyvesbolt is, amely használt tankönyvekre és leértékelt, fél áron kapható előző évi bestsellerekre szakosodott. Porosnak és csüggedtnek tűnt, gyakran tök üres volt.

Alighanem azért, mert az emberek otthon olvasnak, számítógépről, vélte Wesley.

Barna leveleket fujkált a szél a lába körül. Az aktatáskája folyton egyik térdének csapódott. Benne voltak a tankönyvei, az a regény, amit jelenleg saját kedvére olvasott: a 2666, Roberto Bolaño könyve, és egy szép, márványos fedelű, bekötött jegyzetfüzet. Ezt kapta születésnapjára Ellentől.

– A könyvötleteidnek – mondta a nő annak idején.

Vagyis júliusban, amikor még jól mentek kettejük dolgai, és szinte teljesen magukénak tudhatták a campust. Az üres, bekötött füzetben több mint kétszáz oldal volt, de Wesley csak az első oldalon hagyott nyomot nagy, keskenyre lapított betűivel.

Az oldal tetején nagybetűkkel az állt: regényötletek!

Alatta: Egy kisfiú rájön, hogy az apjának és az anyjának is viszonya van valakivel

és

A születése óta vak kisfiút elrabolja az őrült nagypapája, aki

és

Egy tinédzser belezúg a legjobb barátja anyjába, és

Ez alatt volt az utolsó ötlet, amelyet nem sokkal azután írt le, hogy Ellen a sarokba hajította a Gyilkos túrá-t, és kimasírozott az életéből.

Egy félénk, de eltökélt főiskolai oktató összeveszik sportos, de nagyjából teljesen analfabéta barátnőjével, mégpedig azt követően, hogy

Valószínűleg ez volt a legjobb ötlet – arról kell írni, amit ismer az ember, ebben minden szaktekintély egyetért –, de egyszerűen nem tudta rávenni magát, hogy ezzel a témával foglalkozzon. Már Donnal beszélni is éppen elég megterhelő volt. És vele sem tudott teljesen őszinte lenni. Például elhallgatta, mennyire szeretné, ha Ellen visszajönne hozzá.

Ahogy közeledett a háromszobás lakás felé, amelyet otthonának nevezett – Don Allman pedig olykor „a bulibáró legénylakásának” –, Wesley-nek eszébe jutott a Henderson kölyök. Hogy is hívják, Richard vagy Robert? Egy sarkon át ezen gondolkodott, ami nem ugyanaz a sarok volt, mint amire rá kellene állnia, hogy egyszer s mindenkorra leszámoljon az írásblokkjával, gondolta. Az volt a véleménye, hogy az ilyen gátlások alapvetően mind hisztériás természetűek, mintha az agy érzékelt volna (vagy legalábbis abba a hitbe került volna, hogy érzékel) valami undok fenevadat legbelül, és acélajtó mögé zárta volna, egy cellába. Az ember hallotta, ahogy a fenevad dörömböl és ugrándozik odabent, mint egy veszett mosómedve – amely harap is, ha közel megyünk hozzá –, de látni soha nem látta.

A Henderson kölyök játszott a focicsapatban – előretolt csáp volt, vagy féloldalvéd, vagy valami efféle –, és miközben a pályán épp olyan borzasztóan teljesített, mint a többi csapattársa, igazából kedves gyerek volt, és elég jól tanult. Wesley kedvelte. Mégis kész lett volna letépni a fejét, amikor az órán meglátta a srácot egy ilyen palmtoppal vagy okostelefonnal vagy hasonló bigyóval. Nem sokkal az után történt, hogy Ellen faképnél hagyta. A szakítás utáni első napokban Wesley gyakran azon kapta magát, hogy hajnal háromkor felébred, és valami irodalmi komfortételt vesz le a polcról: rendszerint régi barátait, Jack Aubrey-t és Stephen Maturint, akiknek kalandjait Patrick O’Brian mesélte el. De még így sem tudta kiiktatni, mekkora dörrenéssel vágta be az ajtót Ellen, amikor itthagyta, valószínűleg örökre.

Így aztán pocsék kedve volt, és kötekedősen lépett közelebb Hendersonhoz. – Rakja el. Ez irodalomóra, nem internetes chatszoba.

A Henderson gyerek felnézett, és kedvesen rámosolygott. Wesley-nek ettől nem múlt el a pocsék kedve, de a dühe elmúlt. Leginkább azért, mert nem volt mérgelődős természet. Feltételezte, inkább lehangoltságra, sőt egyenesen disztímiára hajlamos. Hát nem sejtette mindig is, hogy Ellen Silverman túl jó hozzá? Hát nem volt-e tisztában vele a szíve legmélyén, már a kezdettől fogva, hogy Ellen rá fogja csapni az ajtót, nem tudta-e már akkor is, amikor végigbeszélgetett vele egy unalmas tanári bulit? Ellen adta a kislányt; ő meg adta a nyuszit. Még egy diákra se tud haragudni, aki a zsebszámítógépét (vagy Nintendóját, vagy micsoda az) bizergálja az órán.

– Nézze, Mr. Smith, az ön feladatához használom – mondta akkor a Henderson gyerek. (A homlokán óriási lila véraláfutás éktelenkedett, amely a kék Szurikáták legutóbbi vendégszerepléséről származott.) – Ez a Paul története. Nézze csak.

A kölyök odanyomta a ketyerét Wesley orra alá. Lapos, négyszögletes, fehér eszköz volt, legfeljebb egy centiméter vastag. Az volt a tetejére írva, hogy amazon-kindle, és a mosolygó logó, amelyet Wesley jól ismert; maga sem volt teljesen analfabéta a komputerekhez, rengetegszer rendelt könyveket az Amazonról (ámbár először mindig benézett a városi könyvesboltba, részint szánalomból; még a macskájuk is alultápláltnak tűnt, aki élete nagy részét a kirakatban szunyókálva töltötte).

Nem is a felül lévő logó vagy a legalul látható apró billentyűzet volt érdekes a kölyök ketyeréjével kapcsolatban. Legnagyobb részét a kijelző alkotta, és a kijelzőn nem durranásig felpumpált testű fiatal férfiak és nők öldököltek zombikat New York romjain, hanem Willa Cather novellájának egy oldala volt rajta olvasható, a szegény fiú története, aki tele volt pusztító illúziókkal.

Wesley érte nyúlt, aztán megtorpant. – Szabad?

– Tessék csak – mondta neki a Henderson gyerek, Richard vagy Robert. – Klassz holmi. Derült égből le lehet rá tölteni a könyveket, amelyek aztán tetszőleges méretben olvashatók rajta. Még olcsóbbak is a könyvek így, nem kell papír és borító.

Wesley ekkor kissé megborzongott. Tudatára ébredt, hogy a Bevezetés az amerikai irodalomba óra legtöbb jelen levő hallgatója őt figyeli. Biztos nehéz volt nekik eldönteni, gondolta Wesley, hogy a maga harmincöt esztendejével régi vágásúnak tekintsék-e őt (mint az ásatag dr. Wence-t, aki úgy nézett ki, mint egy krokodil háromrészes öltönyben), vagy modernnek, mint Suzanne Montanarót, aki szívesen betette Avril Lavigne „Girlfriend” című számát a Bevezetés a modern drámába óráján. Wesley arra gondolt, a diákoknak segíteni fog a döntésben, ha látják, hogyan reagál Henderson Kindle-jére.

– Mr. Henderson, könyvek mindig is lesznek – mondta. – Ami azt jelenti, hogy mindig is lesz papír és borító. A könyvek valódi tárgyak. A könyvek a barátaink.

– Igen, de… – kezdett bele Henderson. Kedves mosolya most kissé ravaszkás lett.

– De?

– A könyvek másfelől gondolatok és érzelmek. Ön mondta az első órán.

– Most megfogott – jelentette ki Wesley. – Azonban a könyvek nem pusztán gondolatok. Például van szaguk is. Ahogy telnek az évek, egyre jobb szaguk lesz – egyre erősebb nosztalgiát ébresztenek az emberben. A maga ketyeréjének is van szaga?

– Nincs – felelte Henderson. – Nem mondhatnám. De amikor lapozok, tessék, ezzel a gombbal… mintha odébb rebbenne az oldal, mint egy régi könyvnél. Bármelyik oldalra odalapozhatok, és amikor bekapcsol a képernyővédő, híres írók képeit mutatja. Nem merül le, és…

– Ez egy számítógép – mondta akkor Wesley. – Számítógépről olvas.

A Henderson gyerek átvette a Kindle-t. – Ettől függetlenül ugyanúgy a Paul történeté-t olvasom.

– Még sosem hallott a Kindle-ről, Mr. Smith? – kérdezte akkor Josie Quinn. Olyan hangsúllyal érdeklődött, mint amikor a kedves antropológus faggatja a pápua új-guineai kombai törzs egyik tagját, hogy hallott-e már a villanytűzhelyről és a platformcipőről.

– Nem – mondta Wesley őszintétlenül, hiszen valójában látta már az Amazon oldalán a Kindle Store-t, amikor könyveket vett, ettől függetlenül összességében mégis jobban szerette volna, ha régi vágásúnak tekintik. Modernnek lenni valahogy középszerűnek tűnt.

– Muszáj vennie egyet – mondta Henderson, és amikor Wesley gondolkodás nélkül rávágta: – Lehet, hogy veszek egyet –, az évfolyam spontán tapsban tört ki. Ellen távozása óta Wesley most először érezte, hogy kicsit megörül valaminek. Mert a diákok szerették volna, ha neki is van könyvolvasó ketyeréje, és mert a taps annak szólt, hogy igenis régi vágásúnak tekintik. Régi vágású, de fejlődőképes.

Egészen két héttel későbbig nem is gondolta komolyan, hogy vesz Kindle-t (ha régi vágású, akkor kétségtelenül a könyvek mellett a helye). Aztán egyik nap az iskolából hazafelé menet elképzelte Ellent, ahogy meglátja őt, kezében egy Kindle-lel, ahogy kószál a campus pázsitján, és megnyomja a kis következő oldal gombot.

Te meg mi a fenét művelsz?, kérdezné. Végre hozzá szólna.

Számítógépről olvasok, felelné ő. Ahogy a többi normális ember.

Dacból!

De, ahogy talán a Henderson gyerek mondaná, biztos olyan rossz az? Wesley-nek beugrott, hogy a dac talán afféle metadonként működik a szerelmeseknek, és jobb ez, mintha „hideg pulyka” módszerrel, egyik pillanatról a másikra jönne le az ember a cuccról.

Amikor hazaért, bekapcsolta a Dell asztali számítógépét (laptopja nem volt, amire büszke is volt), és felment az Amazon weboldalra. Arra számított, hogy négyszáz dollár körül lehet egy ilyen ketyere, vagy talán még több is, ha van egy luxusmodell, és meglepetten látta, mennyivel olcsóbb. Aztán a Kindle Store-t kezdte nézegetni (amelybe eddig még soha be se kukkantott), és rájött, hogy a Henderson gyereknek igaza van: nevetségesen olcsók az e-könyvek. A kemény táblás regények (nincs is semmilyen táblájuk, haha) olcsóbbak voltak, mint a puha fedeles kötetek, amelyeket nemrég vásárolt. Ha belegondol, mennyit költ könyvre, maga a Kindle készülék bőven kijönne az árkülönbözetből. Ami pedig a kollégái magasra felvont szemöldökét illeti, Wesley azon kapta magát, élvezné a reakciójukat. Ez a megfigyelés érdekes következtetéshez vezette: úgy tűnik, az ember, legalábbis az egyetemi ember szívesen veszi, ha a hallgatók régi vágásúként könyvelik el, a kollégái ellenben modernnek látják.

Elképzelte, ahogy hangosan kimondja: Új technológiával kísérletezem.

Tetszett a kijelentés csengése. Egészen modernül hangzott.

És persze szívesen gondolta el Ellen reakcióját. Már nem hagyott üzeneteket a nő telefonján, és kezdte kerülni azokat a helyeket, ahol összefuthat vele – The Pit Stop, Harry’s Pizza –, de ez még változhat. Számítógépen olvasok, ahogy a többi normális ember – ez a beszólás túl jó, semhogy veszni hagyhatná.

Jaj, de kicsinyes vagyok, korholta magát, ahogy ült a számítógép előtt, és a Kindle-t ábrázoló képet nézegette. Olyan kicsinyes a dacom, hogy még egy újszülött kiscicát se lehetne megmérgezni vele.

Igaz! De ha másra nem is képes, csak dacra, akkor miért ne élvezné ki az érzést?

Így aztán rákattintott a Megveszem gombra, és következő nap megérkezett a ketyere, a dobozon a mosolygós logóval és a felirattal: egynapos kiszállítás. Wesley nem ikszelte be az egynapos kiszállítást, és ha megjelent volna a költség a MasterCard-elszámolásán, tiltakozott volna, de őszinte örömmel csomagolta ki új szerzeményét – öröme hasonló volt, mint mikor új doboz könyvet csomagolt ki, csak valahogy élesebb. Mert hiszen valami olyan érzés fogta el, mintha ismeretlen cél felé törne – feltételezte magában. Nem mintha arra számított volna, hogy a Kindle majd helyettesítheti a könyveket, valójában azt sem gondolta, hogy sokkal több lesz, mint haszontalan kacat; pár hétig vagy egy hónapig talán leköti a figyelmét, aztán elfeledetten hever majd, porfogóként, a Rubik-kocka mellett a csecsebecsékkel teli polcon, a nappaliban.

És még az sem tűnt furcsának számára, hogy míg a Henderson gyereké fehér volt, az övé rózsaszínű.

Legalábbis eleinte nem.

II – UR-FUNKCIÓK

Amikor Wesley visszaért a lakására, miután bevallotta Don Allmannek a történteket, villogott a lámpa az üzenetrögzítőjén. Két üzenet. Megnyomta a lejátszás gombot, és arra számított, az anyja hangját fogja hallani, amint az érelmeszesedéséről panaszkodik, és gyilkos megjegyzéseket tesz, miszerint vannak fiúgyermekek, akik havi kétszerinél akár gyakrabban is hazatelefonálnak. Utána pedig biztos egy automata hívása jön majd, a moore-i Echó-tól, hogy tizedszerre is emlékeztesse, lejárt az előfizetése. De nem az anyja volt, és nem is az újság. Amikor meghallotta Ellen hangját, még meg is torpant mozdulat közben, amint épp sörért nyúlt: előrehajolva hallgatta, kezét megvilágította a hűtő fagyos ragyogása.

– Hello, Wes – mondta Ellen, és tőle szokatlanul egyáltalán nem hangzott magabiztosnak. Hosszú szünet következett, elég hosszú ahhoz, hogy Wesley elgondolkozzon, vajon ennyi lesz-e az egész. A háttérből visszhangzó kiáltásokat és labdapattogást hallott. Ellen biztos a tornateremben volt, mármint akkor, amikor az üzenetet hagyta. – Kettőnkre gondoltam. Arra jutottam, hogy talán újra meg kellene próbálnunk. Hiányzol. – Aztán, mintha látta volna maga előtt, ahogy Wesley már rohan is az ajtóhoz, hozzátette: – De most még nem. Még gondolkoznom kell egy kicsit… azon, amit mondtál. – Szünet. – Hibáztam, hogy eldobtam a könyvedet, de zaklatott voltam. – Újabb szünet, majdnem olyan hosszú, mint az első, a köszönés utáni. – Ezen a hétvégén Lexingtonban lesz egy szezon előtti torna. Tudod, ezt hívják Bluegrassnak. Nagyon fontos. Lehet, hogy amikor onnan visszajöttem, beszélhetnénk. Addig légyszi ne hívj, mert a lányokra kell koncentrálnom. Borzalmas a védekezésünk, és összesen egy lány van, aki kintről is tud dobni, és… nem tudom, talán hiba volt, hogy felhívtalak.

– Nem volt hiba – mondta Wesley az üzenetrögzítőnek. Hevesen vert a szíve. Még mindig a nyitott hűtőnek támaszkodott, érezte az arcán a kiáramló hideget; csupa forró volt az arca. – Hidd el, nem hiba.

– A minap Suzanne Montanaróval ebédeltem, és elmesélte, hogy újabban egy olyan elektromos bigyót hordasz magadnál. Nekem ez… nem is tudom, szinte jel volt, hogy próbáljuk meg újra. – Felnevetett, aztán hirtelen olyan hangosan ordított, hogy Wesley összerezzent. – Menj már az elvesztett labda után! Ha nem futsz, mégy a kispadra! – Aztán folytatta a telefonba: – Bocs, most mennem kell. Ne hívj. Majd hívlak én. Így vagy úgy, hogy mit döntöttem. A Bluegrass után. Sajnálom, hogy soha nem vettem fel a telefont, de… nagyon megbántottál, Wes. Tudod, még az edzőknek is vannak érzései. Én…

Sípszó szakította félbe. Kifutott az üzenet számára megengedett időből. Wesley kiejtette azt a szót, amit a kiadója nem engedett Norman Mailernek, hogy beleírja a Meztelenek és holtak-ba. Aztán kezdődött a második üzenet, és újra ott volt Ellen hangja. – Szóval nyilván az angoltanároknak is vannak érzései. Suzanne azt mondja, nem passzolunk egymáshoz, túl távol áll egymástól az érdeklődési körünk, de… talán mégis van valami közös nevező. Ezen… ezen még gondolkoznom kell. Ne hívj fel. Még nem vagyok rá kész. Viszhall.

Wesley kivette a sört. Mosolygott. Aztán az elmúlt hónap folyamán a szívében felgyülemlett dacra gondolt, amely most egyszerre megszűnt. A falinaptárhoz ment, és a szombat-vasárnaphoz keresztben beírta, hogy szezon előtti torna. Aztán a következő munkahéthez húzott egy vonalat, és ráírta: Ellen???

Amint ezzel megvolt, beült a kedvenc foteljébe, itta a sört, és próbálta olvasni a 2666-ot. Őrült könyv volt, de valahogy mégis érdekes.

Kíváncsi lett volna, hogy a Kindle Store-ban is kapható-e.

Aznap este, miután harmadszor is lejátszotta Ellen üzeneteit, Wesley bekapcsolta az asztali számítógépét, és megnézte a testnevelés tanszék honlapját, hogy kiderítse a Bluegrass szezon előtti meghívásos torna részleteit. Tudta, hogy hiba lenne odamennie, és nem is állt szándékában, de tudni akarta, kivel játszanak a Szurikáták, és hogy Ellen mikor ér vissza.

Nyolc csapat vett részt, hét a másodosztályból, és csak egy a harmadosztályból: a moore-i Szurikátalányok. Wesley-t, amikor ezt meglátta, elöntötte a büszkeség Ellen miatt, és újra elszégyellte magát, hogy ilyen dacosan viselkedett… amiről Ellen – Wesley szerencséjére! – mit sem tudott. Úgy tűnik, Ellen egyenesen azt hitte, Wesley azért vett Kindle-t, hogy ezáltal üzenjen a nőnek: Talán igazad van, talán képes vagyok rá, hogy megváltozzak. Talán mindketten megváltozhatunk. Wesley arra gondolt, ha jól mennek a dolgok, idővel valóban meg is győzheti magát arról, hogy ez így volt.

A weboldalon látta, hogy a csapat busza most pénteken délben indul Lexingtonba. Aznap este a Rupp Arénában fognak edzeni, és szombat délelőtt lejátsszák első meccsüket – az indianai Truman State-i Buldogok ellen. Minthogy a torna körmérkőzéses rendszerű, bármi lesz is az eredmény, vasárnap esténél hamarabb semmiképp nem indulnak haza. Ami azt jelenti, leghamarabb jövő hétfőn hall majd Ellen felől.

Hosszú hét lesz.

– És még az is lehet, hogy meggondolja magát, és nem telefonál újra – mondta a számítógépnek (kiváló hallgatóság!). – Erre is fel kell készülnöm.

Hát, kísérletet tehet rá. Azonkívül felhívhatná azt a ribanc Suzanne Montanarót is, és köntörfalazás nélkül megmondhatná neki, hogy ne hangolja ellene Ellent. Egyáltalán miért vetemedhetett ilyesmire? Végtére is a munkatársa, az istenért!

Csakhogy, ha ezt megtenné, elképzelhető, hogy Suzanne egyenesen visszamondana mindent a barátnőjének, Ellennek. (Ugyan ki hitte volna, hogy barátnők? Ki tételezte volna ezt fel róluk?) Lehet, hogy legjobb lesz, ha ezen a szálon nem indul el. Ámbár, úgy tűnik, a dac talán mégsem tűnt el a szívéből nyomtalanul. Most Montanaro kisasszony ellen irányult.

– Rá se ránts – mondta a számítógépnek. – George Herbert tévedett. Nem az a legjobb bosszú, ha jól él az ember, hanem ha jól szeret.

Már majdnem kikapcsolta a számítógépet, amikor eszébe jutott, amit Don Allman mondott a Kindle-jéről: Azt hittem, csak fehér van belőle. A Henderson kölyöké fehér volt, az egyszer biztos, de hát – ahogy a mondás tartja – egy fecske nem csinál nyarat. Néhány elhibázott próbálkozás után a Google révén eljutott a Kindle rajongói oldalakra. Az egyiknek az volt a neve: Kindle Kandle. Legfelül egy kvéker ruhás nőt ábrázoló, bizarr fotó volt, a nő gyertyafénynél olvasta a Kindle-jét. Itt több poszt is azt panaszolta fel, hogy csak egyetlen színben kapható a Kindle, az egyik blogger szerint: „sima, mezei maszatosfehérben”. Az egyik válaszadó erre felvetette, hogy ha a posztíró ragaszkodik hozzá, hogy koszos manccsal akar olvasni, vegyen a Kindle-re valamilyen tokot. – Bármilyen szinű tokot választhatsz – tette még hozzá. – Nőj fel, és légy kicsit kreatívabb!

Wesley kikapcsolta a számítógépet, a konyhába ment, kivett még egy sört, és előhúzta az aktatáskájából a Kindle-t. A saját, rózsaszínű Kindle-jét. A színét leszámítva tökéletesen ugyanúgy nézett ki, mint amiket a Kindle Kandle weboldalon látott.

– Lárifári – dünnyögte. – Biztos csak elszíneződött a műanyag. – Az is lehet, de miért egynapos expressz kiszállítással érkezett, amikor nem is jelölte be ezt a szolgáltatást? Talán valaki a Kindle-gyárban a lehető leggyorsabban meg akart szabadulni a rózsaszínű mutánstól? Röhej. Simán csak kidobták volna. Újabb áldozatot szedett volna a minőség-ellenőrzés.

Fel lehet a Kindle-lel menni az internetre? Wesley nem tudta, és erről beugrott, hogy még valamit furcsállt: nem járt hozzá használati utasítás. Arra gondolt, megint megnézi a Kindle Kandle oldalt, hátha ott megtalálja a választ az internetezéssel kapcsolatos kérdésére, de aztán elvetette az ötletet. Végül is csak marháskodik, csak próbálja elütni valamivel az időt, amíg jövő hétfő nem lesz, amikor talán újra hall majd Ellen felől.

– Hiányzol, bébi – mondta, és meglepetten hallotta, hogy megremeg a hangja. Tényleg hiányzott neki a nő. Amíg meg nem hallotta a hangját, nem is volt tudatában, hogy ennyire. Túlságosan elfoglalta magát a saját sebzett egójával. Az izzadmányos kis dacáról nem is beszélve.

Bejelentkezett a Wesley Kindle-je feliratú képernyő. Ott sorakoztak az eddig megvásárolt könyvei: A szabadság útjai, Richard Yates regénye, és Az öreg halász és a tenger Hemingwaytől. A ketyerére már eleve feltöltötték a New Oxford American Dictionary értelmező szótárt. Csak el kellett kezdeni bepötyögni bármilyen szót, és a Kindle már meg is találta a hozzá tartozó szócikket. A könyvmolyok álmainak netovábbja, gondolta magában.

De az internethez is lehet vele csatlakozni?

Megnyomta a menü gombot, és több opció ugrott fel. A legfelső a vásárlás a Kindle Store-ban volt. A lejjebb levők között azonban volt egy ilyen: kísérleti. Ez érdekesnek tűnt. Rávitte a kurzort, megnyitotta, és a képernyő tetején ez a szöveg jelent meg: Ezeken a kísérleti prototípusokon dolgozunk. Hasznosnak találja?

– Hát, nem tudom – mondta Wesley. – Mik ezek?

Az első prototípus a basic web volt. Akkor tehát az internetezésre igen a válasz. A Kindle a jelek szerint sokkal közelebb áll a számítógépekhez, mint az első pillantásra látszik. Wesley átnézte a többi kísérleti opciót: zene letöltése (hurrá-hurrá!) és szöveg hangos felolvasása (ez a vakoknak jól jöhet). Rányomott a következő oldal billentyűre, hogy lássa, vannak-e további prototípusok. Egyet talált: Ur-funkciók.

Na ez meg mi a fene lehet? Legjobb tudása szerint az Ur szónak csak két jelentése létezik: az Ótestamentumban szereplő város, illetve „ősi”, „egyszerű”. A képernyő nem segített; a többi kísérleti funkció mellett volt magyarázat, emellett azonban nem. Hát, csak egy módon lehet kideríteni. Rávitte a kurzort, és megnyitotta az Ur-funkciók-at.

Újabb menü jelent meg. Három tételből állt: Ur-könyvek, Ur-hírarchívum, és Helyi Ur (fejlesztés alatt).

– Hű, mi a franc ez… – álmélkodott Wesley.

Kijelölte az Ur-könyvek-et, és csaknem megnyitotta, aztán habozni kezdett. Hirtelen lehűlt a bőre, mint ahogyan Ellen hangja hallatán is megtorpant és elcsendesedett, amikor épp kivett volna egy sört a hűtőből. Az én saját Urom volt, gondolta később. Valami bennem lakozó, ősi és egyszerű sugallat diktálta, hogy ne nyomjam le a gombot.

Hát mégsem volna annyira modern ember? Aki most már számítógépen olvas?

De, az volt. Az bizony. Így aztán megnyomta a gombot. A képernyőről eltűnt minden, aztán megjelent a felirat: Üdvözöljük az Ur-könyveknél! A felirat piros volt! Biztos a Kandle-bloggerek állnak a dolog mögött; úgy látszik, mégis csak van szín a Kindle-ön. Az üdvözlés alatt kép látszott, nem Charles Dickensé vagy Eudora Weltyé, hanem egy nagy, setét toronyé. Volt benne valami vészjósló. Alatta, szintén vörössel, a következő szöveg látszott: Válassza ki a szerzőt (lehetséges, hogy amit választ, nem elérhető). Alatta villogott a kurzor.

– Mi a franc – szakadt ki Wesley-ből. Hirtelen kiszáradt a szája. Megnyalta az ajkát, és bepötyögte: Ernest Hemingway.

A képernyőről minden eltűnt. Úgy tűnt, bármi is ez a funkció, nem működik. Legalább tíz másodperc telt el, Wesley a kapcsoló felé nyúlt, le akarta állítani a Kindle-t. De mielőtt lezárhatta volna, a képernyőn megjelent egy üzenet:

KERESÉS VÉGE: ÁTNÉZVE 10438721 UR.
17 894 ERNEST HEMINGWAY CÍM TALÁLAT
HA NEM TUDJA A CÍMET, VÁLASSZON URT
VAGY LÉPJEN VISSZA AZ UR-FUNKCIÓK MENÜBE
A JELENLEGI UR VÁLASZTÉKA NEM
JELENÍTHETŐ MEG

– Ez meg mi a tököm? – szakadt ki Wesley-ből az üres szobában.

Az üzenet alatt villogott a kurzor. Fölötte, apró betűkkel ez a szöveg állt: kizárólag numerikus bevitel. se vessző, se kötőjel. az ön jelenlegi urja: 117586.

Wesley erős késztetést – „Ur” késztetést – érzett, hogy kikapcsolja a rózsaszínű Kindle-t, és betegye az evőeszközös fiókba. Vagy a mélyhűtőbe, a fagyi és a mirelit tévévacsik közé, talán ott még jobb helyen lenne. Ehelyett az apró billentyűzeten beütötte a születési dátumát, hónap-nap-év formátumban. A 7191974 is van olyan jó szám, mint bármelyik másik, vélte. Újból habozott egy darabig, aztán lenyomta a kiválaszt gombot.

Most, amikor ismét minden eltűnt a képernyőről, le kellett gyűrnie magában a késztetést, hogy felkeljen a konyhai székről, amelyen ült, és elhúzódjon az asztal mellől. Őrült bizonyosság vett erőt rajta: egy kéz – vagy talán egy mancs – fog kinyúlni a Kindle szürke kijelzőjéből, torkon ragadja, és berántja. Utána már örökösen abban a számítógépes szürkeségben fog létezni, mikrochipek és Ur számos világa között lebegve.

Aztán nyomtatás bukkant fel a képernyőn, egyszerű, régifajta szöveg, és Wesley babonás rettegése szertefoszlott. Kíváncsian futotta át a Kindle képernyőjén olvasható sorokat (ugyanakkora volt ez a képernyő, mint egy puha fedeles zsebkönyv), ámbár fogalma sem volt, tulajdonképp mire is kíváncsi.

Legfelül a szerző teljes neve állt – Ernest Miller Hemingway –, és születésének, valamint elhalálozásának ideje. Aztán hosszú lista következett, amely megjelent műveit tartalmazza… de a lista hibás volt. Szerepelt rajta a Fiesta, az Akiért a harang szól, a novellák és persze Az öreg halász és a tenger… de ott volt három-négy könyvcím, amelyet Wesley nem ismert, márpedig néhány kisebb esszét leszámítva – legalábbis tudomása szerint – a teljes életművet olvasta. Ráadásul…

Újra a két évszámra tévedt a tekintete. A halálozás időpontja téves. Hemingway 1961. július 2-án halt meg, saját magán ejtett lőtt sebet. A képernyőn viszont az állt, hogy 1964. augusztus 19-én vonult át az égi nagy könyvtárba.

– A születési dátum is téves – motyogta Wesley. Hajába túrt, amely ettől egzotikus új formákat vett fel. – Szinte biztos vagyok benne. Helyesen ezernyolcszázkilencvenkilenc lenne, nem ezernyolcszázkilencvenhét.

Levitte a kurzort az egyik általa ismeretlen címre: Cortland ebei. Nyilván valami elmeroggyant számítógép-programozó viccesnek szánt ötlete, hiszen nem lehet más. De legalább hangzásra olyan, mint egy valódi Hemingway-műcím. Wesley kiválasztotta.

A képernyőről eltűnt minden, aztán megjelent egy könyvborító. A képen fekete-fehér fotó látszott, ugató kutyák vettek körbe egy madárijesztőt. A háttérben vadász, kezében puska, válla fáradtan vagy legyőzötten – vagy éppen fáradtan és legyőzötten – görnyedt meg. Valószínűleg ő lehet a címszereplő, Cortland.

A Michigan állam felső részében elterülő erdőségben James Cortlandnek felesége hűtlenségével és saját halandóságával kell számot vetnie. Amikor három veszélyes bűnöző tűnik fel a régi Cortland farmon, a „Papa” híres hőse borzalmas választásra kényszerül. Ezért a szimbólumokban gazdag és eseménydús utolsó regényért kapta meg Ernest Hemingway kevéssel halála előtt a Pulitzer-díjat. Ára: 7,50 $

A kis ikon alatt a Kindle azt kérdezte: megveszi ezt a könyvet? I N.

– Ez totál ökörség – suttogta Wesley, miközben bejelölte az I-t, és rábökött a kiválaszt gombra.

A képernyőről ismét eltűnt minden, aztán új üzenet villant fel: Az Ur-regények terjesztése nem feltétlenül a rájuk vonatkozó Paradox Törvényeket betartva zajlik. Elfogadja? I N.

Wesley elmosolyodott – olyasvalaki mosolya volt ez, aki érti a viccet, de hajlandó úgy tenni, mintha továbbra is komolyan együttműködne –, és kiválasztotta az I-t. A képernyőről minden eltűnt, aztán a következő felirat jelent meg:

KÖSZÖNJÜK, WESLEY.
AZ ÖN UR-REGÉNYÉT MEGRENDELTÜK.
SZÁMLÁJÁT 7,50 $ ÖSSZEGGEL TERHELJÜK MEG.
NE FELEDJE, HOGY AZ UR-REGÉNYEK LETÖLTÉSE
HOSSZABB IDŐT VESZ IGÉNYBE.
VÁRJON 2–4 PERCET.

Wesley visszalépkedett saját személyes Kindle-gyűjteményéhez. Ebben ugyanazok a címek szerepeltek, mint előzőleg – A szabadság útjai, Az öreg halász és a tenger és a New Oxford szótár –, és biztos volt benne, hogy ez nem is fog változni. Cortland ebei című Hemingway-regény nem létezik, sem ebben a világban, se másikban. Ettől függetlenül felkelt, és a telefonhoz ment. Első kicsöngésre felvették.

– Don Allman – szólt bele főiskolai szobatársa. – Bizony, valóban tekergő vándornak születtem. – Most nem visszhangos tornatermi zajok hallatszottak a háttérből, csak Don három fiának barbár sivalkodása – olyan hangzavart csaptak, mintha egyenként szednék szét az Allman-rezidencia deszkáit és tégláit.

– Helló, Don, itt Wesley.

– Szevasz, Wesley. Öcsém, de rég láttalak! Talán megvan már… három órája is!

Az őrültekháza mélyéről, amely Don családi otthonát alkotta, most feltört egy halálsikoly. Don Allman nem zaklatta fel magát. – Jason, ne hajigáld azzal a bátyádat. Légy jó kis görcs, és nézd a Spongyabob-ot. – Aztán Wesley-hez intézte szavait: – Mit tehetek érted, Wes? Szerelmi tanácsadás? Szexuális teljesítmény és állóképesség javítása? Címötletek készülő regényed számára?

– Te is tudod, hogy nincs készülő regényem – csattant fel Wesley. – De tényleg regényekről akarok beszélni veled. Ismered a Hemingway-bibliográfiát, nem igaz?

– Imádom, amikor sikamlós szavakat használsz.

– Na, szóval, ismered a címeket, nem?

– Persze. De remélem, nem olyan jól, mint te. Végül is te nyomod a huszadik századi amerikait; én inkább olyanokban utazom, akik parókát hordtak, tubákot szívtak, és olyan nyakatekert dolgokat mondtak, mint például hogy „vajh”. Mi jár a fejedben?

– Tudomásod szerint Hemingway írt valaha prózai művet kutyákról?

Don ezen eltűnődött, közben egy újabb kisgyerek visítani kezdett.

– Minden oké, Wes? Kicsit fura a hangod…

– Légyszi válaszolj. Írt kutyákról, vagy nem írt? – Jelölje meg: I N, gondolta Wesley.

– Rendben – mondta Don. – Anélkül, hogy csekkolnám a megbízható számítógépemet, úgy gondolom, nem írt kutyákról. Arra viszont emlékszem, hogy egyszer azt állította, hogy a Batista-partizánok bottal agyonverték az ölebét, ez is jó kis színes hír, nem? Tudod, amikor Kubában volt. Ezt jelnek vette, hogy legjobb lesz, ha ő és Mary lelécelnek, és irány Florida… Így is tettek. Secperc alatt.

– Nem emlékszel, hogy hívták azt a kutyát, ugye?

– De, azt hiszem, igen. A biztonság kedvéért ellenőriznem kellene a neten, de szerintem Negritának hívták. Vagy valami hasonlónak. Enyhén rasszista csengésű név, na de hát tehetek én erről?

– Kösz, Don – Wesley-nek elzsibbadt az ajka. – Holnap találkozunk.

– Wes, biztos, hogy… Frankie, teszed le azonnal! Nem megmondtam, hogy… – Óriási robaj hallatszott. – Basszus. Azt hiszem, egy delfti fajansz volt. Le kell raknom, Wes. Holnap találkozunk.

– Oké.

Wesley visszatért a konyhaasztalhoz. Látta, hogy felbukkant egy új tétel a Kindle-jén. A Cortland ebei című regény – akármi legyen is az – rátöltődött a készülékre…

Egész pontosan honnan is? Valami alternatív valóságból, amelyet Ur 7191974-nek (vagy esetleg UR-nak) hívnak?

Wesley-nek már nem volt ereje, hogy nevetségesnek titulálja, és elvesse a gondolatot. Ahhoz azonban még volt ereje, hogy elmenjen a hűtőhöz egy újabb sörért. Szüksége volt rá. Kinyitotta, öt nagy korttyal eltüntette a felét, aztán böfögött. Leült; kicsit jobban érezte magát. Megnyitotta új szerzeményét (7 és fél dollár elég baráti ár lenne egy teljesen ismeretlen Hemingwayért, gondolta), és feltűnt előtte a címlap. A következő oldalon dedikáció állt: Synak és Marynek, szeretettel. Aztán:

ELSŐ FEJEZET

Cortlandnek az volt a hitvallása, hogy az ember életét öt kutya teszi ki. Az első, amelyik téged tanít. A második, amelyiket te tanítod. A harmadik és a negyedik, amelyeket megdolgozol. És az utolsó, amely túlél téged. Az az utolsó a téli kutya. Cortland téli kutyája Negrita volt, de ő csak madárijesztő-kutyaként gondolt rá…

Wesley garatát elöntötte a lé. A mosogatóhoz rohant, fölé görnyedt, és küszködve igyekezett lent tartani a sört. Lassan megnyugodott a gyomra, úgyhogy nem kellett hányadékot kiöblítenie a mosogatóból. Megnyitotta a csapot, alátette két tenyerét, és vizet fröcskölt izzadt bőrére. Már jobban érezte magát.

Aztán visszatért a Kindle-höz, és a képernyőre meredt.

Cortlandnek az volt a hitvallása, hogy az ember életét öt kutya teszi ki.

Valahol – egy, a Moore-nál jóval nagyratörőbb főiskolán – volt egy számítógép, amely végigolvasta a könyveket, és a szerzőket stiláris megkettyenéseik alapján azonosította, amelyek minden jel szerint éppoly egyediek, mint az ujjlenyomatok vagy a hópelyhek. Wesley-nek halványan rémlett, hogy ily módon azonosították be a Primary Colors című, névtelenül közreadott regényt; a program órák vagy napok leforgása alatt átrostált több ezer írót, és feldobta egy hírmagazin rovatvezetője, Joe Klein nevét, aki utóbb magára is vállalta az irodalmi apaságot.

Wesley arra gondolt, ha a Cortland ebei-t beolvasnák abba a számítógépbe, biztos kiadná Ernest Hemingway nevét. Igazából az volt a véleménye, ehhez még számítógépre sincs szükség.

Most már csúnyán remegett a keze. Felvette a Kindle-t. – Mi vagy te? – kérdezte.

III – WESLEY NEM HAJLANDÓ MEGTÉBOLYODNI

A lélek koromsötét éjszakájában pedig mindig, mindennap hajnali három óra van,{2} mondta annak idején Scott Fitzgerald.

Azon a keddi hajnalon három órakor Wesley ébren feküdt, úgy érezte, láza van, s azon gondolkodott, vajon maga is meghibbant-e. Egy órával azelőtt erőszakkal rávette magát, hogy kikapcsolja és visszategye az aktatáskába a rózsaszín Kindle-t, de a készülék most is pont olyan erősen hatalmában tartotta, mint éjfélkor, amikor még javában az Ur-könyvek menüt bogarászta.

Rákeresett Ernest Hemingwayre a Kindle-ön elérhető csaknem tíz és fél millió Urból két tucaton, és legalább húsz regényt talált, amelyekről még soha nem hallott. Az egyik Urban (történetesen a 6201949-ben, amely nap-hó-év sorrendben olvasva Wesley édesanyjának születési dátumával azonos), Hemingway krimiírónak tűnt. Wesley letöltötte a Jaj, drágám, ez vér! című könyvét, és látta, hogy hamisítatlan puha fedeles ponyva detektívsztorit tart a kezében, csak éppen abban a jellemző, szaggatott, rövid mondatos stílusban megírva, amelyet Wesley bárhol megismert volna.

Hemingway mondatai.

És Hemingway még detektívregény-íróként is elrugaszkodott a bandaháborúktól meg a csalfa, vértocsogásra izguló spinkóktól, hogy megírja a Búcsú a fegyverektől-t. Úgy tűnt, a Búcsú a fegyverektől-t mindig megírta; a többi cím jött és ment, de a Búcsú a fegyverektől mindig ott volt, és rendszerint Az öreg halász és a tenger is ott volt.

Megnézte Faulknert.

Faulkner egyáltalán nem szerepelt, egyik Urban sem.

Átlépett a rendes menübe, és ott megtalálta Faulkner sok művét. De úgy tűnt, ezek csakis ebben a valóságban léteznek.

Ebben a valóságban?

Szinte beletörött az ember agya.

Megnézte Roberto Bolañót, a 2666 szerzőjét, és – ámbár a 2666 a normál Kindle-menü szerint nem volt kapható – több Ur-almenüben is szerepelt a könyv. Ugyanez volt a helyzet Bolaño egyéb műveivel is, az Ur 101-ben például még egy sokatmondó című regény, a Marylin lekapja Fidelt is ott volt. Ezt majdnem letöltötte, de aztán meggondolta magát. Olyan sok szerző van, és olyan sok Ur, az ember ideje viszont nagyon kevés.

Továbbra is ott bujkált a gondolatai mélyén a meggyőződés, hogy ez csak egy nagyon körmönfont vicc, ami valami agyament programozó fejéből pattant ki. De ez a meggyőződés egyre távolodott, és, ami azt illeti, egészen be volt rezelve. Az este azonban telt, és egyre gyűltek a bizonyítékok, hogy nem puszta heccről van szó.

Vegyük például James Caint. Az egyik Urban, amelyben Wesley megnézte, elképesztő fiatalon halt meg, és csak két könyvet írt: a Leszáll az éj-t (ez új), és a jól ismert Mildred Pierce-t. Wesley lefogadta volna, hogy A postás mindig kétszer csenget az összes valóságban létező mű – vagy, hogy úgy mondjuk, Cain Ur-regénye –, de nem. Ellenőrizte Caint vagy egy tucat Urban, de A postás-t csak egyben találta meg. A Mildred Pierce ellenben – amelyet Cain sokkal jelentéktelenebb művének tartotta Wesley – mindegyikben szerepelt. Éppúgy, mint a Búcsú a fegyverektől.

Rákeresett a saját nevére, és beigazolódott, amitől félt: ámbár a különböző Urok hemzsegtek a Wesley Smithektől (az egyik, úgy tűnt, westerneket írt, a másik pedig pornókat, mint például a Buffalói bugyibuli), a jelek szerint egyik sem ő volt. Természetesen nehéz volt száz százalékig pontos fogalmat alkotni, de úgy tűnt, 10,4 millió alternatív valóságban egyaránt publikáció nélküli vesztes volt.

Wesley teljesen éberen feküdt az ágyban, hallotta, ahogy magányos kutya ugat a távolban, és didergett. E pillanatban nagyon aprócskának tűntek számára saját irodalmi ambíciói. A vékony rózsaszín készülékben rejlő töméntelen kincs ellenben méretesnek bizonyult – mintha Wesley élete és szellemi épsége fölé magasodott volna. Belegondolt, hány író elmúlását gyászolta meg eddig életében: Norman Mailertől Saul Bellow-n keresztül Donald Westlake-ig és Evan Hunterig; Thanatosz egyiknek a másik után hallgattatta el varázslatos hangját, és többet nem szólalhattak meg.

Most viszont szólhattak.

Beszélhettek Wesley-hez.

Ledobta a takarót. A Kindle hívogatta, de nem emberi hangon. Hanem mint egy dobogó szív, mint Poe áruló szíve, egy aktatáska belsejéből, a padlódeszkák alól, és…

Poe!

Atyaég, Poe-t még meg sem nézte!

Aktatáskáját a szokott helyen hagyta, a kedvenc fotelje mellett. Odasietett, kinyitotta, fogta a Kindle-t, és töltőre dugta (esze ágában sem volt megkockáztatni, hogy éppen most merüljön le). Sietve belépett az Ur-könyvek menübe, beírta, hogy Poe, és első próbálkozásra megtalált egy Urt (a 2555676-ot), ahol Poe 1875-ig élt, nem halt meg negyvenévesen, 1849-ben. És ez az alternatív Poe írt regényeket! Wesley szíve eltelt mohósággal, szeme csak úgy száguldott a címeken. Az egyik A szégyen háza, avagy a degradálódás ára volt. Wesley letöltötte – ez a könyv csak 4,95 $-be került –, és hajnalig olvasott. Aztán kikapcsolta a rózsaszínű Kindle-t, a karjára hajtotta a fejét, és két órát aludt a konyhaasztalra borulva.

És álmodott. Nem képeket, csak szavakat. Könyvcímeket! Végtelen hosszúságú címlistákat, köztük számos felfedezetlen remekművet. Annyi regényt, ahány csillag van az égen.

A keddet és a szerdát valahogy átvészelte, de a csütörtöki Bevezetés az amerikai irodalomba óra alatt legyűrte az alváshiány és a túlzott izgalom. Arról nem is beszélve, hogy egyre bizonytalanabbá vált kapcsolódása a valósághoz. Épp a Mississippi előadása felénél tartott – ezt rendszerint nagy meggyőző erővel szokta elmondani –, miszerint Hemingway már a folyón lejjebb úsztatott Twainhez képest, és szinte a teljes huszadik századi amerikai irodalom lejjebb úsztatott a folyón Hemingwayhez képest, amikor egyszer csak észbe kapott: éppen azt taglalta a hallgatóknak, hogy a mester soha nem írt semmi emlékezeteset a kutyáiról, de ha tovább élt volna, biztosan megteszi.

– Biztos jobb anyagot dobott volna össze, mint a Marley meg én – kacagott nyugtalanítóan.

Visszafordult a táblától a hallgatóság felé, és tanúja lett, amint huszonkét szempár figyeli, különböző fokú aggódással, zavarodottan, vagy éppen mulatva. Halk suttogás ütötte meg a fülét, de éppolyan tisztán kivehető volt számára, mint Poe őrült elbeszélője számára az öregember szívdobogása: – Smith kezd becsavarodni.

Visszautasítom, gondolta. Nem vagyok rá hajlandó, egyszerűen nem. És borzadállyal észlelte, hogy konkrétan dünnyögi is ezeket a szavakat.

A Henderson gyerek, aki az első sorban ült, meghallotta. – Mr. Smith? – szólalt meg habozva. – Tanár úr, minden rendben?

– Igen – felelte. – Hát lehet, hogy bekaptam valamit. – Poe Aranybogár-ját kaptam be, gondolta, és alig tudta megállni, hogy őrült, buggyant kacagásban ne törjön ki. – Mára ennyi. Rajta, menjenek csak a dolgukra.

Ahogy a diákok megindultak az ajtó felé, még volt annyi lélekjelenléte, hogy hozzátegye: Jövő héten Raymond Carvert vesszük. Ne felejtsenek készülni! Honnan hívsz!

És arra gondolt: Mi minden van még Raymond Carvertől az Ur világaiban? Van olyan világ – vagy akár tucatnyi, sőt ezer olyan világ –, ahol leszokott a dohányzásról, hetven esztendeig élt, és írt még fél tucat könyvet?

Leült az íróasztalához, és a rózsaszín Kindle-ért nyúlt, ki akarta venni az aktatáskából, de aztán visszahúzta a kezét. Megint érte nyúlt volna, megint leállította magát. Felnyögött. Olyan volt ez, mint a drog. Vagy mint a szexfüggőség. Erről a gondolatról beugrott neki Ellen Silverman, most először gondolt a nőre, amióta felfedezte a Kindle rejtett menüit. Először fordult elő, amióta Ellen elhagyta, hogy teljesen megfeledkezett a nő létezéséről is.

Ironikus, nem? Most számítógépen olvasok, Ellen, és képtelen vagyok abbahagyni.

– Visszautasítom: nem vagyok hajlandó a nap hátralevő részében végig ezt a bigyót bámulni – mondta. – És nem vagyok hajlandó becsavarodni. Nem vagyok hajlandó a képernyőt bámulni, és nem vagyok hajlandó becsavarodni. Sem ezt nem fogom megtenni, sem azt. Nem vagyok hajlandó. Nem…

De máris a kezében volt a rózsaszínű Kindle! Kivette, hiába hangoztatta, hogy a ketyere nem kerítheti hatalmába! Ugyan mikor vehette kézbe? És most tényleg itt akar révedezni az üres tanteremben?

– Mr. Smith!

Annyira meghökkent a hang hallatán, hogy az íróasztalra ejtette a Kindle-t. Rögtön felkapta, és riadtan ellenőrizte, hogy nem esett-e baja. Hála istennek, továbbra is jól működött.

– Nem akartam megugrasztani. – A Henderson gyerek volt, az ajtóban állt, és gondterheltnek tűnt. Ez nem nagyon lepte meg Wesley-t. Ha én látnám magam kívülről ebben a pillanatban, nyilván én is gondterhelt lennék.

– Jaj, dehogy ugrasztott meg – felelte Wesley. Mulatságosnak tartotta, hogy ilyen nyilvánvaló dologról hazudik, kis híján elkuncogta magát. A szájára tapasztotta a kezét, hogy fékezze magát.

– Mi baj? – A Henderson gyerek lépett egyet befelé. – Szerintem nem csak vírusról van szó. Tényleg szörnyen néz ki a tanár úr. Valami rossz hír érkezett, vagy efféle?

Wesley majdnem rászólt, hogy törődjön a maga dolgával, és legfőképpen kopjon le, de a berezelt hátsó gondolatok, amelyek eddig elméje mélyén bujkáltak, továbbra is kötötték az ebet a karóhoz, hogy a rózsaszínű Kindle csakis valami orbitális szívatás lehet, és nem akartak tovább bujkálni, hanem a tettek mezejére léptek.

Ha nem vagy hajlandó meghibbanni, akkor jobb lesz, ha a sarkadra állsz, szólt a fejében a hang. Na, mi legyen?

– Mi is a keresztneve, Mr. Henderson? Teljesen elfelejtettem.

A gyerek elmosolyodott. Kedves mosolya volt, de az aggodalom nem tűnt el a tekintetéből. – Robert, tanár úr. Robbie.

– Szia Robbie, Wes vagyok. Hadd mutassak neked valamit. Két eset van: vagy nem fogsz látni semmit, ami azt jelenti, hogy érzékcsalódásom van, és valószínűleg idegösszeomlást kaptam, vagy pedig látsz majd itt valamit, amitől totál eldobod az agyad. Gyere csak be az irodámba, légy szíves.

Henderson igyekezett kérdezősködni, miközben keresztülvágtak a Moore campus középszerű pázsitján. Wesley elhessegette a fiú kérdéseit, de örült, hogy Robbie Henderson visszajött, és megkönnyebbült, hogy a saját berezelt gondolatai végre magukhoz ragadták a kezdeményezést, és szót emeltek. Jobban érezte magát a Kindle-lel kapcsolatban – nagyobb biztonságban érezte magát –, mint eddig bármikor a rejtett menük felfedezése óta. Ha ez kitalált történet lenne, Robbie Henderson nem látna semmit, és a főszereplő levonná a tanulságot, hogy bizony, kezd becsavarodni. Vagy már be is csavarodott. Wesley szinte reménykedett, hogy így lesz, hiszen…

Mert én is azt akarom, hogy érzékcsalódásnak bizonyuljon. Ha ugyanis érzékcsalódásról van szó, és ennek a fiatalembernek a segítségével ebbe bele is tudok nyugodni, akkor biztosan el fogom tudni kerülni, hogy begolyózzak. Márpedig nem vagyok hajlandó begolyózni.

– Magában motyog, tanár úr – mondta Robbie. – Magadban motyogsz, Wes.

– Bocsánat.

– Kicsit ijesztő.

– Hát még nekem milyen ijesztő.

Don Allman bent volt az irodában, fülhallgató volt rajta, dolgozatokat javított, és a Jeremiás, a varangyot énekelte olyan hangon, amely túllépte a dallamtalanság határait, és behatolt egy egészen új földre, a csapnivalóba. Amikor meglátta Wesley-t, lekapcsolta az iPodot.

– Azt hittem, órád van.

– Nem tartottam végig. Ő itt Robert Henderson, az egyik diákom a Bevezetés az amerikaiba kurzusról.

– Tanár úr – nyújtott kezet Henderson.

– Szevasz, fiacskám. Don Allman vagyok. Az Allman Brothers kevésbé ismert tagja. Durván fújom a tubát.

Robbie udvariasan nevetett, és kezet rázott Don Allmannal. Eddig a pillanatig Wesley úgy tervezte, megkéri Dont, hagyja őket magukra, mert arra gondolt, éppen elég, ha egy tanú szembesül a szellemi állapota megingásával. De talán ez azon ritka alkalmak egyike, ahol, ha többen vannak, valóban derűsebben alakul a helyzet.

– Magatokra hagyjalak benneteket? – kérdezte Don.

– Nem kell – mondta Wesley. – Maradj csak. Mutatok valamit mindkettőtöknek. És ha ti nem láttok semmit, én viszont látom azt a valamit, akkor örömmel bevonulok a központi állami pszichiátriára. – Kinyitotta az aktatáskát.

– Hű! – rikkantotta Robbie. – Rózsaszínű Kindle! Ilyet még sose láttam!

– Most pedig mutatok még valamit, amit sosem láttatok – közölte Wesley. – Én legalábbis még biztos nem.

Bedugta és bekapcsolta a Kindle-t.

Allmant végül az Ur 17000-ben található William Shakespeare Összes Művei győzte meg. Miután Don kérésére letöltötték – mert ebben az Urban Shakespeare 1616 helyett 1620-ban halt meg –, két új darabot fedeztek fel. Az egyik a Két hampshire-i asszony című komédia volt, amely a jelek szerint kevéssel a Julius Caesar után keletkezett. A másik pedig A londoni fekete szerzet című tragédia 1619-ből. Wesley megnyitotta ez utóbbit, és némileg kelletlenül átadta a Kindle-t Donnak.

Don Allman pirospozsgás képű, mosolygós fickó volt, de ahogy átlapozta A londoni fekete szerzet első két felvonását, lefagyott az arcáról a mosoly, és kiszaladt belőle a szín. Húsz perc után tolta vissza a Kindle-t Wesley elé, addig Wesley és Robbie szótlanul figyelték. Ujjheggyel lökte oda a készüléket, mintha hozzá se nagyon akarna érni.

– Na, mi az ítélet? – kérdezte Wesley.

– Nem kizárt, hogy utánzat – mondta Don –, ugyanakkor persze eleve ott vannak azok a tudósok, akik állítják, hogy Shakespeare darabjait nem is Shakespeare írta. Vannak, akik Christopher Marlowe-ra voksolnak… mások Francis Baconre, van, aki pedig egyenesen Derby grófjára…

– Persze, a Macbeth-et pedig James Frey írta – mondta Wesley. – De te mit gondolsz?

– Szerintem könnyen lehet, hogy eredeti Shakespeare-mű – mondta Don. Úgy tűnt, a könnyeivel küzd. Vagy mindjárt röhögőgörcsöt kap. Vagy a kettő együtt. – Szerintem ez messze túl jól kidolgozott ahhoz, hogy vicc legyen. Ha pedig szívatás, nem tudom, mire megy ki. – Egy ujjal finomam hozzáért a Kindle-höz, aztán elhúzta az ujját. – Mindkét darabot alaposan át kell tanulmányoznom, kézikönyvekkel kell összevetnem, és akkor pontosabbat tudok mondani, de… benne van Shakespeare könnyedsége.

Mint kiderült, Robbie Henderson olvasta John D. MacDonald szinte összes kalandregényét és rejtelmes történetét. MacDonald műveinek az Ur 2171753-ban található felsorolása tartalmazott tizenhét regényt, amelyek fölött az állt: „a Dave Higgins sorozat”. Mindegyik könyv címében szerepelt valamilyen szín.

– Részben stimmel – mondta Robbie –, de a címek nem valódiak. Ráadásul MacDonald főszereplőjét Travis McGee-nek hívják, nem Dave Higginsnek.

Wesley letöltötte a Kék panasz című könyvet, újabb 4 dollár 50-et terhelve hitelkártyájára, és amikor az eszközön található, egyre gyarapodó könyvtárban megjelent a szöveg, Robbie kezébe nyomta a Kindle-t. Amíg Robbie olvasott, először a könyv legelejéről, aztán meg összevissza belenézett különböző helyeken, Don bement a titkárságra, és hozott három kávét. Mielőtt visszaült az íróasztalához, az ajtóra kiakasztotta a „Megbeszélés folyik. Kérjük, ne zavarjanak!” táblát.

Robbie felnézett, és majdnem olyan sápadt volt, mint Don, miután belemerült a rabláncon Londonba hozott afrikai hercegről szóló, soha meg nem írt Shakespeare-darabba.

– Ez nagyon hasonlít a Halványszürke bűntudat című Travis McGee regényhez – mondta. – Csak Travis McGee Fort Lauderdale-ben lakik, ez a Higgins nevű arc viszont Sarasotában. McGee haverja férfi, Meyernek hívják, Higgins társa viszont egy Sarah nevű nő… – Újra belepillantott a Kindle-be. – Sarah Mayer. – Wesley-re nézett, szeme fehére óriásira tágult, és világított. – Atyaúristen, tízmillió ilyen izé van?… Ilyen párhuzamos világ?

– Az Ur-könyvek menüje szerint tízmillió-négyszázvalahány-ezer – mondta Wesley. – Az hiszem, ha csak egyetlen szerzőt akarnál teljesen feltérképezni, arra sem lenne elég a hátralevő életed, Robbie.

– Még az is lehet, hogy ma kinyúlok – mondta Robbie Henderson halkan. – Ez a bigyó durván rám hozza a szívbajt. – Hirtelen mozdulattal felkapta a műanyag pohárkát, és a kávé nagyját egy kortyra kiitta, pedig még gőzölgött.

Wesley viszont nagyjából már kezdett magához térni. De ilyeténképp megnyugodva, hogy nem az esze ment el, egy sereg kérdés ugrott be neki. Azonban csak egy tűnt teljes mértékben relevánsnak: – És most mitévő legyek?

– Egyrészt – mondta Don – holtbiztosan titokban kell tartanunk a dolgot. Senkinek egy szót se! Tudsz titkot tartani? – fordult Robbie-hoz. – Ha nemet mondasz, muszáj lesz kitekernem a nyakad.

– Én tudok. De mi van azokkal, akik küldték, Wesley? Vajon ők is titokban tartják? És ezután is titokban fogják tartani?

– Honnan tudjam, ha egyszer fogalmam sincs, hogy kik azok?

– Milyen kártyával rendelted meg ezt a bűbájos kis rózsaszín jószágot?

– MasterCarddal. Mást nem is használok mostanában.

Robbie az irodai számítógépre bökött, amit Wesley és Don közösen használt.

– Menj csak fel a netre, és pillants rá a számlakivonatodra. Nagyon meg lennék lepve, ha azok az Ur-könyvek az Amazontól származnának.

– De hát honnan máshonnan jöhettek volna? – kérdezte Wesley. – Az ő gyártmányuk a kütyü, ők árulják a könyveket is. Ráadásul Amazon-dobozban kaptam. Rajta volt a mosolygó emblémájuk.

– És neonrózsaszínben is árulják ezt a bigyót? – kérdezte Robbie.

– Hát nem.

– Öregem, akkor nézz rá a folyószámla-kivonatodra.

Wesley az ujjával dobolt Don Mighty Mouse egéralátétjén, amíg az ősrégi irodai pc felállt. Aztán közelebb hajolt a képernyőhöz, és olvasni kezdett.

– Na, mi a helyzet? – kérdezte Don.

– E szerint az utolsó MasterCard-használatom a Men’s Warehouse-ban volt, egy hete, ahol egy blézert vettem. Egy könyvletöltés se szerepel itt.

– Még azok sem, amiket a rendes felületen vásároltál? Az öreg halász és a tenger meg a A szabadság útjai sem?

– Nem bizony.

– És maga a Kindle?

Wesley feljebb görgette a kivonatot.

– Semmi… semmi… hoppá, itt van… – Még közelebb hajolt, az orra szinte már a monitorhoz ért. – Azt a rabló!

– Mi az? – kérdezte egyszerre Don és Robbie.

– Tranzakció elutasítva. Azt írja: „hibás kártyaszám”. – Belegondolt. – Hát, ez meglehet. Két számjegyet mindig felcserélek, néha még olyankor is, ha odateszem azt a nyavalyás kártyát a billentyűzet mellé. Kicsit diszlexiás vagyok.

– Ettől függetlenül megjött a rendelés – mondta Don töprengve. – Valaki valahol ezt megrendelte. És a Kindle szerint mi melyik Urban vagyunk? Erről még világosíts fel.

Wesley odalépkedett a menüben, és kiolvasta a számot: 117586.

– Lefogadom, hogy abból az Urból jött a Kindle. Abban az Urban az ott létező Wesley Smithnek valóban az lehet a helyes MasterCard-kártyaszáma.

– És mekkora esély van rá, hogy ilyesmi bekövetkezik? – kérdezte Robbie.

– Nem tudom – mondta Don. – Valószínűleg még kisebb, mint 10,4 millió az egyhez.

Wesley kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de ekkor sortűzszerű kopogtatás szakította félbe. Mindhárman összerezzentek. Don Allman torkát még valami sikkantásféle is elhagyta.

– Ki az? – kérdezte Wesley, és a mellkasához szorította a Kindle-t, hogy megvédelmezze.

– A takarító – felelte a hang a folyosóról. – Maguk sosem mennek haza? Lassan hét óra, be kellene zárnom a kaput.

IV – HÍRARCHÍVUM

De még nem végeztek, egyelőre még nem. Képtelenség lett volna félbehagyni. Különösen Wesley erőltette, hogy folytassák. Ámbár napok óta nem aludt egyvégtében többet, mint három órát, ébernek, energikusnak érezte magát. Robbie és ő hazamentek, Don pedig segített a feleségének lefektetni a gyerekeket. Amikor ez megvolt, csatlakozott a másik kettőhöz Wesley lakásán. A fejtörés folytatása következett. Rendel kaját, mondta Wesley.

– Jó – mondta Don. – De légy óvatos. Az Ur kínai nem ugyanolyan jóízű, a német kínairól pedig tudod, mit mondanak: alig telik bele egy óra, máris újra hatalomra éhes vagy.

Wesley elcsodálkozott, hogy szabályosan nevetni tud a poénon.

– Szóval ilyen lakásban lakik egy angol tanszéki oktató – nézett körül Robbie. – Bírom ezt a sok könyvet.

– Jó – mondta Wesley. – Hajlandó vagyok kölcsönadni, de csak olyanoknak, akik tényleg visszahozzák. Ezt ne felejtsd el.

– Oké. Tudja, a szüleim soha nem olvastak valami marha sokat. Pár magazint, táplálkozási tanácsadó könyveket, önsegítő cuccot, ilyesmiket… semmi több. És ha nem találkozom magával, én is így jártam volna. Csak összevissza ráztam volna az agyam tartalmát a focipályán, és nem lett volna semmi kilátásom, esetleg csak annyi, hogy tesitanár leszek a Gilles megyei suliban. Az Tennesseeben van. Hurrá.

Wesley ettől elérzékenyült. Valószínűleg, mert olyan sok érzelmi hullámhegyen és -völgyön robogott át az elmúlt időszakban. – Kösz, de ne feledd, hogy semmi rossz nincs egy rendes, hangos hurrában. Az is a te részed. Mindkét részed egyformán érvényes.

Ellenre gondolt, amint a nő kitépte a kezéből a Gyilkos túrá-t, és a sarokba hajította. És miért? Mert utálja a könyveket? Nem, hanem azért, mert Wesley nem hallgatta meg, amikor Ellennek szüksége lett volna rá. Nem Fritz Leiber, nagy fantáziájú sci-fi író nevezte a könyveket „a tudós ágyasai”-nak? És amikor Ellennek szüksége lett volna rá, nem éppen másik ágyasa karjában volt Wesley – azéban, aki soha semmilyen igényt nem támaszt vele szemben (leszámítva, hogy jó legyen a szókincse), és mindig befogadja?

– Wes? Mik is vannak még az Ur-funkciók menüben?

Wesley először nem is tudta, miről beszél a kölyök. Aztán eszébe jutott, hogy tényleg volt ott még pár menüpont. Annyira rákattant a könyvek almenüre, hogy meg is feledkezett a másik kettőről.

– Lássuk csak – mondta, és bekapcsolta a Kindle-t. Valahányszor újra bekapcsolta, arra számított, hogy a kísérleti menü vagy az Ur-funkciók menü eltűnik – ahogyan ez mondjuk egy Alkonyzóna-epizódban történne –, de még mindig ott voltak.

– Ur-hírarchívum és Helyi Ur – mondta Robbie. – Hö. A Helyi Ur jelenleg fejlesztés alatt van. Jó lesz vigyázni, útfelújításkor dupla összeggel bírságolnak a zsernyákok.

– Micsoda?

– Ne is törődj velem, csak baromkodok. Nyisd meg a hírarchívumot.

Wesley rákattintott. A képernyőről minden eltűnt. Néhány pillanat múlva az alábbi üzenet jelent meg:

ÜDVÖZÖLJÜK A HÍRARCHÍVUMBAN!
JELENLEG CSAK A NEW YORK TIMES ELÉRHETŐ
ÁRAK: 4 LETÖLTÉS: 1 $
50 LETÖLTÉS: 10 $
800 LETÖLTÉS: 100 $
KÉRJÜK, A KURZORRAL VÁLASSZA KI
A KÍVÁNT OPCIÓT, ÉS A MEGFELELŐ ÖSSZEGGEL
TERHELJÜK A SZÁMLÁJÁT.

Wesley Robbie-ra nézett, aki vállat vont.

– Nem akarok helyetted dönteni, de én a százdolláros csomagot választanám, hiszen úgyse a te kártyádról emelik le az összeget.

Wesley arra gondolt, ebben van valami, pedig eszébe jutott, vajon mit szól majd a másik Wesley – ha egyáltalán létezik másik Wesley –, amikor kézhez kapja a következő MasterCard-számlakivonatát. Megjelölte a 800 letöltés: 100 $-t, és lenyomta a kiválasztás gombot. Most nem jelent meg a kijelzőn a Paradox Törvényekkel kapcsolatos figyelmeztetés. Helyette újabb üzenetet látott: Válasszon dátumot és Urt. A számokat írja be a megfelelő mezőkbe.

– Csináld te – tolta a Kindle-t Robbie elé a konyhaasztalon.

Robbie egy pillanatra elgondolkozott, aztán azt gépelte: 2009. január 21. Az Urhoz pedig ezt írta: 1000000. – Az egymilliomodik Ur – mondta. – Miért ne? – És lenyomta a gombot.

A képernyőről minden eltűnt, aztán megjelent a felirat: örömmel megmutatjuk Önnek, amit kiválasztott! Egy pillanattal később megjelent a New York Times címoldala. A képernyőhöz hajoltak, és csendben olvastak egy darabig. Kopogtattak.

– Ez Don lesz – mondta Wesley. – Beengedem.

Robbie nem válaszolt. Még mindig magánkívül volt.

– Odakint már hűvösödik – mondta Don, amikor belépett. – Lerázza a szél a leveleket a… – Wesley arcába nézett. – Na mi van? Vagy azt kellene kérdeznem, most mi legyen?

– Gyere, nézd meg – mondta Wesley.

Don bement Wesley után a könyvekkel szegélyezett egybe nappali-dolgozóba, ahol Robbie továbbra is a Kindle-t bújta. A srác most felnézett, és Don elé tette a kijelzőt. Üres helyek álltak a fotók helyén, mindenhol az a felirat szerepelt: [a kép nem érhető el], de a fejléc az volt, nagy fekete betűkkel: Most az asszonyon a sor! Alatta az alcím: Hillary Clinton eskütétele – beiktatták az Egyesült Államok 44. elnökét.

– Úgy tűnik, végül is összejött neki – mondta Wesley. – Legalábbis az Ur 1000000-ban.

– Nézd, kinek a helyét veszi át: – mondta Robbie, és a leköszönő elnök nevére bökött. Albert Arnold Gore volt az.

Egy óra múlva, amikor csöngettek, már nem is riadtan rezzentek össze, inkább úgy néztek fel mindhárman, mint aki álomból ébred. Wesley lement a ház elé, és kifizette a futárt, aki a Harry’sból jött, egy jól megrakott pizzával és hat doboz Pepsivel. A konyhaasztalnál ettek, a Kindle fölé hajolva. Wesley egymaga három szeletet nyomott be, ami személyes csúcs, és közben észre sem vette, mit eszik. Nem merítették ki a megvásárolt nyolcszáz letöltést – még csak közelében sem jártak –, de a következő négy órában annyi, különböző Urokból származó hírcikket futottak át, hogy már belefájdult a fejük. Wesley úgy érezte: egyenesen az elméje sajog. A másik kettő arcát is ugyanolyannak látta: sápadtak voltak, szemük kiguvadt, szemhéjuk véraláfutásos, hajuk őrült szögekben áll, amiből leszűrte, hogy nincs egyedül az érzéssel. Még egyetlen párhuzamos valóságba is éppen elég nagy kihívás lett volna betekintést nyerni; itt viszont több mint tízmillióval volt dolguk, és, noha a legtöbb igen hasonlónak látszott, semelyik kettő sem volt tökéletesen azonos.

Az Egyesült Államok negyvennegyedik elnökének beiktatása csak egy példa volt, ámbár nagyon is hatásos. Két tucat különböző Urban nézték meg, mielőtt belefáradtak, és áttértek másra. Tizenhét 2009. január 21-ei címoldal hirdette, hogy Hillary Clinton az új elnök. Ezek közül tizennégyben az új-mexikói Bill Richardson volt az alelnök. Kettőben Joe Biden. Egyben pedig egy szenátor, akiről előzőleg még egyikük sem hallott: a New Jersey-beli Linwood Speck.

– Mindig elutasítja az alelnöki posztot, ha más lesz az elnök – mondta Don.

– Kicsoda utasítja el? – kérdezte Robbie. – Obama?

– Aha. Mindig neki ajánlják fel, de nem fogadja el.

– Ez a jelleméből adódik – mondta Wesley. – Úgy tűnik, az események változhatnak, de a jellemek mindenütt ugyanazok.

– Ezt nem állíthatod biztosan – mondta Don. – Minimálisnál is csekélyebb mintánk van ahhoz képest, hogy… izé – nevetett erőtlenül. – Tudjátok, az egész cucchoz képest. Ur összes világával összevetve.

Barack Obamát hat Urban választották meg. Mitt Romney-t egy Urban, és John McCain volt a riválisa. Abban az Urban Romney Obama ellen indult, aki a kampány vége felé lett jelölt, miután Hillary Clinton meghalt helikopter-balesetben.

Sarah Palinről egyetlen említést sem találtak. Wesley nem volt meglepve. Úgy vélte, ha belebotlanának is, az inkább szerencse dolga lenne, semmint valószínű fordulat, és nem pusztán azért, mert Mitt Romney gyakrabban bukkant fel republikánus jelöltként, mint John McCain. Palin mindig is kívülálló volt, valószínűtlen húzás, amelyre senki nem számított.

Robbie meg akarta nézni, mi van a Red Soxszal. Wesley úgy érezte, ez időpazarlás, de Don a fiú pártjára állt, így aztán Wesley is belement a dologba. Don és Robbie tíz Urban is végignézte az októberi sportoldalakat, az 1918 és 2009 közötti években.

– Lehangoló – mondta Robbie a tizedik próbálkozás után. Don Allman is egyetértett.

– Miért? – kérdezte Wesley. – Sokszor megnyerik a bajnokságot.

– Ami azt jelenti, hogy az Átok nem létezik – mondta Don. – Ami elég uncsi.

– Miféle átok? – kérdezte Wesley csodálkozva.

Don már belekezdett volna, hogy elmagyarázza, aztán felsóhajtott. – Nem érdekes. Hosszú lenne elmondani, és akkor sem értenéd.

– De nézzük a dolog jó oldalát – mondta Robbie. – A Bombers mindig ott van, úgyhogy nem a vakszerencsén múlik az egész.

– Ja – mondta Don komoran. – Kibaszott Yankees. A sportvilág katonai-ipari komplexuma.

– Jaj, bocs. Kéri valaki az utolsó szeletet?

Don és Wes a fejüket rázták. Robbie betolta a pizzát. – Nézzünk meg még egyet – mondta. – Legyen az Ur 4121989. Ez a születési dátumom. Biztos szerencsés szám.

Csakhogy épp az ellenkezője derült ki. Amikor Wesley betáplálta ezt az Urt, és megadott egy napot – 1973. január 20-a –, nem teljesen hasraütésre, akkor az örömmel megmutatjuk Önnek, amit kiválasztott! felirat helyett ez jelent meg: Ebben az Urban a Times nem jelent meg 1962. november 19. után.

Wes a szájához kapott. – Jóságos atyaúristen.

– Mi az? – kérdezte Robbie. – Mi van?

– Azt hiszem, tudom – mondta Don.

Nyúlt, hogy kézbe vegye a rózsaszínű Kindle-t.

Wesley úgy érezte, biztos elsápadt – bár nyilván még így sem nézett ki olyan rosszul, mint amilyen borzasztóan belül érezte magát –, és lefogta Don kezét. – Ne. Azt hiszem, nem tudnám elviselni.

– Mit nem tudnál elviselni? – Robbie már-már kiabált.

– Nem vettétek a kubai rakétaválságot Huszadik századi törin? – kérdezte Don. – Vagy még nem tartotok ott?

– Miféle rakétaválság? Ennek Castróhoz van köze?

Don Wesley-re nézett. – Igazából én sem akarom látni – mondta –, de ha nem nézem meg, tuti, hogy egyetlen szemhunyást sem alszom ma éjszaka.

– Na jó – mondta Wesley, és arra gondolt – már nem először az életben –, hogy az emberi szellemet nem is a düh, hanem a kíváncsiság dönti romlásba. – De te nézd meg. Nekem túlságosan remeg a kezem.

Don bepötyögte az 1962. november 19-ei dátumot. A Kindle-ön feltűnt az üzenet, hogy örömmel megmutatjuk… de Donnak nem telt öröme abban, amit látott. Egyiküknek sem telt benne öröme. Óriási, kiugró szalagcímmel kezdődött az újság:

TÖBB MINT HATMILLIÓ ÁLDOZAT
NEW YORKBAN.
MANHATTANT MEGTIZEDELTE A SUGÁRZÁS.
OROSZORSZÁG ÁLLÍTÓLAG TELJESEN
ELTÖRÖLVE.
FELMÉRHETETLEN VESZTESÉGEK EURÓPÁBAN
ÉS ÁZSIÁBAN.
KÍNA 40 INTERKONTINENTÁLIS BALLISZTIKUS
RAKÉTÁT LŐTT KI.

– Kapcsoljátok ki – mondta Robbie félős, nyekergő hangon. – Úgy vagyok vele, ahogy abban a dalban éneklik: ebből nem akarok többet látni.

– De mindketten nézzétek a dolog jó oldalát – mondta Don. – Úgy tűnik, a legtöbb Urban, a miénket is beleértve, sikerült elkerülni a pusztulást.

De az ő hangja se volt valami kiegyensúlyozott.

– Robbie-nak igaza van – mondta Wesley. – Észrevette, hogy a New York Times utolsó megjelent száma az Ur 4121989-ben csak háromoldalas volt, és az összes cikk halálhírekkel volt tele. – Kapcsold ki. Bárcsak ne is láttam volna ezt a rohadt Kindle-t soha az életben.

– Már késő – mondta Robbie.

És milyen igaza volt.

Lementek az utcára, és kiültek a járdára Wesley épülete előtt. Szinte teljesen kihalt volt a Main Street. A feltámadó szél süvített a házak között, zörgette a november végi faleveleket a járdán. Három részeg egyetemista botladozott a Fraternity Row felé, valamit énekeltek, picit a „Paradise City”-re hasonlított.

– Nem akarok helyetted dönteni, a te kütyüd, de ha az enyém lenne, megszabadulnék tőle – mondta Don. – Teljesen be fog szippantani.

Wesley arra gondolt, közli, hogy már be is szippantotta, de nem tette.

– Holnap megbeszéljük – mondta.

– Holnap ugyan nem – mondta Don. – Reggel beülünk az autóba a feleségemmel és a gyerekekkel, lemegyünk Frankfortba, és három csodálatos napot töltünk a sógoroméknál. Suzy Montanaro fogja megtartani az óráimat. És ez után a kis ma esti szeminárium után repesek az örömtől, hogy elszabadulok innen. Robbie, elvigyelek?

– Köszönöm, fölösleges. Két sarokra innen van az albérletem, a Susan és Nan fölött.

– Nem zajos ott lakni? – kérdezte Wesley.

Susan és Nan volt a városka kávézója, heti hét napon át nyitva tartott, és minden reggel hatkor kezdtek.

– Rendszerint így is átalszom a napot – vigyorgott Robbie. – És legalább nem olyan vészes a lakbér.

– Akkor jó. ’Cakát, srácok. – Don a Toyotájához indult, aztán megtorpant. – Mielőtt lefekszem, még megpuszilom a gyerekeimet. Hátha attól álom jön a szememre. Ez az utolsó sztori… – A fejét rázta. – Meglettem volna nélküle. Nem sértésből mondom, Robbie, de dugd fel a születési dátumod a seggedbe.

A távolodó hátsó lámpák után néztek, aztán Robbie töprengve megszólalt. – Ezt még senki nem mondta, hogy dugjam fel magamnak a születési dátumom. Először történt velem életemben.

– Biztos vagyok benne, hogy nem személyeskedni akart. És, tudod, valószínűleg igaza van a Kindle-lel kapcsolatban is. Izgalmas – túlságosan is az –, de praktikusan nézve teljesen haszontalan.

Robbie elkerekedett szemmel meredt rá. – A legnagyobb írók több ezer felfedezetlen művét haszontalan-nak nevezed? Atya-gatya, miféle irodalomtanár vagy?

Wesley erre nem tudott mit mondani. Főleg mert tudta, hogy függetlenül attól, milyen késő van, valószínűleg még tovább fogja olvasni a Cortland ebei-t lefekvés előtt.

– Előfordulhat, hogy mégsem teljesen haszontalan – folytatta Robbie. – Le lehetne gépeltetni az egyik ilyen regényt, és beküldeni egy kiadóhoz, erre még nem gondoltál? Kiadathatnád a saját neved alatt. Te lennél a következő nagy szám. Azt mondanák, Vonnegut vagy Roth vagy bárki más nyomdokaiba léptél.

Vonzó ötlet volt, különösen, mert Wesley-nek hirtelen beugrottak az aktatáskájában levő haszontalan irományok. De a fejét rázta. – Ezzel valószínűleg megszegném a Paradox Törvényeket… bármik legyenek is azok. De ami ennél is fontosabb, egy ilyen húzás belülről rágna szét. Mint a sav. – Habozott, nem akarta, hogy kényeskedésnek tűnjön, de őszintén meg akarta fogalmazni, mi okból nem tenne ilyet. – Szégyellném magam.

A kölök elmosolyodott. – Jó ember vagy, Wes. – Most Robbie otthona felé sétáltak, zörögtek a lábuk alatt a levelek, a szelektől hajtott felhők közt repült a fejük fölött a negyed hold.

– Így gondolod?

– Igen. És Silverman edző is így gondolja.

Wesley meglepetten torpant meg. – Mit tudsz te arról, mi van köztem és Silverman edző között?

– Nekem személy szerint fogalmam sincs róla. De biztos tudja, hogy Josie a csapatban játszik. Josie Quinn, aki az órájára is jár.

– Persze, tudom, kicsoda Josie. – Az a diákja, amelyik úgy beszélt vele, mint egy kedves antropológus, amikor a Kindle-ről tárgyaltak. És igen, azt is tudta, hogy Josie Szurikátalány, ámbár cserepados, csak akkor jön be a pályára, ha a csapat már utcahosszal vezet.

– Josie azt mondja, amióta maguk ketten szakítottak, az edző olyan szomorú. És sokkal kiállhatatlanabb is. Állandóan futniuk kell, egy lányt pedig egyenesen kirúgott a csapatból.

– A Deeson lányt még a szakításunk előtt küldte el. – Arra gondolt: tulajdonképp részben emiatt szakítottunk. – Ööö… és az egész csapat tud kettőnkről?

Robbie Henderson úgy nézett rá, mintha meghibbant volna. – Ha Josie tudja, akkor mindenki tudja.

– De honnan? – Ellen biztos nem mondta el nekik; nem edzőhöz illő viselkedés eligazítást tartani a saját szerelmi életeddel kapcsolatban.

– Honnan tudnak a nők bármit is? – kérdezett vissza Robbie. – Egyszerűen csak tudják.

– És te meg Josie Quinn együtt vagytok, Robbie?

– Abba az irányba halad a dolog. Jó éjt, Wes. Holnap sokáig alszom – pénteken nincsenek óráim –, de ha déltájt a Susan és Nanben jársz, akkor ugorj fel, kopogj rám.

– Nem kizárt – mondta Wesley. – Jó éjt, Robbie. Kösz, hogy benne voltál a Dilis Trióban.

– Mondanám, hogy örömmel, de ezt még át kell gondolnom.

Ahelyett hogy az Ur-Hemingwayt olvasta volna, mikor hazaért, Wesley elrakta a Kindle-t az aktatáskába. Aztán kivette a szinte teljesen üres jegyzetfüzetet, és végigsimított a csinos borítón. A könyvötleteidnek, mondta a nő annak idején, és biztos drága ajándék volt ez a füzet. Kár, hogy pocsékba megy.

Még mindig írhatnék egy könyvet, gondolta. Csak mert egyik Urban sem tettem, az nem jelenti, hogy nem írhatom meg.

Igaz. Ő lehet az amerikai irodalom Sarah Palinje. Néha a valószínűtlen próbálkozások is bejönnek.

És ebből jó és rossz is kisülhet.

Levetkőzött, fogat mosott, aztán betelefonált az angol tanszékre, és üzenetet hagyott, hogy lemondja a reggeli óráját. – Kösz, Marilyn. Sajnálom, hogy rád hárítom a dolgot, de azt hiszem, kitört rajtam az influenza. – Még produkált egy nem túl meggyőző köhögést, aztán letette.

Azt hitte, órákig álmatlanul fog heverni, és a megannyi párhuzamos világra gondol, de a sötétben éppoly valószerűtlennek tűntek, mint a színészek, amikor filmvásznon látja őket az ember. Nagyban látjuk őket – gyakran szépek is –, de mégiscsak puszta fénycsóvák és árnyékok. Talán az Ur-világok is ilyenek.

Ezen a kései órán, jóval éjfél után, egyedül a szélzúgás tűnt valósnak, ez a csodálatos zúgás, amint Tennesseeről mesél, ahol a szél előzőleg végigsöpört. Wesley-t elzsongította ez a hang, és elnyomta az álom; hosszan, mélyen aludt. Nem álmodott, és mikor felébredt, napfény töltötte be a hálószobát. Egyetemista kora óta most először kis híján délelőtt tizenegyig aludt.

V – HELYI UR (FEJLESZTÉS ALATT)

Hosszú, forró zuhanyt vett, borotválkozott, felöltözött, és úgy döntött, elmegy a Susan és Nanbe, hogy késői reggelit vagy korai ebédet egyen, amelyikhez éppen kedve támad a menü láttán. Ami Robbie-t illeti, Wesley úgy döntött, hagyja aludni. Egész délután kint lesz azzal a nyámnyila focicsapattal edzeni; nagyon is megérdemli, hogy sokáig aludjon. Eszébe jutott, hogy ha az ablakhoz ül a kávézóban, talán láthatja a testnevelés tanszék buszát, amint elhalad az utcán, amikor a lányokat viszi a Bluegrass meghívásos tornára. Talán integethet. Lehet, hogy Ellen nem foga látni, de attól még integethet. Gondolkodás nélkül vitte magával az aktatáskát.

A kávézóban Szexi rántottát kért (hagyma, paprika, mozarella), feltétnek szalonnát, mellé kávét és gyümölcslevet. Mire a fiatal pincérnő kihozta az ételt, már elővette a Kindle-t, és a Cortland ebei-t olvasta. Valóban Hemingway volt, és fergetegesen jó sztori.

– Kindle, ugye? – mondta a pincérnő. – Én is kaptam egyet karácsonyra, és imádom. Sorban olvasom rajta Jodi Picoult könyveit.

– Azért biztos le van maradva – mondta Wesley.

– Hogyan?

– Csak arra gondoltam, hogy mire elolvassa a legújabb könyvét, Picoult máris írt egy még újabbat.

– James Patterson pedig már ma reggel megírt egy újat! – közölte a lány, és kuncogva távozott.

Wesley megnyomta a Menü gombot, amíg beszélgettek, el akarta rejteni az Ur-Hemingway-regényt. Talán mert bűntudata van, amiért ezt olvassa? Mert a pincérnő, ha belepillant a szövegbe, felsikolt: ez nem igazi Hemingway? Röhej. De pusztán a rózsaszínű Kindle birtoklásától máris úgy érezte, rosszban sántikál. Végtére is nem az övé a ketyere, és amit letöltött rá, az sem az övé igazából, hiszen nem ő fizetett érte.

Talán senki nem fizetett, gondolta, de ezt maga sem hitte. Úgy vélte, az élet egyik univerzális igazsága, hogy előbb-utóbb valaki mindig fizet.

A rántottában nem volt semmi kimondottan szexi, de jó volt. Ahelyett hogy folytatta volna a Cortlandről és a téli kutyájáról szóló sztorit, megnyitotta az Ur menüt. Egy funkció maradt, amit még nem próbált ki. A Helyi Ur. Amely fejlesztés alatt áll. Mit is mondott Robbie előző este? Jobb, ha észnél vagy, duplájukra emelkedtek a közlekedési bírságok. Értelmes kölyök, és feltehetőleg még értelmesebb lesz, ha nem vereti szét a fejét ezzel az agyatlan harmadosztályú focival. Wesley mosolyogva jelölte ki a Helyi Urt, és megnyomta a kiválasztás gombot. Ez az üzenet jelent meg:

ENGEDÉLYEZI A HOZZÁFÉRÉST
A JELENLEGI HELYI UR-FORRÁSHOZ? I N

Wesley az I-re bökött. A Kindle egy darabig gondolkozott, aztán új üzenet jelent meg.

A JELENLEGI HELYI UR-FORRÁS A MOORE-I
ECHO? I N

Wesley beleharapott egy szalonnacsíkba, és eltöprengett a kérdésen. Az Echo hitvány lap, más sincs benne, csak garázsvásárok, helyi sport és városi politika. A helyi lakosok átfutják mindezt, de leginkább a halálozási rovat és a rendőrségi hírek miatt veszik az újságot. Mindenki tudni akarja, meghalt-e valamelyik szomszéd, vagy lecsukták-e. Keresést futtatni 10,4 millió Kentucky állambeli Moore városka Urjaiban elég unalmasnak hangzik, de végül is miért ne? Alapvetően úgyis csak húzza az időt, hosszabbra nyújtja a reggelit, hogy láthassa, amint elmegy a kávézó előtt a játékosok busza.

– Szomorú, de igaz – mondta, és kijelölte az I-t. Most hasonló üzenet tűnt fel, mint a korábbi esetekben: A Helyi Urt védi minden idevonatkozó Paradox Törvény. Elfogadja? I N.

Ez bizony különös. A New York Times-t nem védik ezek a Paradox Törvények, bármiben is állnak, a kis helyi zuglapot viszont igen? Ennek semmi értelme, de hát ártalmatlan dolog. Wesley vállat vont, és kiválasztotta az I-t.

ÜDVÖZÖLJÜK AZ ECHO ELŐZETES-
ARCHÍVUMÁBAN!
ÁRAK: 4 LETÖLTÉS: 40 $
10 LETÖLTÉS: 350 $
100 LETÖLTÉS: 2500 $

Wesley letette a villát, és homlokráncolva meredt a kijelzőre. A helyi lapot nemcsak hogy védik a Paradox Törvények, de sokkalta drágább is. Miért? És mi a franc az az előzetesarchívum? Wesley számára ez már önmagában is paradoxonnak hangzott. Vagy épp oximoronnak.

– Hát, fejlesztés alatt áll – mondta. – Duplájukra emelkednek a közlekedési bírságok, és éppígy a letöltési költségek is. Biztos ez a magyarázat a dologra. Ráadásul nem én fizetek érte.

Igaz, nem ő fizet, de ettől függetlenül tartotta magát a fejében a gondolat, hogy egy nap (nagyon is hamarosan!) rákényszerülhet, hogy kifizesse mindezt, ezért a középső opció mellett döntött. A következő képernyő hasonló volt a Times archívumához, de nem egyezett meg vele; itt csak a dátumot kellett megadnia. Ez szabályos újságarchívumot idézett számára, olyasfélét, mint ami mikrofilmen a városi könyvtárban is hozzáférhető. Ha pedig erről van szó, ugyan miért ilyen drága?

Vállat vont, és beütötte, hogy 2008. július 5., majd lenyomta a kiválasztás gombot. A Kindle rögtön a következő üzenetet dobta ki:

CSAK JÖVŐBELI DÁTUMOK.
MA 2009. NOVEMBER 20. VAN.

Egy pillanatra nem értette. Aztán amikor leesett, hogy miről van szó, a világ hirtelen vakítóan fényes fokozatra kapcsolt, mintha valami természetfölötti lény felcsavarta volna a napfény erősségét szabályozó potmétert. A kávézó összes zaja – a villák zörgése, a tányércsörgés és a folyamatos duruzsolás – túl hangosnak érződött.

– Atyaúristen – suttogta. – Nem csoda, hogy drága.

Ez már túlságosan sok. Annál is több. Nyúlt, hogy kikapcsolja a Kindle-t, aztán ujjongást és kiabálást hallott odakintről. Felnézett, és a sárga buszt látta, amelynek oldalán az állt: Moore Főiskola Testnevelés Tanszék. Pomponlányok és játékosok hajoltak ki a nyitott ablakokon, integettek és nevettek, kiabálták, hogy Hajrá, Szurikáták! meg hogy Mi vagyunk a legjobbak! Az egyik lány nagy, habból fújt ujjat lóbált, amely mutatta, hogy Mi vagyunk az elsők. A Main Street járókelői nevetve integettek vissza.

Wesley is bágyadtan odaintegetett. A buszsofőr dudált. A busz hátuljából vászontranszparens lobogott, az volt rágraffitizve, hogy A Szurikáták szétrúgják az arénát. Wesley látta, hogy a kávézó közönsége is tapsol. Mindez, úgy tűnt, egy párhuzamos valóságban történik meg. Egy Urban.

Amikor a busz eltűnt szem elől, Wesley újra lepillantott az ölében levő rózsaszínű Kindle-re. Úgy döntött, a megvásárolt tíz letöltésből legalább egyet felhasznál. A helyi lakosság úgy általában nem nagyon tudott mit kezdeni a diákokkal – a szokásos városiak-szemben-a-campussal logika érvényesült –, de a Szurikátalányokat imádták, mert a győzteseket mindenki szereti. A torna végeredménye, tekintet nélkül arra, hogy ezek csak előkészületi meccsek, címoldali hír lesz az Echo hétfői számában. Ha nyer a csapat, győzelmi ajándékot vesz Ellennek, határozta el Wesley, ha pedig nem, akkor vigaszajándékkal lepi meg.

– Így is, úgy is nyerek – mondta, és beütötte a hétfői dátumot: 2009. november 23.

A Kindle hosszú ideig gondolkozott, aztán kidobta az újság címoldalát.

A hétfői dátum szerepelt rajta.

Nagybetűs főcím állt középen.

Wesley kiborította a kávét, és gyorsan elkapta a Kindle-t, nehogy baja essen, miközben a langyos kávé eláztatta az ágyékát.

Negyedóra múlva Robbie Henderson nappalijában járkált föl-alá, Robbie pedig – aki már ébren volt, amikor Wesley az ajtón dörömbölt, de még csak egy szál pólót és rövidgatyát viselt, amiben aludt – a Kindle képernyőjére meredt.

– Telefonálnunk kell valakinek – mondta Wesley. Öklével a tenyerébe bokszolt, olyan erővel, hogy belevörösödött a bőre. – Szólnunk kell a rendőrségnek. Nem is, várjunk csak! A stadiont hívjuk. A Ruppot, és hagyjunk üzenetet Ellennek, hogy amint tud, S. O. S. hívjon vissza. Nem, ez se lesz jó! Nem elég gyors… Felhívom most. Ha most hívom, akkor időben…

– Nyugi, tanár úr. Mármint nyugi, Wes!

– Hogy nyugodjak le? Hát nem látod, mit ír az újság? Nem látsz a szemedtől?

– De látom, de akkor is nyugodj meg. Elnézést, de ha telerakod a nadrágodat, akkor nem fogsz tudni semmi épkézláb gondolattal előállni.

– De…

– Vegyél egy nagy levegőt. Ne felejtsd el, hogy még majdnem hatvan óránk van.

– Könnyű ezt mondani. Nem a te barátnőd ül majd a buszon, amikor megindulnak visszafelé… – hirtelen elhallgatott, mert rájött, nem igaz, amit mond. Josie Quinn is csapattag, márpedig Robbie azt mondta, ők is be vannak indulva egymásra.

– Bocs – mondta. – Megláttam a főcímet, és beparáztam. Még a reggelimet se fizettem ki, csak felrohantam hozzád. Tudom, hogy úgy nézek ki, mint aki bepisált, és kis híján be is pisáltam. Hál’ istennek nincsenek itt a lakótársaid.

– Én is eléggé beparáztam – ismerte el Robbie. Egy pillanatra némán nézték a kijelzőt. Wesley Kindle-je szerint az Echo hétfői számának címoldalán gyászkeretes cikk fog állni. A főcím így szólt:

SZÖRNYŰ BUSZBALESET:
AZ EDZŐ ÉS HÉT DIÁK ÉLETÉT VESZTETTE;
KILENC TOVÁBBI CSAPATTAG ÁLLAPOTA
KRITIKUS

Cikk igazából nem is volt. Wesley még ebben a kétségbeesett idegállapotban is tisztában volt vele, miért. A baleset vasárnap este kilenc körül következett be – nem is: fog bekövetkezni –, tehát már későn ahhoz, hogy a részletekről is tudósítsanak. Ámbár, ha bekapcsolják Robbie számítógépét, és csatlakoznak az internetre, akkor talán…

Hova gondol? Az interneten nincs fent a jövő, ezeket a híreket csak a rózsaszínű Kindle tartalmazza. Nagyon remegett a keze, nem tudta beírni, hogy november 24. Robbie elé tolta a Kindle-t. – Írd be te.

Robbie-nak is csak másodszori próbálkozásra sikerült. Az Echo keddi száma már részletesebb cikket közölt, de a főcím még szörnyűbb volt:

A HALOTTAK SZÁMA TÍZRE EMELKEDETT
GYÁSZOL A FŐISKOLA ÉS A VÁROS

– Mi van Josie-val? – kérdezte Wesley.

– Túléli a balesetet, és hétfőn hal meg – mondta Robbie. – Atyaúristen.

A Szurikáták egyik pomponlánya, Antonia „Toni” Burell, aki kisebb vágásokkal és zúzódásokkal szerencsésen túlélte a vasárnap esti, borzalmas buszbalesetet, azt nyilatkozta: – Még zajlott az ünneplés, kézről kézre adták a Bluegrass trófeát. Nagyjából huszadszorra énekeltük a We are the champions-t. Az edző hátrafordult, és ránk kiabált, hogy halkabban. Ekkor történt. – Tonit a többi túlélővel együtt a Bowling Green-i kórházba szállították.

Moses Arden rendőrkapitány szerint a busz a 139-es úton, a Princeton Roadon járt, nagyjából három kilométerrel nyugatra Cadiztól, amikor beleütközött a Candy Rymer montgomeryi lakos által vezetett SUV. – Ms. Rymer nagy sebességgel haladt nyugati irányban a 80-as autópályán, amikor a kereszteződésben telibe kapta a buszt – mondta Arden kapitány.

A buszvezető, Herbert Allison (58), moore-i lakos, a jelek szerint csak az utolsó pillanatban látta meg Ms. Rymer járművét, és megpróbálta kikerülni, de a lendület az árokba sodorta, ahol felfordult és felrobbant.

A cikk folytatódott, de egyikük sem akarta továbbolvasni.

– Oké – mondta Robbie. – Gondolkozzunk. Először is: biztosak lehetünk abban, hogy igaz?

– Nem feltétlenül – mondta Wesley. – De nem kockáztathatunk!

– Igazad van, nem kockáztathatunk – felelte Robbie. – De ha betelefonálunk a rendőrségre, nem fognak hinni nekünk, te is tudod.

– Megmutatjuk a Kindle-t, és benne a cikket. – De Wesley maga is tisztában volt vele, hogy ez nem olyan jó ötlet. – Na jó, akkor csináljuk másképp. Szólok Ellennek. Még ha nem hisz is nekem, talán belemegy, hogy negyedórával később induljanak vissza, vagy másik úton jöjjenek, ne arra, amerre Allison jött volna.

Robbie belegondolt. – Igen. Próbáljuk meg.

Wesley kivette a mobilját az aktatáskából. Robbie továbbolvasta a cikket, a következő oldal gomb lenyomásával a későbbi bekezdésekhez ugrott.

A telefon kicsöngött… kétszer, háromszor, négyszer.

Wesley már felkészült, hogy hangpostára mondja az üzenetét, amikor Ellen felvette. – Wesley, most nem tudunk beszélni. Azt hittem, megértetted, hogy…

– Ide hallgass, Ellen…

– Ha megkaptad az üzenetet, amit a rögzítődön hagytam, akkor tudod, hogy mindenképp beszélni fogunk egymással. – A háttérben Wesley hallotta az izgatottan lármázó lányokat (ott van köztük Josie is) és a hangos zenét.

– Igen, lehallgattam a rögzítőt, de akkor is beszélnünk kell…

– Nem – mondta Ellen. – Nem kell. Nem fogom felvenni a telefont, ha hívsz a hétvégén, és az üzeneteidet se fogom meghallgatni. – Megenyhült a hangja. – Szivi, csak megnehezíted a dolgunkat minden egyes üzenettel. Mármint úgy értem, a kettőnk dolgát.

– Ellen, értsd meg, hogy…

– Ég veled, Wes. Jövő héten beszélünk. Szorítasz nekünk?

– Kérlek, Ellen…

– Ezt igennek veszem. Tudod mit? – folytatta a nő. – Hiába vagy ilyen nagy pupák, azt hiszem, akkor is bírlak.

Ezzel letette.

Wesley már-már lenyomta az újratárcsázás gombot, aztán erőt vett magán. Ez sem segítene. Ellen makacsul kitart amellett, hogy úgy lesz, ahogy a fejébe vette. Őrültség, de nem tud mit tenni.

– Majd csak akkor lesz hajlandó beszélni velem, amikor ő keres meg. Fogalma sincs róla, hogy vasárnap este után talán már nem is áll módjában jelentkezni. Neked kell szólnod Ms. Quinn-nek. – Jelen elmeállapotában nem ugrott be neki a lány keresztneve.

– Josie azt fogja hinni, hogy csak szívatás – mondta Robbie. – Erre a sztorira minden csaj azt hinné, hogy csak szívatás. – Még mindig a Kindle kijelzőjét nézegette. – Tudod, mi van még? A nő, aki okozta a balesetet – vagyis aki okozni fogja –, csak könnyebben sérült meg. Lefogadom a következő félévi tandíjamba, hogy olyan részeg volt, mint a torkosborz.

Wesley ezt szinte meg sem hallotta. – Mondd meg Josie-nak, hogy szóljon Ellennek, hogy muszáj felvennie a hívásomat. Szóljon, hogy nem kettőnkkel kapcsolatban keresem, hanem vészhelyzet…

– Hé – vágott közbe Robbie. – Lassíts, és hallgass ide. Figyelsz?

Wesley bólintott, de leginkább csak a saját dörömbölő szívét hallotta.

– Egy: Josie erre is azt hinné, hogy csak szívatás. Kettő: esetleg azt gondolná, hogy mindketten szívatjuk őket. Három: amúgy sem hiszem, hogy lenne mersze odamenni Silverman edzőhöz, annak ismeretében, hogy mostanában milyen rapszodikus a kedélye… és Josie szerint, amikor meccsekre utaznak, akkor még szeszélyesebb. – Robbie felsóhajtott. – Értsd meg, Josie ilyen. Kedves, értelmes, baromi szexi, de ezzel együtt mégis csak egy félénk kisegér. Épp azt szeretem benne, hogy ilyen.

– Ez valószínűleg előnyös fényt vet a jellemedre, Robbie, de ha megbocsátasz, én ezt most pont tövestül leszarom. Azt mondod, így nem érünk célba; esetleg van ötleted, másképp hogyan sikerülhetne?

– Erre vonatkozik a négy: ha van egy kis mázlink, senkinek nem is kell szólnunk az egészről. Ami azért jó, mert különben sem hinné el senki.

– Explikáld.

– He?

– Bökd ki, pontosan hogyan.

– Először is, csinálnunk kell még egy letöltést az Echó-ból.

Robbie beütötte, hogy 2009. november 25. Újabb áldozat halt meg, egy pomponlány, aki borzalmasan összeégett a robbanáskor, ezzel tizenegyre emelkedett a halottak száma. Ámbár az Echo nem írta meg kertelés nélkül, valószínű volt, hogy még a hét folyamán újabb halálesetekről fognak beszámolni.

Robbie ezt a cikket csak sebtében futotta át. Az első oldal alján található keretes cikknek szentelte figyelmét:

CANDACE RYMERT TÖBBRENDBELI,
GONDATLANSÁGBÓL ELKÖVETETT
EMBERÖLÉSSEL VÁDOLJÁK A KÖZÚTI
BALESET MIATT

A cikk közepén volt egy szürke négyzet – Wesley feltételezte, hogy a nő fotójának helye, ugyanis a rózsaszínű Kindle a jelek szerint nem tudta megjeleníteni a hírcikkekben szereplő fotókat. Nem számít, a lényeg, hogy most már értette. Nem a buszt kellett megállítaniuk, hanem a nőt, aki belerohan a buszba.

A négy Candace Rymerre vonatkozott.

VI – CANDY RYMER

Egy szürke vasárnap délután öt órakor – miközben az állam nem túl távoli szeletében a Szurikátalányok hajkurászták a kosárlabdát – Wesley Smith és Robbie Henderson Wesley szerény Chevy Malibujában ültek, és az eddyville-i út menti fogadó bejáratát figyelték, harminc kilométerre északra Cadiztól. Az aszfaltozatlan, olajfoltos parkoló jobbára üres volt. A Törött Szélmalomban szinte biztosan volt televízió, de Wesley úgy vélte, az igényes szeszkazánok szívesebben vedeltek és nézték a fociligát otthon. Be sem kellett mennie a csehóba ahhoz, hogy tudja, lepukkant lyuk. Candy Rymer első megállóhelye is rossz volt, de ez, a második, még rosszabb.

Kicsit csálén állt (és úgy tűnt, elállja a vészkijáratot) a koszos, rozzant Ford Explorer, hátul két matricával a lökhárítóján. Az egyiken az állt: A KISFIAM PÉLDÁS TANULÓ AZ ÁLLAMI BÜNTETÉS-VÉGREHAJTÁSI INTÉZETBEN. A másik még árulkodóbb volt: HA JACK DANIEL’ST LÁTOK, RÖGTÖN FÉKEZEK.

– Talán egyből itt kellene lépnünk – mondta Robbie. – Amíg odabent piál, és nézi a Titánokat.

Kecsegtető ötlet volt, de Wesley a fejét rázta. – Várjunk. Még egyszer megáll. Hopsonban, emlékszel?

– Az alig pár kilométerre van innen.

– Pontosan – felelte Wesley. – De úgyis el kell ütnünk az időt, úgyhogy üssük csak el.

– Miért?

– Mert amit teszünk, azzal megváltoztatjuk a jövőt. Vagy legalábbis megkísérlünk változtatni rajta. Fogalmunk sincs, mennyire durva dologra készülünk. Minél tovább várunk, annál jobbak lesznek az esélyeink.

– Wesley, ez egy részeg csaj. Már akkor is részeg volt, amikor kijött az első játékteremből Central Cityben, és amikor ebből a krimóból előmászik, még sokkal részegebb lesz. Esélye sincs, hogy időben megjavíttassa a kocsiját, és összeakadjon a lányok buszával, hatvan kilométerre innen. És mi lesz, ha mi robbanunk le, miközben követjük az utolsó megállójáig?

Wesley ebbe mindeddig nem gondolt bele. Most viszont igen. – Nekem azt súgja az ösztönöm, várjunk, de ha van egy erős megérzésed, hogy most csináljuk, akkor rajta.

Robbie előredőlt ültében.

– Már késő. Itt jön Miss America.

Candy Rymer szlalompályán botorkált elő a Törött Szélmalomból. Elejtette a retiküljét, lehajolt érte, közben majdnem elvágódott, szitkozódni kezdett, elnevette magát, aztán folytatta útját a parkoló Ford Explorer felé, és menet közben igyekezett előbányászni a kocsikulcsot. Arca püffedt volt, de még nem rejtette el teljesen, hogy egy időben bizonyára nagyon csinos lehetett. Szőke haja a tövénél fekete volt, csüggedt fürtökben lógott az arcába. Kmartos haspólója és sztreccsfarmere között kitüremkedett a pocakja.

Beült a totál lepattant SUV-ba, életet lehelt a motorba (amelynek a hangja alapján kétségbeesett szüksége lett volna rá, hogy beállítsák), és megindult előre, a vészkijárat felé. Csattanást hallottak. Aztán kigyulladt a hátsó lámpája, és olyan gyorsan tolatott hátra, hogy Wesley egy émelyítő pillanatra azt hitte, Candy el fogja trafálni a Malibut, üzemképtelenné téve a kocsijukat, és akkor jármű nélkül maradnak, ő pedig elhajt, és időben megérkezik a buszhoz Samarrába. De Candy még jókor megállt, és felrongyolt az autópályára, anélkül hogy megnézte volna, jön-e valami. A következő pillanatban Wesley is indított, és mindkét kocsi kelet felé tartott, Hopson irányába. Valamint afelé a kereszteződés felé, ahová a Szurikátalányok busza négy óra múlva fog odaérni.

Annak ellenére, hogy milyen borzalmas dolgot fog elkövetni Candy, Wesley önkéntelenül megsajnálta egy kicsit, és úgy gondolta, biztos Robbie is így lehet ezzel. Az Echó-ban a nőről szóló cikk lecsúszottságában is ismerős történetet mondott el. Candace „Candy” Rymer negyvenegy éves volt, elvált. Három gyerek, jelenleg a férj neveli őket. Élete legutóbbi tizenkét évében négy alkalommal került elvonóra, vagyis durván háromévente be kellett vonulnia. Egyik ismerőse szerint (úgy tűnt, közeli barátai nincsenek) az Anonim Alkoholisták egyesületével is próbálkozott, de rájött, nem neki való. Túlságosan szenteskedőek voltak az összejöveteleik. Vagy fél tucatszor bevarrták ittas vezetésért. Az utolsó kettőnél a jogsiját is elvették, de mindkét alkalommal újra levizsgázott, ehhez legutoljára külön kérelmet kellett benyújtania. Mint Wallenby bírónak elmondta, jogsira szüksége van, hogy járni tudjon dolgozni Bainbridge-be, a műtrágyagyárba. Azt viszont nem mondta el neki, hogy az állását már hat hónappal azelőtt elveszítette… és ezt nem ellenőrizte senki. Candy Rymer bepiált időzített bomba volt, amely csak arra várt, hogy mikor robban fel, és most már nagyon közel volt a pillanat.

Az újságcikk nem említette Candy pontos lakcímét Montgomery városkában, de erre nem is volt szükség. Wesley briliáns oknyomozó darabnak tartotta a cikket (különösen az Echo sztenderdjeihez képest), amelyben a riporter végigkövette Candy utolsó piálásának útvonalát, a Central City-beli Aranytáltól az eddyville-i Törött Szélmalmon át a hopsoni Banty’s Barig. Ott a pultos megpróbálta elvenni tőle a kocsikulcsot. Csakhogy nem sikerült. Candy beintett neki, és kifelé menet a válla fölött hátraszólt, hogy: „Na, ebben a redvás koszfészekben se iszom többet!” Ez hét órakor történt. A riporternek az volt az elmélete, hogy Candy valahol rövid időre félreállt szundítani egyet, valószínűleg a 124-es úton, mielőtt átvágott volna a 80-as felé. És kicsit lejjebb a 80-as úton elérkezett a végállomásáig. Ott borult lángba a kocsi.

Robbie bogarat tett Wesley fülébe, aki ettől kezdve folyton azt várta, mikor döglik be a mindig megbízható Chevrolet, hogy aztán valamelyik mellékút szélén kelljen ácsorogniuk, a lemerült akku vagy éppen a Paradox Törvények áldozataként. Akkor eltűnne a szemük elől Candy Rymer hátsó lámpája, és órákat tölthetnének eszelős, de értelmetlen telefonhívásokkal (feltéve, hogy itt, Bivalynaszád alsón egyáltalán működnek a mobilok), átkozódhatnának, hogy miért nem tették üzemképtelenné Candy verdáját még Eddyville-ben, amikor volt rá alkalmuk.

De a Malibu, mint mindig, most is puhán gördült előre, még csak egy gyanús pöffenést vagy kihagyást sem hallatott. Nagyjából háromszáz méterről követték Candy Explorerét.

– Azt a rabló, jobbra-balra kacsázik – mondta Robbie. – Talán nem is lesz képes az úton tartani a járgányt, amíg elér a következő bárig. Megspórolná nekünk a fáradságot, hogy el kelljen nyiszálnunk az abroncsait.

– Az Echo szerint nem így fog történni.

– Hát igen, de tudjuk, hogy a jövő nincs kőbe vésve, nem igaz? Talán ez egy másik Ur, vagy valami ilyesmi.

Wesley biztos volt benne, hogy a Helyi Urnál ez nem így működik, de nem szólt. Akárhogy is, most már késő volt.

Candy Rymer eljutott a Banty’sig, anélkül hogy árokba hajtott volna, vagy belerohant volna a szembejövő kocsikba, noha bármelyik változat elképzelhetőnek tűnt; Isten látja lelkét, sokszor csak kis híja volt. Amikor az egyik autó kitért előle, aztán elhaladt Wesley Malibuja mellett, Robbie azt mondta: – Abban egy család ül. Anya, apa, hátul meg három kisgyerek ökörködik.

Wesley ezen a ponton már nem sajnálta Rymert, hanem dühös lett rá. Tiszta, perzselő érzés töltötte el, ezzel összevetve az Ellennel kapcsolatos bosszankodása semmiségnek tűnt.

– Hülye kurva – mondta. Bütykei elfehéredtek a volánon. – Bebaszik, és szarik rá, kivel mi lesz. Ha másképp nem lehet megállítani, akkor kinyírom.

– Én is segítek – mondta Robbie, aztán összeszorította a száját, szinte eltűntek az ajkai.

Kinyírniuk nem kellett, és a Paradox Törvények sem akadályozták őket jobban, mint amennyire az ittas vezetés elleni törvények akadályozták Candy Rymert abban, hogy végigjárja Kentucky déli részének elkeseredett pöcegödreit.

A Banty’s parkolója aszfaltozott volt, de a göcsörtös beton úgy festett, mint amit Gázában megbombáztak az izraeliek. A fejük fölött sistergő neonkakas villódzott. Egyik karmában egy üveg házi whisky, úgynevezett „holdfény”, a palack oldalán a felirat: XXX.

A Rymer nő Explorere csaknem közvetlenül a madár alatt parkolt, és a vibráló narancsvörös fényben Wesley elnyiszálta az öregecske SUV elülső abroncsait a henteskéssel, amelyet külön erre a célra hoztak magukkal. Ahogy megcsapta a sziszegve kiszökő levegő, akkora megkönnyebbülés fogta el, hogy először talpra sem tudott állni, csak térdre rogyva kucorgott, mint aki imádkozik. Azt kívánta, bárcsak már a Törött Szélmalomnál elintézték volna.

– Én jövök – mondta Robbie, és egy pillanattal később az Explorer még jobban leült, amikor a fiú kiszúrta a hátsó gumikat. Aztán még egy sziszegő hang. A biztonság kedvéért a pótkerékbe is lyukat vágott. Wesley addigra talpra állt.

– Álljunk át az épület oldalához – mondta Robbie. – Szerintem jobb lesz, ha szemmel tartjuk.

– Még hogy szemmel tartani… annál cifrább kedvemben vagyok – mondta Wesley.

– Lassan a testtel, koma. Mi a terved?

– Nem terv ez. Azon már túl vagyok. – De egész testében remegett a dühtől, és ez azt sugallta, még sincs túl rajta.

Az Echo szerint Candy, amikor kifelé indult a Banty’sből, redvás koszfészeknek titulálta a helyet, de a jelek szerint ez már családi használatra finomított változat volt. Valójában a következőt mondta, a válla fölött hátraszólva: – Na, ebben a redvás fostalicskában se iszom többet! – Csakhogy eddigre már olyan részeg volt, hogy artikulációs nehézségei támadtak, és a szó inkább így hangzott: „fostoska”.

Robbie-t annyira felcsigázta, hogy a szeme előtt zajlik a jelenet, amiről a riportban olvasott, hogy nem fogta le Wesley-t, amikor az megindult a nő felé. Ugyan rákiáltott, hogy: Várj!, de Wesley nem engedelmeskedett. Megragadta a nőt, és jól megrázta.

Candy Rymer szája tátva maradt; a kezében tartott kocsikulcs a töredezett betonra pottyant.

– Eressz, te szemét!

Wesley nem eresztette. Akkora pofont adott neki, hogy a nőnek felrepedt az alsó ajka, aztán visszakézből lekevert még egyet. – Józanodj ki! – üvöltötte a nő rémült arcába. – Józanodj ki, te haszontalan ribanc! Szedd össze magad, és ne tedd tönkre mások életét! Ha így folytatod, kinyírsz valakit! Érted? Egyszer ki fogsz nyírni valakit, baszki!

Adott Candynek egy harmadik pofont is, akkorát csattant, mint egy pisztolylövés. A nő visszatántorgott az épület oldalához, sírva próbálta védeni az arcát. Csorgott a vér az állán. Árnyékukat a neonkakas hórihorgas, elnyúló póznákká változtatta, amelyek hol felvillantak, hol eltűntek.

Wesley emelte a kezét, hogy negyedszer is megüsse – jobb, ha csak felpofozza, mint ha megfojtja, amit valójában akart –, de Robbie ekkor hátulról elkapta, és arrébb vonszolta. – Hagyd abba! Hékás, baszki, hagyd már abba! Elég legyen.

Mostanra a pultos és pár fura külsejű kuncsaft is kiállt a kocsma ajtajába, bámészkodni. Candy Rymer ülő helyzetbe csúszott le a falnál. Hisztérikusan zokogott, két kezét feldagadó arcára nyomta. – Miért utál mindenki? – hüppögte. – Miért bánik velem mindenki ilyen mocskosul?

Wesley tompán nézett rá, már elszállt a mérge. Valamiféle reménytelenség vette át a helyét. Az ember azt mondaná, hogy az ittas vezető, aki legalább tizenegy ember halálát okozza, gonosz, de itt nem volt semmiféle gonosz. Csak egy hüppögő alkesz ült a gaztól felvert betonon, a vidéki fogadó mellett. Egy asszony, aki, ha a villogó neon nem csalt, összepisilte magát.

– Az emberhez elérhetünk, de a gonoszsághoz nem – mondta Wesley. Úgy tűnt, valahonnan máshonnan jön a hangja. – A gonosz mindent túlél. Odébbrepül, mint egy bazi nagy madár, és másutt telepedik le. Ez az igazán rohadt dolog, nem igaz? Ez a teljesen rohadt dolog.

– Igen, persze, nagyon filozofikus meglátás, de gyere már. Mielőtt jól megnéznek téged vagy a kocsi rendszámtábláját.

Robbie odakísérte a Malibuhoz. Wesley engedelmesen ment vele, mint egy kisgyerek. Remegett. – A gonosz mindent túlél, Robbie. Az összes Urban. Ezt ne felejtsd.

– Oké, naná, hogy igazad van. Add ide a kulcsot. Én vezetek.

– Hé! – kiabált valaki a hátuk mögül. – Mi a francért verted össze azt a nőt? Nem csinált semmi rosszat! Gyere csak vissza!

Robbie benyomta Wesley-t a kocsiba, aztán átszaladt a túloldalra, beugrott a volán mögé, és gyorsan elhajtott. Addig padlógázzal ment, amíg el nem tűnt a vibráló kakas, aztán lassított. – Na, most mi legyen?

Wesley a szemét törölgette. – Sajnálom, hogy ilyesmit műveltem – mondta. – Másfelől viszont mégsem sajnálom. Érted?

– Aha – mondta Robbie. – Naná, hogy értelek. Silverman edzőért kapta. És Josie-ért is. – Elmosolyodott. – Az én kisegeremért.

Wesley is elmosolyodott.

– Na, hova megyünk? Haza?

– Még nem – mondta Wesley.

Leparkoltak egy kukoricatábla szélén, a 139-es út és a 80-as autópálya kereszteződése közelében, három kilométernyire Cadiztól nyugatra. Hamar érkeztek, és Wesley a fennmaradó időben bekapcsolta a rózsaszínű Kindle-t. Amikor próbálta megnyitni a Helyi Urt, a következő üzenet fogadta: Ez a szolgáltatás már nem elérhető. Valahogy nem lepődött meg.

– Talán így a legjobb – mondta.

– Hogy mondod? – fordult felé Robbie.

– Semmi. Nem érdekes. – Visszatette a Kindle-t az aktatáskába.

– Wes!

– Mi az, Robbie?

– Megszegtük a Paradox Törvényeket?

– Kétségtelenül – mondta Wes.

Öt perccel kilenc előtt dudálást hallottak, és fényt láttak. Kiszálltak a Malibuból, és beálltak a kocsi elé. Vártak. Robbie a kezét tördelte. Wesley is azon idegeskedett, nehogy Candy Rymer valahogy mégis előbukkanjon. Örült, hogy legalább nincs egyedül ezzel az irracionális félelemmel.

Fényszóró világította be a legközelebbi dombot. A busz volt az, és tucatnyi autó követte, benne a Szurikátalányok szurkolói, mindannyian diadalittasan dudáltak, és villogtattak a reflektorukkal. Ahogy a busz elhaladt előttük, Wesley hallotta, hogy kedves lányhangok éneklik a We are the champions-t, végigfutott a hátán a hideg, a tarkóján égnek meredtek a pihék.

Felemelte a kezét, és integetett.

Mellette Robbie is ugyanezt tette. Aztán mosolyogva Wesley-hez fordult. – Na, mit szólsz, tanár úr? Beállunk a parádéba?

Wesley vállon veregette. – Ez aztán a remek ötlet!

Amikor az utolsó kocsi is elhaladt, Robbie beállt a konvojba. A többiekhez hasonlóan ő is dudált, és villogtatta a Malibu fényszóróját egészen hazáig, Moore városkáig.

Wesley pedig egy csöppet sem bánta.

VII – A PARADOXONRENDŐRSÉG

Amikor Robbie kiszállt a Susan és Nan előtt (ahol szappannal fel volt írva az ablakokra, hogy Legjobbak a Szurikátalányok), Wesley így szólt: – Várj egy pillanatot.

Megkerülte a kocsit, és átölelte a fiút. – Jót cselekedtél.

– Akkor megvan a potya ötösöm erre a félévre? – vigyorgott Robbie.

– Nem, csak tanácsolni szeretnék valamit. Hagyd a focit. Úgysem futsz be vele, a fejednek pedig megárt a dolog.

– Vettem az adást – mondta Robbie. Mindketten tudták, ez még nem jelenti, hogy meg is fogadta a tanácsot. – Viszlát a suliban?

– Kedden, az órán.

De negyedóra múlva jó oka volt kételkedni abban, hogy bárki is találkozik-e még vele ezután az életben.

Állt egy kocsi azon a helyen, ahol a Malibut rendszerint hagyni szokta, amikor nem a főiskola „A” parkolójába hajt be. Wesley megállhatott volna mögötte, de inkább az utca túloldalát választotta. Valami aggasztotta ezzel a kocsival kapcsolatban. Cadillac volt, és túl fényesnek tűnt a nagynyomású nátriumlámpa ragyogásában, ami alatt parkolt. A vörös lakkozás szinte kiabált, hogy: Itt vagyok! Szimpi vagyok?

Wesley-nek egyáltalán nem volt szimpi. Sem a színezett ablakok, sem a túlméretezett, gengszterstílusú, aranyszínű, Cadillac-emblémás dísztárcsák. Úgy nézett ki, mint valami díler járgánya. Mármint akkor, ha az a díler egyben mániákus gyilkos is.

Vajon hogy jut eszembe ilyesmi?

– Csak a stressz teszi, nincs semmi gond – mondta, miközben átment a kihalt utcán, az aktatáskája minden lépésnél a lábának csapódott. Lehajolt. Senki nem volt a kocsiban. Legalábbis úgy vélte. A sötétített üveg miatt nehéz volt meggyőződni róla.

A paradoxonrendőrség. Értem jöttek.

Ennek az ötletnek legjobb esetben is csak röhejesnek kellett volna tűnnie, legrosszabb esetben pedig paranoid képzelődésnek, mégis úgy érezte, nem erről van szó. És ha az ember átgondolt mindent, ami történt, talán nem is a paranoia diktálta a gondolatot.

Wesley megérintette a kocsi ajtaját, aztán elkapta a kezét. Az ajtó tapintása fémes volt, de melegnek érezte. És úgy tűnt, lüktet. Akár fém, akár nem, mintha élne.

Futás!

Olyan erővel tört fel belőle a késztetés, hogy észrevette, már önkéntelenül motyogja is – de tudta, hiába próbálna menekülni. Akik (vagy amik) a visszataszító piros kocsihoz tartoznak, megtalálják. Ez szimplán tény volt, és legyőzte a logikát. Kiiktatta. Így aztán, ahelyett hogy futásnak eredt volna, kulccsal kinyitotta a lenti ajtót, és fellépcsőzött a lakásba. Lassan ment, mert dübörgött szíve, és majd’ összecsuklott.

A 2B lakás ajtaja nyitva állt, hosszú négyszögben tódult ki a fény a felső szinti előtérbe.

– Á, itt van – mondta a nem egészen emberi hang. – Kerüljön beljebb, kentucky-beli Wesley.

Ketten voltak. Az egyik fiatal volt, a másik öreg. Az öreg a kanapén ült, ahol Wesley és Ellen Silverman egyszer, kölcsönös élvezetükre (sőt eksztázisban) elcsábították egymást. A fiatal ott ült Wesley kedvenc karosszékében, ahol a tanár késő esténként menetrendszerűen kikötött, egy jóízű, maradék sajttortával, egy érdekes könyvvel, ahova éppen jó fényt vetett az olvasólámpa. Mindketten mustársárga viharkabátféleséget viseltek, és Wesley – fogalma sem volt, honnan szedi, de – máris megértette, hogy a kabátok is élnek. Azzal is tisztában volt, hogy a kabátokban levő férfiak egyáltalán nem is férfiak. Arcuk folyamatosan változott, és közvetlenül a bőrük alatt lakozott valami hüllőszerű. Vagy madárszerű. Vagy mindkettő egyszerre.

Hajtókájukra, ahol egy westernfilmben a törvény emberei jelvényüket viselték volna, vörös szemet ábrázoló gombot tűztek. Wesley úgy vélte, ezek a gombok is élnek. A rajtuk levő szemek őt figyelték.

– Honnan tudták, hogy én tettem?

– Kiszagoltuk – mondta a kettő közül az idősebbik, és az volt a szörnyű ebben a válaszban, hogy egyáltalán nem tűnt viccnek.

– Mit akarnak?

– Tudja, miért vagyunk itt – mondta a fiatal. Az öregebb többé már meg sem szólalt, egészen a látogatás végéig. Épp elég rossz volt egyiküket is hallgatni. Olyan volt a hangjuk, mintha egy ember hangdobozát teletömték volna tücskökkel.

– Azt hiszem, igen – mondta Wesley. Szilárd volt a hangja, legalábbis egyelőre. – Megszegtem a Paradox Törvényeket. – Imádkozott, hogy ne tudjanak Robbie-ról, és arra gondolt, van rá esély, hogy valóban nem tudnak róla; elvégre a Kindle-t Wesley Smith nevén regisztrálták.

– Fogalma sincs, mit művelt – mondta a sárga kabátos ember merengve. – A Torony megremeg; a világok borzongnak a pályájukon. A rózsa fagyot érez, téli fagyot.

Nagyon költői, de nem túl informatív. – Miféle Torony? Miféle rózsa? – Wesley érezte, hogy izzadság gyöngyözik a homlokán, pedig szerette, ha hűvös a lakás. Miattuk van, gondolta. Jól nekihevültek a fiúk.

– Nem számít – mondta a fiatalabbik látogató. – Adjon magyarázatot, kentuckybeli Wesley. És jó magyarázatot adjon, ha még valaha is látni akarja a napfényt.

Wesley egy pillanatra meg se tudott mukkanni. Egyetlen gondolat töltötte be az elméjét: ez egy bírósági tárgyalás. Aztán félretolta ezt a gondolatot. Visszatért a dühe – csak halvány utánzata volt annak, amit Candy Rymerrel szemben érzett, de így is eléggé igazi volt –, és a düh segített.

– Emberek haltak volna meg. Csaknem egy tucatnyian. De talán többen is. Ez a magukfajtának talán nem sokat jelent, de nekem igen, különösen, hogy az egyikük történetesen az a nő lett volna, akibe szerelmes vagyok. És mindez egy részeg miatt, aki csak magával foglalkozik, és nem néz szembe a problémáival. És…

Kis híján azt mondta: És mi, de aztán időben észbe kapott. – És én nem is bántottam. Kicsit felképeltem, mert nem bírtam megállni.

– Maguk, srácok soha nem tudják megállni – felelte a zümmögő hang a kedvenc karosszékéből, ami már soha nem lesz a kedvenc karosszéke. – A problémájuk kilencven százaléka, hogy nem tudják féken tartani az ösztöneiket. Felmerült magában akár csak egyszer is, kentucky-beli Wesley, hogy a Paradox Törvények nem ok nélkül léteznek?

– Nem gondoltam…

Az a valami felemelte a hangját. – Persze hogy nem gondolta. Tudjuk mi azt, hogy nem gondolta. Ezért vagyunk itt. Mert maga nem gondolta. Nem gondolt bele, hogy a buszon ülők közül az egyikből sorozatgyilkos lehet, aki talán tucatszámra irtja majd az embereket, beleértve egy gyereket is, aki, ha felnőhetett volna, felfedezi a rák vagy az Alzheimer-kór ellenszerét. Nem jutott eszébe, hogy azok közül a fiatal nők közül az egyik életet adhat a következő Hitlernek vagy Sztálinnak, valami szörnyetegnek, aki embertársai millióit gyilkolhatja le a Toronynak ezen a szintjén. Nem jutott eszébe, hogy olyan dolgokba avatkozik bele, amelyek jóval túl vannak a maga felfogóképességén.

Nem, Wesley valóban nem gondolta át mindezt. Ő Ellenre gondolt. Ahogyan Robbie Josie Quinnre gondolt. De mindketten gondoltak még a busz összes utasára. A sikoltozó fiatalokra, akiknek a húsa híg lévé oldódik, és lecsöpög a csontjaikról, és talán a legszörnyűbb halált halták volna, amit Isten az emberekre mérhet.

– Így fog történni? – suttogta.

– Nem tudjuk, mi fog történni – mondta az a sárga kabátot viselő valami. – Pontosan erről van szó. A kísérleti program, amelyet maga ügyefogyottan felhasznált, a jövőt hat hónapra előre tisztán látja… ami azt jelenti, hogy csak egyetlen, leszűkített terepen. Hat hónapon túl az előrejelzés élessége csökken. Egy évre előre teljes sötétségben vagyunk. Így aztán azzal sem vagyunk tisztában, mit művelt maga és a fiatal barátja, tudja? És minthogy nem vagyunk vele tisztában, esélyünk sincs orvosolni a károkat, amennyiben kárt okoztak.

A fiatal barátja. Akkor tehát Robbie Hendersonról is tudnak. Wesley szíve elnehezült.

– Van valami hatalom, ami az egészet ellenőrzés alatt tartja? Van, ugye? Az első alkalommal, amikor megnyitottam az Ur-könyveket, egy tornyot láttam.

– Minden dolgok a Tornyot szolgálják – mondta a sárga viharkabátos, embernek látszó valami, és bizonyos áhítattal érintette meg a kabáton levő ronda gombot.

– Akkor honnan tudják, hogy nem azt szolgálom én is?

Erre nem feleltek. Csak néztek rá fekete ragadozómadár-szemükkel.

– Tudják, én ezt nem rendeltem meg. Mármint… rendeltem egy Kindle-t, az igaz, de nem ezt, ami megjött. Ezt csak úgy kiküldték.

Hosszúra nyúlt a csend, és Wesley megértette, hogy az élete kalimpál benne. Legalábbis az az élet, amit eddig ismert. Lehet, hogy azután is folytatódna a létezése valamilyen formában, hogy ez a két lény elvinné a visszataszító piros autójukban, de az már egy sötét lét lenne, valószínűleg börtönélet, és úgy vélte, olyan körülmények közt nem sokáig tudná megőrizni az ép elméjét.

– Arra gondolunk, téves volt a kiszállítás – mondta végül a fiatalabb.

– De nem tudják biztosan, ugye? Mert nem tudják, honnan jött. Se azt, hogy ki küldte.

Újra csönd lett. Aztán az idősebb is megismételte: – Minden dolgok a Tornyot szolgálják. – Felállt, és előrenyújtotta a kezét. Az villódzni kezdett, és karommá vált. Aztán újra villódzott, és visszaváltozott kézzé. – Adja ide, kentuckybeli Wesley.

Kentuckybeli Wesley-t nem kellett kétszer kérni, ámbár annyira remegett a keze, hogy óráknak érezte az időt, ameddig az aktatáska csatjával vacakolt. Végre sikerült felpattintania, és az idősebbik lény felé nyújtotta a Kindle-t. A lény az őrülettel határos mohósággal nézte, aminek láttán Wesley úgy érezte, ordítania kell.

– Azt hiszem, már nem működik, mert…

A lény kikapta a kezéből. Wesley bőre egy pillanatra érintkezett a lény bőrével, és ekkor megértette, hogy a lény húsának is önálló gondolatai vannak. Azokban az ismeretlen áramkörökben sivalkodva száguldottak a gondolatok. Elfúló, halk nyögés hagyta el a torkát.

Az ajtóhoz mentek, kabátjuk mandzsettája alól undorító, lötyögésszerű, vizenyős hangok jöttek. Az idősebbik kiment, még mindig a kezében-karmában tartotta a rózsaszínű Kindle-t. A másik egy pillanatra megtorpant, és visszanézett Wesley-re. – Megúsztad. Fel tudod fogni, milyen szerencsés vagy?

– Igen – suttogta Wesley.

– Akkor köszönd meg.

– Köszönöm.

Ekkor szó nélkül elment.

Wesley nem tudta rávenni magát, hogy a szófára üljön, vagy a karosszékbe, amely – mielőtt összejött volna Ellennel –, úgy tűnt, a legjobb barátja a világon. Lefeküdt az ágyra, és keresztbe fonta a karját a mellén, hátha ettől csillapodik a reszketés, amely még mindig egész testében rángatta. Felkapcsolva hagyta a lámpákat, mert nem volt értelme leoltani. Biztos volt benne, hogy hetekig képtelen lesz aludni. Talán soha az életben nem alszik többé. Kezdett elszenderedni, aztán megjelent előtte a mohó fekete szempár, és hallotta a kérdést: – Fel tudod fogni, milyen szerencsés vagy?

Nem, az alvás teljesen kizárt.

És ezzel elvesztette az eszméletét.

VIII – ELŐTTÜK A JÖVŐ

Wesley aludt, amíg másnap reggel kilenckor fel nem keltette Pachelbel D-dúr kánonjának zenélő dobozra hangszerelt csilingelése. Ha álmodott is (rózsaszínű Kindle-ökről, út menti parkolókban tántorgó részeg nőkről, vagy alacsony, sárga kabátos férfiakról), nem emlékezett rá.

Átszaladt a nappaliba, de abbamaradt a csörgés, mire ki tudta venni a telefont az aktatáskájából. Felnyitotta a készüléket, és látta, hogy: 1 új hangpostaüzenet. Lehallgatta.

– Helló, ember – szólt bele Don Allman. – Nézd, mit ír a mai újság.

Csak ennyit mondott.

Wesley már nem járatta az Echó-t, de az alsó szomszéd, az idős Mrs. Ridpath igen. Kettesével szedte a lépcsőfokokat, és ott is volt a lap, kilógott a szomszédasszony postaládájából. Érte nyúlt, aztán elbizonytalanodott. Mi van, ha ez a mély alvás nem volt természetes? Mi van, ha valahogy mesterségesen altatták, hogy átlőhessék egy másik Urba, ahol a baleset végeredményben csak megtörtént? Mi van, ha Don azért telefonált, hogy felkészítse a hírre? Tegyük fel, hogy széthajtogatja az újságot, és meglátja a gyászkeretes címoldalt, az újságok világában a gyászkoszorúkat helyettesítő, egyezményes jelet?

– Kérem, hadd legyen ez még mindig ugyanaz a régi Urom – susogta, nem is tudva, Istenhez, vagy valami rejtelmes, setét toronyhoz fohászkodik.

Zsibbadt kézzel vette ki az újságot, és széthajtotta. Valóban keretes cikk foglalta el az egész címoldalt, de ez nem gyászkeret volt. Hanem kék.

A Szurikáták kék színe.

Ekkora fotót még soha nem látott az Echó-ban; a címoldal felét elfoglalta, és alatta ez a főcím állt:

A SZURIKÁTALÁNYOK ELHÓDÍTOTTÁK A BLUEGRASS KUPÁT, ELŐTTÜK A JÖVŐ! A csapattagok összedugták a fejüket a Rupp Aréna parkettáján. Hárman emeltek a fejük fölé egy fényes ezüstkupát. Negyedik társuk – ő volt Josie – kis létrán állt, és a feje fölött pörgetett egy hálót.

A csapat előtt állt Ellen Silverman, elmaradhatatlan meccsnapi összeállításában: kék ünneplőpantallóban és kék blézerben. Mosolygott, és feltartott egy kézzel írott táblát, amelyen az állt: SZERETLEK, WESLEY.

Wesley diadalittasan csapott a levegőbe öklével, még mindig az újságot szorongatva, és akkorát kurjantott, hogy az utca túloldaláról is odanéztek az elhaladó fiatalok.

– Mi van? – szólt oda az egyik.

– Győztünk! – kurjantott vissza Wesley, aztán visszarohant az emeletre. Telefonálnia kellett.

Ralph Vicinanzára gondolva

BERTA ÁDÁM FORDÍTÁSA

2009. július 26-án egy Diane Schuler nevű nő kocsival elindult a Hunter-tói kempingből, amely a New York állambeli Parksville-ben található. Egy 2003-as Ford Windstart vezetett, és öt utas ült a kocsiban: Diane ötéves fia, kétéves lánya, és három unokahúga. Úgy tűnt, Diane-nel minden rendben van – aki utoljára látta a kempingben, esküszik, hogy Diane reflexei gyorsak voltak, és nem érzett a nőn piaszagot –, aztán egy órával később is jól volt Diane, amikor megetette a gyerekeket a McDodóban. Nem sokkal később azonban látták, hogy az út szélén hány. Felhívta a bátyját, és azt mondta a telefonban, hogy nem érzi jól magát. Aztán rátért a Taconic Parkwayre, és csaknem három kilométeren keresztül a forgalommal szemben haladt, tudomást se véve azokról, akik dudálva, integetve, fényszórójukat villogtatva kikerülték az úton. Végül aztán frontálisan ütközött egy SUV-val, és szörnyethalt, négy utasával együtt (egyedül a fia élte túl), és a SUV-ban is meghaltak hárman.

A toxikológiai jelentés szerint Schuler szervezetében az ütközés pillanatában tíz koktélnak megfelelő alkohol és nagy mennyiségű marihuána volt. Diane férje kijelentette, hogy a nő nem volt iszákos, de a toxikológiai jelentések nem szoktak hazudni. Akárcsak az előző történetben szereplő Candy Rymer, Diane Schuler is csutka részeg volt. Lehet, hogy Daniel Schuler öt év házasság után sem volt tisztában vele, hogy a neje zugivó? Ami azt illeti, ez is lehetséges. A szerhasználók elképesztő rafináltak tudnak lenni, és hosszú ideig képesek elrejteni függőségüket. Szükségből, kétségbeesésből tesznek így.

Pontosan mi történt az autóban? Hogyan rúghatott be olyan gyorsan, és mikor szívta el a füvet? Mi járt a fejében, amikor fittyet hányt a többi sofőrre, akik figyelmeztették, hogy rossz irányban halad? Vajon a pia és a fű okozta baleset volt, vagy gyilkosság és öngyilkosság, vagy ezek furcsa kombinációja? Ezekre a kérdésekre csak a fikció révén kísérelhetünk meg válaszolni. Csak egy kitalált történet révén gondolhatjuk el az elgondolhatatlant, és így esetleg valamiféle nyugvópontra is eljuthatunk. Ez a célom ezzel a történettel – hogy megbékélhessünk.

Mellesleg Herman Wouk valóban él még. Olvasta ennek a történetnek a korábbi, The Atlantic-ben megjelent változatát, és kedves üzenetet küldött nekem. Sőt meg is hívott magához. Minthogy régi rajongója vagyok, nagyon belelkesedtem. Ő lassan már százéves lesz, én hatvanhét vagyok. Ha elég soká élek, talán szaván fogom, és egy nap meglátogatom.

Herman Wouk még él

A Maine állambeli Portlandben megjelenő Press-Herald 2010. szeptember 19-ei számából:

BORZALMAS BALESET:
9 HALOTT AZ I–95-ÖSÖN

Spontán gyászünnepség a helyszínen

írta: Ray Dugan

Még hat óra sem telt el az egyetlen járművet érintő baleset óta, amelynek következtében két felnőtt és hét gyermek (mind tízévesnél fiatalabb) vesztette életét Fairfield városkában, amikor kezdetét vette a gyászszertartás. Konzervdobozban vadvirágcsokrokat tettek ki, és termoszbögrékben gyújtott mécsesekkel rakták körbe a felperzselt földdarabot; egyenes vonalban kilenc keresztet állítottak a 109-es mérföldkő melletti piknikasztaloknál. Ahol a két legkisebb gyerek holttestére rátaláltak, anonim jelet függesztettek ki, egy lepedődarabra festékszóróval írták föl: ITT GYŰLNEK ÖSSZE AZ ANGYALOK.

I.
BRENDA 2700 DOLLÁRT NYER A PICK–3 LOTTÓN,
ÉS ELLENÁLL AZ ELSŐ IMPULZUSNAK

Ahelyett hogy ünnepelni indult volna egy palack piával, legyen mondjuk olcsó vodka-narancs, Brenda befizeti a hitelkártya-adósságát, mert a MasterCardnál már időtlen idők óta kimerítette a maximális keretösszeget. Aztán telefonon érdeklődik a Hertz autókölcsönzőnél. Aztán a barátnőjét, Jasmine-t hívja, aki North Berwickben lakik, és beszámol a nyereményről. – Hű, csajos, gazdag vagy! – sikítja Jasmine.

Bár úgy lenne. Brenda elmondja, hogy kifizette a hitelkártya-adósságát, úgyhogy, ha akar, bérelhet egy Chevy Expresst. Ez egy kilencüléses mikrobusz, a Hertznél ezt mondta neki az alkalmazott. – Belefér az összes gyerek, és fel tudunk menni a Mars Hillre. Meglátogathatjuk a te szüleidet is, meg az enyéimet is. Elbüszkélkedünk az unokákkal. Kitaposunk belőlük még egy kis dellát. Mit szólsz?

Jasmine-nek kétségei vannak. A kalyiba, amelyben a szülei laknak Mars Hillen, egyetlen helyiségből áll, még hálószoba sincs benne, de ha lenne, Jasmine akkor sem akarna ott aludni náluk. Utálja a szüleit. És, Brenda tudja, jó oka van rá; Jazzy beavatását az apja személyesen intézte, egy héttel a tizenötödik születésnapja után. Az anyja is tudta, mi folyik, de tétlenül nézte. Amikor Jazzy sírva ment oda hozzá, az anyja azt mondta: – Nincs miért aggódnod, már kivágatta a golyóbisait.

Jazzy hozzáment Mitch Robicheau-hoz, hogy elkerüljön otthonról, és most, három pasival, négy gyerekkel és nyolc évvel később a saját lábára állt. És segélyt kap, hiába dolgozik heti tizenhat órában a Roll Around görkoripályán, kiadja a korcsolyákat, és pénzt vált a videojátékokhoz, ahol a gépek csak spéci zsetont fogadnak el. A két legkisebb gyereket magával viheti. Delight az irodában alszik, a hároméves Truth pedig a játékteremben kóborol, és a pelenkáját rángatja. Nemigen szokott baja esni, ámbár előző évben fejtetűt kapott, és a két nőnek tarkopaszra kellett borotválnia. Hogy üvöltött!

– Hatszáz dolcsi maradt, miután befizettem a hitelkártyán levő mínuszt – mondja Brenda. – Illetve, ha az autókölcsönzést is levonom, négyszáz. De azt nem vonom le, mert azt rá tudom terhelni a MasterCardra. Megszállhatnánk a Red Roofban, aztán nézzük az HBO-t. Ingyen van. Elvitelre veszünk kaját, a kölykök úszhatnak az úszómedencében. Na, mit szólsz?

A háta mögül kiabálást hall. Brenda felemeli a hangját: Freddy, ne szórakozz a nővéreddel, add már vissza neki! Aztán, atyaég, a civakodásra felébred a kisbaba. Vagy ha nem a civakodásra, akkor belecsinált a pelenkájába Freedom, és arra ébredt fel. Freedom mindig belecsinál a pelenkájába. Brendának úgy tűnik, Freedom az életművét kakigyártás formájában akarja létrehozni. Ebben a tekintetben az apjára ütött.

– Háááát, aaaasszeeemm… – nyújtja el a választ Jasmine.

– Ugyan már, csajos! Útra fel! Csapjunk bele! Busszal elmegyünk Jetportig, ott kibéreljük a Chevyt. Ötszáz kilométer, négy óra alatt odaérünk. A kölcsönzőben azt mondták, a kicsik közben tudnak DVD-t nézni. A kis hableány-t, vagy a többi jó filmet.

– Lehet, hogy anya még adna valamennyit a kegyeleti lóvéból, mielőtt elfogy az egész – mondja Jasmine elgondolkodva.

A fiútestvére, Tommy előző évben halt meg Afganisztánban. Csőbomba vitte el. Az anyja és az apja nyolcvanezret kaptak utána. Az anyja azt ígérte, ad belőle Jasmine-nek is valamennyit, bár olyankor mondta a telefonba, amikor az apja nem hallhatta. Persze az is lehet, hogy máris elfogyott az egész. Valószínűleg ez a helyzet. Annyit tud Jasmine, hogy Mr. Tizenöt-Éves-Csajokat-Baszik vett magának belőle egy Yamaha rizsrakétát, bár Jasmine-nek fogalma sem volt, hogy az apja az ő korában mi a fenét akar egy ilyen izével. A kormányzattól érkező kegyeleti lóvé leginkább délibáb, ezzel tisztában van Jasmine. Mindketten, Brenda is, ő is tisztában vannak vele. Ha valami derűset lát az ember, valaki úgyis rögtön bekapcsolja az esőgépet. A derűs cucc sosem színhű.

– Ugyan már! – unszolja Brenda. Beleszeretett az ötletbe, hogy telerakja a mikrobuszt gyerekekkel, aztán beül a legjobb – és egyetlen – barátnőjével, akivel már középiskolába is együtt jártak, és most szomszédos városkában laknak. Jelenleg mindketten egyedül élnek, kettejüknek összesen hét gyereke van, és túl sok nyüves krapek látszik a visszapillantó tükörben, de néha azért még jut idejük egy kis mókára.

Tompa puffanást hall. Freddy sivítani kezd. Glory szemen találta egy akcióhős-figurával.

– Glory, ezt most rögtön abbahagyod, különben új segglyukat nyitok rajtad a régi mellett! – üvölti Brenda.

– Nem adja vissza a Pindúr Pandúromat – nyavalyog Glory, és sírva fakad. Most már mind a hárman sírnak – Freddy, Glory és Freedom is –, Brenda agyát egy pillanatra szürke fátyol lepi el. Újabban sokszor jön ez a szürkeség. Itt vannak ebben a harmadik emeleti, háromszobás lakásban, krapek nincs a képben (a legutóbbi, Tim, fél éve húzott el), leginkább tésztán és Pepsin élnek, meg olcsó, walmartos jégkrémen, nincs légkondi, se kábeltévé, Brenda előzőleg a Quik-Flash boltban dolgozott, de a cég csődbe ment, úgyhogy most ugyanaz a bolt On the Run lett, és a menedzser egy mexikóit vett fel helyette, mert a mexikói le tud húzni napi tizenkét-tizennégy órát. A mexikóinak tapadós nejlonsatyak van a fején, ajka fölött undok bajuszkát hord, és még életében nem volt terhes, merthogy fickó. Neki épp az a küldetése, hogy felcsinálja a csajokat. Megtetszik a csajoknak a kis bajusz, aztán bumm, már állnak is sorba terhestesztért a drogériában, és a teszt pozitív, aztán jön az újabb csaj, ez is épp olyan, mint az előző.

Brendának is megvan a maga személyre szabott „itt jön az újabb” élménye. Az embereknek azt szokta mondani, tudja, ki Freddy apja, de valójában fogalma sincs, volt pár részeges éjszakája, amikor minden pasi jól nézett ki, és különben is, ugyan már, végül is hogyan kellene neki megint elkezdenie állást keresni? Hát itt vannak a kölykök. Akkor mitévő legyen, hagyja, hogy Freddy vigyázzon Gloryra, Freedomot pedig vigye magával a nyüves állásinterjúkra? Persze, biztos összejönne. Amúgy is, milyen állások vannak, leszámítva, hogy ülhet kint az ablaknál az autós McDodóban vagy a Bugris Kingben? Portlandben van két sztriptízbár, de ezzel a széles nyomtávval, ami neki van, ott nem kap melót.

Emlékezteti magát, hogy nyert a lottón. Eszébe jut, hogy ma este két légkondis szobában lehetnének a Red Roof szállóban – sőt, akár három szobát is kivehetnek. Miért is ne? Mostantól több szerencséje lesz!

– Brenda, most komolyan ezt akarod? – Jazzy hangja egyre kétkedőbb.

– Persze – feleli Brenda. – Ugyan már, pluszban van a hitelkártyám. A Hertzben azt mondták, piros mikrobuszt fognak adni. – Lehalkítja a hangját, és hozzáteszi: – A kedvenc színed.

– Interneten törlesztetted a hitelkártya-adósságodat? Hogy csináltad? – Freddy és Glory előző hónapban veszekedés közben lelökte Brenda laptopját az ágyról. A padlóra esett, és összetört.

– Bementem a könyvtárba, onnan neteztem. Egy darabig sorban kellett állni, de megérte. Ingyen van a net. Na, benne vagy?

– Esetleg vehetnénk egy üveg Allen’st – mondja Jazzy. Imádja az Allen’s kávélikőrt, már amikor a keze ügyébe kerül. Az igazat megvallva Jasmine imádja az összes piát, ami csak a keze ügyébe kerül.

– Tutira – mondja Brenda. – Nekem meg egy üveg vodka-narancsot. De amíg vezetni kell, nem iszom, Jazzy. Nem szabad, hogy elvegyék a jogsimat. Másom úgyse nagyon maradt már.

– És tényleg azt hiszed, le tudod lejmolni az őseidet?

Brenda igyekezett meggyőzni magát, hogy az unokák láttán – feltéve, hogy zsarolással vagy megfélemlítéssel rá tudja venni a kölköket, hogy jól viselkedjenek – hajlandóak lesznek pénzt adni a szülei. – De a lottóról egy szót se – kéri Jasmine-től.

– Naná. Igaz, hogy buszon születtem, de nem most jöttem a hathúszassal – vihog Jazzy. Régi poén, de azért elröhögcsélnek rajta.

– Na akkor, hogy legyen?

– Ahhoz el kellene hoznom Eddie-t és Rose Ellent suliból…

– Nagy ügy – vágja rá Brenda. – Na szóval, hogy legyen, csajos?

A vonal másik végén hosszú csend, aztán Jasmine beleszól: – Utazunk!

– Utazunk! – rikoltja Brenda is.

Egy darabig kornyikálva ismételgetik a szót, amíg három gyerek bömböl Brenda sanfordi lakásában, és egy (de inkább kettő) bömböl Jasmine North Berwick-i lakásában. Ezek azok a kövér nők, akikre rá se néz senki, amikor kint vannak az utcán, a bárban egyik fickó se akarja felszedni őket, kivéve, ha késő van és be vannak rúgva és jobb nőre nincs kilátás. Amikor részeg a pasi, azt hiszi – és ezzel Brenda és Jasmine is tisztában van –, hogy ezek a vastag combok jobbak, mint ha egyáltalán nincsenek combok. Különösképp zárórakor. Együtt jártak középiskolába Mars Hillen, és most mindketten itt vannak az állam déli csücskében, és ha tudnak, segítenek egymáson. Ezek azok a kövér nők, akiket senki sem akar látni, kettejüknek együtt már egész fészekaljnyi kölkük van, és úgy kornyikálják, hogy utazunk!, utazunk!, mint két teljesen idióta pomponlány.

Szeptemberi reggel, még csak fél kilenc, de máris hőség van, és így telik az élet. Soha nem is telt másképpen.

II.
SZÓVAL EZ A KÉT ÖREG KÖLTŐ,
AKIK HAJDAN PÁRIZSBAN SZERETŐK
VOLTAK, MOST A MELLÉKHELYISÉG
SZOMSZÉDSÁGÁBAN PIKNIKEZNEK

Phil Henreid most hetvennyolc éves, Pauline Enslin pedig hetvenöt. Mindketten soványak. Mindketten szemüvegesek. Elvékonyodott fehér hajuk lobog a szélben. Megálltak az I–95-ös Fairfieldhez közeli pihenőjénél, nagyjából harminc kilométerre északra Augustától. Maga a pihenő pajtához hasonló deszkaépítmény, mellette téglafalú mellékhelyiség áll. Jól néz ki ez a mosdó, mondhatni, korszerű. Nem büdös. Phil, aki Maine-ben él, és jól ismeri ezt az út menti pihenőhelyet, két hónappal ezelőttig semmi esetre sem indítványozta volna, hogy itt piknikezzenek. Nyáron az út forgalma felduzzad, jönnek a vakációzók, és az autópálya-hatóság felállít még egy sor mobil vécét. Ez a kellemes, pázsitos terület pedig bűzleni kezd, mint a pokol szilveszterkor. Jelenleg viszont a mobil vécék el vannak téve valahova, egy raktárba, és a pihenőhely kellemesen fest.

Pauline kockás abroszt terít az öreg tölgyfa árnyékában álló piknikasztalra, amely tele van karcolva monogramokkal, és az abroszra teszi a fonott piknikkosarat, hogy a könnyű vásznat fel ne kapja a langyos szellő. Kiveszi a kosárból a szendvicseket, a krumplisalátát, a dinnyeszeleteket, és két porció kókusztortát. Van egy nagy üveg vörös teájuk is. Vidáman csilingelnek benne a jégkockák.

– Ha Párizsban lennénk, bort innánk – mondja Phil.

– Párizsban sosincs hátra még százhúsz kilométer az országúton – feleli a nő. – Hideg, friss tea van. Érd be ezzel.

– Nem nyafogásból említettem – mondja Phil, és érelmeszesedéses kezét a nőére teszi (mely utóbbi kéz is érelmeszesedéses, noha kicsivel kevésbé). – Ez egy igazi lakoma, drágám.

Nyűtt arcukkal egymásra mosolyognak. Bár Phil háromszor nősült (és öt gyermeket hagyott szerteszét), Pauline pedig két házasságon van túl (gyermeke nem született, szeretői azonban tucatszám voltak, mindkét nemből), mégis valódi érzelmek szövődtek köztük. Jóval több ez, mint holmi fellángolás. Phil egyszerre érzi, hogy meg van lepve, és nincs meglepve. Az ő korában – öregen, de azért még nem az utolsókat rúgva – az ember megszerzi, amit megkaphat, és mindennek örül. Épp úton vannak egy költészeti fesztiválra, a Maine-i Egyetem oronói campusára, és igaz, hogy nem valami horribilis összeget fizetnek közös fellépésükért, azért megfelelő a honorárium. Phil költségeit is elszámolják, úgyhogy megadta a módját, és bérelt egy Cadillacet a Hertz autókölcsönző Portland Jetport-i lerakatából, ahová Phil kiment Pauline gépe elé. Pauline gúnyosan vigyorgott a Cadillac láttán, mondván, mindig is tudta, hogy Phil papírkutya, nem igazi hippi, de ez csak gyengéd cukkolás volt. Phil valóban nem volt hippi, ő autentikus ikonromboló volt, teljesen egyedi figura, és ezt Pauline is tudta. Phil pedig tudta, hogy Pauline a csontritkulása miatt élvezi az utazást a párnázott, lágy rugózású kocsiban.

Most pedig piknikeznek. Este majd svédasztalos vacsorát kapnak, de az ennivaló csak langyoskás, a szósz jótékony homályában rejtőző zsákbamacska lesz, amit az egyik kollégium menzája szolgáltat. Talán csirke, talán hal, nehéz megállapítani. Pauline ezt hívja bézs színű kajának. A látogatóba érkező költők mindig bézs színű kaját kapnak, amit ráadásul csak nyolckor tálalnak. Valami olcsó, sárgás árnyalatú fehérbor kíséretében, aminek rendeltetése, hogy a hozzájuk hasonló, félig-meddig visszavonult alkoholisták csontjáig hatoljon. Most finomabb harapnivaló van az asztalukon, és ez a tea is jobb. Phil fantáziálni kezd, hogy kézen fogja Pauline-t, és evés után a mosdó épülete mögé vezeti, ahol magas a fű, mint abban a régi Van Morrison-dalban, és…

De nem. Az idősödő költők, akiknek a szexuális késztetése mára folyamatosan egyes sebességi fokozatban jár beragadva, ne kockáztassanak meg egy ilyen, talán nevetségesbe forduló vállalkozást. Főleg a hosszú, változatos és gazdag élményekre visszatekintő költők, akik már tudják, hogy minden alkalom képes nagyjából elégtelennek bizonyulni, és minden alkalom lehet az utolsó. Mellesleg, gondolja Phil, már volt két szívrohamom. Ki tudja, Pauline-nál mi a helyzet?

Pauline azt gondolja, Szendvics és krumplisaláta után inkább ne, a tortáról nem is beszélve. De talán majd este. Elvégre nincs kizárva a dolog. Rámosolyog Philre, és kivesz még valamit a kosárból. A New York Times az, ugyanabban az augustai vegyesboltban vásárolta, ahol a többi kelléket a piknikhez, a kockás terítőt és a jeges teát is beleértve. Mint a régi szép időkben, most is feldobnak egy pénzdarabot, hogy melyikük kapja a Művészet, kikapcsolódás rovatot. Annak idején Phil – aki 1970-ben nemzeti könyvdíjat kapott a Lángoló elefántok-ért – mindig azt mondta: fej, és jóval többször nyert, mint ahányszor a számok törvénye alapján kellett volna. Ma is azt mondja: fej, és nyer.

– Görény! – jajdul fel Pauline, és átadja a lapot.

Esznek. A szétosztott újságba merülnek. Egyszer csak Pauline ránéz Philre, kezében a villán némi krumplisaláta. – Még mindig szeretlek, vén csaló! – mondja.

Phil elmosolyodik. A szél belekap pitypangpihe hajába, amelyen itt-ott áttetszik a fejbőre. Már nem az a fiatalember, aki óbégatva viháncolt Brooklynból jövet, széles vállú volt, mint egy dokkmunkás (és éppolyan rondán is beszélt), de Pauline most is látja annak a férfinak az árnyékát, aki annyira tele volt dühvel, kétségbeeséssel és ujjongással.

– Hát én is szeretlek, Paulie – mondja.

– Vén kriplik vagyunk – mondja Pauline, és nevetésben tör ki. Egyszer nagyjából egy időben szexelt egy királlyal meg egy filmsztárral valami erkélyen, ahol gramofonról szólt a „Maggie May”, Rod Stewart énekelte franciául. Most egy lift nélküli társasházban lakik Queensben – Amerika annak idején őt titulálta a legnagyobb élő költőnőnek. – Felolvasóestet tartunk lepukkant városokban nyamvadt honoráriumért, és hideg kaját eszünk az országúti pihenőben.

– Nem vagyunk öregek, cukorfalat – ellenkezik Phil. – Mi fiatalok vagyunk.

– Miket hordasz össze.

– Idesüss – mondja, és mutatja a Művészet, kikapcsolódás első oldalát. Pauline elveszi, és megnézi a fotót. Ösztövér, babkóró férfi van rajta, szalmakalapban mosolyog.

KILENCVEN FÖLÖTT IS ÚJ KÖNYV WOUKTÓL

ÍRTA: MOTOKO RICH

A legtöbb író kilencvenöt éves korára – ha egyáltalán eléri ezt a kort – rég visszavonul. Nem így Herman Wouk, aki többek között a Zendülés a Caine hadihajón (1951) és a Hajnalcsillag (1955) című híres regények szerzője. Akik még emlékeznek a kimerítően részletes második világháborús regényeiből, a Forrongó világ-ból (1971), illetve a Háború-ból és a Végső győzelem-ből (mindkettő 1978) készült tévés minisorozatokra, túlnyomórészt már maguk is nyugdíjasok. Maga Wouk 1980 óta kap öregségi nyugdíjat. Azonban nem tette le a tollat. Egy esztendővel kilencvenedik születésnapja előtt jelent meg, és igen jó kritikákat kapott meglepetésregénye, a Texasi labirintus, és a tervek szerint még idén napvilágot lát könyv terjedelmű esszéje, A nyelv, amelyet Isten beszél. Vajon ez lesz az utolsó szava?

„Erről a kérdésről se pró, se kontra nem vagyok hivatott nyilatkozni” – mondta Wouk mosolyogva. „Az ember nem fogy ki az ötletekből, csak mert öreg. A test egyre gyengébb, de a szavak változatlanok.” Amikor megkérdezték tőle

(folytatás a 19. oldalon)

Elnézve ezt az öreg, barázdált arcot a hetykén felcsapott szalmakalap alatt, Paulin hirtelen megérzi, hogy könnyek szúrják a szemhéját. – A test egyre gyengébb, de a szavak változatlanok – mondja. – Ez gyönyörű.

– Olvastál tőle valamit? – kérdi Phil.

– A Hajnalcsillag-ot, fiatalkoromban. Idegesítő ódákat zeng a szüzességhez, de akaratom ellenére magával ragadott. És te olvastál tőle?

– Belekezdtem a Hajszá-ba, de nem tudtam befejezni. Ettől függetlenül… ott van a szeren. És egyszerűen hihetetlen, hogy kora szerint az apánk lehetne. – Phil összehajtja az újságot, és beteszi a piknikkosárba. Előttük, a bárányfelhőkkel teli, boltozatos szeptemberi ég alatt csendesen csordogál az országút forgalma. – Mielőtt visszaülünk a kocsiba, akarsz csereberélni, mint a régi időkben?

Pauline belegondol, aztán bólint. Jó néhány éve már, hogy utoljára fültanúja volt, amint a versét más olvassa fel, és ez mindig kicsit elkedvetlenítő – mint valami testen kívüli élmény –, de végül is miért ne? Csak ők ketten vannak itt az országúti pihenőben. – Herman Wouk tiszteletére, aki még mindig ott van a szeren. A verses dossziém a kézitáskám elülső zsebében van.

– Nem bánod, ha belenyúlok a cuccodba?

Pauline a régi sanda mosollyal méri végig, aztán csukott szemmel elnyújtózik a napon. Élvezi a forróságot. Hamarosan hidegre fordulnak a napok, de most még itt van ez a jóleső meleg. – Annyit turkálsz a cuccomban, amennyit csak akarsz, Philip. – Kinyitja egyik szemét, afféle fordított kacsintás gyanánt, amely mulatságos, hogy mennyire csábító. – Fedezz fel, ha ez a szíved vágya.

– Észben tartom a lehetőséget – mondja Phil, és bérelt Cadillacjükhöz megy.

Költők Cadillacben, gondolja Pauline. Maga az abszurditás. Egy pillanatig figyeli a tovarobogó kocsikat. Aztán felveszi az újságot, és megint az idős tollnok keskeny, mosolygós arcát nézegeti. Még él. Talán épp ebben a pillanatban néz fel a kék, boltozatos szeptemberi égre, nyitott jegyzetfüzettel ül a tornácra kitett asztalnál, a keze ügyében egy üveg Perrier (vagy bor, ha még bírja a gyomra).

Ha van Isten, gondolja Pauline Enslin, alkalmanként nagyon is nagyvonalúan viselkedik.

Pauline vár, hogy Phil visszaérjen a verses dossziéjával, meg a spirálozott tömbbel, amibe Phil szeret írni. Csereberélni fognak. Este pedig talán egyéb téren is játszadozni kezdenek. Hiszen a dolog egyáltalán nincs kizárva, ismétli magában Pauline.

III.
A CHEVY MIKROBUSZ VOLÁNJA
MÖGÖTT BRENDA ÚGY ÉRZI MAGÁT, MINT EGY
VADÁSZGÉP PILÓTÁJA

Minden digitális. Van műholdas rádió és GPS-képernyő. Amikor tolat, a GPS-ből tévéképernyő lesz, úgyhogy látni lehet, mi van a kocsi mögött. Az egész műszerfal csillog-villog, újautó-szag van a belső térben, és ugyan miért is ne lenne, hiszen csak ezerszáz kilométert jelez a kilométer-számláló. Életében nem ült még ilyen keveset futott jármű volánjánál. Ha megnyom egy gombot, megjelenik az átlagsebesség, a 100 kilométerre vetített fogyasztás, és hogy még mennyi benzin van a tankban. A motor szinte teljesen zajtalan. Elöl két kagylóülés van, csontfehér, bőrre emlékeztető anyaggal kárpitozva. Vajpuha a rugózás.

Hátulra a tetőből lenyíló tévéképernyőt szereltek be, DVD-játszóval. A kis hableány-t nem lehet lejátszani, mert a hároméves Truth valamikor mogyoróvajjal kente be az egész korongot, de a Shrek-nek is örül mindenki, nem számít, hogy már egymilliárdszor látták. Az benne az izgalmas, hogy menet közben nézik! Úton vannak! Freedom alszik az ülésben Freddy és Glory között; Delight, Jasmine féléves kisbabája Jazzy ölében alszik, de a többi öt gyerek a két hátsó üléssorban összeszorulva, áhítatosan nézi a filmet. Nyitva marad a szájuk. Jasmine Eddie-je az orrát piszkálja, a nővére, Rose Ellen hegyes kis állán pedig lecsurran a nyál, de legalább csöndben vannak, és most az egyszer nem csépelik egymást. Hipnotizálja őket a DVD.

Brenda örülhet. Csendben vannak a gyerekek, úgy nyújtózik előtte az út, mint egy reptéri kifutó, ül a volán mögött a vadiúj mikrobuszban, és attól kezdve, hogy Portlandbe érnek, csendes a forgalom. A digitális sebességmérő 110-en áll, és a gép rezzenéstelenül dolgozik. Brendára azonban ettől függetlenül újra rátör a szürkeség.

Elvégre nem az övé a mikrobusz. Vissza kell majd adnia. Valójában ostoba pénzkidobás, mert mi is várja őket az út végén? Mars Hill. Kibaszott Mars Hill. A Round-Upból hoznak majd el ennivalót, ahol régebben pincérnő volt, még középiskolás korában, amikor még volt alakja. Folpackba csomagolt hamburger és sült krumpli. Előtte és talán utána is a gyerekek pancsolhatnak a medencében. Legalább egy gyerek megsérül majd, és bömbölni fog. Talán több is. Glory nyafogni fog, hogy túl hideg a víz, még akkor is, ha nem túl hideg. Glory mindig nyafog. Egész életét végig fogja nyafogni. Brenda utálja a nyivákolást, úgyhogy szívesen mondogatja, hogy Glory ebben a tekintetben az apjára üt, de az az igazság, hogy mindkét oldalról örökölte. Szegény kölök. Sőt tulajdonképp az összes szegény. Az előttük álló évek kemény menetelésből fognak állni, a tűző napon, amely soha nem megy le.

Brenda jobbra néz, azt reméli, Jasmine mindjárt mond valami vicceset, és felvidítja, de kedvetlenül látja, hogy Jasmine sír. Némán folynak a könnyei, csillog tőlük az arca. Ölében a kisbabája, Delight alszik, egy ujját szopja. Mindig ettől az ujjától nyugszik meg, már csupa hólyagos rajta a bőr. Egyszer Jazzy jó nagyot csapott rá, amikor látta, hogy Delight a szájába veszi, de egy féléves gyereknek semmit sem használ, ha odacsap a szülő. Ennyi erővel az ajtót is csapkodhatná. Néha mégis megteszi az ember, mert nem tudja megállni. Brenda is volt már ebben a helyzetben.

– Mi a gond, csajos? – kérdi Brenda.

– Semmi. Ne törődj velem, csak az utat figyeld.

Hátul Szamár mond valami vicceset Shreknek, néhány gyerek nevet. Glory nem, ő elbóbiskolt.

– Ugyan már, Jazzy. Mondd el. A barátod vagyok.

– Mondom, hogy semmi.

Jasmine az alvó bébi fölé hajol. Delight gyermekülése a padlón van. Benne egy csomag pelenkára téve a kávélikőr, amiért megálltak Portland déli részén, mielőtt felkanyarodtak az országútra. Jazzy eddig még csak egy-két kortyot ivott belőle, de most többször hosszan meghúzza az üveget, mielőtt visszacsavarja rá a kupakot. Még mindig folynak a könnyei.

– Semmi. Minden. Akár így mondja az ember, akár úgy, szerintem ugyanoda lyukad ki.

– Tommy miatt van? A bátyád miatt?

Jazzy mérgesen felnevet. – Soha nem fogok egy centet sem kapni abból a pénzből, miért is áltatom magam? Anya apára fogja kenni, hogy könnyebb legyen neki, de ő is ugyanúgy áll a kérdéshez. Amúgy is biztos elverték már a nagyját. És te? Neked tényleg adnak majd az őseid bármit is?

– Persze, szerintem igen.

Hát. Aha. Nyilván. Mondjuk negyven dollárt. Amiből másfél szatyor ennivalót lehet venni a szupermarketben. Legföljebb kétszatyornyit, ha kivágja és magával viszi az Uncle Harry’s Swap Guide-ban talált kuponokat. Ez egy nyamvadt kis ingyenes újság, kuponokkal és akciós árukkal van teli – a szegény ember bibliája. Ha csak rágondol, hogy át kell nyálaznia, már egyre áthatolhatatlanabbá válik körülötte a szürkeség. Gyönyörű ez a délután, mintha nem is szeptember volna, kimondottan nyárias az idő, de az a világ, ahol az akciós kuponoktól függ az ember, már eleve szürke. Brenda azt gondolja: hogy hoztuk össze ezt a sok gyereket? Hát nem csak tegnap volt, amikor hagytam Miki Higginsnek, hogy letapizzon a vasbolt mögött?

– Akkor nyasgem – mondja Jasmine könnyek közt, szipákolva. – Az én őseimnél ott fog állni három új benzines játékszer az udvarban, és még akkor is azt állítják, hogy nyomorognak. És apám tudod, mit szól a gyerekekhez? Hogy nem nyúlhatnak semmihez, összesen ennyit mond.

– Hátha nem így lesz – mondja Brenda. – Hátha jobban alakul.

– Apám mindig is ilyen volt, soha nem fog jobban alakulni – közli Jasmine.

Rose Ellen lassan elaludna. Eddie öccse vállára támasztja a fejét, de a kisfiú belebokszol a karjába. Rose Ellen megdörgöli a karját, nyavalyogni kezd, de aztán csakhamar újra a Shrek-et nézi. A nyálat az álláról még nem törölte le. Brenda szerint úgy néz ki tőle, mint egy idióta, amitől végül is konkrétan nem áll messze.

– Nem tudom, mit mondjak – jelenti ki Brenda. – Ettől függetlenül jól érezzük majd magunkat. A Red Roofban szállunk meg, csajos! Kicsit úszómedence!

– Aha, aztán majd hajnal egykor átkopog a falon egy fazon, hogy hallgattassam már el a kölykeimet. Mintha biztos én akarnám, hogy Delight ébren legyen az éjszaka közepén, mert az összes rohadék foga egyszerre jön.

Megint belekortyol a kávélikőrbe, aztán Brenda felé nyújtja. Brendának eredetileg esze ágában sem volt inni, nehogy elveszítse a jogsiját, de itt most láthatólag nincsenek zsaruk, és különben is, még ha elvennék is tőle a jogsit, miből maradna ki? A kocsi Timé volt, amikor lelépett, elvitte. Amúgy is hálni járt a lélek abba a tragacsba, gittel és dróttal volt befoltozva itt-ott. Ezzel nem veszít sokat. Másfelől meg itt van benne ez a szürkeség. Elveszi az üveget, és beleiszik. Csak egy apró korty, de aztán klasszul melegít a likőr, sötét napsugár, úgyhogy még egy kortyot iszik.

– Hó végén bezárják a Roll Aroundot – mondja Jasmine, és átveszi az üveget.

– Ne már, Jazzy!

– De igen. – A nő előrenéz az útra. – Jack most végleg tönkrement. Tavaly óta lógott a levegőben a dolog. Szóval akkor a heti kilencven dolcsinak lőttek. – Iszik. Delight az ölében ül, az ujját benyomja a szájába, aztán visszaalszik. Abba a szájba, ahová már nem is olyan sok év múlva egy Mike Higgins típusú fiú a farkát akarja majd berakni, gondolja Brenda. Delight pedig valószínűleg hagyni fogja. Én is hagytam. Jazzy is. Ilyen az élet.

Hátul most Fiona hercegnő mond valami vicceset, de egyik gyerek se nevet. Kezdenek eltompulni, még Eddie és Freddy is – ez a két név olyan, mintha valami röhejes szappanoperában szerepelnének.

– Beszürkül a világ – mondja Brenda. Nem tudta előre, hogy hangosan ki fogja mondani, ami az eszében jár, amíg meg nem ütik a fülét a szavak.

Jasmine meglepetten néz rá. – Hát igen – feleli. – Látom, most már veszed az adást.

– Addsza az üveget.

És Jasmine a kezébe nyomja. Brenda beleiszik, aztán visszaadja. – Na jó, most már elég.

Jasmine régi féloldalas vigyorral fogadja a megjegyzést, Brenda még a péntek délutáni napközis foglalkozásokról emlékszik erre az arckifejezésre. Furcsán fest a könnyáztatta orca és a bevérzett szem mellett. – Biztos?

Brenda nem válaszol, de egy kicsit erősebben nyomja a gázpedált. A digitális sebességmérő százharminc kilométer per órát mutat.

IV. ELŐBB TE, MONDJA PAULINE

Egyszerre szégyellősnek érzi magát, fél, hogy a szavai hogyan jönnek majd ki Phil szájából, biztos bombasztikusnak, de hamisnak fognak tűnni, mint a száraz zivatar. De megfeledkezett a nyilvános és az oldott hangja közötti különbségről – előbbi szájbarágós, kissé maradi, mint amikor a filmekben az ügyvéd összefoglalja a bűnesettel kapcsolatos tudnivalókat, míg az utóbbit csak szűk baráti körben használja (ezen belül is olyankor, ha még egy kortyot sem ivott). Ez utóbbi lágyabb, kedvesebb, és Pauline örömmel hallja, hogy ezen a hangon szól a verse Phil szájából. Nem is puszta öröm ez: inkább hála. Philtől sokkal jobbnak hangzik a vers, mint amilyen valójában:

„Árny nyomtatja az utat

fekete rúzsos csókokkal.

Olvadó hó a tanyák közti mezőn,

mint elhajított menyasszonyi ruha.

A köd felszáll, és aranyló porrá változik.

A felhők felforrnak, és rongyos cafatokra szakadnak.

Áttörés!

Öt másodpercig nyár lehet,

Én tizenhét vagyok, virágokat

hajtogatok a kiskötényembe.”

Phil leteszi a papírlapot. Pauline ránéz, kissé elmosolyodik, de nyugtalan. Phil bólint. – Jó ez, drágám – mondja. – Igen jó. Most te jössz.

Pauline kinyitja Phil jegyzettömbjét, és a legfrissebbnek tűnő verset keresgélve átlapoz négy-öt, gyorsan lefirkantott vázlaton. Ismeri Phil munkamódszerét, úgyhogy addig lapoz, amíg nem talál egy szöveget, ami nem olvashatatlan kaparással, hanem apró, csinos nyomtatott betűkkel letisztázva áll a tömbben. Megmutatja Philnek, és ő bólint, aztán az országút felé fordul. Klasszul telik így az idő, de hamarosan muszáj lesz indulni. Nem akarnak elkésni.

Phil látja, hogy jön egy élénkpiros mikrobusz. Száguld.

Pauline belekezd a versbe.

V.
BRENDA LÁT EGY BŐSÉGSZARUT, AMELYBŐL
ROHADT GYÜMÖLCSÖK ÖMLENEK

Igen, gondolja, nagyjából ez az igazság. Hálaadás – bolondoknak.

Freddyből katona lesz, és külföldön fog harcolni, ahogy Jasmine bátyja, Tommy is ezt tette. Jazzy fiai, Eddie és Truth is ugyanezt fogják csinálni. Amikor aztán hazajönnek, ha egyáltalán sikerül hazajönniük, izomautókkal fognak nyomulni, biztosra fogják venni, hogy húsz év múlva is lesz még benzin. És a lányok? Elmennek majd a fiúkkal. Elvesztik a szüzességüket, miközben a tévében valami kvíz megy. Hinni fognak a fiúknak, akik azt mondják, hogy időben kihúzzák. Gyerekeik lesznek, húst fognak sütni a sütőlapon, meghíznak, ahogy ő és Jazzy is meghízott. Szívnak majd egy kis füvet, és sok jégkrémet esznek – olcsó, walmartos jégkrémet. Bár Rose Ellen lehet, hogy nem így fogja csinálni. Rose-zal valami gond van. Még nyolcadikos korában is az állára fog csorogni a nyála, ahogy most. A hét kölök tizenhetet fog nemzeni, aztán a tizenhét hetvenet, a hetven pedig kétszázat. Brenda látja maga előtt a rongyos bolondokat, ahogy parádézva vonulnak előre a jövőbe, némelyik olyan farmert visel, amiből kilóg az alsógatya ülepe, némelyik heavy metal pólót hord, némelyik szafttal lecsöppentett pincérnőruhát, némelyik kmartos sztreccsgatyát, amibe kis Made in Paraguay feliratú címkét varrtak a bő fenékrésznél. Látja az egész hegynyi Fisher-Price játékot, amiket később majd garázsvásárokon adnak el (és eredetileg is garázsvásárokon vették őket). Megveszik a termékeket, amiket a tévében hirdetnek, és eladósodnak a hitelkártyacégek felé, ahogy ő csinálta… és ahogyan újra el fog adósodni ezután is, hiszen a Pick–3 lottó csak egyszeri szerencse volt, ezzel ő is tisztában van. Sőt valójában rosszabb volt, nem mázli, hanem csak incselkedés. Az élet rozsdás dísztárcsa, amely az árokban hever az út szélén, és az élet csak megy tovább. Már soha többé nem fogja úgy érezni magát, mint egy vadászgép pilótája. Ennél már soha nem lesz jobb sora. Megmentők nincsenek, és neki nem veszi kamera az életét. Ez a valóság, nem pedig egy valóságshow.

A Shrek véget ért, minden gyerek alszik, még Eddie is. Rose Ellen feje megint Eddie vállán nyugszik. Úgy horkol a kislány, mint egy öregasszony. Vörös horzsolások vannak a karján, mert folyton kivakarja magát.

Jasmine rácsavarja a kupakot a kávélikőrre, és visszaejti a palackot a lába alatt heverő gyerekülésbe. Halkan mondja: ötéves koromban még hittem az unikornisokban.

– Én is – mondja Brenda. – Kíváncsi vagyok, mennyivel tud menni ez a nyavalyás gép.

Jasmine előreszegezi a tekintetét az útra.

Elhúznak egy kék tábla mellett, amelyen az áll: országúti pihenő: 1 mérföld. Észak felé nem halad senki; mindkét sáv az övék.

– Próbáljuk ki – mondja Jazzy.

A digitális sebességmérőn feljebb kúszik a szám: százharmincról száznegyvenre, aztán száznegyvenötre. Még mindig nem padlózta le a gázpedált. Minden gyerek alszik.

Itt van, gyorsan közeledik feléjük az út menti pihenő. Brenda csak egy kocsit lát a parkolóban. Flancos járgány, Lincoln vagy talán Cadillac. Ilyet is kölcsönözhettem volna, gondolja. A pénzem megvolt rá, csak túl sok a gyerek. Nem fért volna be mind. Ez a mondat valójában mindent elmond az életéről. Leveszi a szemét az útról. Régi barátnőjére néz, akit még középiskolából ismer, aki a szomszéd városkában kötött ki. Jazzy visszanéz Brendára. A mikrobusz most már majdnem százhatvannal halad, és kezd kisodródni.

Jasmine alig észrevehetően bólint, aztán feljebb emeli Delightot, a kisbabát. Nagy mellén ringatja. Delightnak még mindig a szájában van az ujja.

Brenda is bólint. Aztán még erősebben lenyomja a pedált, teljesen bele a mikrobusz szőnyegpadlójába. A pedál puhán leér. Brenda rajta tartja a lábát.

VI.
HAGYD ABBA, PAULIE, HAGYD ABBA!

Phil csontos kezével Pauline felé nyúl, és vállon ragadja, mire a nő összerezzen. Felnéz Phil verséből (jóval hosszabb, mint az övé, de már csak tíz-tizenkét sor lehet belőle hátra), és látja, hogy a férfi az országutat bámulja. Szája tátva, a szemüveg mögött úgy kidülled a szemgolyója, hogy szinte hozzáér a lencséhez. Pauline követi a pillantását, és még éppen látja, hogy egy vörös mikrobusz elhagyja a sávot, a leállósávba sodródik, aztán onnan átvág a pihenőbe kikanyarodó rámpához. De nem fordul ki. Túl gyorsan hajt, semhogy kikanyarodhasson. Legalább száznegyvennel megy, ahogy keresztülszáguld a rámpán, beleszánt a domboldalba közvetlenül alattuk, és végül nekimegy egy fának. Hangos csattanás, üvegcsörömpölés. A mikrobusz szélvédője darabjaira hullik; az üvegcserepek egy pillanatra megcsillannak a napon, és ez, gondolja Pauline blaszfémül, gyönyörű.

A fa két szakadozott darabra szeli a mikrobuszt. Valami felrepül a magasba – Phil Henreid nem meri azt hinni, hogy egy gyermek teste –, aztán a fűben ér földet. Amikor begyullad a mikrobusz tankja, Pauline felsikolt.

Phil talpra ugrik, lefelé szalad a lejtőn, úgy szökken át a léckerítésen, mint hajdan, fiatalemberként tette volna. Manapság mindig ott bujkál a gondolataiban, hogy a szíve cserbenhagyhatja, de most, ahogy a mikrobusz égő darabjai felé fut, ez eszébe sem jut.

Felhők árnyékai gördülnek keresztül a mezőn, árnyékcsókokat nyomtatnak a szalmára, a rétre. A vadvirágok bólogatnak.

Phil jó tizenöt méterre torpan meg az égő maradványoktól, süti az arcát a hő. Látja, amit előre tudott – nincsenek túlélők –, de nem hitte, hogy ilyen sokan lesznek, akik nem élték túl. Vért lát a füvön, a lóherén. A szilánkokra tört hátsó lámpa akár egy eperágyás. Egy leszakadt kar felakadt a bokorra. A lángok között olvadó gyerekülés. Cipők.

Odaér mellé Pauline. Levegőért kapkod. A tekinteténél már csak a haja tűnik vadabbnak.

– Ne nézz oda – mondja Phil.

– Mi ez a szag? Phil, mi ez a szag?

– Ég a benzin és a gumi – mondja a férfi, ámbár Pauline nyilván nem arról a szagról beszél. – Ne nézz oda. Menj vissza a kocsihoz, és… van mobiltelefonod?

– Persze hogy van.

– Eredj, hívd a 911-et. Ne bámuld ezt. Semmi értelme.

Ő sem akarja látni, mégis képtelen elfordítani a fejét. Hányan voltak? Legalább három gyerek és egy felnőtt holttestét látja – valószínűleg nő, de ebben nem biztos. Mégis olyan sok a cipő… és ott egy DVD-borító, rajta rajzfilmfigurák…

– És ha nem sikerül a hívás?

Phil a füstre mutat. Három vagy négy kocsi már le is húzódott. – Igazából mindegy, hogy sikerül-e beszélned velük. De azért próbáld meg felhívni.

Pauline megindul, aztán visszafordul. Sírdogál. – Phil… hányan vannak?

– Nem tudom. Sokan. Talán hatan. Eredj, Paulie. Valaki talán még életben van.

– Te is tudod, hogy nem – mondja a nő, és felzokog. – Úgy ment a nyüves kocsi, mint a meszes.

Pauline megint megindul felfelé az emelkedőn. Félúton, a pihenőhely parkolója felé (amelybe most már több kocsi állt be) szörnyű gondolat villan át az agyán, és hátranéz, biztos benne, hogy öreg barátját és szeretőjét fogja ott látni, a fűben kiterülten. Talán csak az eszméletét vesztette el, talán halott, villámcsapásszerű szívroham érte. De Phil talpon volt, óvatosan kerülte meg a mikrobusz izzó bal felét. Pauline figyeli, amint a férfi leveszi makulátlan sportzakóját, amelynek bőrfoltok vannak a könyökén. Letérdel, és betakar vele valamit. Vagy egy apró holttestet, vagy egy nagy holttest egyik darabját. Aztán folytatja a körbejárást.

A dombra felfelé menet Pauline arra gondol, egész életében szavakból akarta megalkotni a szépséget, és ez csak illúzió volt. Vagy ha nem illúzió, akkor vicc, amivel olyan gyerekeket gúnyolt ki, akik önző módon nem voltak hajlandók felnőni. Igen, valószínűleg az utóbbi volt. Az ostoba, önző gyerekek szeretik az ilyesmit, gondolja, és meg is érdemlik, hogy kigúnyolják őket.

Ahogy a parkolóba ér, már kapkodva veszi a levegőt, és látja, hogy a Művészet, kikapcsolódás rovat a füvön hever, ahogy könnyű szellő támad, belekap, lustán lapozgatja. Semmi baj, gondolja Pauline. Herman Wouk még él, és könyvet ír Isten nyelvéről. Herman Wouk azt vallja, hogy a test egyre gyengébb, de a szavak változatlanok. Tehát nincs ebben semmi rossz, ugye?

Egy férfi és egy nő rohan oda. A nő feltartja a mobilját, és csinál vele egy fotót. Pauline nem nagyon lepődik meg. Arra gondol, a nő később majd meg fogja mutatni ezt a képet az ismerőseinek. Aztán iszogatnak majd, esznek majd, Isten kegyelméről fognak beszélgetni, és arról, hogy minden okkal történik meg. Isten kegyelme elég menő kategória. Amikor nem téged ér baj, újra és újra, változatlanul lehet rá hivatkozni.

– Mi történt? – kiabál a férfi Pauline arcába. – Mi a franc történt itt?

Odalent pedig eközben pusztán annyi történik, hogy egy sovány, öreg költő tesz-vesz. Levette az ingét, hogy letakarjon vele még egy testet. Bordái átütnek fehér bőrén. Phil letérdel, és ráteríti az ingét a halottra. Égnek emeli a karját, aztán mindkét keze lehanyatlik; a fejéhez kap.

Pauline is költő, ezért úgy érzi, képes azon a nyelven választ adni a férfinak, amelyen Isten beszél.

– Mégis mi a faszt gondol, mi történt? – feleli.

Owen Kingnek és Herman Wouknak

BERTA ÁDÁM FORDÍTÁSA

Két különböző kérdés, hogy az ember honnan veszi az ötleteit, és hogy ez a konkrét ötlet honnan származik. Az elsőre képtelenség válaszolni, úgyhogy rendszerint viccel ütöm el, azt szoktam mondani, Uticából, egy kis Használt Ötletek Boltjából. A második kérdés ellenben néha megválaszolható, meglepően sokszor azonban erre sem lehetséges választ adni, ugyanis a sztorik olyanok, mint az álmok. Amíg kiagyalom őket, addig öröm nézni, mennyire kristálytiszták, de mire kész leszek, már csak halvány nyomokban láthatók. Néha úgy érzem, egy-egy novelláskötet afféle álomnapló, eszköz a tudatalatti képek rögzítésére, mielőtt elillannának. Ami konkrétan ezt a sztorit illeti, nem emlékszem, honnan jött a „Gyengélkedik” ötlete, se arra, mennyi idő alatt írtam, még csak arra sem, hol írtam.

Arra viszont emlékszem, hogy ez azon kevés sztorim egyike, ahol előre tisztában voltam vele, hogy fog végződni, ami azt jelenti, gondosan úgy kellett felépíteni a novellát, hogy az adott véghez lyukadjak ki. Tudom, hogy vannak szerzők, akik jobb szeretnek úgy dolgozni, ha már előre tudják, mi lesz a történet vége (John Irvingtől hallottam egyszer, hogy legelőször a regény utolsó sorát veti papírra), én viszont nem kedvelem ezt a módszert. Általában örülök neki, ha magától oldódik meg a zárlat, ilyenkor ugyanis azt érzem, ha én magam nem vagyok tisztában a dolog kimenetelével, akkor az olvasó sem találhatja ki idő előtt. Ennél a novellánál viszont szerencsém volt: olyan történetet beszél el, ahol nem okoz problémát, ha az olvasó egy lépéssel a narrátor előtt jár.

Gyengélkedik

Már egy hete visszatér ez a rossz álom; mindössze túlságosan élénk álomról van szó, és mindig sikerül kifarolnom belőle, mielőtt elhatalmasodna a rémület. Ma azonban úgy tűnik, utánam jött, mert most nem vagyunk magunk Ellennel. Van valami az ágy alatt. Hallom, ahogy rágcsál.

Tudják, milyen az, amikor igazán beijed az ember? Hogyne tudnák. Ilyesmi mindenkivel előfordul. Mintha leállna a szíve, kiszárad a szája, a bőre lehűl, egész teste libabőrös lesz. Nem jár az agya, üresben pörögnek a fogaskerekek. Én ilyenkor kis híján felsikoltok. Tényleg. Azt szoktam gondolni: Ez az az izé, amire nem merek ránézni. Az ablak melletti ülésen van.

Aztán meglátom a mennyezeti ventilátort, iszonyú lassan forognak a lapátok. Középen, a behúzott függönyök közti résen beszűrődik a kora reggeli fény. Látom Ellen bolyholódó, selymes ősz haját, az ágy másik oldalán fekszik. Itt vagyok az Upper East Side-on, az ötödik emeleten, és minden oké. Csak álom volt. Ami pedig azt az izét illeti az ágy alatt…

Lerúgom a paplant, és térdre rogyok, mintha imádkozni akarnék. De helyette felhajtom a lelógó szegélyt, és belesek az ágy alá. Először csak egy sötét alakot látok. Aztán az alak felém fordítja a fejét, és rám villan a szempár. Lady az. De nem volna szabad itt lennie az ágy alatt, és gondolom, ezt ő is tudja (nehéz meggyőződni arról, mit is tud egy kutya, és mit nem), biztos nem csuktam be az ajtót, amikor jöttem lefeküdni. Vagy becsuktam, csak nem akadt be a zár nyelve, és Lady be tudta lökni az ajtót az orrával. Biztos felhozta magával az egyik játékszerét az előszobában levő kosárból. De legalább nem a kék csontot és nem is a piros patkányt. Azok sípolnak, biztos felébresztette volna velük Ellent. Márpedig Ellennek szüksége van a pihenésre. Gyengélkedik.

– Lady – suttogom. – Gyere ki onnan.

Csak rám néz. Már benne jár a korban, és nem vág úgy az esze, mint korábban, de azért nem ostoba. Az Ellen felőli rész alatt van, ahol nem érem el. Ha felemelem a hangom, muszáj lesz kijönnie, de tudja (majdnem biztos vagyok benne, hogy tudja), hogy nem tennék ilyet, hiszen ha felemelem a hangom, arra Ellen is óhatatlanul felébred.

Mintha bizonyítani akarná, hogy ennek ő is tudatában van, Lady elfordul tőlem, és újrakezdődik a rágcsálás.

Persze nem hoz zavarba. Tizenhárom éve élek egy fedél alatt Ladyvel, ez házaséletünk csaknem felét teszi ki. Három dolog van, amitől Lady minden körülmények között felpattan. Először is, ha megcsörren a póráza, és elkiáltom magam, hogy „Lift”! Másodszor, ha tompa puffanással étel hull a padlón levő tányérjába. Harmadszor pedig…

Felkelek, és a rövid előszobán át a konyhába megyek. Kiveszek a konyhaszekrényből egy csomag Snackin’ Slicest, és jól megzörgetem a zacskót. Nem sokáig kell várnom, hogy a spániel tappancsai halkan csattogni kezdjenek. Öt másodperc, és már ott is van. Még a játékszerét is elfelejti magával hozni.

Felmutatok neki egy apró, répaforma jutalomfalatot, aztán elhajítom, be a nappaliba. Talán undok húzás, de nem árt némi testmozgás a hájas dögnek. Üldözőbe veszi. Még kint maradok a konyhában, beindítom a kávéfőzőt, aztán visszamegyek a hálóba. Gondosan becsukom magam után az ajtót.

Ellen még alszik. Amikor hamarabb ébredek nála, annak megvan az az előnye, hogy le tudom állítani az ébresztőórát. Semmi szükség rá. Hadd aludjon kicsit tovább. Hörghurutja van. Egy darabig be voltam ijedve, de már gyógyul.

A fürdőszobába megyek, és a nap hivatalosan is elrajtol, amikor megmosom a fogam (azt olvastam, csírátlanítás szempontjából a reggeli fogmosás nagyjából annyira szükséges, mint halottnak a csók, de hát a gyerekkori szokásokat nem könnyű levetkőzni). Kinyitom a csapot, megvárom, amíg jól felforrósodik a víz, aztán beállok a zuhany alá.

Legjobban a zuhany alatt tudok gondolkodni, és ma reggel az álmomra gondolok. Öt egymás utáni éjjel ezt álmodtam. (Bár végül is ki számolja, nem?) Semmi igazán szörnyű nem történik velem ebben az álomban, de bizonyos szempontból pont ez a legrosszabb benne. Ugyanis mindvégig tisztában vagyok azzal – tényszerűen, holtbiztosan –, hogy valami szörnyű fog történni. Ha hagyom.

Repülőn utazom, első osztályon. A folyosó melletti ülésen van a helyem, szívesebben választom ezt, hogy ne kelljen átfurakodnom senki mellett, ha ki akarok menni a mosdóba. Le van hajtva elém az asztalul szolgáló tálca. Egy zacskó földimogyoró van rajta, meg egy narancslészerű ital, ami Vodka Sunrise-nak néz ki, amúgy soha az életben nem rendeltem még ilyet. Nem rázkódik a gép. Ha vannak is felhők, fölöttük repülünk. A kabint betölti a napfény. Valaki ül az ablak melletti ülésen, és tudom, ha ránézek arra a valakire (vagy talán valamire), olyasmi fog történni, amitől a rossz álom egy csapásra borzalmas rémálommá változik. Ha a mellettem ülő arcába nézek, azt talán nem bírom majd ép ésszel elviselni. Talán megborulok, kitörik az elmém, mint a tojáshéj, és hullámként ömlik ki belőle a véres sötétség.

Gyorsan leöblítem a hajamról a sampont, kilépek a zuhany alól, megszárítkozom. A ruháim összehajtogatva hevernek egy széken a hálószobában. Fogom, és a cipőmmel együtt kiviszem a konyhába, ahol már kávéillat terjeng. Klassz. Lady összegömbölyödik a tűzhely mellett, és szemrehányón néz rám.

– Ne nézz olyan rondán – mondom, és a csukott hálószobaajtó felé biccntek. – Te is tudod, mi a szabály.

A két mancsára fekteti az orrát, és úgy tesz, mintha aludna, de tudom, hogy továbbra is engem néz.

Vörösáfonya-levet töltök, amíg várom, hogy lefőjön a kávé. Narancslé is van, és általában ezt szoktam inni, de most nem kívánom. Biztos, mert túlságosan hasonlít az álomban szereplő italra. A nappaliban kávézok, lenémítva nézem a CNN-t, csak a képernyő alján futó hírsort olvasom, igazából untig elég az is. Aztán kikapcsolom, és eszem egy tál teljes kiőrlésű pelyhet. Háromnegyed nyolc. Úgy döntök, ha szép idő van, amikor leviszem Ladyt, akkor nem taxizok, hanem gyalog megyek munkába.

Tényleg szép, verőfényes idő van, lassan nyárba fordul a tavasz. A portás, Carlo, a bejárat előtt áll, a naptető alatt, mobilon beszél. – Ühüm – mondja. – Ühüm, végre elértem. Azt mondja, csináljam nyugodtan, nincs gond, feltéve, hogy én is ott vagyok. Senkiben sem bízik, ezért végül is nem tudom hibáztatni. Sok szép holmi van a lakásában. Mikor jössz? Háromkor? Hamarabb nem tudsz? – Fehér kesztyűs kezével felém int, én meg elsétálok Ladyvel a sarokig.

Lady és én tudományos precizitással kidolgoztuk a műveletet. Jobbára mindennap ugyanott végzi el a dolgát, én pedig gyorsan megoldom a kakászacskóval. Visszafelé jövet Carlo lehajol, megveregeti a buksiját. Lady elbűvölően csóválja a farkát, de Carlótól nem kap nasit. Carlo tudja, hogy fogyókúrázik. Vagy legalábbis hogy ráférne.

– Végre elértem Mrs. Warshawskit – közli velem Carlo. Mrs. Warshawski az 5C-ben lakik, de gyakorlatilag sosincs itthon. Most két hónapra utazott el. – Azt mondja, Bécsben van.

– Nem mondja, Bécsben? – felelem.

– Azt mondja, nyugodtan csinálhatjuk a kártevőirtást. Teljesen kiborult, amikor elmeséltem neki, mi van. A negyedik-ötödik-hatodikon csak maguknál nem panaszkodtak. Mindenki más… – A fejét rázza, füttyent.

– Kis gyárvárosban nőttem fel Connecticutban. Teljesen tönkre van vágva az orrom. A kávé szagát érzem, meg Ellie parfümjét is, ha jó alaposan befújja magát, de nagyjából ennyi.

– Hát most jól járt vele. És hogy van Mrs. Franklin? Még mindig gyengélkedik?

– Pár napba még beletelik, mire újból dolgozni tud, de azért most már sokkal jobban van. Egy darabig be voltam ijedve miatta.

– Én is. Egyik nap kiment… persze pont esett…

– Ellie már csak ilyen – felelem. – Ha valamit a fejébe vesz, le nem tenne róla. Nincs az a pénz.

– Én meg gondoltam magamban, „Temetőgyanús az a köhögés”. – Feltartja a tenyerét, mintha le akarna állítani valamit. – Nem mintha komolyan gondoltam volna…

– Értem én – felelem. – Szerintem sem sokon múlott, hogy kórházgyanús legyen a köhögése. De aztán végül rávettem, hogy menjen el orvoshoz, és most már… szépen javulgat.

– Akkor jól van. Akkor jól van. – Ezzel visszatért arra, ami foglalkoztatta: – Mrs. Warshawski teljesen kivolt, amikor elmeséltem neki. Azt mondtam, nyilván csak romlott kaja van a hűtőben, de tudom, hogy ennél durvább a helyzet. Akinek ép az orra, és azokon az emeleteken lakik, mind tisztában van vele, milyen durva a helyzet. – Komoran biccent. – Döglött patkányt fognak ott találni, én szóltam előre. A romlott kaja is bűzlik, de nem úgy. Úgy csak a dög bűzlik. Biztos patkány az, nyilván nem is egy. Mrs. W. biztos már kirakott valahova patkánymérget, csak nem akarja elismerni. – Lehajol, és újra megveregeti Lady buksiját. – Te is érzed a szagát, kishaver, nem igaz? Fogadjunk, hogy érzed.

A kávéfőző körül rengeteg bordó papírra írt üzenet hever. Fogom a konyhaasztalra készített bordó tömböt, és írok egy új üzenetet.

Ellen: megsétáltattam Ladyt. Kész a kávé. Ha elég jól érzed magad hozzá, akkor nyugodtan menj ki a parkba. De azért ne túl messze. Nem akarom, hogy elkapkodd a dolgot, most, hogy végre javulgatsz. Carlo megint szólt, hogy „patkányszagot érez”. Gondolom, mindenki más is így van ezzel az 5C környékén. Szerencsénk, hogy neked be van dugulva az orrod, én pedig szaglásilag eleve „megváltozott képességekkel rendelkezem”. Haha! Hogyha mozgást hallanál az emeleten, akkor a kártevőirtók lesznek azok. Ne aggódj, Carlo is velük van. Ma gyalog megyek munkába. Kicsit el kell tűnődnöm, mi legyen a legújabb, férfiaknak való csodaszer. Bárcsak egyeztettek volna velünk is, mielőtt ráaggatták ezt a nevet. Tudod, NE kapkodj, NE erőltesd meg magad. Szeretlek.

Puszik gyanánt még odafirkálok vagy fél tucat ikszet, aztán aláírom, hogy B, és egy szívet rajzolok a betű köré. Odateszem a papírt a többi üzenet mellé, amik a kávéfőzőnél hevernek. Eszembe jut a kártevőirtás, háromra jönnek. Vagy, ha tudnak, akkor kicsit előbb.

Gondolom, az álmok felborították a bioritmusomat, mert a reggeli értekezleten kis híján elalszom a tárgyalóban. De aztán gyorsan felélénkülök, amikor Pete Wendell megmutatja az új Petrov Excellent-kampány mérethű plakátját. Múlt héten már láttam az irodájában, a számítógépén, amikor bohóckodott vele. Most, hogy újra megpillantom, legalább már tisztában vagyok vele, honnan jött az álmom egyik mozzanata.

– Petrov Excellent vodka – mondja Aura McLean. Csodaszép melle színpadias sóhajtól emelkedik és süllyed. – Ha ez a név az új orosz kapitalizmus hírnöke, akkor totál halva született. Nem téged kritizállak, Pete. A márkanevet leszámítva szuper a reklám.

– Tudom, hogy nem kritizálsz – mondja Pete kedves mosollyal. – Megtesszük, amit lehet.

A plakáton egy pár látszik, épp koccintanak az erkélyen, miközben lemegy a nap egy drága jachtokkal teli kikötő fölött. Alatta ez a szlogen áll: NAPNYUGTA. TÖKÉLETES ALKALOM EGY VODKA SUNRISE-HOZ.

Megvitatják, pontosan hol lenne a Petrov vodkásüveg legjobb helye – jobboldalt? baloldalt? középen? alul? –, és Frank Bernstein azt javasolja, hogy ha ráteszik a konkrét receptet is, akkor a látogatók lassabban kattintanak vagy lapoznak el az oldalról, ez főleg internetes hirdetéseknél és magazinokban, mint például a Playboy-nál vagy az Esquire-nél lehet szempont. Elbambulok, a repülős álomban az ölembe lehajtott tálcán levő ital jut eszembe, aztán észbe kapok, mert hallom, hogy George Slattery szólongat. George nem az a fajta, akit megvárathat az ember.

– Ami azt illeti, én is Pete álláspontján vagyok ebben a kérdésben – mondom. – A nevet az ügyfél választotta, mi csak kihozzuk belőle, amit lehet.

Jóindulatú nevetés kíséri megjegyzésem. A Vonnell gyógyszergyár legújabb termékének nevén már sokat viccelődtünk.

– Hétfőre valószínűleg tudok mutatni valamit – mondom. Nem nézek egyenesen George-ra, de tudja, kinek szánom a szavaimat. – De legkésőbb hét közepére. Azt akarom, hogy Billynek legyen ideje végigpróbálni, mit lehet ezzel kezdeni. – Billy Ederle a legújabb alkalmazottunk, csak a nyári gyakorlatát tölti nálunk, ő az asszisztensem. A reggeli értekezletekre még nem kap meghívót, de én kedvelem. Mindenki kedveli az Andrews–Slatterynél. Értelmes, lelkes, és lefogadnám, hogy egy-két éven belül borotválkozni kezd.

George elgondolkozik. – Úgy szerettem volna már ma látni az anyagot. Sőt akár egy kvázi végleges tervet.

Csönd lesz. Mindenki a körmét nézegeti. George nem szokott nyilvánosan leszúrni senkit, ez a legkeményebb megjegyzés, ami kitelik tőle. Talán jogos az elmarasztalás. Nem volt valami jó hetem, az biztos, és nem volt elegáns a kölyökre kenni a csúszást. Nem is jó érzés.

– Na jó – mondja végül George, a helyiségben érezhető a megkönnyebbülés. Mint valami lágy fuvallat, végigsimít rajtunk, aztán vége. Senkinek sem hiányzik ezen a napos péntek délelőttön, hogy tanúja legyen egy vesszőzésnek a tárgyalóban, én pedig pláne nem akarok áldozatául esni. Így is annyi mindennel van tele a fejem.

Arra gondolok, hogy George patkányszagot érez.

– Hogy van Ellen? – kérdi.

– Jobban. Kösz a kérdést.

Még lemegy néhány prezentáció. Aztán vége. Hála istennek.

Húsz perccel később már majdnem szunyókálok, amikor bejön az irodámba Billy. Hoppá, ezt figyeld: konkrétan szunyókálok. Gyorsan előredőlök a székben, remélve, hogy a kölyök azt hiszi, épp mélyen eltűnődtem valamin. Amúgy sem vette észre, mert túl izgatott. Egyik kezében kartondarabot tart. Arra gondolok, hogy leginkább az otthonába illene így, Podunk városka középiskolájába, amint kitesz egy nagy táblát, hogy péntek este buli lesz.

– Milyen volt az értekezlet? – kérdi.

– Semmi különös.

– Mirólunk is szó volt?

– Miért ne lett volna. Na, mit hoztál, Billy?

Nagy levegőt vesz, és megfordítja a kartont, hogy lássam. Baloldalt viagrásüveg, nagyjából életnagyságú. Jobboldalt – ez a reklámok ütős oldala, ebben minden szakmabeli egyetért – a mi orvosságosüvegünk, de ez sokkal nagyobb. Alul a szlogen: PO-TENS – TÍZSZER HATÁSOSABB, MINT A VIAGRA!

Billy nézi, ahogy nézem, és lassan lehervad a képéről a reménykedő mosoly.

– Nem tetszik neked – mondja.

– Nem az a kérdés, tetszik-e vagy nem. A reklámszakmában csak az számít, mi működik, és mi nem. És ez nem működik.

Most kiül az arcára a duzzogás. Ha George Slattery látná, milyen képet vág Billy, akkor jól megmondaná a magáét. Én viszont nem fogok dohogni. Billy talán úgy érzi, dohogok, pedig csak az a feladatom, hogy tanítsam. És próbálom is tanítani, hiába van tele a fejem ennyi mindennel. Mert imádom a reklámszakmát. Nem valami magas a presztízse, de én azért imádom. Ráadásul a fülembe csengnek Ellen szavai is: ne engedd el, bébi. Ha egyszer valamibe belevájtad a fogad, akkor az már a tied. Ez a fajta eltökéltség kicsit ijesztő tud lenni.

– Ülj le, Billy.

Leül.

– És ne vágj ilyen durcás képet. Olyan vagy, mint a kiskölyök, aki beleejtette a cumiját a klotyóba.

Összeszedi magát. Ezt szeretem benne. Legalább igyekszik, és ha itt akar dolgozni az Andrews–Slattery művekben, akkor igyekezzen is. Ami persze önmagában nem elég. A teljesítményre is szükség van.

– A jó hír az, hogy nem veszem el tőled, leginkább azért, mert nem a te hibád, hogy a Vonnell gyógyszergyár olyan nevet kényszerít ránk, ami leginkább egy multivitaminnak állna jól. De most az a dolgunk, hogy a szarból is kalaposinast csináljunk. A reklámszakmában tízből hétszer erről szól a feladat. Sőt, talán tízből nyolcszor. Úgyhogy figyelj rám.

Kissé elvigyorodik.

– Jegyzeteljek?

– Ne játszd az okostónit. Először is, amikor gyógyszert hirdet az ember, soha nem mutatja az orvosságosüveget. A logót persze igen. Néha még magát a pirulát is. Attól függ. Tudod, a Pfizer miért teszi rá a reklámra a Viagra kapszulát? Mert kék. És a vásárlók szeretik a kék színt. Aztán a forma is segít. A vásárlók nagyon pozitívan fogadják a Viagra kapszula alakját. De az üveget, amiben az orvosság kapható, látni sem akarják. Mert az orvosságosüvegről a betegség jut eszükbe. Érted?

– Akkor lehetne egy apró Viagra tabletta és egy nagy Po-TENS tabletta? Az üvegek helyett? – A kezét emeli, mintegy bekeretezi vele a láthatatlan szlogent: – „Po-TENS, tízszer akkora, tízszer jobb.” Érted?

– Igen, Billy, értem. A felügyelet is érteni fogja, és nem fog nekik tetszeni. Konkrétan jogukban áll, hogy az efféle szlogeneket visszahívassák velünk, ami egy rahedli pénzbe kerül. Arról nem is beszélve, hogy elvesztenénk egy nagyon jó ügyfelet.

– Miért? – Billy hangja szinte bégetés.

– Mert nem tízszer akkora, és nem tízszer jobb. Ami az erekció fokozását illeti, a Viagra, a Cialis, a Levitra és a Po-TENS hatékonysága nagyjából azonos. Nézz utána a hatástanulmányokban, kishaver. És a reklámtörvényt sem ártana felfrissítened az agyadban. Ha azt akarod beleírni a szlogenbe, hogy a Szájbavert Teljes Kiőrlésű Muffin tízszer finomabb ízű, mint a Szájjártató Teljes Kiőrlésű Muffin, tessék, hajrá, azt teljes joggal teszed. A „finom” ugyanis szubjektív kategória. Ellenben az, hogy az ember farka mitől mennyire kemény, és mennyi ideig…

– Oké – mondja bátortalanul.

– Aztán itt a másik fele. Az, hogy „tízszer” ilyenebb vagy olyanabb, elég béna. Körülbelül akkor szűnt meg divatos lenni, amikor a két P a K-ban.

Az arca kifejezéstelen marad.

– A reklámszakemberek így hivatkoznak az ötvenes évekbeli tévés szappanoperák hirdetéseire. Annak a rövidítése, hogy két picsa a konyhában.

– Ne már! Tényleg?

– Komolyan. De van itt valami, ezzel szórakoztam. – Lefirkantom a jegyzettömbre, és futólag eszembe jut az a sok üzenet, ami a kávéfőző körül hever az otthonomban, a jó öreg 5B számú lakásban. Egyáltalán miért vannak még ott?

– Miért nem mondod inkább? – A kölyök hangja mintha több ezer mérföldről jönne.

– A reklám nem szóbeli kommunikáció. Soha ne bízz meg egy élőszóban mondott hirdetésben. Mindig írd le, és mutasd meg valakinek. A legjobb barátodnak. Vagy éppen… na, tudod, a nejednek.

– Minden oké, Brad?

– Persze. Miért?

– Nem tudom, egy pillanatra olyan furán néztél ki.

– Az a lényeg, hogy hétfőn ne nézzek ki furán prezentáció közben. Ezt nézd: mit közöl veled? – Felé fordítom a jegyzettömböt, és megmutatom a nyomtatott betűs feliratot. PO-TENS… HA FÉRFI AKARSZ LENNI, KEMÉNYEN DOLGOZIK ÉRTED!

– Olyan, mint egy disznó vicc – veti ellen.

– Ebben igazad van, de most nyomtatott betűvel áll itt. Képzeld el valami halvány, dőlt betűs szedéssel. Vagy talán kisbetűsen, zárójelben. Mint egy titkot. – Zárójelbe teszem, bár ez így nem passzol a nagybetűkhöz. De működni fog. Ebben csak most lettem biztos, így, hogy leírva látom. – És akkor képzelj el egy képet, ami rájátszik a szlogenre. Nagydarab, tagbaszakadt fószer, csípőnadrágban, amiből kilátszik az alsógatya teteje. És mondjuk levágott ujjú pulóvert vagy mackófelsőt visel. Olajos a mancsa, koszos a muszklija.

– Mije?

– A bicepsze. És egy felspécizett tuningautó mellett áll, a motorháztető felhajtva. Na, még mindig disznó vicc?

– Hm… nem is tudom.

– Egyelőre én se vagyok biztos benne, de az ösztönöm azt súgja, hogy meg fogja ütni a mértéket. De még nem tartunk ott. Igazad van, még csiszolni kell a szlogent. Márpedig jónak kell lennie, hiszen erre épülnek rá a netes és a tévéreklámok. Játszadozz vele. Csináld meg tutira. Csak a kulcsszót tartsd észben…

Most helyére kattan a hiányzó darabka. Már tudom, honnan jön annak a nyamvadt álomnak a többi része.

– Brad?

– Az a kulcsszó, hogy kemény – mondom. – Mert a férfinak… ha valami nem működik – legyen az a farka, a számítása, vagy az egész élete – az kemény csapás. Mert a férfi nem adja fel. Emlékszik, milyen volt, amikor jól ment, és azt akarja, hogy megint minden ugyanolyan legyen.

Igen, gondolom. Bizony, hogy ezt akarja.

– Hát, ezt nem tudhatom – somolyog Billy.

Kényszeredett mosolyra húzom a szájam. Baromi nehezen megy, mintha súlyok csüngnének a szájam sarkából. Hirtelen olyan, mintha megint bekerültem volna abba a rossz álomba. Mert itt van a közelemben valami, amire nem akarok ránézni. De ez nem csak egy túlságosan élénk álom, amiből ki tudok farolni.

Ez a színtiszta valóság.

Miután Billy kimegy, elsétálok a budira. Tíz óra van, a legtöbb munkatárs már nyilván kiürítette a reggeli kávéját, és épp újabb adagot csinálnak a pihenőszobában, úgyhogy a szarodát magaménak tudhatom. Letolom a gatyám, arra az esetre, ha valaki betéved és benéz az ajtó alatt, nehogy azt higgye, hogy valami fura dologban utazom, de egyetlen okból jöttem ide: gondolkodni akarok.

Négy éve dolgoztam az Andrews–Slatterynek, amikor a Fasprin fájdalomcsillapító portfólió kikötött az asztalomon. Az évek folyamán volt néhány különleges dobásom, néhány igazi bomba siker, és ez volt az első. Gyorsan történt. Kinyitottam a termékmintát, kivettem a gyógyszeresüveget, és máris a fejemben volt a kampány lényegi mozzanata – a reklámemberek néha ezt hívják a dolog velejének. Egy darabig persze még vacakoltam vele – az ember soha nem akarja, hogy túl könnyűnek tűnjön –, aztán felskicceltem az alapokat. Ellen segített. Közvetlenül előtte derült ki, hogy nem lehet gyereke. Egy gyógyszer okozta, amit még gyerekkorában szedettek vele reumás lázra. Eléggé maga alatt volt. Ez, hogy segített az első Fasprin-vázlatokkal, legalább elterelte a figyelmét. Tényleg belevetette magát a feladatba.

Annak idején még Al Peterson volt a főnök, így aztán hozzá vittem be a vázlatokat. Emlékszem, ültem az íróasztalával szemben a széken, torkomban dobogott a szívem, amíg lassan végigszálazta az anyagot. Mikor végre letette a papírokat, és felemelte bozontos, öreg fejét, baromi nagy csönd lett. Rám nézett, és úgy tűnt, még egy óráig nem szólalt meg. – Ezek jók, Bradley – mondta végül. – Több mint jók, eget rengetőek. Holnap délután találkozunk az ügyféllel. Te tartod a prezentációt.

Megcsináltam a prezentációt, és amikor a Dugan Gyógyszergyár alelnöke meglátta a fiatal munkásnőt, akinek a felgyűrt ingujjából kikandikál a fasprinosüveg, egyből rákattant. Ez a kampány hozta fel a Fasprint a nagyok szintjére – a Bayerrel, az Anacinnal, a Bufferinnel egy szintre –, és annak az évnek a végére már az összes Dugan terméket mi reklámoztuk. A számla pedig hat számjegyű volt. Méghozzá nem is alacsony számjeggyel kezdődött.

Prémiumot kaptam érte, abból vittem el tíz napra Nassauba Ellent. A Kennedy reptérről szálltunk fel, aznap reggel zuhogott az eső, emlékszem, hogy nevetett, „Csókolj meg, szépségem”, kiabálta, amikor a gép áttört a felhőkön, és az utasteret betöltötte a napfény. Meg is csókoltam, és a velünk átellenben ülő pár – első osztályon repültünk – megtapsolt.

Az volt a legjobb. A legrosszabb fél óra múlva jött, amikor odafordultam hozzá, és egy pillanatra azt hittem, meghalt. Valahogy olyan furán aludt, félrenyaklott a feje, a szája elnyílt, a haja szinte az ablakhoz tapadt. Fiatal volt, mindketten azok voltunk, de Ellen esetében valós sansza volt, hogy hirtelen életét veszti.

– Ezt az állapotot „terméketlenségnek” szokás nevezni, Mrs. Franklin – mondta az orvos, amikor a rossz hírt közölte velünk –, de a maga esetében akár áldás is lehet, hogy képtelen megfoganni. A terhesség ugyanis erős igénybevételt jelent a szívnek, mápedig annak következtében, hogy gyermekkori betegségét félrekezelték, a maga szíve gyenge. Ha történetesen megfoganna, a terhesség utolsó négy hónapját ágynyugalomban kellene töltenie, és még akkor is kockázatos lenne a dolog kimenetele.

Ellen nem volt terhes, amikor elindultunk arra a nyaralásra, és az utolsó orvosi vizsgálata szerint is minden rendben volt, de nagyon megviselte, ahogy a repülő utazómagasságra emelkedett. Úgy tűnt, nem lélegzik.

Aztán kinyitotta a szemét. A folyosó felőli ülésen ültem, hátradőltem, és hosszú, reszketeg sóhajt hallattam.

Értetlenül nézett rám. – Mi a gond?

– Semmi. Csak valahogy furán aludtál.

Megtörölte az állát. – Te jó ég, csorgott a nyálam?

– Nem – nevettem el magam. – Csak egy percre… hát szóval halottnak tűntél.

Ő is felnevetett. – Ha meghalok, szerintem csak szállíttasd vissza a holttestem New Yorkba, és szűrd össze a levet valami Bahama Mamával.

– Nem – mondtam. – Akkor is veled maradnék.

– Mi van?

– Mert nem tudnám elfogadni. Kizárt dolog.

– Pár nap után muszáj lenne. Már bűzlenék.

Ellie mosolygott. Még mindig azt hitte, ez csak játék, mert nem értette meg, mit mondott neki az orvos aznap. Ahogy a mondás tartja, nem hatolt a velejéig. És nem tudta, hogyan néz ki, ahogy a nap rásüt sápadt-téli orcájára, elmaszatolt szemhéjára, ernyedt ajkaira. De én láttam, és nekem a velőmig hatolt. Ő volt a szívem, és amit a szívembe zárok, azt megőrzöm. Senki nem veheti el tőlem.

– Dehogyis – feleltem. – Életben tartanálak.

– Tényleg? Hogyan? Nekromantiával?

– Nem volnék hajlandó feladni. Mozgósítanám a reklámszakemberek számára legértékesebb képességemet.

– Nevezetesen mit is, Mr. Fasprin?

– A képzelőerőmet. De térjünk már át valami kellemesebb témára, jó?

Fél négy körül fut be a hívás, amire vártam. Nem Carlo az, hanem Berk Ostrow, a házmester. Tudni akarja, mikor érek haza, mert a patkány, aminek mindenki érzi a szagát, nem az 5C-ben van, hanem a mi lakásunkban. Ostrow azt mondja, a kártevőirtóknak négyre át kell érniük a következő címre, de nem is ez a lényeg. A lényeg, hogy megszüntessük a bűzforrást, mellesleg Carlo szerint több mint egy hete senki nem látta a feleségemet. Csak engem meg a kutyát.

Elmondom neki, hogy egyáltalán nincs szaglásom, Ellennek pedig tüdőgyulladása van. Jelenlegi állapotában azt se venné észre, ha ég a függöny, amíg meg nem szólal a füstjelző. Lady biztos érzi a szagot, mondom a házmesternek, de előfordulhat, hogy a kutyaorrnak az oszló patkánytetem épp olyan, mint a Chanel No. 5.

– Én ezt mind megértem, Mr. Franklin, de akkor is be kell jutnom, hogy lássam, pontosan mi van ott. És újra ki kell hívnunk a kártevőirtást. Valószínűleg magának kell majd állni a cechet is, ami nyilván nem kevés. A tartalék kulccsal ugyan be tudnék menni, de szívesebben venném, ha ön is…

– Igen, én is szívesebben venném. A feleségemről nem is beszélve.

– Próbáltam hívni, de nem veszi fel a telefont. – Most már hallom a hangján, hogy gyanakszik. Mindenre magyarázatot adtam, a reklámemberek jók ebben, de a meggyőző hatás csupán nagyjából hatvan másodpercig tart. Ezért kell újra és újra lejátszani ugyanazokat a hirdetéseket, ugyanazokat a szlogeneket. Ebből már egy mogyorónyi is elég. Időt takarítasz meg, pénzt takarítasz meg. Pepsi, azoknak, akik fiatalnak érzik magukat. Imádom. A bajnokok reggelije. Olyan egyszerű, mint a szög. Egyenesen befúrja magát a tudatalattinkba, a velőnkig hatol.

– Valószínűleg lenémította a telefont. Ráadásul attól az orvosságtól, amit most írtak fel neki, eléggé mélyen szokott aludni.

– Mikor ér haza, Mr. Franklin? Hétig itt tudok maradni, utána már csak Alfredo lesz itt. – Helytelenítő hangsúlya azt sugallja, jobban járok, ha inkább azzal az idétlen portással intézem az ügyet.

Soha, gondolom magamban. Soha nem érek haza. Sőt soha nem is jártam még ott. Ellennel annyira jól éreztük magunkat a Bahamákon, hogy leköltöztünk Cable Beachre, egy kis, nassaui cégnél kezdtem dolgozni. Akciós sétahajóutakat hirdettem („A cél maga az út!”), akciós hifiberendezéseket („Ne csak jobban halld, halld olcsóbban!”), és újonnan nyíló szupermarketeket („Spóroljon a pálmák alatt!”). Ez az egész New York-i cécó csak egy túlságosan élénk álom volt, ami elől bármikor elspurizhatok.

– Mr. Franklin? Ott van?

– Persze. Csak eltűnődtem. Van egy találkozóm, amin muszáj ott lennem, de találkozhatunk a lakásban hat körül.

– Mi lenne, ha a földszinten találkoznánk, Mr. Franklin? Aztán felmehetünk együtt. – Más szóval: Tőlem nem kap egérutat, Mr. Reklámzseni, aki lehet, hogy megölte a feleségét.

Felmerül bennem, hogy rákérdezek, mit gondol, ha hamarabb érek a lakásba, milyen módon fogok megszabadulni Ellie holttestétől – mert erre gondol. Talán nem a gyilkosság az első dolog, ami a fejében jár, de az tuti, hogy nem is a legutolsó. A férj meggyilkolja a feleséget: ez rettentő népszerű téma a Lifetime csatornán. Talán arra gondol, hogy majd a szervizliften jövök le vele, és a tárolóba dugom el a holttestet. Vagy ledobom a szemétledobón, ami az égetőbe vezet, afféle házi gyártmányú krematórium gyanánt?

– A földszint is teljesen jó – mondom. – Hat, sőt háromnegyed hat, lehet, hogy már akkorra ott tudok lenni.

Leteszem, és a lift felé indulok. El kell haladnom a pihenőszoba előtt, hogy eljussak a liftig. Billy Ederle támaszkodik az ajtófélfának, és Nozzyt iszik. Elképesztően rossz üdítő, de mást nem tartunk. A gyártó az ügyfelünk.

– Hova mégy?

– Haza. Ellen hívott. Nem érzi jól magát.

– A táskádat nem viszed?

– Nem. – Azt hiszem, egy darabig nem lesz szükségem a táskámra. Sőt az is lehet, hogy már soha többé nem lesz rá szükségem.

– Elkezdtem kidolgozni a Po-TENS hirdetést az új irányban. Azt hiszem, nyerő lesz.

– Biztos vagyok benne – mondom, és ez így is van. Billy Ederle hamarosan előrébb lép a ranglétrán, örülök a sikerének. – Na, nekem rohannom kell.

– Oké, persze. – Huszonnégy éves. Semmit nem ért. – Add át Ellie-nek jókívánságaimat.

Minden évben fél tucat gyakornokot veszünk fel az Andrews–Slatteryhez; Billy Ederle is gyakornokként kezdett. A legtöbb fiatal ragyogó választásnak bizonyul, eleinte Fred Willits is ragyogónak tűnt. A szárnyaim alá vettem, úgyhogy az én felelősségem lett az is, amikor ki kellett rúgni – ámbár kérdés, egyáltalán ki lehet-e rúgni valakit, akit annak rendje és módja szerint fel sem vett a cég, hiszen csak gyakornok –, ugyanis kiderült róla, hogy kleptomániás, aki a szertárunkat saját felhalmozott készleteinek tekinti. A jó ég tudja, mennyi cuccot emelt el, mielőtt Maria Ellington rajtakapta, amint épp több stósz papírt tüntetett el a táskájában egyik délután. És ráadásul kiderült, hogy kissé pszichopata is. Amikor közöltem vele, hogy kívül tágasabb, majd szétdurrant a méregtől. Pete Wendell hívta a biztonsági őrt, mert a kölyök úgy üvöltött velem az előtérben, hogy erőszakkal kellett kivitetni az épületből.

A jó öreg Freddyben azonban nyilván benne ragadt a mondanivaló, mert folyton az otthonom környékén settenkedett, és szóáradatot zúdított rám, amikor hazaértem. Viszont nem jött egészen közel, így aztán a rendőrök azt állították, hogy a kölyök csak a szólásszabadsághoz való jogát gyakorolja. De nem a szájalásától tartottam. Folyton az járt az eszemben, hogy egy sniccert is elemelhetett a nyomtatópatronok meg az ötven stósz papír mellé. Ekkor kértem meg Carlót, hogy adjon kulcsot a szervizbejárathoz, és ettől kezdve hátulról mentem be a házunkba. Erre az egészre annak az évnek a szeptember–októberében, tehát ősszel került sor. Az ifjú Mr. Willits, ahogy hidegre fordult az idő, feladta, és máshova hurcolta tovább a problémáit, de Carlo soha nem kérte tőlem vissza a kulcsot, így aztán nem is adtam vissza. Gondolom, mindketten elfelejtettük.

Most tehát nem az otthoni címet adom meg a taxisnak, hanem egy sarokkal lejjebb szállok ki a kocsiból. Fizetek, bőkezű borravalót adok, aztán besétálok a sikátorba, ahonnan a hátsó ajtó nyílik. A kulcs nem mindig nyitja egyből, de ha kicsit megmozgatom, akkor elfordul a zárban. A szervizlift a költöztetők miatt ki van párnázva, barna kockás szivacsozás lóg a falról. Átvillan rajtam, talán ilyen párnázott cellába raknak majd engem is, de ez nyilván csak melodráma. Valószínűleg fizetés nélküli szabadságra kell jönnöm a cégtől, és nyilván a bérleti szerződésemet is azonnali hatállyal felmondják amiatt, amit tettem, de…

Pontosan mit is tettem?

Ami azt illeti, mit műveltem egész héten, egészen a mai napig?

– Életben tartottam – mondom, ekkor a lift megáll az ötödik emeleten. – Mert nem bírtam volna elviselni a gondolatot, hogy meghalt.

De hát nem is halt meg, mondom magamban, csak gyengélkedik. Szlogennek béna, de az elmúlt hét folyamán nekem megtette, márpedig a reklámiparban csak az számít, mi történik rövid távon.

Kulccsal bemegyek a lakásba. Nincs huzat, a hőmérséklet langyos, szagot nem érzek. Legalábbis azt mesélem be magamnak, hogy nem érzek szagot, és a reklámiparban a képzelőerő is rengeteget számít.

– Drágám, hazaértem – szólok be. – Ébren vagy? Jobban érzed magad?

Nyilván elfelejtettem becsukni a hálószobaajtót, mielőtt munkába indultam ma reggel, mert Lady surran ki a szobából. A mancsát nyalogatja. Bűntudatos pillantást vet rám, aztán behúzott farokkal trappol át a nappaliba. Vissza se néz.

– Drágám! Ellie!

Bemegyek a hálószobába. Semmit nem látok Ellie-ből, csak selymes haját, és a takaró alatt domborodó testét. A takaró kicsit gyűrött, úgyhogy tudom, hogy Ellie felkelt – lehet, hogy csak annyi időre, hogy igyon egy kis kávét –, aztán visszafeküdt. Amikor múlt pénteken hazaértem, már nem lélegzett, és azóta sokat alszik.

Megkerülöm az ágyat, átmegyek Ellie oldalára, látom, hogy lelóg a keze. Nem sok maradt belőle, csont és bőr, néhány húscafat. Meredten nézem; és azt gondolom, ezt kétféleképpen lehet érteni. Egyfelől valószínűleg muszáj lesz elaltattatnom a kutyát – hiába Ellené, és hiába, hogy Lady mindig is őt, Ellent szerette legjobban. Másfelől azt is mondhatom, hogy Lady nyilván aggódott, és megpróbálta felébreszteni Ellie-t. Gyere, vigyél le a parkba! Gyere, Ellie, játsszunk, mindjárt hozom a játékaimat.

A kéz maradványát bedugom a paplan alá. Így legalább nem hűl ki. Aztán elhessentem a legyeket. Úgy emlékszem, eddig mintha nem is lettek volna legyek idebent a lakásban. Nyilván a döglött patkány szagát érzik, amelyikről Carlo beszélt.

– Ismered Billy Ederle-t? – mondom. – Picit besegítettem neki avval a nyavalyás Po-TENS hirdetéssel kapcsolatban, feltehetőleg így elfogadják.

Ellen nem szól semmit.

– Nem halhatsz meg – folytatom. – Ez elfogadhatatlan.

Ellen nem szól semmit.

– Kérsz kávét? – Az órámra nézek. – Hozzak valamit enni? Van csirkeleves. Zacskós, de forrón az sem rossz. – Forrón nem rossz, na, ez aztán hitvány szlogen lenne. – Mit szólsz, Ellie?

Ellie egy szót sem szól.

– Rendben – mondom. – Minden oké. Emlékszel, milyen volt a Bahamákon, drágám? Amikor búvárkodtunk, de aztán félbe kellett hagyni, mert elsírtad magad? Én meg azt kérdeztem, miért sírsz, és így feleltél: „Mert ez az egész olyan gyönyörű.”

Most viszont én sírom el magam.

– Biztos nem akarsz felkelni? Járkálhatnánk egy kicsit. Kinyitom az ablakot, hadd jöjjön egy kis friss levegő.

Ellen nem szól semmit.

Felsóhajtok. Megsimogatom a selymes haját. – Rendben – mondom –, akkor aludj még egy-két órát. Én meg ideülök melléd.

És így is teszek.

Joe Hillnek

BERTA ÁDÁM FORDÍTÁSA

Hát igen, baseballról lesz szó, de azért adj neki egy esélyt, oké? Nem kell tengerésznek lenni ahhoz, hogy szeressük Patrick O’Brian regényeit, ahogyan Dick Francis krimijeihez sem kell zsokénak vagy a fogadás szerelmesének lenni. Ezeket a sztorikat a szereplők keltik életre, ezért bízom benne, hogy neked sem lesz hiányérzeted. Az idény végi rájátszásban egy rossz bírói döntés miatt kis híján zavargások törtek ki az atlantai Turner Fielden. Ekkor találtam ki, hogy megírom ezt a történetet. A szurkolók sapkákkal, táblákkal, zászlókkal és sörösüvegekkel borították be a pályát. Miután az egyik játékvezetőt fejbe dobták egy whiskey-s üveggel (ami persze addigra már üres volt), a csapatok levonultak a pályáról, amíg sikerült helyreállítani a rendet. A tv-kommentátorok a szurkolók sportszerűtlenségéről nyekeregtek, mintha az efféle dühkitörések nem lettek volna már legalább száz éve megszokottak Amerika baseballstadionjaiban.

Világéletemben imádtam a baseballt, és szerettem volna írni a játéknak arról az időszakáról, amikor az efféle, meglehetősen energikus szurkolói viselkedés, és az olyan bekiabálások, mint például „Tépd szét a sporit!” vagy „Szemüveget a bírónak!” még a játék elfogadott részét alkották. Arról az időről, amikor a baseball még éppolyan durva volt, mint az amerikai futball, amikor a játékosok előrefelé fordított stoplikkal csúsztak be a második bázisra, és a lapkán megeső ütközéseket inkább elvárták, semmint bírói döntésekkel igyekeztek volna akadályozni. Ezekben az időkben a visszajátszott videó alapján felülbírált döntés egyet jelentett volna az istentagadással, a bíró szava ugyanis maga volt a törvény. Szerettem volna használni a régi baseballjátékosok nyelvezetét ahhoz, hogy felidézzem a század közepének Amerikáját meghatározó színeket és hangulatot. Látni akartam, vajon létre tudok-e hozni valamit, ami egyszerre legendás, ugyanakkor – riasztó módon – egy kicsit vicces is.

Arra is lehetőségem nyílt, hogy magamat is beleírjam a sztoriba, aminek persze nagyon örültem. (Végül is íróként azért kaptam az első fizetségemet, hogy sportriportokat firkáltam a lisboni Enterprise-ba.) A fiaim az ilyesmit „metafikciónak” hívják. Én csak úgy tekintek rá, mint szórakozásra, és remélem, a történet is pontosan ezt nyújtja majd: régimódi szórakozást, melynek utolsó sorát A vad banda című remek filmből kölcsönöztem.

Azért figyelj csak a pengére, Hűséges Olvasóm. Elvégre ez is egy Stephen King-sztori.

Blokád Billy

William Blakely?

Ó, egek, Blokád Billyre gondol? Már évek óta senki nem kérdezősködött róla. Persze mostanában nemigen kérdezgetnek engem semmiről, leszámítva, hogy van-e esetleg kedvem feliratkozni a polkaestre a belvárosi K of P Hallban, vagy valami virtuális tekének nevezett őrültségre. Ami itt van mindjárt a közös helyiségben. A tanácsom, Mr. King – noha nem kérte ki, de én csak azért is adok egyet –, az, hogy ne öregedjen meg, vagy ha mégis, ne engedje, hogy a rokonai bedugják egy ilyen zombihotelbe.

Fura dolog megöregedni. Amikor fiatal vagy, a népek állandóan a történeteidet akarják hallani, különösen, ha a profi baseballban dolgoztál. Csakhogy amikor fiatal vagy, nincs időd rá, hogy mesélj. Most pedig, hogy időm, mint a tenger, úgy tűnik, többé már senkit nem érdekelnek a régi idők. Én azonban még szívesen gondolok rájuk. Úgyhogy, persze, mesélek magának Blokád Billyről. Szörnyű történet, az igaz, de az ilyenek maradnak meg a legtovább az emlékezetben.

Azokban az időkben a baseball még másmilyen volt. Gondoljon csak bele, Blokád Billy csak tíz évvel azután játszott a Titansnél, hogy Jackie Robinson áttörte a színkorlátot, és első feketeként játszhatott, arról nem is beszélve, hogy ma már a Titans sincs sehol. Nem igazán hiszem, hogy New Jersey-nek még valaha lesz csapata a Major League-ben, főleg úgy, hogy a folyó túloldalán, New Yorkban két erőmű-franchise is zakatol. Akkoriban mindenesetre ez komoly dolog volt – mi voltunk a komoly dolog –, és a meccseinket mintha egy másik világban játszottuk volna.

A szabályok ugyanazok voltak. Azok nem változnak. És a kis szertartások is nagyjából ugyanolyanok voltak. Persze senkinek sem engedték volna meg, hogy oldalra csapva viselje a sapkáját, vagy hogy meggörbítse a simléderét, a hajadnak pedig rövidre nyírtnak és takarosnak kellett lennie (hogy azok a mai suhancok milyen frizurákat csináltatnak maguknak, te jó isten!), de néhány játékos azért még keresztet vetett, mielőtt a bokszba lépett, vagy az ütőjével beszórt egy kis salakot, mielőtt felvette volna a helyzetét, esetleg átugrott az alapvonal fölött, amikor a helyére futott. Az alapvonalra ugyanis senki nem akart rálépni, az balszerencsét hozott.

Az egész játék lokális volt, érti, ugye? Néha bejött már a TV, de többnyire csak hétvégenként. Jó piacunk volt, mivel a meccseket New Jersey nyugati felében játszották, így a New York-i népek is el tudtak jönni, hogy megnézzék. Néhány közvetítés elég viccesre sikeredett. Összehasonlítva azzal, ahogy a mai meccsek kinéznek, Dixie-ben akkoriban csupa amatőr lépett pályára. A rádió viszont jobb volt, profibb, de persze az is ugyanúgy lokálisnak számított. Nem voltak műholdas közvetítések, mivel még műholdak sem voltak! A ruszkik küldték fel az elsőt, abban az évben, amikor a Yanks és a Braves játszotta a döntőt. Úgy rémlik, erre egy kevéssé jól sikerült napon került sor, de lehet, hogy ebben tévedek. Egy darabig még mi is versenyben voltunk, részben Blokád Billynek köszönhetően, de tudja, hogy aztán ebből mi lett végül. Hiszen ezért van itt, nem igaz?

No, de amire ki akartam lyukadni: mivel a játék országos szinten még nem volt akkora, ezért profinak lenni sem jelentette azt, mint manapság. Nem azt mondom, hogy ne lettek volna sztárok – olyan fickók, mint Aaron, Burdette, Williams, Kaline és hát persze Mick –, de a többségüket nem ismerték annyira mindkét parton, mint az Alex Rodriguezhez és Barry Bondshoz hasonló csókákat (akik szerény véleményem szerint petyhüdt narkósok). És a többi srác? Egy szóban elmondva: napszámosok. Az átlagos fizetés akkoriban tizenöt rongy volt, ami kevesebb, mint amit ma egy kezdő középiskolai tanár keres.

Napszámosok, érti? Pont úgy, ahogy George Will írta a könyvében. Leszámítva, hogy ő úgy beszélt erről, mintha valami baromi jó dolog lett volna. Én nem vagyok olyan biztos benne, hogy az volt, főleg, ha egy harmincvalahány éves shortstop vagy feleséggel és három gyerekkel, és talán még hét év van előtted a visszavonulásig. Tíz, ha mázlis vagy, és nem szedsz össze valami sérülést. Carl Furillo később lifteket üzemeltetett a World Trade Centerben, azonkívül éjjeliőrként is maszekolt, tudta? Tényleg tudta? Maga szerint az a Will is tudott erről, csak elfelejtette megemlíteni?

A dolog nagyjából így nézett ki: ha megvolt a tehetséged, és még másnaposan is el tudtad végezni, amit kellett, akkor játszhattál. Ha nem, akkor hamar kiszórtak a szemétdombra. Ilyen egyszerű volt. Elég könyörtelen. Ami eszembe juttatja, milyen helyzetben is voltunk a fogók ügyében azon a tavaszon.

Egész jó formában voltunk az edzőtáborban, ami a Titans esetében Sarasotát jelentette. A kezdő fogónk Johnny Goodkind volt, maga talán már nem emlékszik rá. Ha mégis, akkor talán amiatt, ahogy végezte. Volt négy jó éve, .300 fölött ütött, és majdnem minden meccshez hozzá tudott tenni valamit. Tudta, hogyan kezelje a dobókat, és nem ült fel az üres süketeléseknek. Azok a srácok tartottak tőle. Azon a tavaszon pedig majdnem megütötte a .350-et, talán közel tucatnyi hazafutással; az egyik olyan jól sikerült, aminél szebbet soha nem láttam az Ed Smith Stadionban, ahol egyébként nem visz túl jól a labda. Képzelje csak el, kilőtte valami riporter kocsijának a szélvédőjét, haha!

Csakhogy Johnny eléggé szerette a piát, és két nappal azelőtt, hogy a csapatnak északra kellett indulnia, hogy lejátssza az első hazai meccsét, elcsapott egy nőt a Pineapple Streeten. Úgy kiterítette, mint egy mogyoróvajas palacsintát. Olyan halott volt, mint egy múmia, vagy hogy is mondják ezt. És az idióta megpróbált elmenekülni. Csakhogy a sarkon éppen ott parkolt egy rendőrautó, és a benne ülő közegek az egészet végignézték. Nem lehetett sok kétségük Johnny állapota felől. Amikor kiráncigálták a kocsijából, olyan szagot árasztott magából, mint egy szeszfőzde, és alig tudott megállni a lábán. Az egyik közeg előrehajolt, hogy megbilincselje, Johnny meg egyszerűen a fickó tarkójára okádott. Johnny Goodkind baseballkarrierje hamarabb véget ért, mint hogy a hányadék megszáradt volna a fakabát haján. Még a Babe sem sokáig maradhatott a pályán azután, hogy elgázolt egy napi bevásárlását végző háziasszonyt. Asszem, végül már csak arra volt jó, hogy jelezzen a raifordi börtöncsapatban, ha ott volt egyáltalán csapatuk.

Johnny Goodkind helyettesét Frank Faradaynek hívták. Nem volt rossz a lapkán, ütőnek azonban legfeljebb kutyaütő volt, haha! Alig volt egyhatvan magas, és nem volt túl erős sem, ami további kockázatot jelentett. Azokban az időkben elég keményen játszottak, Mr. King, és elég sok kurvaanyád is elhangzott a pályán.

Mindenesetre Faradayen kívül nem volt más, akit bevethettünk volna. Emlékszem, DiPunno azt mondta, nem fogja sokáig bírni, de még Jersey Joe-nak sem lehetett fogalma arról, milyen rövid is lesz az a nem sok.

Faraday a lapka mögött volt, amikor abban az évben az utolsó bemutató meccsünket játszottuk. A Reds ellen, igen. Éppen feláldozott bunttal próbálkoztak. Don Hoak állt a lapkán, és egy megtermett fickó – asszem, Ted Kluszewski – állt a harmadikon. Hoak egyenesen Jerry Rugg felé üti a labdát, aki aznap a dobónk volt. Nagy Klew elindul a lapka felé, mind a jó százharminc kilónyi polák húsával. És aztán ott van Faraday, aki olyan vékony, mint egy nyalóka, fél lábbal a hazai lapkán. Borítékolva volt, hogy rossz vége lesz. Rugg megereszt egy dobást Faradaynek. Aztán Faraday megfordul, hogy megérintse a kesztyűvel. Nézni se bírtam.

A kishavernek össze is jön, ezt el kell ismerni, csakhogy ez egy tavaszi edzésen végrehajtott megérintés volt, ami a dolgok nagy és bonyolult összefüggésében kábé annyit számít, mint szende fing az orkán közepén. Ez volt Frank Faraday baseball-pályafutásának vége. Egy törött kar, egy törött láb, agyrázkódás – ezzel fizetett. Nem tudom, hogy mi lett vele később, asszem, bagóért szélvédőket mosott valahol Tucumcariban egy benzinkúton.

A lényeg, hogy negyvennyolc óra leforgása alatt sikerült mindkét fogónkat elveszítenünk, és úgy kellett északra utaznunk, hogy senkit nem tudtunk a lapka mögé állítani, leszámítva Ganzie Burgesst, aki a koreai háború után nem sokkal fogóból dobóvá avanzsált. Ganzer abban az idényben töltötte be a harminckilencet, és csak rövidtávon volt bevethető, de elég ügyes knucklereket tudott dobni, fifikás volt, mint maga az Ördög, úgyhogy ki volt zárva, hogy Joe DiPunno kockára teszi azokat az öreg csontokat a lapka mögött. Azt mondta, hogy engem előbb rakna oda, mint Ganzert. Tudtam, hogy csak viccel – én csak egy öreg harmadik bázisedző voltam, annyi ágyéksérüléssel, hogy a golyóim gyakorlatilag a térdemig csüngtek –, de azért a gondolattól még így is megborzongtam.

Joe végül felhívta a newarki főnökséget, és azt mondta: – Szükségem van egy fickóra, aki el tudja kapni Hank Masters fastballját és Danny Doo csavartját anélkül, hogy seggre esne. Az se érdekel, ha a Heregumik csapatát erősíti Tremontban, csak legyen egy kesztyűje, és álljon készen a pályán, amikor felcsendül a himnusz. Aztán kerítsetek nekem egy igazi fogót. Mármint, ha azt akarjátok, hogy bármi esélyünk is legyen ebben az idényben. – Ezután letette, és rágyújtott az aznapi talán nyolcvanadik szál cigijére.

Kemény élete van az edzőknek, nem igaz? Az egyik fogónak gyilkosság miatt kell a bíróságra vonulnia, a másik pedig a kórházban döglődik, annyi kötéssel a testén, hogy Boris Karloff is megirigyelte volna A múmiá-ból. A dobóink vagy nem voltak elég idősek ahhoz, hogy borotválkozzanak, vagy pedig már a nyugdíjhoz készülődtek. Az isten se tudta, hogy kit kéne beállítani a lapka mögé a nyitómeccsen.

Abban az évben vonatozás helyett repülővel utaztunk északra, de még így is olyan érzésünk volt, mintha síneken zötykölődnénk. Időközben Kerwin McCaslin, a Titans ügyvezetője magához ragadta a telefont, és kerített nekünk egy fogót, akivel nekivághattunk az új idénynek: ő volt William Blakely, akit hamarosan mindenki Blokád Billynek hívott. Már nem emlékszem, hogy a másod- vagy a harmadosztályból hozták-e fel, de, gondolom, maga meg tudja nézni a számítógépén, mert azt viszont tudom, hogy melyik csapatból jött: a Davenporti Kukoricaszedőktől. A Titansnél töltött hét esztendőm alatt érkeztek onnan néhányan, az öregfiúk meg gyakran kérdezgették, hogy mennek a dolgok Kukoricadugóéknál, de az is előfordult, hogy Faszszopóknak nevezték őket. A baseballjátékosok humora, hogy is mondjam, nem igazán kifinomult.

Abban az évben a Red Sox ellen kezdtünk. Április közepén. A baseballszezon akkoriban később kezdődött, és valamivel észszerűbben volt összeállítva a naptár. Korán kiértem a pályához – korábban, mint hogy a jóisten kikelt volna az ágyából –, és a játékosok parkolójában ott ült az a fiatalember egy régi Fordban. A hátuljára dróthálóval volt odaerősítve az iowai rendszámtábla. Nick, az őr beengedte, miután a srác megmutatta neki a főnökségtől kapott levelét és a jogosítványát.

– Biztosan te vagy Bill Blakely – mondtam, és megráztam a kezét. – Örvendek.

– Részemről a szerencse – felelte. – Elhoztam a felszerelésem, bár nincs túl jó állapotban.

– Azt hiszem, ezzel nem lesz gond, haver – mondtam, majd elengedtem a kezét. A gyűrűsujján, alig valamivel a második bütyök fölött egy sebtapasz volt. – Megvágtad magad borotválkozás közben? – kérdeztem a sebre mutatva.

– Aha, borotválkozás közben – mondta. Nem tudtam eldönteni, vajon így adja az értésemre, hogy vette a lapot és megértette a kis tréfámat, vagy hogy annyira izgult, nehogy elszúrjon valamit, hogy gondolkodás nélkül bólogatott volna mindenre, amit csak mondok. Később aztán rájöttem, hogy egyik sem; egyszerűen szokása volt szó szerint visszhangozni, amit mások mondtak neki. Megszoktam a dolgot, sőt később még meg is kedveltem érte.

– Maga az edző? – kérdezte. – Mr. DiPunno?

– Nem – mondtam. – A nevem George Grantham. A kölykök csak Nagyinak hívnak. Én a harmadik bázis edzője vagyok. Továbbá én vagyok a szertáros. – Így is volt; mindkettő az én munkakörömbe tartozott. Mondtam, hogy akkoriban még kisebb volt a játék. – Kerítek neked cuccokat, ne aggódj. Vadiúj felszerelést fogsz kapni.

– Vadiúj felszerelést – mondta. – Kesztyű nem kell. Tudja, jobb nekem, ha Billy öreg kesztyűjét hordom. Kis Billy és én már sok időt töltöttünk együtt.

– Nos, nincs ellene kifogásom. – Aztán elindultunk oda, amit a régi sportújságírók akkoriban csak Öreg Mocsárnak neveztek.

Haboztam, hogy a 19-est adjam-e neki, hiszen az mégiscsak a jó öreg Faraday száma volt, de a mez elég simán ráment, anélkül hogy pizsamának festett volna rajta, úgyhogy végül ebben maradtunk. Miközben öltözködött, azt kérdeztem: – Nem vagy fáradt? Biztos megállás nélkül vezettél. Nem adtak lóvét, hogy repülőre ülj?

– Nem vagyok fáradt – felelte. – Lehet, hogy küldtek lóvét, hogy repülőre üljek, de nem szóltak róla. Kimehetnénk esetleg, hogy megnézzük a pályát?

Igent mondtam, és megmutattam az utat egész a kispadig. Faraday mezét viselve elsétált a partvonalon túli hazai lapkáig; a 19-es szám valósággal izzott a reggeli napsütésben (még nyolc óra sem volt, és a pályafenntartók hamarosan nekiláttak bokros teendőiknek).

Bárcsak elmondhatnám önnek, Mr. King, hogy milyen érzés volt annak idején látni, ahogy végigsétál a pályán, csakhogy nem én vagyok a szavak embere, hanem maga. Csupán annyit mondhatok, hogy akkor, így hátulról nézve még jobban hasonlított Faradayre. Persze tíz évvel fiatalabb volt nála… De hátulról a kor kevésbé tűnik fel, leszámítva, ha valakinek a járásán meglátszik. A srác vékony volt, akárcsak Faraday, márpedig vékonynak az ember a shortstopját és a második védőjét szeretné látni, nem a fogóját. A fogók legyenek olyan kemények, mint a tűzcsap, mint amilyen Johnny Goodkind is volt. Ez a kölyök viszont úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban eltörheti a bordáit.

Mégis mokányabb volt valamivel, mint Frank Faraday; az ülepe és a combjai is vaskosak voltak. Deréktől felfelé volt csak vékonyabb, mindenesetre emlékszem, hogy messziről úgy nézett ki, mint egy iowai farmerlegény (talán valóban az volt), aki csupán vakációzni érkezett a festői Newarkba.

Odament a lapkához, majd visszafordult a pálya közepe felé. Szőke haja volt, mint ami egy farmerlegénytől elvárható. Félresöpörte a homlokába hulló tincset, és csak állt mozdulatlanul, hogy befogadja a látványt – a néma, üres padsorokat, ahol délután már közel ötvenezren fognak helyet foglalni, de a zászlók már ki voltak téve, és a vásznakat lágyan birizgálták a reggeli fuvallatok. A jelzőoszlopok már frissen kékre festve, a pályafelügyelők pedig éppen hozzáláttak az öntözéshez. Csodálatos látvány volt, és simán el tudtam képzelni, hogy milyen gondolatok kavarognak a kölyökben, aki jó eséllyel még egy hete is tehéntőgyeket markolászott, miközben arra várt, hogy a Kukoricadugóék május közepén elkezdjék a játékot.

Arra gondoltam, szegény kölyök, csak most érti meg, mibe is csöppent. Ha felém fordul, látni fogom a pánikot a tekintetében. Lehet, hogy be kell zárnom az öltözőbe, hacsak nem akarom, hogy visszaugorjon a vén csotrogányába, és padlógázt adva meg se álljon a világ végéig.

Csakhogy amikor végül felém fordult, a pániknak nyomát sem lehetett látni rajta. Még csak idegesnek sem tűnt, márpedig biztos voltam benne, hogy a nyitómeccs előtt minden játékos ideges. Nem, ő tökéletesen nyugodtnak tűnt a lapka mögött a Levi’sében és a könnyű selyemszövet kabátjában.

– Jó – mondta, mintha olyasmibe egyezne bele, amit magában már régen eldöntött. – Billy fog tudni innen ütni.

– Remek – mondtam. Más nem igazán jutott eszembe.

– Remek – felelte. És utána, esküszöm, utána azt mondta: – Mit gondol, nincs szükségük némi segítségre azokkal az öntözőcsövekkel?

Felnevettem. Volt benne valami furcsa, valami oda nem illő, valami, ami nyugtalanította a környezetét… Ugyanakkor vonzóvá is tette. Tulajdonképpen kedvesnek is mondhatnám. Volt benne valami, amitől megkedvelted, annak ellenére, hogy olyan érzésed volt, mintha sosem lett volna teljesen jelen. Joe DiPunno rögtön tudta, hogy a srác nem százas. A játékosok közül is sejtették néhányan, de ez nem akadályozta őket abban, hogy megbarátkozzanak vele. Nem tudom, olyan volt, hogy amikor beszéltél hozzá, akkor utána a saját hangodat hallottad vissza. Mintha csak egy barlang visszhangzott volna.

– Billy – mondtam –, ez a pályafelügyelők munkája. A te feladatod az, hogy felhúzd a kesztyűt, és ma délután elkapd Danny Dusen labdáit.

– Danny Doo – felelte.

– Így van. Huszonhatot csinált tavaly, simán meg kellett volna kapnia a Cy Young-díjat, de végül nem kapta meg. Az újságírók nem szeretik. Még mindig dühös miatta. És emlékezz: ha megrázza a fejét, ne próbáld neki ugyanazt a jelet villantani. Feltéve, ha nem akarod, hogy az orrod és a segged helyet cseréljenek egymással a meccs után. Danny Doo csupán négy játékra van a kétszázadik győzelmétől, és átkozottul pipa lesz, amíg el nem éri a célját.

– Amíg el nem éri a célját – bólintott.

– Úgy van.

– Ha gondja van, villantsak valami mást.

– Igen.

– Changeupot is tud dobni?

– Azt is kérdezhetnéd, hogy vajon a kacsák szeretik-e a nokedlit. A Doo százkilencvenhat győzelemnél tart. Ennyit sosem érnél el changeup nélkül.

– Sosem érnél el changeup nélkül – mondta. – Oké.

– Próbálj meg nem lesérülni. Amíg az iroda nem készíti elő a szerződésed, csak magadra számíthatsz.

– Okés – mondta. – Megértettem.

– Remélem.

Addigra már a többi játékos is szivárogni kezdett, és nekem is volt épp elég tennivalóm. Később még láttam a srácot Jersey Joe irodájában, ahogy aláírja azokat a papírokat, amiket alá kellett írni. Kerwin McCaslin úgy körözött körülötte, mint egy dögkeselyű az autóbaleset áldozatai fölött, és buzgón mutatta neki, hogy hova körmölje oda a nevét. Szegény kölyök, talán hat órát aludt az elmúlt három napban, és most néhány tollvonással feladott öt évet az életéből. Később láttam Dusennel is, ahogy átveszik a Boston sorrendjét. Csak a Doo beszélt, a srác pedig hallgatta. Egyetlen kérdést sem tett föl, legalábbis én nem hallottam, ami jó jel volt. Ha a gyerek kinyitotta volna a száját, Danny jó eséllyel betömi valamivel.

Nagyjából egy órával a meccs előtt bementem Joe irodájába, hogy én is ellenőrizzem a kezdő sorrendet. A srácot nyolcadik ütőnek állította be, ami nem volt meglepetés. A fejünk fölött közben már megkezdődött a tivornyázás, és hallani lehetett a léptek dobogását a padlón. A nyitómeccsre mindig korábban érkeztek a nézők. A zajok hallatán az izgalomtól összeugrott a gyomrom, és láttam, hogy Jersey Joe-t is hasonló érzés keríti hatalmába. A hamutartója már jócskán megtelt.

– Nem nőtt akkorára, mint reméltem – mondta, és Blakely nevére koppintott a kártyán. – Imádkozzunk, hogy nem lesz baja.

– McCaslin nem talált mást?

– Lehet, hogy igen. Beszélt Hubie Rattner feleségével, de Hubie éppen valami halászexpedíción van Wisconsinban, valahol a Világ Segglyukának közelében. A jövő hétig nem lesz elérhető.

– Hubie Rattner már negyvenhárom éves.

– Mondj valamit, amit még nem tudok. A koldusoknak nem lehetnek nagy várakozásaik. Légy őszinte – szerinted ez a kölyök meddig fogja bírni a nagyok között?

– Hát, lehet, hogy tényleg nem nőtt akkorára – mondtam –, de van benne valami, ami Faradayben nem volt meg.

– És mi volna az?

– Nem tudom. De ha láttad volna, ahogy megállt a lapka mögött, és körbenézett a pályán, jobban bíznál benne. Olyan volt, mintha azon töprengene: „Ez nem is akkora ügy, mint gondoltam.”

– Nyomban rájön, hogy mekkora ügy, amint Ike Delock először orron találja – mondta Joe, és rágyújtott egy újabb bűzrudacskára. Beleszívott, és köhögni kezdett. – Le kell szoknom a Luckyról. Még hogy nem kaparós, nem, a faszt nem. Van rá húsz dolcsim, hogy Danny Doo első csavarása simán átmegy a lyukas kezén. Aztán Danny majd jól felhúzza magát – tudod, milyen szokott lenni, ha valaki elcseszi az estéjét –, és onnantól már semmi sem állítja meg a Bostont.

– Milyen derűlátó egy pasas vagy – mondtam.

Kinyújtotta a kezét. – Húsz dolcsi. Csapj bele.

Mivel tudtam, hogy csak az átoktól szeretne végre megszabadulni, megráztam a kezét. Ami azt jelentette, hogy gazdagabb lettem egy húszassal, ugyanis Blokád Billy legendája már aznap kezdetét vette.

Nem lehetett azt mondani, hogy rajta múlt a dolog. Ugyanis inkább múlt Doo játékán. Mindenesetre az első dobás – Frank Malzone felé – valóban csavarás volt, de a kölyök elég simán megfogta. De nem csupán ennyi történt. Egy rőt hajszálnyival kint volt, és soha nem láttam egyetlen fogót sem, aki ilyen gyorsan visszahúzta volna – még Yogi sem volt ilyen gyors. A bíró hibás ütést jelzett, és máris mi vezettünk, legalábbis amíg Williams nem ütött egy nyerőt az ötödikben. A hatodikban aztán visszajöttünk, miután Ben Vincent is csinált egy outot. Aztán a hetedikben volt egy futónk a másodikon – asszem, Barbarino volt az –, két out és az új gyerekkel a lapkán. Ez volt a harmadik ütése. Elsőre benézte, a másodiknál rosszul ütötte el. Delock túljárt az eszén, és hülyét csinált belőle, és ez volt az egyetlen alkalom, hogy a srácot kifütyülték az alatt az idő alatt, hogy Titans-mezben játszott.

Odaáll, én meg Joe-ra pillantok, aki jóval odébb ücsörög, a vizeshordóknál, a cipőjét mustrálja, és hevesen rázza a fejét. Még akkor is, ha a kölyöknek sikerült volna, utána úgyis a Doo következett, és a Doo még egy lassan szálló softballt sem talált volna el egy teniszütővel. Lássuk be, az a fickó ütőnek kurvára szar volt.

De nem csigázom tovább a kedélyeket; ez itt nem valami pisiseknek szóló sportképregény. Bárki is mondta, hogy az élet olykor utánozza a művészetet, alighanem igaza volt – legalábbis ezen a napon biztosan. Visszaszámoltak háromig, majd kettőig. Aztán Delock dobott egy sinkert, amivel először úgy becsapta a kölyköt, és biztos volt benne, hogy másodszor is rá fogja szedni. Csakhogy ezúttal Ike Delock húzta a rövidebbet. A kölyök épp a cipője orrának magasságában ütötte vissza a labdát, valahogy úgy, ahogy Ellie Howard szokta. Szóltam a futónak, hogy indulhat a második bázisról, és ezzel visszaszereztük a vezetést, kettő-egy volt ide.

Mindenki felállva ordibált, de a kölyök mintha meg se hallotta volna. Csak állt a helyén, és komótosan leporolta a gatyáját. Nem maradt azonban sokáig ott, ugyanis Doo három dobáshoz hozzá se szagolt, majd úgy hajította el az ütőjét, ahogy mindig is szokta, amikor kisztrájkolják.

Végül is, lehet, hogy mégis egy sportképregényről van szó, olyasféléről, amit valószínűleg a történelemtankönyved lapjai közé rejtegetve olvastál az iskolapadban. A kilencedik végén járunk, és a Doo szembekerül az ellenfél kezdőjének legjobbjaival. Malzone hibázik, és a közönség egynegyede megint talpra szökken. Aztán Klaus is hibázik, és már az emberek fele nem bírja. Utána következik Williams – a jó öreg Teddy. Doo már az első dobással csípőn találja, ami eléggé fájhatott, cserébe viszont odasétálhatott az első bázisra. A kölyök elindul a domb felé, de Doo visszainti. Csak maradj a helyeden, és tedd a dolgod! Úgyhogy a kölyök teszi a dolgát. Mi mást tehetne? A fickó a dobódombon alighanem az egyik legjobb dobó a földkerekségen, a srác a lapka mögött pedig valószínűleg annyi tapasztalattal rendelkezik, hogy a napi tehénfejés után még kidobósozott egy kicsit a haverjaival a pajta mögött.

Az első dobás, a mindenit! Williams megindul a második bázis felé. A labda a sárba hullt, nehéz volt irányítani. de a gyerek azért így is átkozottul jól elhajította. Majdnem elkapta vele Teddyt, de, mint azt te is tudod, a majdnem itt hangyafingnyit sem ér. Most már mindenki talpra szökkent, és teli torokból ordibált. Doo üvöltözik egy sort a kölyökkel – mintha az ő hibája lett volna az, hogy pocsékul dobott –, és miközben azt magyarázza neki, hogy milyen egy vesztes, Williams időt kér. Összeszedett egy térdsérülést, amikor csúszott a bázis felé, amin aligha lepődött meg bárki is; elég jellegtelenül ütött, de átkozottul tudott futni. Senkinek fogalma sem volt róla, miért akart aznap bázist lopni. Az biztos, hogy nem lett belőle hit and run, így, hogy két outjuk volt, és kockán forgott a meccs.

Úgyhogy Billy Anderson áll be, hogy fusson Teddynek, és Dick Gernert lép a bokszba a maga .425-ös százalékával vagy valami hasonlóval. A tömeg megveszekedett, a zászlók lobognak, a szalagokat csavargatja a szél, a nők sírva fakadnak, a férfiak pedig azt üvöltik Jersey Joe-nak, hogy hozza le végre Doot, és állítsa be Stew Rankint – ő volt az, akit ma befejező embernek neveznének, habár akkoriban az ilyesmit rövidtávú specialistának hívták.

Joe azonban összetette a kezét, és fenntartotta Dusent.

Számolnak, három, kettő, ismerős? Anderson jön a dobással, ugye? Mert szélsebes futó, és a srác a lapka mögött csak egy első meccsére beálló kezdő. Gernert, ez a hatalmas férfi, épp csak a labda alá suhint, alig egy paraszthajszállal az ív alá, és hibázhatja el – nem suvasztja, hanem csippenti a dobódomb mögé úgy, hogy Doo épp csak ne érje el. Ő azért rástartol, mint egy macska. Anderson már a harmadik bázisnál jár, amikor Doo térdmagasságból továbbhajítja a labdát. Én mondom, az a laszti úgy ment, mint egy puskagolyó.

Tudom, hogy mire gondol, Mr. King, de súlyosan téved. Álmomban sem jutott volna eszembe, hogy az új, kezdő fogónkkal úgy elbánhatnak, mint Faradayjel, és a nagyok között egész pontosan egyetlen mérkőzéssel hozza le a pályafutását. Az biztos, hogy Billy Anderson nem volt akkora jávorszarvas, mint Nagy Klew; inkább hasonlított egy balett-táncosra. A másik ok pedig… Nos, a kölyök jobb volt Faradaynél. Azt hiszem, ezt már akkor megsejtettem, amikor először megláttam abban a rozsdás kávédarálóra emlékeztető kocsijában ücsörögni, amelynek a hátsó ülésén ott pihent az elnyűtt kesztyűje.

Dusen labdája alacsonyan szállt, de elég jónak ígérkezett. A kölyök a két lába között kapta el, majd megpördült, és láttam, hogy kitartja az üres kesztyűt. Épp csak arra volt időm, hogy arra gondoljak, te jó ég, milyen amatőr hiba is ez, hogy elfelejtette a bölcsességet, „a kezdőknek nemhiába adott két kezet az Úr”, és hogy Anderson elüti a labdát, és akkor megpróbálhatjuk majd a kilencedik elején újra megnyerni a meccset. Csakhogy ezután a kölyök lejjebb engedte a bal vállát, mint egy partjelző. Nem is figyeltem a szabad kezére, mert végig a kinyújtott kesztyűjét figyeltem, ahogy azon a napon mindenki más is az Öreg Mocsárban. Úgyhogy nem is láttam egész pontosan, hogy mi történt. Ahogy más se látta.

Amit viszont láttam, a következő volt: a kölyök Anderson mellkasához csapta a kesztyűjét, miközben még mindig három teljes lépésre volt a lapkától. Azután Anderson beleütközött a kölyök leengedett vállába, zakózott egy hatalmasat, és végül a bal külső ütődoboz mögött ért földet. A bíró felemelt ököllel jelezte, hogy kint van. Aztán Anderson üvölteni kezdett, és a bokáját tapogatta. A harmadik bázisedzői dobozból is hallottam, úgyhogy el tudja képzelni, mennyire jajveszékelt, ha túl tudta harsogni a nézők zajongását – mint mondtam, a nyitómeccsen úgy ordibált mindenki, mint az orkán. Láttam, hogy Anderson nadrágszára vörösbe fordul, és az ujjai közül szivárogni kezd a vér.

Kaphatnék egy pohár vizet? Csak töltsön egyet abból a műanyag kancsóból, ha megkérhetem. A mi szobáinkban csak ilyen műanyag kancsókat engedélyeznek. Úgy látszik, jobbnak látják, ha nem tesznek üveget a zombihotelbe.

Ó, ez remek. Már régóta nem járattam ennyit a számat, pedig még sok mondanivalóm van. Unatkozik? Még nem? Én sem. Én nagyon élvezem, akármilyen szörnyű sztori is.

Billy Anderson ’58-ig már nem is játszott többet, és ’58 volt az utolsó éve – a Boston az idény felében visszaengedte a pályára, de többé már senkivel sem tudta tartani a tempót. A sebessége ugyanis odalett, márpedig a sebessége volt az egyetlen, amire addig büszke lehetett. Az orvosok azt mondták, jobb lesz, mint új korában, épp csak megkarcolta az Achillesét, de szerencsére nem szakadt el; csakhogy, ha nem is szakadt el, rendesen meghúzódott, és azt hiszem, ez tett be neki. A baseball kényes játék, tudja? Ezt kevesen értik meg. És nem csak a fogók szoktak megsérülni a lapkán történő ütközésekkor.

A meccs után Danny Doo felnyalábolta a kölyköt a zuhanyzóban, és azt üvöltötte: – Ma este vendégem leszel egy italra, kezdőkém! Sőt inkább tíz italra! – Majd hozzátette a tőle elképzelhető legnagyobb dicséretet: – Kibaszottul jól csináltad!

– Tíz italra, mert kibaszottul jól csináltam – mondja a kölyök, mire Doo röhögni kezd, és úgy veregeti hátba, mintha ez volna a legmókásabb dolog, amit valaha hallott.

Aztán Pinky Higgins dübörgött be hozzánk. Abban az évben ő volt a Red Sox edzője, ami nem számított túlságosan hálás melónak. Ahogy ’57 nyarának árnyékai egyre hosszabbra nyúltak, Pinky és a Sox szénája csak egyre rosszabbul állt. Dühöngött, ki volt kelve magából, és olyan erővel rágcsálta a bagót, hogy a szája mindkét szegletéből csorgott a nyál a ruhájára. Azt állította, hogy a kölyök szándékosan vágta meg Anderson bokáját, amikor összeütköztek a lapkánál. Azt mondta, Blakely biztosan a körmével csinálta, és hogy ki kellett volna zárni. Ez egyébként elég viccesen hangzott attól a fickótól, akinek amúgy az volt a mottója, hogy „Üsd, vágd, nem apád, tépd le jól a faszát!”

Épp Joe irodájában ültem, és egy sört szopogattam, úgyhogy DiPunnóval együtt hallgattuk végig Pinky őrjöngését. Úgy gondoltam, a koma megkergült, és Joe arcáról le tudtam olvasni, hogy ezzel a meggyőződésemmel nem vagyok egyedül.

Joe megvárta, amíg Pinky valamelyest lenyugodott, majd azt mondta. – Nem figyeltem Anderson lábát. Azt figyeltem, hogy Blakely megállítsa. Amit meg is tett.

– Hívjátok be ide – füstölgött Pinky. – A szemébe akarom mondani.

– Térj észhez, Pink – mondta Joe. – Én vajon az irodádba mentem volna, ha fordítva alakul a dolog, és Blakely az, aki megsérül?

– De ez nem a stoplija volt! – üvöltötte Pinky. – A stopli a játék része! Az, ha valakit megkarcolnak, mint egy… mint egy lányt egy röplabdameccsen… de nem ez történt! Anderson már hét éve játszik a profik között! Azonkívül családja van, akit el kell tartania.

– Mit akarsz mondani? Azt, hogy a fogóm felhasította a szélsebes futód bokáját, miközben megérintette a labdával – és ne feledkezzünk meg arról sem, hogy a vállán is átdobta –, ráadásul mindezt a körmével?

– Anderson szerint igen – felelte Pinky. – Anderson azt mondja, érezte.

– Talán Blakely valóban felhasította Anderson bokáját a körmeivel. Ennyiről volna szó?

– Nem – ismerte el Pinky. Az arca akkorra már teljesen vörös volt, és nem is csak a méregtől. Tudta, milyen hülyén hangzik, amit mondani fog. – Azt mondja, akkor történt, amikor földet ért.

– Elnézést kérek a tisztelt bíróságtól – szólaltam meg –, de a körmével? Ez egy oltári nagy baromság.

– Látni akarom a srác kezét – mondta Pinky. – Vagy megnézhetem, vagy hivatalosan is panaszt teszek.

Arra számítottam, Joe azt fogja felelni, hogy felőle akár nyugodtan a kalapjába is szarhat, de nem tette. Helyette felém fordult. – Szólj a kölyöknek, hogy jöjjön ide. Mondd meg neki, hogy meg kell mutatnia Mr. Higginsnek a körmét, épp úgy, ahogy általánosban is megmutatta a tanító bácsinak a Hűségeskü elmondása után.

Úgyhogy elmentem a kölyökért. Nem ellenkezett, noha csak egy törülköző volt rajta, és az irodában aztán a körmeit is egy szó nélkül megmutatta. Rövidek voltak, tiszták, nem voltak megrepedve, sem meggörbülve. Az ujjain nem voltak véraláfutások sem, aminek pedig látszania kellett volna, ha valaki tényleg belegereblyézik az ellenfelébe. Egy apróság azonban feltűnt, noha akkor egyáltalán nem tulajdonítottam neki jelentőséget: a ragtapasz időközben lekerült a mutatóujjáról, és nem láttam semmiféle vágásnyomot ott, ahol elvileg gyógyulnia kellett volna; csupán a tiszta bőrt láttam, még mindig kissé rózsaszín pírba öltözve a zuhanyzástól.

– Elégedett vagy? – kérdezte Joe Pinkytől. – Vagy esetleg a fülébe is belenézel, hátha találsz benne néhány szem krumplit?

– Kapd be – mondta Pinky. Összeszedelőzködött, imbolygó léptekkel elindult az ajtó felé, a papírgyűjtő kosárba köpte a bagót – sputty! –, majd még egyszer visszafordult. – Az emberem látta, ahogy a te srácod megvágja. Azt mondja, érezte. És az én emberem nem hazudik.

– A te embered épp akkor hősködött, amikor a legszorosabb volt a meccs, ahelyett hogy megállt volna a harmadiknál, és esélyt adott volna Piersallnak. Nyilván azt is váltig állítaná, hogy a kaka a gatyájában csokiszósz, ha ezzel elérhetné, hogy elfelejtsék a hibáját. Te is tudod, hogy mi történt, és én is tudom. Andersont a saját stoplisa vágta meg, úgyhogy magának köszönheti, hogy elbaltázta. Most pedig takarodj innen.

– Ezért még megfizetsz, DiPunno.

– Igazán? Nos, holnap ugyanekkor kezdünk. Érj ide korán, amikor a pop-corn még meleg, és a sör hideg.

Pinky elhagyta az irodát, de közben már le is szakított egy újabb darabot a bagóból, hogy legyen mivel folytatnia a rágcsálást. Joe az ujjaival dobolt a hamutartó mögött, majd megkérdezte a gyereket: – Most, hogy magunk között vagyunk, mondd meg az igazat. Csináltál valamit Andersonnal?

– Nem – felelte pillanatnyi habozás nélkül. – Semmit sem csináltam Andersonnal. Ez az igazság.

– Oké – mondta Joe, majd felállt. – Mindig jó dolog cseverészni egyet a meccs után, de asszem, inkább hazamegyek, és megdugom a feleségem a kanapén. A nyitómeccsen aratott győzelem garantálja, hogy rendesen álljon az árbócrúd. – Vállon veregette az új fogót. – Kölyök, úgy játszottál, ahogy azt itt elvárják. Jól csináltad.

Ezzel elment. A kölyök megigazította magán a törülközőt, majd visszaindult az öltözőbe. Utánaszóltam. – Látom, a borotválkozás közben szerzett vágásod szépen gyógyul.

Megdermedt a küszöbön, és habár háttal állt nekem, nyomban láttam, hogy rátapintottam valamire. Abból láttam, ahogy megállt. Nem tudom, hogy magyarázhatnám meg, de… Biztos voltam benne.

– Hogyan? – Tudja, mintha nem értette volna, hogy mit mondtam.

– A vágás az ujjadon.

– Ó, a borotválkozás közben szerzett vágás. Igen, szépen gyógyul.

És ezzel ő is kiment… habár, bármilyen hülyén is hangzik, úgy tűnt, mintha fogalma sem volna róla, hogy hova is igyekszik éppen.

Oké, ezután következett az idény második meccse. Az elegáns Dave Sisler állt a dombon a Bostonból, az új fogónk pedig még alig helyezkedett el az ütődobozban, amikor Sisler már célba is vette a fejét egy fastball-lal. Ha eltalálja, még a szemét is kiüti, a srác azonban elhúzza a fejét – nem bukik le vagy ilyesmi –, majd újra készenlétbe áll, és úgy néz Sislerre, mintha csak azt mondaná, oké, próbálkozz csak nyugodtan, ha akarod.

A tömeg eszét vesztve üvölt, és azt ismételgeti: ÁLLÍTSD KI! ÁLLÍTSD KI! ÁLLÍTSD KI! A bíró azonban nem állítja ki Sislert, de figyelmezteti, mire kisebb üdvrivalgás tör ki. Körbenéztem, és megpillantottam Pinkyt a bostoni kispad előtt. Ide-oda mászkált, és olyan erővel fonta össze maga előtt a karjait, mintha így akarná megakadályozni, hogy felrobbanjon.

Sisler kétszer megkerülte a dombot, magába szíva a rajongók szeretetét – képzelheti, mennyire szerették volna, ha végre leküldik –, majd odament a gyantazsákhoz, és aztán három jelet mutatott. Nem siette el a dolgot, hagyott rá időt jócskán. A kölyök egész idő alatt csak állt a helyén, hátrahúzott ütővel, oly nyugodtan, ahogy a nagymamáink kötögettek egykor a szófán csücsülve. Aztán Dandy Dave végül eleresztett egy kapj-el-ha-tudsz fastballt, ami egyenesen a Broadwayig ment volna, ha a kölyök nem üti ki a lelátóra. Tidings beért a bázisra, és máris kettő-null ide. Szerintem még New Yorkba is elhallatszott a hangja a Mocsárból, amikor a srác megütötte azt a hazafutást.

Arra számítottam, legalább egy vigyor látszik majd rajta, amikor eléri a harmadikat, de abban a pillanatban is épp olyan komolynak tűnt, mint egy törvényszéki bíró. A bajsza alatt azt motyogta: – Csináld meg, Billy. Mutasd meg ezeknek a tökfejeknek.

Doo volt az első, aki felnyalábolta a kispad mellett, és úgy táncikált vele, hogy felborították az ütőket tartó állványt. Aztán még az ütőket is segített neki felszedni; Danny Dusenre ez egyáltalán nem volt jellemző, hiszen általában fölötte állt az efféle dolgoknak.

Miután kétszer is megvertük a Bostont, és másodszor is az őrületbe kergettük Pinky Higginst, leutaztunk Washingtonba, és hármat is nyertünk zsinórban. A kölyök mindhárom meccsen jól ütött, és megcsinálta a második hazafutását, de, barátom, a Griffith Stadionban nem csak móka és kacagás volt az élet. Simán legéppuskázhattál egy iszkoló patkányt a hazai lapka mögötti székek alatt anélkül, hogy aggódnod kellett volna, hogy eltalálsz egy szurkolót. A rohadt Senators abban az évben negyven felett teljesített. Krisztus urunk sírt volna, ha ezt látja.

A kölyök állt be a lapka mögé, hogy elkapja a Doo második dobását, és az ötödik játékában, amit valaha a komoly fiúk szerelésében töltött, majdnem sikerült úgy végigcsinálnia, hogy egyszer sem tudták elütni a labdát. Pete Runnels aztán elcseszte a kilencedikben – ütött egy duplát és egy outot. Ezután a kölyök állt a dombra, és ezúttal Danny nem integetett neki vissza. Gyorsan megtárgyalták a dolgot, aztán Doo szándékosan a következő ütőhöz, Lou Berberethez passzolt. (Látja, milyen gyönyörűen összeáll a kép?) Aztán jött Bob Usher, aki összehozott egy dupla játékot – álmodni sem lehetett volna szebbet.

Azon az estén a Doo és a kölyök elindultak az éjszakába, hogy megünnepeljék Dusen százkilencvennyolcadik győzelmét. Amikor másnap találkoztam az új szemünk fényével, nyomban láttam, hogy szörnyű macskajaj gyötri, de ezt is olyan nyugalommal viselte, ahogy azt, hogy Dave Sisler le akarta radírozni a fejét. Már kezdtem azt gondolni, hogy igazi nagyágyúra tettünk szert, és nem is lesz szükségünk Hubie Rattnerre. Vagy bárki másra.

– Úgy látom, te és Danny elég jól kijöttök egymással – mondtam.

– Elég jól kijövünk – felelte, majd megmasszírozta a halántékát. – Én és a Doo jól kijövünk. Azt mondja, Billy az ő kabalája.

– Igazán?

– Igen. Azt mondja, ha összetartunk, huszonötöt fog nyerni, és akkor is oda kell majd adniuk neki a Cy Youngot, ha az újságírók amúgy ki nem állhatják.

– Valóban?

– Igenis uram, valóban. Nagyi, kérdezhetek valamit?

– Mi az?

Azzal a nyílt, kék tekintetével nézett rám, ami mindent látott, de szinte semmit sem értett maga körül. Akkorra már tudtam, hogy olvasni is alig tud, és az egyetlen film, amit látott, a Bambi volt. Azt mondta, hogy a többi, a Hódfalváról vagy Havasfalváról vagy honnan a csudából való kölyökkel nézte meg, és azt feltételeztem, az iskolájáról beszél. Egyszerre volt igazam és voltam tévedésben, mindenesetre nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy értett a baseballhoz – úgy mondanám, ösztönösen értett hozzá –, ezt leszámítva viszont olyan volt, mint egy tantermi tábla, amire nem írtak fel semmit.

– Mondja csak, mi is az a Cy Young?

Hát ilyen volt, érti?

Ezután továbbutaztunk Baltimore-ba a következő három meccsre, mielőtt ismét hazafelé vettük volna az irányt. Abban a se nem déli, se nem északi városban tipikus tavaszi baseballozás folyt; első nap olyan hideg volt, hogy a cerkófmajom töke lefagyott volna, aztán másnap olyan forróság kerekedett, mint a Pokolban, aztán harmadik nap finom, jeges szitálás jött. A kölyöknek mindez nem számított; mindhárom játékban ütött, és nyolcat csinált zsinórban. Továbbá megállított egy másik futót a lapkán. Vesztettünk, de azért óriási blokkolás volt. Asszem Gus Triandos volt az áldozat. Fejjel előre rohant a kölyök térdének, és aztán kifeküdt, mintha lebénult volna, egy méterre a home-tól. A kölyök olyan lágyan nyomta a labdát a nyakához, ahogy anyuci locsolja az olajat a kisbaba napégette bőrére.

Az akcióról készült fotó másnap a newarki Evening News-ba is bekerült a következő szöveggel: „Blokád Billy Blakely újabb futást akadályozott meg”. Jó becenév volt, és a szurkolók is hamar a magukévá tették. Azokban az időkben még nem tüntettek állandóan mindenért – ’57-ben senki sem ment volna a Yankees Stadionba kuktasapkában, hogy ezzel jelezze, mennyire támogatja Gary Sheffieldet –, ennek ellenére, amikor a rá következő első otthoni meccsünket játszottuk az Öreg Mocsárban, néhány szurkoló narancsszínű útjelzésekkel érkezett, amiken „Fordulj vissza!” és „Útlezárás!” feliratok harsogtak.

Lehet, hogy ezek hamar eltűntek volna a lelátókról, ha azon az első napon nem sikerül két újabb Indians-játékost is kipenderítenie a lapka elől. Mellesleg aznap is Danny Dusen dobott. Mindkét kiejtetés inkább a remek dobás, mintsem a remek blokkolás eredménye volt, de a kölyöké lett az elismerés, és végső soron nem érdemtelenül. A srácok bízni kezdtek benne, érti? És azt is látni akarták, ahogy megérinti a kesztyűvel. Mert hogy a baseballjátékosok egyben szurkolók is, és ha valakinek jó szériája van, még a kőszívűek is örömmel besegítenek neki.

Dusen aznap elérte a százkilencvenkilencet. Ja, és ütőjátékosként négyből hármat elütött, és ebben benne volt egy hazafutás is, úgyhogy magát már aligha lepi meg, ha azt mondom, hogy ezután a második, Cleveland elleni meccsre még többen jöttek az útlezárást jelző szalagjaikkal.

A harmadik meccs idejére aztán az egyik leleményes ürge kitalálta, hogy árulni is fogja őket a Titans Sétányon: nagy, narancsszínű transzparensek, rajtuk fekete betűkkel a felirat: „ÚTLEZÁRÁS BLOKÁD BILLY UTASÍTÁSÁRA!”. Néhány szurkoló aztán ezeket emelte a magasba, amikor Billy lépett az ütőhöz, de biztosan mindenki feltartotta, amikor a másik csapatnak volt egy futója a hármason. Mire a Yankees a városba látogatott – erre valamikor április végén került sor –, már az egész stadion narancssárgába öltözött, amikor a Bombers futója a hármas felé iparkodott, ami egyébként abban a szezonban korántsem volt ritka.

Ugyanis a Yankees a szart is kiverte belőlünk, és ezzel átvette az első helyet a tabellán. Nem a kölyök hibája volt; minden játékban ő ütött, és Bill Skowront is megállította a hazai és a harmadik között, amikor a nagy melák bekerült egy rundownba. Skowron egy Big Klew-hoz mérhető állat volt, és meg is próbálta kilapítani a kölyköt, de végül ő volt az, aki a seggére érkezett, miközben a srác a térdével a földre szorította. Az erről készült fotó úgy mutatott aztán az újságban, mint egy Nagy Birkózó Mérkőzés záróakkordja: amikor a Csinos Tony Baba végre legyűrte Gyönyörű George-ot, és nem fordítva. A nézők igazán kitettek magukért azokkal az „ÚTLEZÁRÁS” táblákkal. Mintha az sem számított volna, hogy a Titans vesztett; a szurkolók aznap boldogan tértek nyugovóra, ugyanis tanúi voltak, hogy a mi vékony elkapónk seggre ülteti Méltóságos Marha Skowront.

Láttam a kölyköt az eset után meztelenül ücsörögni a zuhanyzó előtti padokon. A mellkasa oldalán csúnya folt indult növekedésnek, de egyáltalán nem úgy tűnt, mintha érdekelné. Nem volt egy anyámasszony katonája, az biztos. Később néhányan azt mondták, túl gyagyás volt ahhoz, hogy érezte volna a fájdalmat; túlságosan őrült volt. De elég sok gyépést ismertem a pályafutásom alatt, és állíthatom: azért, mert valaki gyépés, még annyit tud rinyálni, amennyit csak akar.

– Mi a helyzet azokkal a jelekkel, kölyök? – kérdeztem, hátha egy kicsit feldobom ezzel, már amennyiben arra volt szüksége, hogy valaki feldobja.

– Miféle jelekkel? – felelte, és az arcára kiülő értetlenségből nyomban láttam, hogy nem tréfál. Ez volt tehát Blokád Billy. Még egy kamion elé is odaáll, ha a sofőr történetesen a harmadik bázis vonalán közlekedve próbál meg pontot szerezni, de ha másról volt szó, azt se tudta, hogy mennyi az annyi.

Mielőtt ismét útra keltünk volna, még egy kétmeccses sorozatot játszottunk a Detroittal, és mindkettőt elvesztettük. A másodikban Danny Doo állt a dombra, és nem hibáztathatta a kölyköt az eredményért; számára a meccs még a harmadik inning vége előtt befejeződött. Utána a kispadon ült, és a hideg időjárásra panaszkodott (nem volt hideg), no meg arra, ahogy Harrington elszúrt egy magas labdát (igaz, Harringtonnak gólyalábakra lett volna szüksége ahhoz, hogy azt a labdát elérje), továbbá a lapka mögött álló rohadék Wenderstől kapott rossz bírói ítéletekre. Ebben az utolsóban talán igaza is volt. Hi Wenders szemernyit sem szerette jobban a Doot annál, mint amennyire a sportfirkászok szerették, és sosem szerette – az azelőtti évben kétszer is kiállította. Viszont azon a napon egyetlen téves ítéletet sem láttam, pedig alig harminc méterre álltam tőle.

A kölyök mindkét meccsen megbízhatóan ütött, hozott egy hazafutást és egy triplát. Dusen sem orrolt meg rá, ami pedig tőle nem lett volna meglepő; az a típus volt, aki mindenáron meg akarja értetni a többiekkel, hogy márpedig a Titans soraiban csupán egyetlen igazi sztár játszik, véletlenül se higgyék, hogy ők is azok. A kölyköt azonban kedvelte; úgy tűnt, tényleg elhiszi, hogy ő a kabalája. És a kölyök is szerette őt. A meccs után elmentek egy bárba, megittak vagy ezer pohárkával, majd meglátogattak egy bordélyházat is, hogy méltón ünnepeljék meg a Doo idénybeli első vereségét; a KC-be vezető út reggelén holtsápadtan és egész testükben reszketve jelentek meg.

– A kölyöknek összejött tegnap este – súgta meg Doo, miközben a reptér felé zötyögtünk a csapatbuszon. – Asszem, ez volt neki az első. Ez a jó hír. A rossz hír, hogy szerintem nem emlékszik rá.

Elég rázós utunk volt a repülőn; akkoriban nem volt ritka az ilyesmi. Vacak, propelleres kasztnival utaztunk, kész csoda, hogy nem haltunk meg mindannyian, mint Buddy Holly és a Big Bopper. A kölyök az út nagy részét azzal töltötte, hogy a gép hátsó részében rókázott, miközben a többiek nem sokkal messzebb az ajtó mellett verték a blattot, és közben a szokásos szövegekkel ugratták: „Hű, de jó, hagymát nem kérsz hozzá? Esetleg kést és villát, hogy meg tudd enni?” Aztán másnap a kölyök ötből ötöt hozott a Municipal Stadionban.

Egy újabb Blokád Billy-féle jelenetre is sor került; addigra már bátran szabadalmaztathatta volna a dolgot. Az áldozat Cletus Boyer volt. Blokád Billy megint lehúzta a bal vállát, ahogy szokta, Mr. Boyer pedig csak szállt és szállt, hogy aztán a bal ütődobozba érkezzen a hátára. Ezúttal azonban nem egészen ugyanúgy nézett ki a dolog. A srác mindkét kezét használta a megérintéshez, és az ütközés után nem volt véres boka, se meghúzódott Achilles-ín. Boyer felkelt, és a fejét rázva visszasétált a kispadhoz, úgy törölgetve magáról a port, mintha nem volna egészen biztos benne, hol is van pontosan. Ja, és a meccset is elvesztettük, hiába hozott öt ütést a kölyök. A végeredmény tizenegy-tíz lett, vagy kábé annyi. Ganzie Burgess knuckleballja aznap igazán sistergett; az Athletics szinte teljesen belőle élt.

A következő meccset megnyertük, aztán a buszon ültünk fél napig, és egy hajszállal kikaptunk rögtön másnap. A kölyök mindkét meccsen ütött, amivel zsinórban már tizenhatnál tartott, plusz kilenc blokkolás a lapkánál. Kilenc a tizenhat meccsből! Könnyen lehet, hogy ez rekord, persze ha egyáltalán feljegyezték.

A következő utunk Chicagóba vezetett, és a kölyök abban a három játékban is ütött, amivel már tizenkilencnél tartott. De a fene megette az egészet, mert mindháromszor kikaptunk. Az utolsót követően Jersey Joe rám nézett, és azt mondta: – Nem hiszek ebben a kabalás szövegelésben. Szerintem Blakely elszívja a szerencsét.

– Te is tudod, hogy ez nem fair – mondtam. – Az elején jók voltunk, most beütött egy hullámvölgy. Ki fog egyenlítődni.

– Lehet – mondta. – Dusen még mindig próbálja megtanítani a kölyköt az ivás rejtelmeire?

– Aha. Néhány másik sráccal elmentek a Loopba.

– De együtt fognak visszajönni – mondta Joe. – Nem értem. Dusennek mostanra utálnia kéne a kölyköt. Doo már öt éve van itt, és pontosan tudom, mekkora az egója.

Ahogy én is pontosan tudtam. Ha Doo vesztett, mindenképpen valaki mást kellett hibáztatnia, például azt a lusta Johnny Harringtont vagy azt a semmirekellő Hi Wenderst. Esedékes volt, hogy a kölyök kiessen a kegyelt szerepéből, de Danny azért hátba veregette, és megígérte neki, hogy ő lesz az Idény Legjobb Újonca. Persze nem mintha hibáztathatta volna a kölyköt az aznapi vereségért. Utolsó remekművének ötödik inningjében Danny kiütötte a kerítésre: magasan, szélesen és elegánsan. Egy pont. Erre bedühödött, elvesztette a kontrollt, és sétához juttatta az ellenfél következő két játékosát. Aztán Nellie Fox jutott el a második bázisig biztonságosan. Ezután a Doo összekapta magát, de addigra már késő volt: a szerencséje elúszott, és ez így is maradt.

Detroitban valamivel jobban ment, a háromból kettőt sikerült hozni. A kölyök abban a három meccsben is mind ütött, és csinált még egyet azokból a szenzációs blokkolásokból is. Ezután hazarepültünk. Addigra a Davenporti Kukoricadugóktól felhozott kölyök volt az egész Amerikai Liga legnagyobb szenzációja. Már azt rebesgették, hogy a Gillette hamarosan reklámszerződést ajánl neki.

– Szívesen megnézném azt a reklámot – mondta Si Barbarino. – Imádom a mókát.

– Akkor biztos imádod a saját képed nézegetni a tükörben – felelte Critter Hayward.

– Micsoda humorzsák vagy – mondta Si. – Úgy értem, a kölyök nem biztos, hogy alkalmas volna az ilyesmire.

A reklám persze soha nem jött össze. Blokád Billy baseballkarrierje ekkor már a végéhez közeledett.

Három további meccs jött a White Sox ellen, de már az elsőt elmosta az eső. A Doo régi haverja, Hi Wenders volt a főbíró, és ő maga közölte velem ezt a jó hírt. Aznap korán értem ki a Mocsárhoz, mivel az idegenbeli mezeinket szállító kocsik tévedésből Idlewildba mentek, és biztos akartam lenni benne, hogy még idejében helyrehozzák a hibát. Egy hétig nem volt rájuk szükségünk, de addig nem voltam nyugodt, amíg az efféle részletek rendben nem voltak.

Wenders egy padon üldögélt a bírók szobája előtt, és éppen valami puhafedelű könyvecskét forgatott, a borítóján egy csicsás fehérneműbe bújt szőkeséggel.

– Ez a feleséged, Hi? – kérdeztem.

– A barátnőm – mondta. – Nyugodtan menj haza, Nagyi. Az előrejelzés szerint három órára már úgy fog esni, mintha dézsából öntenék. Csak DiPunnóra és Lopezre várok, hogy lefújjam a meccset.

– Oké – mondtam. – Kösz. – Elindultam, de utánam szólt.

– Hé, Nagyi, az a csodagyereketek szerinted normális? Csak mert állandóan magában beszél a lapka mögött. Suttog. Egy pillanatra se hagyja abba.

– Lehet, hogy nem egy Einstein, de nem bolond, ha erre vagy kíváncsi – mondtam. Nos, ebben tévedtem, de hát ki tudhatta volna? – És mi mindent beszél magában?

– Nem sokat tudtam belőle kivenni, amikor egyszer mögötte álltam – ez a Boston elleni második meccs volt –, de azt tudom, hogy magáról beszél. Hogy is mondják, úgy, mintha harmadik személyben hivatkozna magára. Olyan dolgokat mond, mint hogy: „Meg tudom csinálni, Billy”. Aztán egyszer, amikor elejtett egy foul érintést, ami pedig a harmadik szabályos dobás lett volna, azt mondta: „Sajnálom, Billy.”

– Oké, és? Amíg be nem töltöttem az ötöt, volt egy Seriff Pete nevű láthatatlan cimborám. Seriff Pete és én elég sok bányászvárosban randalíroztunk egykor.

– Igen, csakhogy Blakely már elmúlt ötéves. Hacsak idebent nem tart még mindig abban a korban – mondta, és megkocogtatta vaskos koponyájának oldalát.

– Hamarosan eléri azt az ötöt az ütésátlagában – mondtam. – Engem csak ez érdekel. Azon kívül átkozottul jó blokkoló. Ezt el kell ismerni.

– Én elismerem – felelte Wenders. – Ebben a gyufaszálban tényleg nincs félelem. Ami szintén azt jelzi, hogy odafent nem százas.

Nem voltam hajlandó ennél tovább hallgatni, ahogy egy spori a játékosomat szapulja, úgyhogy témát váltottam, és megkérdeztem – viccesen, de közben mégsem olyan viccesen –, hogy holnap becsületesen fog-e bíráskodni, még úgy is, hogy a szíve csücske, Doo lesz a dobó.

– Én mindig becsületesen bíráskodom – mondta. – Dusen egy beképzelt angyalka, akinek a piások között lassan nagyobb a híre, mint a szurkolóknál, és egyszer sem ismerné el, hogy hibázott. Azon kívül egy okoskodó rohadék, akinek azért van annyi esze, hogy ne próbálkozzon be nálam, mert tudja, hogy nem vagyok vevő a szövegeire. Ennek fényében, igen, becsületesen fogok fújni, ahogy mindig is szoktam. El se hiszem, hogy külön rá kellett kérdezned.

Én pedig el se hiszem, hogy itt ülsz a seggedet vakarászva, és született idiótának nevezed a fogójátékosunkat, gondoltam.

Aznap este vacsorázni vittem a feleségemet, és igazán remekül éreztük magunkat. Táncoltunk egyet Lester Lannon bandájának zenéjére, ha jól emlékszem. A taxiban aztán rám jött a romantika. Jól aludtam. Akkor már egy ideje nem aludtam jól, és rémálmok gyötörtek.

Danny Dusen fogta a labdát az aznapra kiírt két meccs első felvonásában, csakhogy a világ, legalábbis a világnak a Titanst illető része, addigra már rég pokolra jutott; éppen csak senki nem tudott róla. Senki, leszámítva Joe DiPunnót. Mire leszállt az éjszaka, már mindenki tudta, hogy az egész idényre alaposan el lett cseszve minden, tekintve, hogy az első huszonkét meccsünket majdnem biztosan törölni fogják, Blokád Billy Blakely minden hivatalos említésével és elismerésével együtt.

A dugó miatt csak későn értem ki, de úgy sejtettem, nem gond, ugyanis a mezkérdést közben sikerült megoldani. A srácok többsége már a helyszínen volt, épp öltözködtek, pókereztek vagy csak cseverésztek és pöfékeltek. Dusen és a kölyök a sarokban voltak a cigarettaautomata mellett. Mindketten egy kinyitható széken ücsörögtek; a kölykön már rajta volt a szerelése, míg Dusen egy szál gatyában üldögélt – képzelheti, nem volt szép látvány. Odamentem, hogy vegyek egy csomag Winstont, és közben hallgattam, miről beszélnek. Persze főleg Danny szája járt.

– Az a rohadék Wenders utál, mint a szart – panaszkodott.

– Utál, mint a szart – felelte a fiú, majd hozzátette. – Az a rohadék.

– Az tuti. Szerinted vágyik rá, hogy ő álljon a lapka mögött, amikor megcsinálom a kétszázadikat?

– Nem? – kérdezte a fiú.

– Hát persze hogy nem! De csak azért is nyerni fogok ma, hogy ezzel is bosszantsam. Te pedig segíteni fogsz nekem, Bill, ugye?

– Igen. Persze. Bill segíteni fog.

– Átkozottul fogja figyelni a lapkát.

– Igen? Átkozottul fogja figyelni a…

– Mondom, hogy igen. Úgyhogy húzzál le mindent, amilyen gyorsan csak tudsz.

– Gyorsan, mint Jack, a villám.

– Te vagy a kabalám, Billy fiú.

Mire a kölyök, olyan komolyan, mintha valami elnök temetésén tartana gyászbeszédet: – Én vagyok a kabalád.

– Úgy-úgy. Most pedig figyelj…

A dolog egyszerre volt vicces és riasztó. A Doo ugyanis komoly volt – előredőlt, és a szeme villogott, miközben beszélt. A Doo ugyanis versenyző volt, érti? Éppúgy nyerni akart, ahogy Bob Gibson. Gibbyhez hasonlóan a cél érdekében bármire hajlandó volt, amiről úgy vélte, hogy még megúszhatja. És a kölyök úgy nyalta be az egészet, mint a vaníliapudingot.

Már majdnem közbeszóltam, mivel szerettem volna megszakítani azt, ami kettejük között folyt. Most, hogy magának elmesélem, úgy tűnik, mintha tudat alatt addigra már sok mindent összeraktam volna. Lehet, hogy ez marhaság, bár szerintem nem az.

Végül aztán mégis magukra hagytam őket, és miután megszereztem a cigim, eloldalogtam. A fenébe is, ha kinyitom a szám, Dusen rögtön rám ripakodott volna, hogy dugjak bele egy zoknit. Nem igazán tolerálta, ha félbeszakítják a szónoklata kellős közepén, és habár lehet, hogy ezzel egyetlen másik alkalommal sem törődtem volna, de akkor jobbnak tűnt békén hagyni azt a fickót, aki az előtt a negyvenezer ember előtt tipeg fel a dobódombra, akiknek amúgy a fizetését köszönheti.

Átmentem Joe irodájába, hogy rápillantsak a kezdők sorrendjére, de zárva volt az ajtaja, még a rolókat is lehúzták, ami szinte hallatlan dolognak számított meccsnapon. A lamellák között azonban be tudtam kandikálni. Joe fél kezével a füléhez tartotta a telefont, a másik mancsát pedig a szeme elé emelte. Kopogtattam az üvegen. Annyira meglepődött, hogy majdnem kizuhant a székéből, mielőtt körbenézett volna. Azt mondják, a baseballban nincs sírás, de mondhatom, hogy Joe sírt. Akkor először és utoljára. Az arca sápadt volt, a haja pedig égnek meredt – legalábbis az a kevés, ami még megvolt belőle.

Intett, hogy tűnjek a francba, majd visszatért a telefonjához. Átmentem az öltözőn keresztül az edzők irodájába, ahol amúgy a felszerelést is tartottuk. Félúton megálltam. A nagy konferenciázás Dusen és a kölyök között véget ért; a srác éppen felhúzta a mezét, azt, amelyikre a nagy kék 19-est varrták. Azt is láttam, hogy a sebtapasz visszakerült a jobb keze mutatóujjára.

Odasétáltam, és a vállára tettem a kezem, mire ő rám mosolygott. Egész kedves mosolya volt, ha néha megvillantotta. – Helló, Nagyi – mondta. Aztán a mosoly lassan lehervadt az arcáról, amikor észrevette, hogy nem viszonzom.

– Készen állsz a játékra? – kérdeztem.

– Persze.

– Nagyszerű. De szeretnék mondani valamit, mielőtt kifutunk a pályára. A Doo igazán kiváló dobó, de mint emberi lény, nos, valószínűleg nem ő volt a tanár nénik kedvence. Ha az kell a győzelemhez, még a nagyanyja törött gerincén is boldogan ugrálna, márpedig te jóval kevésbé számítasz neki, mint a nagyanyja.

– Én vagyok a kabalája! – felelte ingerülten.

– Talán igen – mondtam –, de én nem erről beszélek. Előfordulhat, hogy valaki túlságosan is felpörög egy meccsre. Egy kis zsizsegés még rendben van, de a túl sok könnyen odavezethet, hogy valamelyik játékos felnyílik, mint egy kibontott csirke.

– Nem biztos, hogy értem.

– Ha kipukkadtál, mint egy tönkrement gumi, a Doo simán talál magának egy másik kabalát.

– Nem kéne így beszélnie! Ő és én jóba’ vagyunk!

– Én is jóban vagyok veled. Sőt ami még fontosabb, ennek a csapatnak az egyik edzője vagyok. Felelős vagyok az egészségedért, és úgy beszélek, ahogy a kedvem tartja, különösen, ha egy kezdővel állok szemben. Te pedig végig fogsz hallgatni. Figyelsz?

– Figyelek.

Biztos voltam benne, hogy valóban figyel, mindenesetre nem nézett rám; a földre szegezte a tekintetét, puha babaarcán pedig fakópiros virágok nyiladoztak.

– Nem tudom, mi van az alatt a sebtapasz alatt, és nem is akarom tudni. Csak annyit tudok, hogy egy ilyen volt rajtad az első meccsen is, márpedig akkor valaki megsérült. Azóta nem láttam, és ma sem szeretném látni. Mert ha elkapnak, akkor téged fognak elkapni, még akkor is, ha a Doo beszélt rá a turpisságra.

– Csak megvágtam magam – mondta morózusan.

– Oké. Megvágtad magad, miközben az öklödet borotváltad. Mindenesetre nem akarom rajtad látni azt a sebtapaszt, amikor kimegyünk a pályára. Hidd el, a te érdekedben mondom.

Vajon mondtam volna ilyesmit, ha nem látom Joe-t annyira feldúltnak, hogy a könnyeivel küszködik? Nem hiszem. Szeretném azt gondolni, hogy a játék érdekében is mondtam, amit mondtam, amit akkor és azóta is őszintén szerettem és szeretek. Higgyen nekem, a virtuális teke ehhez képest tejbepapi.

Elmentem, mielőtt még bármit válaszolhatott volna, és nem néztem vissza. Részben azért, mert nem akartam látni, hogy mi van a sebtapasz alatt, de legfőképpen azért, mert Joe az irodája ajtajában állt, és hívott. Nem esküdtem volna meg rá, hogy megszaporodtak az ősz hajszálai, de elég gyanúsnak tűnt a dolog.

Bementem az irodába, és becsuktam magam mögött az ajtót. Szörnyű gondolatom támadt. Nem tűnt elképzelhetetlennek, tekintve, hogy milyen arccal nézett rám. – Jézusom, Joe, a feleségedről van szó? Vagy a gyerekeidről? Történt valami az egyik kölyköddel?

Rám nézett és úgy pislogott, mintha kipukkasztottam volna egy papírzacskót a füle mellett. – Jessie és a kölykök jól vannak. De George… Ó, Istenem. Képtelen vagyok elhinni. Ez borzasztó. – Majd a szeme elé emelte a kezét, és egy hang tört fel belőle, csakhogy nem zokogás volt. Joe nevetett. És elmondhatom, az a nevetés kibaszottul riasztó volt.

– Mi az? Ki hívott?

– Gondolkodnom kell – mondta, immár nem nekem címezve a szavait. Magában beszélt. – El kell döntenem, hogyan fogom… – Elvette a szeme elől a kezét, és végre valamivel jobban emlékeztetett önmagára. – Ma te leszel az edző, Nagyi.

– Én? De hiszen én nem vagyok edző! A Doo veszettül pipa lesz! A kétszázadikra készül, és…

– Mindez nem számít, oké? Most nem…

– De micso…

– Csak fogd be, és állítsd össze a kezdőt. Ami pedig a kölyköt illeti… – Elgondolkozott, majd megrázta a fejét. – A fenébe is, hagyjuk játszani, miért is ne? A francba, állítsd be az ötödikbe. Amúgy is előrébb akartam hozni.

– Hát persze hogy játszani fog – mondtam. – Ki más kapná el Danny dobásait?

– A picsába Danny Dusennel! – felelte.

– Főnök… Joey, mondd el, hogy mi történt.

– Nem – mondta. – Először végig kell gondolnom, hogy mit mondok a srácoknak. És a riportereknek! – A homlokára koppintott, mintha ez az utóbbi probléma csak most jutott volna az eszébe. – Azok a túltenyésztett, túlfizetett faszok! A francba! – Aztán ismét magában kezdett beszélni. – Hagyjuk, hogy a srácok játszhassanak. Ennyit megérdemelnek. Talán a kölyök is megérdemli. A fenébe is, lehet, hogy csinál egy cycle-t! – Ismét felnevetett, aztán megdörzsölte a halántékát, hogy lenyugodjon.

– Nem értem.

– Majd megérted. Gyerünk, tűnés innen. Bármilyen régi felállásban játszathatod őket, amilyenben csak akarod. Húzd ki a neveket egy kalapból, miért is ne? Nem számít. Csak ne felejts el szólni a bírónak, hogy te vezeted a műsort. Gondolom, Wenders lesz az.

Úgy sétáltam végig a hallon keresztül a bírók szobájáig, mintha álmodnék, és közöltem Wendersszel, hogy ma én állítom össze a kezdőt, és a harmadik bázisból én fogom vezetni a csapatot. Megkérdezte, mi a baj Joe-val, mire azt feleltem, hogy rosszul lett. Ami igaz is volt.

Egészen 1963-ig, amikor megkaptam az Athletics irányítását, ez volt az első meccs, ahol edzőként ténykedtem, és ez sem tartott sokáig, ugyanis – ahogy azt pontosan tudhatja, ha elvégezte a házi feladatát – Hi Wenders a hatodikban lezavart a pályáról. Egyébként sem emlékszem sokra abból, hogy mi történt. Annyi minden kavargott a fejemben, hogy egész idő alatt úgy éreztem magam, mint akit elvarázsoltak. Egy dologra azért képes voltam, és ez pedig az volt, hogy jól megnézzem a kölyök jobb kezét, mielőtt kiszaladt volna a pályára. Nem volt sebtapasz a mutatóujján, és nem láttam rajta vágást sem, ám ettől egyáltalán nem könnyebbültem meg. Továbbra is Joe DiPunno véreres szemét és összeszorított száját láttam magam előtt.

Ez volt Danny Doo utolsó sikeres meccse; sosem érte el a hőn áhított kétszázat. ’58-ban még megpróbált visszatérni, kevés sikerrel. Azt mondta, megszűnt a kettős látása, és ez talán igaz is volt, de utána már alig bírt egyenesen megállni a lapkán. Baseballfalván nem osztottak több lapot szegény Dannynek. Joe-nak mindvégig igaza volt: az a kölyök tényleg elszívta a szerencséjét. Mint valami rohadt vuduvarázsló.

Mindenesetre azon a délutánon a Doo olyan jó volt, amilyennek még sohasem láttam. A fastballja ugrált, a csavarása pedig úgy kígyózott a levegőben, mint egy ostorcsapás. Az első négy inningben még csak meg sem tudták érinteni a labdát az ellenfél játékosai. Csak lendítsen egyet-kettőt, aztán máris helyet foglalhat, köszönjük, hogy itt volt. Hatot közülük kisztrájkolt, a többi meg belső mezős földközeli ütés volt. Az egyetlen gond az volt, hogy Kindernek majdnem ilyen jól ment. Egy nyavalyás pontot csináltunk, egy two-outot, Harrington révén, miközben ketten álltak a bázisokon a harmadik inning végén.

Aztán máris jön az ötödik vége, tudja? Az első ütő hamar megadta magát. Utána érkezik Walt Dropo, üt egy mélyet a mező bal sarkába, majd rohanni kezd, mint egy versenyagár. A tömeg nézi, hogy Harry Keene még mindig a labdát üldözi, miközben Dropo már talpalt oda a második bázisra, és a nézők megsejtik, hogy talán hazafutás következhet, anélkül hogy kiütötték volna a labdát a pályáról. Az éneklés megkezdődik. Először csak néhány hang, aztán egyre több és több, és a biztatás mélyebbé és zajosabbá válik. A seggem közepétől egész a legfelső csigolyámig beleborzongtam.

– Blo-KÁD! Blo-KÁD! Blo-KÁD!

Megjelentek a narancsszínű jelzések. Az emberek talpra szökkentek, és a fejük fölé emelték a transzparenseket. Nem integettek velük, ahogy szoktak, csak feltartották őket. Soha semmi ehhez foghatót nem láttam.

– Blo-KÁD! Blo-KÁD! Blo-KÁD!

Először azt hittem, annyi esélye sincs annak, hogy elkapja, mint hogy valaki hóembert építsen a kénköves Pokolban; addigra Dropo már a harmadik bázis felé rohant. Keene azonban lecsapott a labdára, és tökéletes dobást eresztett meg Barbarino felé. A kölyök mindeközben kitárt karral állt a harmadik bázison, jelezve, hogy itt ő az igazi célpont, Si pedig nem tétovázott.

A tömeg folytatta a skandálást. Dropo stoplissal előre becsúszik. A kölyköt nem érdekli; letérdel, és ráveti magát. Hi Wenders épp ott állt, ahol állnia kellett – legalábbis ebben a pillanatban –, és előrehajolva követte az eseményeket. Porfelhő száll a magasba… Majd mindannyian meglátjuk Wenders magasba tartott hüvelykujját. – Eeee… Kint van!

Mr. King, nekem elhiheti, a szurkolók egyszerűen megtébolyodtak. Walt Dropo is megtébolyodott. Már talpra is szökkent, és úgy imbolygott, mintha egyszerre volna epilepsziás rohama, és próbálná eljárni a csűrdöngölőst. Egyszerűen nem hitte el, hogy ez megtörténhetett.

A kölyök bal felkarja végighorzsolódott, nem nagyon, de azért szivárgott belőle a vér – épp annyira, hogy a jó öreg Bony Dadier – a csapatorvosunk – odamenjen, és rácsapjon egy sebtapaszt. Úgyhogy a kölyök végül is megkapta a sebtapaszát, ezúttal ráadásul szabályosan. A szurkolók talpon maradtak az ápolás ideje alatt, és lengették az „ÚTLEZÁRÁS” feliratú szalagjaikat, miközben továbbra is azt skandálták, hogy „Blo-KÁD! Blo-KÁD!”, mégpedig olyan erővel, mintha sosem akarnák abbahagyni.

A kölyök mintha észre se vette volna. Egy másik bolygón élt. Az egész idő alatt másik bolygón volt, amíg a Titansnél játszott. Aztán a helyére tette a sisakrostélyt, visszament a lapka mögé, és leguggolt. Csak a szokásos meló. Bubba Phillips jött fel, és rögtön elsőre megütötte a labdát, úgy, hogy az vízszintesen Lathrophoz száguldott. Ennyi volt az ötödik inning.

Amikor a kölyök kijött az inning második felében, és elkapta a három dobást, a tömeg még mindig állva ünnepelte. Ezúttal észrevette a dolgot, és biccentett feléjük egyet a sapkájával, mielőtt visszatért volna a kispadhoz. Ez volt az egyetlen alkalom, hogy ilyesmit tett. Nem mintha bunkó lett volna, egyszerűen csak… Nos, azt hiszem, ezt már elmondtam. Egy másik bolygón élt.

Oké, elértünk a hatodik végéhez. Már ötven év telt el azóta, de még mindig megborzongok, ha erre gondolok. Kinder jön először, és ívben a harmadikhoz ejti, ahogyan azt egy dobónak kell. Utána következik Luis Aparacio, a Kicsi Louis. Doo lendít és tüzel. Aparacio egy foult nyom magasan, lustán a lapka mögé, a védőrács harmadik bázis felőli oldalához. Ez volt az én oldalam, úgyhogy jól láttam. A kölyök ledobta magáról a sisakját, és hátravetett fejjel, kinyújtott karral rohanni kezdett. Wenders a nyomában volt, de nem olyan közel, amennyire kellett volna. Nem hitte, hogy a kölyöknek van esélye. Elég elcseszett egy bíráskodás volt.

A kölyök lefut a fűről, és már ott van az úton, a pálya és az első bokszok közötti alacsony fal előtt. Kinyújtja a nyakát. Felnéz. Kéttucatnyian abban az első és második sorban szintén felnéznek, a többség a levegőbe emeli a kezét. Ez az egyik dolog, amit soha nem értettem a szurkolókban, és soha nem is fogok megérteni. Ez mégiscsak egy rohadt labda, az isten verje meg! Egy laszti, amit akkoriban hetvenöt centért árultak. Ennek ellenére ha a szurkolók megneszelték, hogy a labda közel jár hozzájuk, nyomban előtört belőlük a kapzsiság. Nem ám visszahúzódnak, és esetleg hagyják a sportolót, hogy elkapja – aki mellesleg az ő sportolójuk, és akinek baromira nem mindegy, hogy sikerrel jár-e vagy sem.

Mindent láttam, annyi szent. Világosan láttam. Az a mérföldekre az égbe ütött játékszer a fal felénk eső oldalán esett le. A kölyök elkapta volna. Aztán az egyik hosszú karú marha, aki a sétányon árult Titans-mezt viselte, kinyúlt, és épp annyira megbökte, hogy a labda végül a kölyök kesztyűjének a széléről a földre pottyant.

Annyira biztos voltam benne, hogy Wenders kintet fog jelezni Aparaciónak – nyilvánvalóan beleavatkoztak a játékba –, hogy először el sem hittem, amikor azt mutatta a kölyöknek, hogy menjen vissza a lapka mögé, Aparaciónak pedig, hogy térjen vissza a bokszba. Amikor felfogtam, hogy mi a szándéka, a karommal vadul csépelve rohanni kezdtem felé. A tömeg biztatni kezdett, és átkozta Wenderst, ami persze nem éppen a legcélravezetőbb módja annak, hogy ilyen helyzetben meggyőzzük valamiről a bírót, de túlságosan dühös voltam ahhoz, hogy ilyesmivel foglalkozzak. Még akkor sem állok meg, ha Mahatma Gandhi meztelen seggel megjelenik köztünk, és arra buzdít, hogy mielőbb kössünk békét egymással.

– Közbeavatkozás! – üvöltöttem. – Világos, mint a nap, és tiszta, mint az orrlyukaid!

– Nem esett a nézőtérre, vagyis akárki labdája lehetett volna – felelte Wenders. – Menj vissza a kis fészkedbe, hadd folytatódjék a műsor.

A kölyköt nem érdekelte, hogy mi történik; ő ekkor már a cimborájával, Dooval tartott újabb megbeszélést. Ami rendben is volt. Engem nem érdekelt, hogy őt nem érdekli. Abban a pillanatban ugyanis semmi nem érdekelt azon kívül, hogy egy második segglyukat varázsoljak Hi Wendersre. Alapvetően nem vagyok egy vehemens típus – azok alatt az évek alatt, amíg az Athleticset edzettem, mindössze kétszer hajítottak ki a játékból –, de aznap nem sok híja volt, hogy Billy Martin úgy nézzen ki mellettem, mint egy ma született bárány.

– Nem láttad, Hi! Túl messze voltál! Szart se láttál az egészből!

– Nem voltam messze, és mindent jól láttam. Most pedig menj vissza, Nagyi. Nem viccelek.

– Ha tényleg nem láttad azt a hosszú karú faszkalapot a… – (ezen a ponton egy hölgy az első sorban a fiacskája fülére tapasztotta a mancsát, és fejcsóválva, amolyan „ó-maga-csúnya-csúnya-gazember” tekintettel bámult rám) – …azt a hosszú karú faszkalapot, aki belebökött a labdába, akkor igenis túl messze voltál! Jézus Úristen!

A fickó, akiről szó volt, megrázta a fejét – Hogy? Még hogy én? Én nem csináltam semmit! –, ugyanakkor szégyenkezve beszopta a száját. Wenders pontosan látta, és azt is tudta, hogy mit jelent, de nem foglalkozott vele. – Ezzel kell beérned – mondta nekem, mégpedig azon a tudálékos hangon, amivel érzékeltette, mi a véleménye azokról, akik azért, mert elfogyasztottak egy Rhinegold sört az öltözőben, máris okosabbnak képzelik magukat nála. – Elmondtad, amit akartál. Most pedig vagy befogod, vagy a rádión követheted a meccs hátralévő részét. Döntsd el, mit akarsz.

Visszatértem a bokszhoz. Aparacio is visszament azzal a nagy „egyél-szart” vigyorral a képén. Ő tudta, biztosan tudta, hogy mi történt. És ki akarta hozni belőle a legtöbbet. Sosem ütött sok hazafutást, de amikor a Doo megküldött egy changeupot, ami azonban elfelejtett időben lelassulni, Kicsi Louie felvágta az égbe, jó messzire, mélyen és elegánsan a pálya legtávolabbi szegletei felé. Nosy Norton játszotta a centert, de még csak rá se fordult a labdára.

Aparacio körözött a bázisok körül, nyugisan, mint a dokkolni készülő Queen Mary, miközben a tömeg csak üvöltözött, illemtelen jelzőkkel illetve rokonságának tagjait, és további gyűlölettel teli átkokat szórva Hi Wenders fejére. Wenders mindebből semmit sem hallott – ezzel a képességgel csak a bírók rendelkeznek. Egyszerűen elővett egy új labdát a mellényzsebéből, és vizsgálgatni kezdte, vajon minden varrás a helyén van-e rajta. Ahogy néztem, hogy mit művel, végképp elvesztettem a fejem. Lerohantam a hazai lapkáig, és mindkét öklömet rázni kezdtem az arca előtt.

– EZ A TE FUTÁSOD, TE KIBASZOTT CSIRKEFOGÓ! – üvöltöttem. – HÁT MÉGIS TÚL LUSTA VAGY AHHOZ, HOGY FUSS A LABDA UTÁN! MOST AZTÁN ELKÚRTAD A STATISZTIKÁDAT! DUGD FEL MAGADNAK A SEGGEDBE, HÁTHA OTT MEGTALÁLOD A SZEMÜVEGED!

A tömeg imádta. Hi Wenders már kevésbé. Rám mutatott, aztán a háta mögé bökdösött a hüvelykujjával, és elsétált. A tömeg pfujolni kezdett, és továbbra is csak rázta az „ÚTLEZÁRÁS”-os szalagjait; néhányan üvegeket, poharakat és félig elfogyasztott szendvicseket hajigáltak a pályára. Kész cirkusz volt.

– Ne merj csak úgy elsétálni előlem, te hájas, látássérült barom! – üvöltöttem, és a nyomába eredtem. Valaki a kispadunkról odarohant, és megállított, mielőtt elkaptam volna Hi grabancát, ami pedig eltökélt szándékom volt. Tényleg elment az eszem.

A tömeg azt skandálta: „NYÍRD KI A BÍRÓT! NYÍRD KI A BÍRÓT! NYÍRD KI A BÍRÓT!” Ezt sosem fogom elfelejteni, mert pont úgy ordibálták, mint azt, hogy „Blo-KÁD! Blo-KÁD!”

– Ha anyád itt volna, leráncigálná rólad a gatyád, és elverné a seggedet, te dagadt fasz! – ordítottam, - aztán eltaszigáltak a kispadig. Ganzie Burgess, a mi knuckleball-specialistánk állt be a helyemre az utolsó három inning idejére. Az utolsó kettőben ő is dobott. Lehet, hogy ez is benne van az évkönyvekben. Ha egyáltalán feljegyeztek bármit is abból az elveszett tavaszból.

Az utolsó, amit még láttam a pályán, a lapka és a domb között álldogáló Danny Dusen és Blokád Billy volt. A kölyök a hóna alatt tartotta a sisakját, a Doo pedig sustorgott valamit a fülébe. A kölyök hallgatta – mindig figyelmesen hallgatott, ha a Doo beszélt hozzá –, de közben a tömeget pásztázta, azt a negyvenezer szurkolót, akik továbbra is talpon állva kiabáltak, férfiak, nők és gyerekek, és mind azt ordították: „NYÍRD KI A BÍRÓT! NYÍRD KI A BÍRÓT!”

A kispad és az öltöző között félúton volt egy labdákkal teli vödör. Ahogy elmentem mellette, jó nagyot rúgtam bele, mire a labdák mindenfelé szétgurultak. Ha ráléptem volna az egyikre, és elcsúszom, hogy a seggemre érkezzek, az bizony tökéletes befejezése lett volna egy kurvára tökéletes délutánnak.

Joe az öltözőben volt, és a zuhanyzók előtti padok egyikén ült. Addigra már inkább nézett ki hetvennek, mint ötvennek. Három további tag is volt a társaságában, ketten közülük egyenruhát viselő zsaruk. A harmadikon öltöny volt, de elegendő volt egyetlen pillantást vetnem a szigorú, marhasültnek tetsző ábrázatára, hogy megállapítsam, ő is rendőr.

– Korán véget ért a játék? – kérdezte ez a harmadik pofa. Egy összecsukható széken ült, szétvetve nagy, húsos rendőrcombjait, szakításig feszítve kreppnadrágját. A két társa az öltözőszekrények előtti padokon ült.

– Nekem igen – feleltem. Még mindig iszonyat dühös voltam, nem érdekelt, mit keresnek itt a rendőrök. Joe felé fordultam. – Az a kurva Wenders leküldött. Bocsánat, főnök, de teljesen tiszta helyzet volt, közbeavatkoztak, de az a lusta vadbarom nem látta, hogy…

– Nem számít – mondta Joe. – Ez a meccs nem fog számítani. Ahogy valószínűleg a többi sem, amit eddig lejátszottunk. Kerwin majd nyilván benyújt valami kérvényt a szövetséghez, de…

– Miről beszélsz? – kérdeztem.

Joe felsóhajtott, majd az öltönyös fickó felé fordult. – Mondja el neki, Lombardazzi nyomozó – mondta. – Én képtelen vagyok rá.

– Biztos, hogy tudnia kell róla? – kérdezte Lombardazzi. Úgy nézett rám, mint valami rovarra, amilyet még nem látott. Egy ilyen pillantásra volt a legkevésbé szükségem ebben a pillanatban, mindenesetre uralkodtam magamon, és nem mondtam semmit. Azt ugyanis felfogtam, hogy egy profi meccs közben nem tűnik fel három zsaru – köztük az egyik nyomozó – a csapatöltözőben, hacsak nem valami átkozottul komoly dologról van szó.

– Ha azt akarja, hogy vissza tudja tartani a többi srácot, amíg maguk kihozzák azt a Blakely kölyköt, akkor azt hiszem, jobb lesz őt is beavatni a dologba – mondta Joe.

Odafentről meghallottuk a szurkolók újabb kiáltásait, amit hosszas nyögdécselés, majd üdvrivalgás követett. Egyikünk sem figyelt rá különösebben, noha ezek a hangok Danny Dusen baseballkarrierjének végét jelezték. A kiáltás annak szólt, hogy Larry Doby ütése éppen a homlokán találta el. A nyögések annak, amikor úgy hanyatlott a dombra, mint egy kiütött kocsmai bunyós. Az üdvrivalgás pedig annak, amikor mégis feltápászkodott, és egy kézmozdulattal jelezte, hogy nincs baja. Ami egyáltalán nem volt igaz, mindenesetre folytatta a dobást a hatodik végéig, sőt még a hetedikben is. És nem adott fel egyetlen futást sem. Ganzie küldte le a nyolcadik inning előtt, amikor észrevette, hogy a Doo már képtelen egyenes vonalban járni. Danny egész idő alatt azt magyarázta, hogy teljesen rendben van, hogy a nagy, lila tojásgránát a bal szemöldöke fölött semmiség, ennél már sokkal rosszabb is történt vele, ráadásul a kölyök is ugyanezt mondta: semmiség az egész, semmiség. A Kis Visszhang Herceg. Mi, akik odalent voltunk, mindebből persze semmit sem érzékeltünk, ahogyan Dusen sem tudta, hogy talán valóban érték ennél fájdalmasabb találatok is, de ez volt az első alkalom, hogy az agyának egy része kissé megeresztette a levét.

– Nem Blakelynek hívják – mondta Lombardazzi. – A neve Eugene Katsanis.

– Katz-ánusz? Miről beszél? És akkor hol van Blakely?

– William Blakely halott. Már egy hónapja. Akárcsak a szülei.

Nyeltem egyet. – Mit akar ezzel mondani?

Úgyhogy elmondta mindazt, ami, úgy sejtem, maga előtt már nem ismeretlen, Mr. King, de néhány ponton talán ki tudom egészíteni. A Blakely család az iowai Clarence-ben élt, nagyjából egyórányi autókázásra Davenporttól. Ami jól jött Maminak és Papinak, mert így ki tudtak járni, hogy megnézzék a fiacskájuk alsóbb osztályban zajló meccseinek többségét. Blakely sikeres gazdaságot vezetett a háromszáz hektáros földjén. Az egyik napszámosuk alig volt még férfikorban. Gene Katsanisnak hívták, árva volt és az Ottershow Keresztény Fiúotthonban nevelkedett. Nem volt földműves, és nem volt egy kifejezett lángész sem, de átkozottul értett a baseballhoz.

Katsanis és Blakely jó néhány egyházi meccsen játszottak egymás ellen, illetve olykor egymás oldalán is a helyi Babe Ruth csapatban, amely mindhárom évben megnyerte az állami bajnokságot, amikor ők együtt voltak, sőt egyszer a nemzeti középdöntőig is elvitték. Blakely aztán beiratkozott a főiskolára, és az ottani csapatban is eredményes volt, Katsanis azonban nem igazán volt alkalmas az efféle továbbképzésre. Nem, ő csak a ganézásban és a baseballban jeleskedett, habár senki nem gondolta, hogy valaha is elérné Billy Blakely szintjét. Senki sem gondolta – amíg meg nem történt.

Blakely apja azért vette föl, mivel a srác olcsó volt, de még ennél is fontosabbnak bizonyult, hogy természetes érzékkel rendelkezett ahhoz, hogy edzésben tartsa Billyt. Heti huszonöt dollárért a Blakely kölyök kapott egy mezőnyjátékost és egy ütőpartnert. Azon kívül az öregember is megkapta a munkását, aki fejte a teheneket és lapátolta a trágyát. Nem volt rossz üzlet, legalábbis nekik biztosan nem.

Bármit is talált a kutatásai során, az bizonyára a Blakely család mellett szól, igazam van? Hiszen már négy generáció óta éldegéltek arrafelé, és mert gazdag farmerek voltak, és mert Katsanis nem volt egyéb, mint egy állami gondozásban nevelkedett árva, aki egy templom lépcsőjére tett kartondobozban kezdte az életét, és aki odafent sosem volt megfelelően bedrótozva. És hogy miért? Talán mert hülyének született, vagy mert hetente három-négyszer a szart is kiverték belőle, amíg elég nagy nem lett ahhoz, hogy megvédje magát? A verések oka gyakran az volt, hogy a fiú szeretett magában beszélni – az újságok később ezt is megírták.

Katsanis és Billy éppolyan keményen edzettek, miután Billy bekerült a Titans válogatórendszerébe – az idényen kívül, tudja, valószínűleg addig dobtak és ütöttek a pajta mögött, míg a hó már túl mély volt odakint –, Katsanist azonban kirúgták a helyi városi csapatból, és nem hagyták, hogy a következő idényben Billyvel együtt részt vegyen a Kukoricadugók edzésein. Az első idényben ezt-azt még megengedtek neki, olykor a csapaton belüli játékba is bevették, ha épp szükségük volt egy pluszemberre. Akkoriban mindez elég lazán működött, nem úgy, mint most, amikor a biztosítótársaságok nyomban kikészülnek, ha valaki a profi ligában akár csak kézbe vesz egy ütőt anélkül, hogy teszem azt, sisakot viselne.

Ami szerintem történt – de javítson ki, ha úgy érzi, hogy tévednék –, az, hogy Katsanis, függetlenül attól, hogy egyébként milyen problémái voltak, folytatta a fejlődést a baseballban. Blakely pedig nem. Mindenhol találkozni ilyesmivel. Két kölyök, akik az iskolában még mindketten úgy néznek ki, mint Kibaszott Babe Ruth. Ugyanaz a magasság, ugyanaz a testsúly, ugyanaz a sebesség és ugyanazok az eredmények. Csakhogy amíg az egyik képes eljutni a következő szintre… majd az az utánira… és az az utánira… addig a másik lemaradozik. Később hallottam, hogy Billy Blakely nem elkapóként kezdte. Eredetileg védőt játszott, amikor a kölyök, aki az addigi fogó volt, eltörte a karját. Az efféle váltások általában nem sok jót jelentenek. Mintha az edző azt üzenné: „Te is megteszed… de csak addig, amíg nem találok jobbat nálad.”

Szerintem Blakely irigykedni kezdett, aztán az apja is irigykedni kezdett, sőt szerintem végül még az édes jó szülőanyja is iriggyé vált. Igen, a legkiváltképp talán az anyja, a sportolók anyukái ugyanis igazi farkasokká tudnak válni. Úgy képzelem, elintéztek ezt-azt, hogy távol tartsák Katsanist a helyi játéktól, majd később azt is elérték, hogy a Davenporti Faszszopók edzésein se vehessen részt. Nem eshetett nehezükre, ugyanis gazdag és rendesen beágyazott iowai család voltak, míg Gene Katsanis csupán egy árva gyerek volt, aki jó eséllyel egy földi pokolnak is beillő gondozóintézetben nevelkedett.

Úgy hiszem, Billy túlzásba vitte a kölyök egzecíroztatását, és egy szép napon túl messzire ment – de az is lehet, hogy az apja vagy az anyja volt a ludas. Bármi lehetett az oka, talán hogy nem jól fejte meg a teheneket, hogy nem lapátolta rendesen a trágyát, de biztos vagyok benne, hogy az igazi ok a baseball és a jó öreg irigység volt. A zöld szemű szörnyeteg. Annyit tudok, hogy a Kukoricadugók edzője megmondta Blakelynek, hogy jó eséllyel leküldik a clearwateri A osztályba, márpedig leküldeni a favágókhoz, amikor alig múltál húszéves – vagyis abban a korban, amikor elvileg felfelé kéne haladnod a létrán –, nos, ez bizony átkozottul valószínű jele annak, hogy a baseballkarriered nem lesz túl hosszú.

De bárhogyan is történt, és bárki volt is a felelős, súlyos hibát követtek el. A kölyök igazán kedves volt, amikor jól bántak vele, ezt mindannyian tudtuk, ugyanakkor fejben tényleg nem volt százas. És veszélyes is tudott lenni. Ezt már azelőtt tudtam, mielőtt a rendőrök felbukkantak volna, hiszen láttam, hogy mi történt az idény legelső meccsén: emlékeztem Billy Anderson bokájára.

– A megyei seriff a pajtában találta meg a három Blakelyt – mondta Lombardazzi. – Katsanis elvágta a torkukat. A seriff szerint borotvapengével csinálta.

Némán bámultam rá.

– Minden bizonnyal a következő történt – mondta Joe súlyosan dörmögő hangon. – Kerwin McCaslin körbekérdezett, hogy hol tudna szerezni egy beugró fogót, miután az emberünk lesérült Floridában, és a Kukoricadugók edzője jelezte, hogy nála van egy srác, akit át tud passzolni három-négy hétig, feltéve, hogy nem jelent nagy gondot, ha átlag alatt üt. Mivel, legalábbis szerinte, az átlagra nem lenne képes.

– Csakhogy mégis képes volt rá – mondtam.

– Igen, ugyanis az illető nem Blakely volt – folytatta Lombardazzi. – Addigra Blakely és a szülei már napok óta halottak voltak. A Katsanis gyerek egyedül tartott rendet a házban. Ugyanis nem volt mindegyik csavarja kilazulva. Elég esze volt ahhoz, hogy felvegye a telefont, amikor csörgött, úgyhogy amikor az edző telefonált, azt mondta, oké, remek, Billy nagyon örül, hogy New Jersey-be utazhat. És mielőtt elindult volna – immár Billyként –, még körbetelefonált a szomszédokhoz és a városban lévő takarmányboltba. Mindenkinek elmondta, hogy a Blakely famíliát sürgős ügyek szólították el, és a távollétükben ő felügyeli a farmot. Egész okos húzás egy bolondtól, nem gondolja?

– Nem bolond – mondtam.

– Hát, azért csak elvágta azoknak az embereknek a torkát, akik befogadták és munkát adtak neki, azonkívül a teheneket is lemészárolta, hogy a szomszédok ne hallják, ahogy nyöszörögnek éjjelente, hiába várva, hogy valaki megfejje őket, de azért nevezze, aminek akarja. Afelől persze nincs kétségem, hogy a bíróság magának fog igazat adni, ugyanis fel akarják majd lógatni Katsanist, márpedig ezt nem segíti, ha elmeháborodottnak titulálják. Tudja, Iowában így mennek ezek a dolgok.

Joe-hoz fordultam. – Hogy a fenébe történhet meg ilyesmi?

– Úgy, hogy jó volt. És azért, mert játszani akart.

A srácnál ott voltak Billy Blakely igazolványai, márpedig ez még azokban az időkben esett meg, amikor fényképes igazolványról jóformán hallani sem lehetett. A két srác amúgy is eléggé hasonlított egymásra: kék szem, sötét haj, száznyolcvan centis magasság. De a leginkább, persze, azért történhetett meg, mert – nos, azért, mert a kölyök jó volt. És mert játszani akart.

– Elég jó volt ahhoz, hogy egy egész hónapot lehúzzon a profik között – jegyezte meg Lombardazzi, miközben a fejünk felett újabb üdvrivalgás hangzott fel. – Aztán tegnapelőtt kiment a gázszállító. Korábban már mások is kilátogattak a farmra, de miután elolvasták az üzenetet, amit Katsanis az ajtóra ragasztott, mit sem sejtve el is mentek. Nem úgy a gázszállító fickó. Neki ugyanis a pajtában kellett feltöltenie a tárolókat, épp ott, ahol a tetemek is voltak – a Blakely család és a tehenek maradványai egyaránt. Az időjárás már elég melegre fordult ahhoz, hogy megérezze a szagukat. És ezzel nagyjából el is érkeztünk a történetünk végéhez. Most pedig az edzője azt szeretné, ha a letartóztatása a lehető legkisebb felhajtással járna, és még inkább azt, hogy ne jelentsen veszélyt a csapat többi tagja számára. Egyetértek vele. Úgyhogy a maga feladata az, hogy…

– A te feladatod, hogy elintézd, hogy a többi srác a kispadon maradjon – mondta Jersey Joe. – Küldd le Blakelyt… Vagyis Katsanist… Ide hozzánk, mégpedig egyedül. Mire a többiek is lejönnek az öltözőbe, ő már nem lesz itt. Utána majd megpróbálunk kitalálni valamit, hogy hozzuk rendbe ezt a katasztrófát.

– Mi a francot mondjak nekik?

– Csapatmegbeszélés. Ingyenfagyi. Nem érdekel. Csak intézd el, hogy öt percig ott maradjanak.

Lombardazzihoz fordultam. – Senki sem tett bejelentést? Senki? Azt akarja mondani, senki sem akadt, aki hallotta volna a rádióközvetítéseket, és fel szerette volna hívni az öreg Blakelyt, hogy elmondja, milyen nagyszerű, hogy a fiacskájának ilyen remekül felvitte az isten a dolgát?

– Lehet, hogy érkezett egy-két ilyen hívás – felelte Lombardazzi. – Az iowaiak időről időre, legalábbis állítólag, feljönnek ide a nagyvárosba, és el tudom képzelni, hogyha valaki New Yorkba látogat, hallja a híreket a Titansről, vagy látja az újságokat…

– Én a Yankeesnek szurkolok – vetette közbe az egyik rendőr.

– Ha érdekel, hogy kinek szurkolsz, akkor majd megrázom a kalickád – mondta Lombardazzi. – Addig kuss a neved.

Joe-ra pillantottam. Addigra már rendesen émelyegtem. A korábbi rossz bírói döntés és az, hogy első edzői megbízatásom alatt lezavartak a pályáról – meglehetősen jelentéktelennek tűnt.

– Intézd el, hogy egyedül jöjjön ide – mondta Joe. – Nem érdekel, hogyan. Jobb lesz, ha a srácok nem látják. – Végiggondolta a dolgot, majd hozzáfűzte: – És a kölyöknek sem kéne látnia, hogy ők látják. Függetlenül attól, hogy mit követett el.

Ha számít egyáltalán – persze tudom, hogy nem számít –, még megjegyezném, hogy azt a meccset végül kettő-egyre elbuktuk. Mindhárom pont szóló hazafutásból jött. Minnie Minoso a kilencedik inning végén ütötte meg a nyerőt Ganzie-vel szemben. A kölyök csinálta meg az utolsó outot. A legeslegelső labdáját is a Titans színeiben küldte meg, és a legutolsót is. A baseball a centiméterek játéka; egyúttal az egyensúlyé is.

Nem mintha a játékosaink közül bárkit is érdekelt volna még a meccs. Mire felértem, mindannyian a Doo köré gyűltek, aki a padon ülve ismételgette, hogy jól van, a fenébe is, hagyják már békén, nincs semmi baja, csak szédül egy kicsit. Ámde egyáltalán nem úgy tűnt, mint aki jól van, és az a szerencsétlen pofa, akit orvos híján alkalmaztunk, elég gyászos arcot vágott. Rögtön mondta, hogy Dannyt be kéne vinni Newarkba, hogy megröntgenezzék.

– A faszomat – mondta Doo. – Csak néhány percre van szükségem, ennyi az egész. Mondom, hogy jól vagyok. A kurva életbe, Bones, szállj már le rólam!

– Blakely – mondtam. – Eriggy az öltözőbe. Mr. DiPunno beszélni akar veled.

– DiPunno edző beszélni akar velem? Az öltözőben? De miért?

– Azt hiszem, a Hónap Újonca-díjhoz van köze – mondtam. Fogalmam sincs, honnan jutott az eszembe. Akkoriban ilyen díj még nem is létezett, de ezt a kölyök nem tudta.

A srác Danny Doora pillantott, mire a Doo adott neki egy pacsit. – Menj csak, tűnj innen, kölyök. Jól játszottál. Nem a te hibád. Még mindig szerencsét hozol, és bárki megbaszhatja, aki mást állít. – Majd hozzátette: – Tűnjetek innen mindannyian! Alig kapok levegőt tőletek.

– Ne olyan sietősen – mondtam. – Joe kettesben akar beszélni a kölyökkel. Gondolom, hogy négyszemközt gratulálhasson neki. Kölyök, én a helyedben nem váratnám meg. Csak… – Csak rohanj, volt a nyelvemen, de végül nem kellett kimondanom, mert Blakely – illetve Katsanis – már elindult.

Jól tudja, mi történt ezután.

Ha a kölyök egyenesen végigment volna a hallon a bírók szobájáig, akkor ráverik a bilincset, ugyanis így útba ejtette volna az öltözőt. Ehelyett a szertáron ment keresztül, ahol a felszerelésünk volt, és ahol ezenkívül még néhány masszázsasztal és egy pezsgőfürdő is helyet kapott. Sosem fogjuk megtudni, miért arra ment, mindenesetre a kölyök szerintem megneszelte, hogy valami gond van. A fenébe is, biztosan érezte, hogy egy szép napon rászakad majd a mennyezet. Ha őrült volt is, azért éber maradt, mint egy róka. Bárhogyan is, végül az öltöző túlsó végén jelent meg, majd elment a bírók szobájáig, és bekopogott. Addigra a kis játékszere is visszakerült a mutatóujjára – talán az Ottershow Keresztény Fiúotthonban tanulta meg, hogyan kell ilyet csinálni. Lehet, hogy az egyik idősebb fiú mutatta meg neki. Kölyök, ha azt akarod, hogy ne agyabugyáljanak el, készítened kell magadnak egy ilyet.

Vissza se tette az öltözőszekrényébe, hanem egyszerűen a zsebébe süllyesztette. Ezúttal a meccs után már a ragtapasszal sem foglalkozott, ami szintén arra utalt, hogy sejtette, immár nincs rejtegetnivalója.

Tehát ott dörömböl a bíró ajtaján, és azt mondja: – Sürgős távirat érkezett Mr. Hi Wenders részére. – Őrült és éber, mint egy veszett róka, érti? Nem tudom, mi történt volna, ha egy másik bíró jelenik meg, mindenesetre maga Wenders nyitott ajtót, és úgy képzelem, az élete előbb ért véget, mint hogy rájöhetett volna, nem egy Western Union-kifutófiú áll vele szemben a táviratával.

Borotvapenge volt, tudja? Vagy legalábbis annak egy darabja. Ha nem volt rá szüksége, egy apró kötésbe tette, ami úgy nézett ki, mint egy közönséges gyűrű. Csakhogy, ha a kölyök ökölbe szorította a jobbját, és a hüvelykujjával megnyomta a gyűrű oldalát, akkor az apró ezüstpenge kicsusszant belőle a másik oldalon. Wenders kinyitotta az ajtót, Katsanis pedig egy suhintással elvágta vele a torkát. Amikor láttam a vértócsát, miután bilincsben vitték el – istenem, az aztán rendes kis tócsa volt! –, nem tudtam másra gondolni, mint arra a negyvenezer emberre, akik ugyanúgy skandálták, hogy „NYÍRD KI A BÍRÓT!”, mint a kölyök nevét: „BLO-KÁD! BLO-KÁD!” Persze senki sem gondolta komolyan, hogy bárkit is ki kéne nyírni – senki, kivéve a kölyköt. Különösen azután, hogy a Doo olyan hevesen magyarázta neki, hogy az a bíró mindkettejük ellen forral valamit.

Amikor a rendőrök kirontottak az öltözőből, Blokád Billy csak állt az ajtóban, csuromvéres, eredetileg fehér mezében, Wenders pedig a lábainál hevert. Nem ellenkezett és nem harcolt, amikor megragadták. Nem, egyszerűen csak állt a helyén, és magában suttogott: – Elkaptam, Doo. Billy elkapta. Többé már nem hoz rossz ítéleteket.

Itt ér véget a történet, Mr. King – legalábbis az a része, amit ismerek. Ami a Titanst illeti, bizonyára utána tud nézni, ahogy a jó öreg Casey szokta volt mondani: valóban törölték az összes addigi meccsünket, beleértve az egy napon lejátszott duplákat is. Idővel aztán Hubie Rattner visszakerült a sorainkba, és üthetett a lapka mögül, ha megnézi, látni fogja, hogy csinált is vagy .185-öt, ami egyébként jóval alatta maradt annak, amit ma Mendoza-vonalnak hívnak. Utánanézhet annak is, hogy Danny Dusent valami koponyaűri vérzés nevű bajjal diagnosztizálták, és az idény egész hátralévő részében a padot kellett koptatnia. Megnézheti, hogyan próbált meg visszatérni 1958-ban – ez igazán szomorú volt. Ötször került sorra. Abból háromszor ki sem tudta ütni a labdát a lapkából. A másik kettőben pedig… Emlékszik még az utolsó Red Sox–Yankees-meccsre a 2004-es rájátszásból? Hogy Kevin Brown kezdett a Yankeesnél, és a Sox már az első két inningben hat futást produkált mellette? Hát, Danny Doo is valahogy így dobott ’58-ban, amikor egyáltalán sikerült eltalálni a célt a labdával. Egyszerűen semmi sem maradt belőle. Mégis, mindezek után is sikerült a Senators és az Athletics előtt zárnunk. Jersey Joe DiPunnónak viszont abban az évben a döntő alatt volt egy szívrohama. Talán ugyanaznap, amikor a ruszkik fellőtték a Szputnyikot. Hordágyon vitték el a megyei stadionból. Még öt évig élt, de már csak árnyéka volt egykori önmagának, és soha többé nem edzősködhetett.

Azt mondta, hogy az a kölyök elszívta a szerencsét, és maga sem tudta, mennyire igaza volt. Mr. King, az a kölyök egy valóságos fekete lyuk volt, ha szerencséről volt szó.

Nem volt ez másképp saját magával szemben sem. Biztos vagyok benne, hogy ismeri a történet végét – hogy a srácot elvitték az Essex Megyei Börtönbe, és ott tartották kiadatásra. Hogy nem sokkal később lenyelt egy szappant, és megfulladt. El sem tudok képzelni ennél szörnyűbb véget. Az biztos, hogy az egész idény egy rémálom volt, mégis, most, hogy magának mesélek erről, néhány szép emlék is az eszembe jut. A leginkább, azt hiszem, az volt megkapó, amikor a szurkolók feltartották azokat az „ÚTLEZÁRÁS BLOKÁD BILLY UTASÍTÁSÁRA” feliratú táblákat. Hát igen, gondolom, a tag, aki kitalálta, egész szép summát keresett rajtuk, de tudja, akik megvették, csinos ellenszolgáltatást kaptak a pénzükért. Amikor az emberek felálltak ezekkel a zászlókkal és szalagokkal és táblákkal, valami nagyobb dolog részeseivé váltak. Ez persze rossz is lehet – gondoljon csak Hitler tömegeket megmozgató felvonulásaira –, ám ezúttal mégiscsak jó dologról volt szó. Mert a baseball maga valami jó dolog. Mindig is az volt, és mindig az is marad.

Blo-KÁD, Blo-KÁD, Blo-KÁD!

Még mindig megborzongok, ha eszembe jut. Még mindig ott hallom visszhangozni a fejemben. Az a kölyök tudott valamit, akár bolond volt, akár nem. Akár elszívta mások szerencséjét, akár nem.

Mr. King, azt hiszem, mondandóm végére értem. Eleget hallott? Remek. Örülök. Jöjjön vissza, amikor csak szeretne, kivéve szerda délután, mert akkor van ez az átkozott virtuális teke, amikor az ember a saját gondolatait se hallja. Jöjjön inkább szombaton. Itt néhányan mindig megnézzük a Hét Meccsét. Még azt is megengedik, hogy elszopogassunk pár üveg sört, és közben úgy szurkolunk, mint az ősemberek. Nem olyan, mint a régi időkben, de azért egész tűrhető.

Flip Thompsonnak, a barátnak és fogójátékosnak

BARTÓK IMRE FORDÍTÁSA

Valamelyik hasonmásom egy korai regényemben – azt hiszem, Ben Mears volt az a Borzalmak városá-ból – azt mondta, rossz ötlet olyan sztoriról beszélni, amelyet még csak tervezünk. „Olyan, mintha kihugyoznánk a porba”, így fejezte ki magát. Mindazonáltal, főleg akkor, ha nagyon föllelkesedem, nehezen tudom megfogadni a saját tanácsomat. Ez volt a helyzet „Miszter Cukifalat”-tal.

Amikor felvázoltam egy barátomnak az elnagyolt ötletet, figyelmesen végighallgatott, azután megrázta a fejét. „Nem hiszem, hogy bármi újat mondhatnál az AIDS-ről, Steve.” Rövid hallgatás után hozzátette: „Különösen heteróként.”

Nem. És nem. És még egyszer nem.

Gyűlölöm a feltételezést, hogy az ember nem írhat olyasmiről, amit nem élt át, és nem csupán azért, mert feltételezi az emberi képzelet korlátoltságát, holott az alapjában korlátlan. Ugyanakkor azt is sugallja, hogy lehetetlenek az ugrások az azonosulásban. Én ezt nem fogadom el, mert ahhoz a következtetéshez vezet, hogy nem vagyunk képesek sem az igazi változtatásra, sem az együttérzésre. Márpedig a tények nem ezt bizonyítják. A változás ugyanúgy az élethez tartozik, mint a gebasz. Ha a britek és az írek ki tudnak békülni, akkor hihetsz annak a lehetőségében is, hogy egy napon a zsidók és a palesztinok is megtalálják a módját. A változáshoz kemény munka kell, azt hiszem, ebben mindnyájan egyetérthetünk, de a kemény munka önmagában nem elég. Kell hozzá a képzelet szédítő ugrása is: milyen lehet igazából a másik hapsi vagy csaj bőrében lenni?

Jut eszembe, sosem az AIDS-ről vagy a melegségről akartam írni, ezek csak a keretet adják. Az emberi szexus brutális hatalmáról akartam írni. Úgy látom, ez az erő parancsol mindenféle nemi orientációnak, főleg a fiataloknál. Egy bizonyos ponton – egy jó vagy rossz éjszakán, egy jó vagy rossz helyen – a vágy fölhorgad, és olyankor nem lehet tiltakozni. Félresöpri az óvatosságot, beszünteti a logikus gondolkodást. Nem számít többé a kockázat.

Ez az, amiről írni akartam.

Miszter Cukifalat

I

Dave Calhoun segített Olga Glukhovnak az Eiffel-torony építésében. Már hat reggel óta, hat kora reggel óta bíbelődtek az építkezéssel a Lakeview Szépkorúotthon társalgójában. Nemigen voltak egyedül; az öregek korán kelnek. A túlsó falon az óriási lapos képernyő öt harminckor lökni kezdte a Fox News megszokott demagóg rizsáját. Számos bentlakó tátott szájjal bámulta a műsort.

– Ó! – mondta Olga. – Ezt kerestem. – A helyére pöccintett egy gerendát valahol a remekmű közepén, amelyet Gustave Eiffel – a doboz hátlapja szerint – ócskavasból teremtett.

Kopogtak Dave mögött, valaki közeledett, bottal. Oda se nézve üdvözölte az érkezőt: – Jó reggelt, Ollie. De korán keltél ma! – Fiatalon sose hitte volna, hogy egy bot kopogásából meg lehet állapítani valakinek a személyazonosságát, de hát fiatalon azt sem álmodta volna, hogy földi idejét ott végzi be, ahol ilyen sokan használnak botot.

– Neked is jó reggelt – felelte Ollie Franklin. – És neked is, Olga.

Az asszony felnézett egy pillanatra, azután ismét a kirakóst bámulta, amely a doboz szerint ezer darabból állt, és ennek a legtöbbje már a helyére került. – Buzi gerendák! Mást se látok, ha lehunyom a szemem. Kimegyek bagózni, felébresztem a tüdőmet.

A dohányzást hivatalosan tiltották a Lakeview-ban, de Olgának és néhány más megrögzöttnek elnézték, hogy a konyhán át kiosonjanak a rakodórámpára, ahol volt egy csikkesdoboz. Olga fölállt, megingott, oroszul vagy lengyelül káromkodott, aztán visszanyerte az egyensúlyát, és elcsoszogott az asztaltól. Egyszer csak megtorpant, visszanézett Dave-re, és összevonta a szemöldökét. – Hagyjál nekem is valamit, Bob. Megígéred?

Dave fölemelte a két kezét, tenyérrel kifelé. – Isten engem úgy segéljen.

Az asszony elégedetten csoszogva elindult, miközben lompos pongyolája zsebében kotorászott a bláz és az öngyújtó után.

Ollie felvonta a szemöldökét. – Mióta vagy Bob?

– A férje volt. Emlékszel. Együtt jöttek, két éve halt meg.

– Ó. Tényleg. És most összekever vele. Hát ez elég gáz.

Dave vállat vont. – Az ősszel kilencven lesz, ha megéri. Joga van néhány lazább deszkára. És nézd ezt! – A kirakósra mutatott, amely megtöltötte az egész kártyaasztalt. – A javát ő maga rakta ki. Én csak segítek.

Ollie, aki az általa igazinak nevezett életben grafikus tervező volt, borúsan nézte a majdnem elkészült kirakóst. – La Tour Eiffel. Tudtad, hogy a művészek tiltakoztak, amikor az építkezés megkezdődött?

– Nem, de nem vagyok meglepve. Franciák.

– Léon Bloy regényíró tragikus utcai lámpának nevezte.

Calhoun a kirakósra nézett, látta, hogy Bloy mire célzott, és elnevette magát. Tényleg utcalámpára hasonlított. Bizonyos értelemben.

– Egy másik művész vagy író – már nem emlékszem, ki – azt mondta, a legjobb Párizst az Eiffel-toronyból nézni, mert ez az egyetlen párizsi látkép, amelyből hiányzik az Eiffel-torony. – Közelebb hajolt, egyik kezével botját markolta, a másikkal úgy nyomta a keresztcsontját, mintha egyben akarná tartani. Tekintete a kirakósról a helyüket nem talált darabkákra siklott – volt vagy száz –, majd vissza a kirakósra. – Houston, lehet, hogy baj van.

Dave szintén sejtett valami ilyet. – Ha igazad van, az elrontja Olga napját.

– Számíthatott volna rá. Mit gondolsz, hányszor rakták már össze az Eiffel-toronynak ezt a változatát, hogy aztán ismét szétszedjék? Az öregek épp olyan gondatlanok, mint a kamaszok. – Kiegyenesedett. – Sétálnál velem egyet a kertben? Valamit adni akarok neked. És szeretnék valamit mondani.

Dave figyelmesen nézett rá. – Jól vagy?

Ollie inkább nem válaszolt. – Gyere ki. Gyönyörű a reggel. Szépen melegszik az idő.

Ollie előrement a teraszra, botja az ismerős egy-két-há ütemet verte. Bólintott valakinek a kávézó-tévéző társaságból. Dave készségesen, bár némileg értetlenül követte.

II

Lakeview-t U alakúra építették, a két szárat a társalgó kötötte össze. A szárakban voltak a „szépkorúak lakosztályai”, amelyek nappaliból, hálószobából, valamint kapaszkodóval és zuhanyszékkel is fölszerelt fürdőszobából álltak. Ezek a lakosztályok nem voltak olcsók. Noha sok bentlakó már nem egészen volt szobatiszta (Dave kevéssel az után kezdett szenvedni az éjszakai balesetektől, hogy betöltötte a nyolcvanhármat, és most a szekrénye magas polcán tartotta a nadrágpelenkát), ez mégsem olyasfajta hely volt, amely pisitől és fertőtlenítőtől bűzlik. A szobákhoz járt műholdas tévé, mindkét szárnyban volt büfé, és havonta kétszer borkóstolást tartottak. Mindent összevéve, gondolta Dave, egész jó hely addig, míg le nem jár a lemez.

A kert a két szárny között buja – csaknem kéjes – volt a nyár elején. Ösvények bolyongtak benne, a közepén szökőkút csobogott. A virágok harsogtak, persze csak finoman, ápoltan. Több helyen is voltak házi telefonok, hogy váratlan légszomj vagy lábzsibbadás esetén segítséget lehessen kérni. Később sokan fognak itt sétálni, ha majd kijönnek azok is, akik most még nem keltek föl (vagy a társalgóban torkig laktak a Fox híradóval), hogy élvezzék a napot, mielőtt felforrósodna, de pillanatnyilag Dave-é és Ollie-é volt a kert.

Amint kijöttek a kétszárnyú ajtón, és (elővigyázatosan) lementek a nagy kőlapokkal burkolt terasz végében a lépcsőn, Ollie megállt és turkálni kezdett buggyos, tyúklábmintás sportzakója zsebében. Elővett egy súlyos ezüstláncon függő ezüst zsebórát. Dave elé tartotta.

– Ezt neked akarom adni. A dédapámé volt. A fedelén levő vésetből ítélve ezernyolcszázkilencvenben vette vagy kapta.

Dave egyszerre mulatva és borzadva nézte az órát, amely úgy lengett Ollie Franklin kissé béna kezében, mint egy hipnotizőr munkaeszköze. – Ezt nem fogadhatom el.

Ollie olyan türelmesen válaszolt neki, mint aki egy gyereknek magyaráz: – Elfogadhatod, ha én adom neked. És észrevettem, hányszor megcsodáltad.

– Ez családi örökség!

– Igen, az, és az öcsém elviszi, ha megtalálja a holmim között, miután meghaltam. Amit megteszek, méghozzá hamarosan. Talán már ma este. De a következő pár napban biztosan.

Dave nem tudta, mit mondjon.

Ollie változatlan türelemmel folytatta: – Az öcsém, Tom, nem éri meg a kenyér árát, amelyet megeszik Des Moines-ban. Neki sosem mondtam, kegyetlenség lett volna, neked viszont sokszor említettem. Nem így volt?

– Hát… de igen.

– Segítettem rajta három becsődölt üzletében és két becsődölt házasságában. Azt hiszem, ezt is sokszor említettem. Nem így van?

– Igen, de mégis…

– Jól éltem, és jól fektettem be – folytatta Ollie, és elindult, botjával kopogtatva személyes kódját: kopp, kopp-kopp, kopp, kopp-kopp-kopp. – A hírhedt Egy Százalékhoz tartozom, amelyet olyan hévvel becsmérelnek a liberális fiatalok. Megjegyzem, nem sokkal, de elegem van ahhoz, hogy az utolsó három évben kényelmesen éljek itt, miközben továbbra is a biztonsági hálót játszottam az öcsémnek. Hál’ istennek, a lányának már nem kell biztosítanom ezt a szolgáltatást: Martha keres annyit, amennyiből megélhessen, és ez megkönnyebbülés. Elkészítettem a végrendeletemet, helyesen és pontosan, és helyesen végrendelkeztem. A család érdekében. Nekem magamnak nincs feleségem vagy gyerekem, vagyis minden Tomé lesz. Kivéve ezt. Ez a tiéd. Jó barátom voltál, ezért kérlek, hogy fogadd el.

Dave gondolkodóba esett, majd úgy döntött, visszaadhatja, amikor barátja halálsejtelme elmúlik. Átvette az órát, kinyitotta és megcsodálta a kristályüveg számlapot. Hat múlt huszonkét perccel – pontosan jár, amennyire megállapíthatja. A fürgén köröző másodpercmutató éppen a hatoshoz ért.

– Többször tisztították, de csak egyszer kellett javítani – mondta Ollie, és folytatta lassú sétáját. – Ótata szerint ezerkilencszázhuszonháromban, miután az apám beleejtette a kútba a régi tanyán Hemingford Home-ban. El tudod ezt képzelni? Százhúsz éves, és csak egyszer javították. Hány ember él a Földön, aki ezt elmondhatja magáról? Tucat? Talán csak fél tucat? Neked két fiad és egy lányod van, igaz?

– Igaz – bólintott Dave. Barátja az utolsó évben egyre törékenyebb lett, hajából már csak néhány selymes babafürt maradt meg a májfoltos koponyán, de az agya így is egy kicsit jobban ketyegett, mint Olgáé. Vagy az enyém, ismerte el gondolatban.

– Az óra nincs benne a végrendeletemben, de a magadéba beleveheted. Biztos vagyok benne, hogy egyformán szereted a gyerekeidet, te olyasfajta fickó vagy, de másképpen szereted őket, ugye? Arra hagyd, akit a legjobban szeretsz.

Az Peter lesz, gondolta Dave, és elmosolyodott.

Ollie vagy a mosolyt viszonozta, vagy felfogta a mögötte rejlő gondolatot. Ajka szétnyílt, megmutatta utolsó fogait, majd bólintott. – Üljünk le. Elfáradtam. Manapság hamar bekövetkezik.

Leültek az egyik padra, ahol Dave megpróbálta visszaadni az órát. Ollie olyan túlzottan komikus mozdulattal lökte el a kezét, ami megnevettette Dave-et, holott felfogta, hogy ez komoly ügy. Kétségtelenül komolyabb, mint néhány hiányzó darab egy kirakósban.

A virágok mennyeien illatoztak. Ha Dave Calhoun a halálra gondolt – ami már nincs olyan messze –, a legjobban azt sajnálta, hogy elveszíti az érzékelhető világot és annak mindennapi fényűzését. Egy női dekoltázst. Cozy Cole eszeveszett dobszólóját a „Topsy 2”-ben. A tojáshabfelhővel koronázott citromtorta ízét. A virágok illatát, amelyek nevét nem ismerte, ellentétben feleségével, aki mindet ismerné.

– Ollie, lehet, hogy meghalsz ezen a héten, Isten a tudója, ezen a helyen mindenki fél lábbal a sírban áll, a másikkal pedig egy banánhéjon, de ezt nem tudhatod biztosan. Nem tudom, megálmodtad, vagy fekete macska futott át előtted az úton, esetleg más történt, de az előérzet marhaság.

– Nem csupán előérzet – felelte Ollie. – Láttam valakit. Láttam Miszter Cukifalatot. Az utóbbi két hétben többször. Egyre közelebbről. Hamarosan belátogat a szobámba, és azzal vége. Nem számít. Valójában inkább várom. Az élet nagyszerű dolog, de ha már eleget élt az ember, elhasználódik, mielőtt letelne az ideje.

– Miszter Cukifalat – visszhangozta Calhoun. – Ki az ördög ez a Miszter Cukifalat?

– Nem igazán ő – mondta Ollie, mintha meg sem hallotta volna. – Ezt tudom. Csak egy megtestesülése. Az idő és a hely eredője, ha úgy tetszik. Ámbár valamikor volt egy valódi Miszter Cukifalat. Így neveztük el a barátommal azon az éjszakán a Lódító bárban. Sosem tudtam meg a valódi nevét.

– Nem értelek.

– Figyelj, tudod, hogy meleg vagyok, igaz?

Dave elmosolyodott. – Hát, azt hiszem, a randizó napjaid elmúltak, még mielőtt találkoztunk volna, de azért csakugyan sejtettem.

– A sálam miatt?

Ahogy jársz, gondolta Dave. Még bottal is. Ahogy végigsimítod, ami a hajadból maradt, azután pedig a tükörbe nézel. Ahogy a szemedet forgatod a nők láttán a Született Háziasszony műsorban. Még a csendéletek is a szobádban, amelyek valahogyan tükrözik a hanyatlásod folyamatát. Valaha nagyon jó voltál, de most már reszket a kezed. Igazad van – elhasználódtál, mielőtt letelt volna az időd.

– Egyebek között – felelte.

– Hallottad már valakitől, hogy túl öreg volt Amerika valamelyik katonai kalandjához? Vietnamhoz? Afganisztánhoz?

– Persze. Noha rendszerint azt mondják, hogy túl fiatalok voltak.

– Az AIDS háború volt. – Ollie a göcsörtös kezét nézte, amelyből eltávozott a tehetség. – És én nem voltam túl öreg hozzá, mert senki sem az, amikor a háború hazai földön zajlik, ugye?

– Hát ez igaz.

– Ezerkilencszázharmincban születtem. Amikor az AIDS-et először megfigyelték, és szakszerűen leírták az Egyesült Államokban, ötvenkettő voltam. New Yorkban laktam, és szabadúszóként dolgoztam több reklámügynökségnek. A barátaim és én időnként még mindig eljárogattunk a Village klubjaiba. Nem a Stonewallba – azt a lebujt a maffia üzemelteti –, de máshová igen. Egy éjjel a Peter Pepper’s előtt álltam a Christopher Streeten, és felváltva szívtam egy dekket az egyik barátommal, amikor egy csomó fiatalember vonult be a bárba. Jóképű srácok, feszes trapéznadrágban, olyan ingekben, amilyeneket akkortájt hordtak. Az a széles vállú, keskeny csípőjű típus, magasított sarkú, antilop csizmában.

– Cukifalatok – kockáztatta meg Dave.

– Én is így vélem, de nem a Cukifalat. A legjobb barátom – Noah Freemontnak hívták, tavaly halt meg, ott voltam a temetésén – felém fordult és azt mondta: „Még csak meg se látnak már minket, ugye?” Helyeseltem. Megnéznek maguknak, ha elég pénzed van, de mi túlságosan… hogy úgy mondjam, méltóságteljesek voltunk ehhez. Fizetni érte lealacsonyító volt, noha néhányan időnként megtettük. Már az ötvenes évek végén is, amikor először mentem New Yorkba…

Vállat vont, a távolba meredt.

– Mikor mentél először New Yorkba? – nógatta Dave.

– Azon töprengek, hogyan mondjam el. Az ötvenes évek végén, amikor a nők még Rock Hudson és Liberace után sóhajtoztak, amikor a homoszexualitás az a szex volt, amely még a nevét is fél kimondani, miközben a másiknak be nem áll a szája, a gerjedelmeim abszolút csúcsra jártak. Ebben az értelemben – mert biztos, hogy vannak mások is, sokan mások – a meleg és heteró férfiak ugyanazok. Valahol olvastam, hogy egy vonzó személy közelében a férfiak átlag húsz másodpercenként gondolnak a szexre. De az ember a tízes-húszas éveiben folyamatosan erre gondol, akár jelen van egy vonzó személy, akár nincs.

– Merevedésed lesz még a szélfúvástól is – mondta Dave.

Első munkájára gondolt, amikor benzinkutasként dolgozott, és egy csinos vörös lányra, ahogy kiszáll a fiúja furgonjának az anyósüléséről. A szoknyája felgyűrődött, és egyetlen másodpercre, de legfeljebb kettőre kivillant egyszerű, fehér pamutbugyija. Maszturbálás közben Dave mégis ezt a pillanatot játszotta le gondolatban újra és újra, és noha akkor még csak tizenhat volt, az emlék máig friss és tiszta maradt. Nem hitte, hogy így lenne, ha ötvenéves lett volna. Addigra éppen elég női alsót látott.

– Egyes konzervatív újságírók az AIDS-et melegvésznek nevezték, rosszul titkolt elégedettséggel. Csakugyan vész volt, de nagyjából ezerkilencszáznyolcvanhatra a meleg közösség elég jól megtanulta kezelni. Felfogtuk, hogy a két alapvető óvintézkedés nem szexelni védekezés nélkül, és nem használni közös tűt. De a fiatalok azt hiszik, hogy halhatatlanok, és ahogy a nagyanyám mondogatta, ha egy kicsit becsiccsentett, merev fasznak nincs lelkiismerete. Különösen igaz ez akkor, ha annak a fasznak a tulajdonosa részeg vagy be van lőve, és alig bír a gerjedelmével.

Ollie sóhajtott, vállat vont.

– Kockáztattak. Sokan hibáztak. Már tudták, hogyan terjed, mégis sok tízezer meleg halt meg. Csak most kezdik felfogni a tragédia nagyságát, amikor a többség már belátta, hogy a melegek nem maguk választják a hajlamaikat. Nagy költők, nagy zenészek, nagy matematikusok és más tudósok – Isten a tudója, hányan haltak meg, mielőtt képességeik kibontakozhattak volna. Meghaltak nyomorultul, olyan lakásokban, ahol nincs meleg víz, és szegénykórházakban, csak azért, mert kockáztattak egy éjjelen, amikor hangos volt a zene, folyt a bor és pukkantak az ampullák. Hogy ők akarták? Még mindig sokan mondják így, de ez ostobaság. Az ösztön túl erős. Túlságosan ősi. Ha húsz évvel később születek, lehettem volna az egyik áldozat. A barátom, Noah, úgyszintén. De ő ágyban halt meg szívroham következtében, én pedig… mindegy. Mert mire ötven leszel, kevesebb a szexuális kísértés, amelynek ellen kéne állnod, és még ha nagyon erős, az agynak néha akkor is sikerül felülírnia a farkat, legalább annyira, hogy kotont húzzon rá. Nem mondom azt, hogy a korosztályomból nem haltak meg sokan AIDS-ben. Mert meghaltak – nincs nagyobb bolond az öreg bolondnál, nem igaz? Néhányan a barátaim voltak. Mégis kevesebb ilyen volt köztünk, mint a fiatalok között, akik minden éjszaka a bárokban buliztak.

Az én bandám – Noah, Henry Reed, John Rubin, Frank Diamond – néha csak azért ment oda, hogy figyeljük ezeknek a fiataloknak a násztáncát. Nem nyáladztunk, csak figyeltünk. Nem nagyon különböztünk a középkorú heteró golfos haveroktól, akik heti egyszer elmennek a Hootersbe csak azért, hogy lássák, amint a pincérnők lehajolnak. Az ilyesfajta viselkedés talán kicsit szánalmas, de nem természetellenes. Vagy neked más a véleményed?

Dave megrázta a fejét.

– Egyik este mi öten beugrottunk egy klubba, amelynek Felvágós volt a neve. Azt hiszem, éppen takarodót akartunk fújni, amikor besétált az a srác. Kicsit hasonlított David Bowie-ra. Magas volt, szűk, fehér biciklis sortot és ujjatlan kék trikót viselt. Hosszú, szőke haját taréjba fésülte, ami egyszerre volt mulatságos és szexi. Pirospozsgás volt – természetes, nem rúzsozott –, és ezüstös csillámpúderrel szórta meg az arcát. A szája, akár Ámor íja. Minden tekintet őrá tapadt. Noah megragadta a karom, és azt mondta: „Ez ő. Miszter Cukifalat. Ezer dollárt adnék, hogy hazavihessem.”

Elnevettem magam, és azt feleltem, hogy ezt aligha veheti meg ezer dollárért. Ebben a korban, ilyen külsővel ez csak azt akarja, hogy csodálják és kívánják. Továbbá a lehető leggyakrabban akar szexelni. Ami huszonkét évesen azt jelenti, hogy nagyon gyakran.

Hamarosan beállt egy jóképű csoportba – noha egy sem volt olyan jóképű, mint ő –, és ott nevettek, ittak, és táncolták azt, ami akkor volt a divat. Egyiknek sem volt egy pillantása a középkorú négyesre, akik a táncparkettől távoli asztalnál boroztak, és akiknek még öt-tíz évük maradt, mielőtt feladhatták volna a küzdelmet, hogy fiatalabbnak látsszanak a koruknál. Miért is nézett volna ránk, amikor olyan sok szemrevaló fiatal versengett a figyelméért?

Frank Diamond azt mondta: „Egy éven belül halott lesz. Majd akkor nézzétek meg, milyen szép.” Csak ezt nem annyira mondta, inkább köpte. Mintha ez valami bizarr… nem is tudom… vigaszdíj lenne.

Ollie, aki túlélte a titkolózás korát, és megérte a másikat, amikor a legtöbb államban törvényes a melegházasság, ismét megvonta keskeny vállát. Mintha azt mondta volna, hogy ez már lejárt lemez.

– Nos, ő volt a mi Miszter Cukifalatunk, mindennek a summája, ami szép, kívánatos és elérhetetlen. Sosem láttam többé, egészen két héttel ezelőttig. Sem a Felvágósban, sem a Peter Pepper’sben, sem a Tall Glassban, sem egyetlen más klubban, ahova jártam… ámbár egyre ritkábban jártam ilyen helyekre az úgynevezett Reagan-érában. A nyolcvanas években melegbárba járni túlságosan hátborzongató volt. Mint Poe álarcosbálja a Vörös Halál idején. Tudod: „Ide mindenki! Rúgjunk ki a hámból, ide egy újabb pohár pezsgőt, ne is törődjünk azokkal, akik hullanak, mint a legyek!” Nem volt ebben semmi szórakoztató, hacsak az ember nem huszonkettő, és nem gondolja még mindig azt, hogy golyóálló.

– Nem lehetett könnyű.

Ollie fölemelte azt a kezét, amellyel nem a botot markolta és legyintett egy comme ci, comme ça mozdulattal. – Nehéz volt és nem volt nehéz. Olyasmi volt, amire a gyógyult alkoholisták azt mondják, hogy ez van, ezt kell szeretni.

Dave fontolgatta, hogy annyiban hagyja, aztán mégsem tette. Az óra túlságosan riasztó ajándék volt. – Hallgass Dave bácsira, Ollie. Összefoglalja neked egy mondatban: nem láttad azt a fiút. Lehet, hogy láttál valakit, aki egy kicsit hasonlított rá, de ha Miszter Cukifalat akkortájt huszonkettő volt, mostanra az ötvenes éveiben kell járnia. Ami lehetséges, ha megúszta az AIDS-et. Az agyad megtréfált.

– Idős agyam – mosolyodott el Ollie. – Meszesedő agyam.

– Sosem mondtam, hogy meszes vagy. Mert nem vagy az. De az agyad tényleg idős.

– Ez kétségtelen, mégis ő volt. Első alkalommal a Maryland sugárúton láttam, a felhajtó tövében. Néhány nappal később a főbejárat lépcsőjén lebzselt, és szegfűszeges cigarettát szívott. Két napja egy padon ült a felvételi iroda előtt. Ugyanabban a kék, ujjatlan trikóban és vakítóan fehér sortban. Le kellett volna állítania a forgalmat, de senki nem látta. Kivéve persze engem.

Nem vagyok hajlandó kinevetni, gondolta Dave. Többet érdemel ennél.

– Hallucinálsz, haver.

Ollie nem zavartatta magát. – Most a társalgóban volt, és a tévét nézte a többi korán kelővel. Intettem neki, és visszaintett. – Ollie szája meglepően fiatalos vigyorra húzódott. – Rám is kacsintott.

– Fehér biciklis sort? Ujjatlan trikó? Huszonkét éves és jóképű? Lehet, hogy heteró vagyok, de azért észrevettem volna.

– Értem jött, így hát én vagyok az egyetlen, aki láthatja. Ez is azt bizonyítja, hogy igazam van. – Feltápászkodott. – Visszamennénk? Innék egy kávét.

Elindultak a terasz felé, ahol ugyanolyan elővigyázatosan kapaszkodtak föl a lépcsőn, ahogy lejöttek. Valaha a Reagan-érában éltek, most pedig az Üvegcsípő-érában.

A társalgó előtti kockaköveken megálltak, hogy kiszuszogják magukat. Miután Dave-nek sikerült, azt mondta: – Nohát, mit tanultunk a mai órán, gyerekek? A megszemélyesített halál nem fakó lovon ülő csontváz, kaszával a vállán, hanem egy dögös rongyláb jani, csillámpúderrel az arcán.

– Úgy képzelem, hogy mindenki más megtestesülésével találkozik – felelte derűsen Ollie. – Az olvasmányaim alapján a többség az anyját látja a halál ajtajában.

– Ollie, a többség senkit nem lát. És te nem vagy halálos…

– Az anyám azonban röviddel a születésem után meghalt, tehát föl sem ismerném.

Indult volna a kétszárnyú ajtóhoz, de Dave megfogta a karját. – Megtartom az órát halloweenig, jó lesz úgy? Négy hónap. És vallásos tisztelettel fogom felhúzni. De ha még akkor is itt leszel, visszaadom. Megegyeztünk?

Ollie felragyogott. – A legnagyobb mértékben. Menjünk, nézzük meg, hol tart Olga az Eiffellel!

Olga a kártyaasztalnál ült, és a kirakóst bámulta. Nem látszott valami boldognak. – Meghagytam neked az utolsó hármat, Dave. – Boldogtalansága ellenére is feltisztult legalább annyira, hogy tudja, kivel beszél. – De még négy lyuk maradt. Egyheti munka után nagyon nagy csalódás.

– Szar az élet, tök a tromf, Olga – mondta Dave. Leült, és olyan elégedettséggel nyomkodta a helyükre az utolsó darabokat, amely még a nyári táborokban átélt esős napokban gyökerezett. Az ottani közösségi helyiség még hasonlított is egy kicsit erre a társalgóra. Az élet egy rövid polc, két végén egyforma könyvtámasszal.

– Az – felelte az asszony, a hiányzó négy darab helyét szemlélve. – Kétségtelenül. De annyi a szar, Bob. Annyi.

– Olga, én Dave vagyok.

Az asszony most őt nézte rosszallóan. – Azt mondtam!

Nem volt értelme vitatkozni, ahogy arról sem lehetett volna meggyőzni, hogy ezerből kilencszázkilencvenhat szép eredmény. Tízévnyire van a száztól, és még mindig azt gondolja, hogy megérdemli a tökéletességet, mélázott Dave. Némelyeknek feltűnően tartósak az illúzióik.

Feltekintett, és látta, hogy Ollie éppen kijön a társalgóval szomszédos, öltözőszekrény méretű kézműves stúdióból. Egy ív selyempapír és egy toll volt nála. Az asztalhoz döcögött, és ráterítette a selyempapírt a kirakósra.

– Na, na, mit csinálsz? – kérdezte Olga.

– Életedben legalább egyszer légy türelmes drágám. Majd meglátod.

Az asszony lebiggyesztette a száját, mint egy durcás gyerek. – Nem. Most elszívok egy bagót. Ha szét akarjátok szedni a nyavalyást, nosza. Tegyétek vissza a dobozába, vagy szórjátok a földre. ahogy tetszik. Úgyis rossz.

Olyan dölyfösen távozott, amennyire sokízületi gyulladása engedte. Ollie megkönnyebbült sóhajjal zöttyent le a helyére. – Így sokkal jobb. A hajolgatás igen nehezemre esik mostanában. – Körülrajzolt két hiányzó darabot, amelyek történetesen egymás közelében voltak, aztán arrébb csúsztatta a papírt, hogy a másik kettővel is megismételje az eljárást.

Dave érdeklődéssel figyelte. – Működni fog?

– Hát persze – felelte Ollie. – A postaszobában van néhány kartondoboz. Majd elemelem az egyiket. Vágok és rajzolok egy kicsit. Csak ne hagyd, hogy Olga hisztizzen és szétverje az egész mindenséget, mielőtt visszajövök.

– Ha fényképre van szükséged – tudod, hogy illeszkedjenek –, hozom az iPhone-omat.

– Nincs rá szükség. – Ollie ünnepélyesen megkocogtatta a homlokát. – Van itt egy fényképezőgépem. Csak egy öreg doboz-Brownie, nem okostelefon, de még ma is egész jól működik.

III

Olga még akkor is fújt, amikor visszatért a rámpáról, és csakugyan szét akarta szedni a nem egészen tökéletes kirakóst, de Dave el tudta vonni a figyelmét azzal, hogy elcsábította kártyázni. Játszottak három partit. Dave mindhármat elvesztette, a harmadikban különösen csúnyán leszerepelt. Olga nem mindig tudta róla, hogy kicsoda, voltak napok, amikor azt hitte, hogy Atlantában él valamelyik nagynénje panziójában, de kártyában verhetetlen volt.

Igazán szerencsés, gondolta Dave nem minden neheztelés nélkül. Ki képes húsz pontot összeszedni ebben az istenverte játékban?

Negyed tizenkettő táján (a Fox Newst felváltotta Drew Carey Az ár megfelelő-ben) visszatért Ollie Franklin és odament a kártyaasztalhoz. Megborotválkozott, és jól szabott ingében egészen nett volt. – Szia, Olga. Hoztam neked valamit, barátnőm.

– Nem vagyok a barátnőd – felelte Olga, és a szeme komisz, kaján kis szikrát vetett. – Mártogassanak medveszarba, ha valaha is volt barátnőd.

– Hálátlanság, asszony a neved – mondta Ollie minden harag nélkül. – Tartsd a markod. – Amikor az asszony engedelmeskedett, belepottyantotta a frissen készült kirakós darabokat.

Olga gyanakodva meredt rá. – Ezek micsodák?

– A hiányzó darabok.

– Minek a hiányzó darabjai?

– A kirakósnak, amelyet te és Dave csináltatok. Emlékszel rá?

Dave szinte hallotta, ahogy kattognak a kerekek a fehér frizura felhője alatt, ahol az ódon relék és a rozsdás memóriaegységek életre kelnek. – Hát persze. De úgyse fognak passzolni.

– Próbáld ki – javasolta Ollie.

Dave elvette a darabkákat, mielőtt Olga próbálkozhatott volna. Szemre tökéletesnek tűntek. Az egyik a gerendák közé való volt; a másik kettő egymás mellé, a látóhatár egyik rózsaszín felhőjében; a negyedik egy apró boulevardier homlokára és hetykén félrecsapott svájcisapkájába. Az illető feltehetőleg a Vendôme téren spacírozott éppen. Döbbenetes!, gondolta. Ollie nyolcvanöt, de még mindig van benne kraft. Visszaadta őket Olgának, aki egyiket a másik után beütögette a többi közé. Tökéletesen illeszkedtek.

– Voilà! – mondta Dave, és kezet rázott Ollie-val. – Tout fini. Csodálatos.

Olga olyan közel hajolt a kirakóshoz, hogy az orra hozzáért. – Ez az új gerendás rész nem egészen olyan, mint a körülötte levők.

– Ez egy kicsit még tőled is hálátlanság, Olga – jegyezte meg Dave.

Olga felhorkant. A feje fölött Ollie felvonta a szemöldökét.

Dave viszonozta. – Ebédelj velünk.

– Lehet, hogy kihagyom az ebédet – felelte Ollie. – A sétánk és legutolsó művészi diadalom kimerített. – A kirakós fölé hajolt és felsóhajtott. – Tényleg nem egyformák. De majdnem.

– A majdnem csak a lópatkódobásban számít – felelte Olga. – Barátom.

Ollie lassan elindult az Örökzöld Szárnyba vezető ajtóhoz, botjával kopogva a félreismerhetetlen egy-két-há ritmust. Nem mutatkozott ebédkor, és amikor a vacsoránál sem jelent meg, az ügyeletes nővér benézett hozzá. Ollie az ágytakarón feküdt, tehetséges kezét összekulcsolva a mellén. Úgy ment el, ahogy élt, békésen, hűhó nélkül.

Aznap este Dave megnyitotta néhai barátja lakosztályának ajtaját. Nem volt bezárva. Ült a lehúzott ágyon, tenyerén az ezüst zsebórával, amelynek a fedelét felnyitotta, hogy láthassa, amint a másodpercmutató járkál a kis körben a 6-os fölött. Megtekintette Ollie ingóságait – a polcon álló könyveket, az asztalon heverő rajztömböket, a falra ragasztott rajzokat –, és azon tűnődött, ki viszi el őket. Nyilván a mamlasz öcs. Törte a fejét, hogy is hívják, és beugrott neki: Tom. Az unokahúg pedig Martha.

Az ágy fölött szénrajz volt egy csinos fiatalemberről, aki fölfésülte a haját, és csillámmal púderezte be az arcát. Tökéletesen ívelt szája mosolygott. Alig észrevehetően, de hívogatóan.

IV

A nyár elérte csúcspontját, azután apadni kezdett. Iskolabuszok gördültek végig a Maryland sugárúton. Olga Glukhov állapota romlott; egyre gyakrabban keverte össze Dave-et néhai férjével. A kártyához továbbra is értett, de kezdett elfelejteni angolul. Noha Dave idősebb fia és lánya a közeli külvárosban lakott, mégis Peter látogatta a leggyakrabban, aki autóval tette meg a kilencvenöt kilométeres utat a hemingfordi tanyáról, és gyakran elvitte az apját vacsorázni.

Elérkezett a halloween. A személyzet narancsszín és fekete szalagokkal díszítette fel a társalgót. A Lakeview Szépkorúotthonban minden halloweenkor almabor és tökös pite volt az ünnepi menü – meg pattogatottkukorica-gombóc annak a néhánynak, akiknek a fogai még képesek voltak megküzdeni a kihívással. Sokan jelmezbe öltöztek, amiről Dave Calhounnak eszébe jutott utolsó beszélgetése öreg barátjával, vagyis hogy a nyolcvanas évek végén olyan érzés volt melegbárba járni, mint az álarcosbálon táncolni Poe novellájában a Vörös Halálról. Lényegében a Lakeview is egyfajta klub, bár van egy hátránya: az ember nem léphet ki, hacsak nincsenek rokonai, akik befogadják. Peter és a felesége megtette volna; ha Dave kéri, odaadták volna neki Jerome fiuk régi szobáját, de Peternek és Aliciának most már egyedül kellett boldogulniuk, és Dave nem akarta rájuk erőltetni magát.

November elején, egy meleg napon kiment a kockaköves teraszra, és leült az egyik padra. Az ösvények hívogatóan nyújtóztak a napfényben, ám Dave többé nem mert lemenni a lépcsőn. Hátha leesik, ami baj lenne. Hátha nem tud visszajutni segítség nélkül, ami megalázó lenne.

Észrevett egy fiatal nőt a szökőkútnál. Olyasfajta lábszárközépig érő, fodros nyakú ruhát viselt, amit manapság legföljebb a TCM régi, fekete-fehér filmjeiben látni. A haja lángvörös volt. Dave-re mosolygott. És intett neki.

Odanézzenek!, gondolta Dave. A második világháború vége óta nem találkoztunk, amikor kiszálltál a fiúd furgonjából az omahai Humble benzinkútnál.

Mintha csak meghallotta volna a gondolatát, a csinos vörös rákacsintott, azután kissé felhúzta a ruhája szegélyét és megmutatta a térdét.

Helló, Cukifalat kisassszony!, gondolta Dave, majd pedig: Valamikor sokkal többet tettél. Az emléktől elnevette magát.

A lány is nevetett. Dave látta, de nem hallotta, noha közel voltak, és ő még jól hallott. Azután a lány bement a szökőkút mögé… és nem jött elő. Ám Dave nem kételkedett benne, hogy még látni fogja, mert magát az életerőt pillantotta ott meg, nem többet, nem kevesebbet. A szépség és a vágy erős, lüktető szívét. Következő alkalommal közelebb lesz.

V

A következő héten bejött a városba Peter, és vacsorázni mentek egy közeli, szép helyre. Dave-nek jó volt az étvágya, két pohár bort is megivott, ami egészen feldobta. Amikor végeztek az evéssel, elővette Ollie ezüstóráját a zakója belső zsebéből, rácsavarta a súlyos ezüstláncot, és az abroszon odacsúsztatta a fia elé.

– Mi ez? – kérdezte a fia.

– Ajándék egy barátomtól – felelte Dave. – Röviddel a halála előtt adta. Szeretném, ha elfogadnád.

Peter igyekezett visszatolni. – Nem fogadhatom el, papa. Túl szép.

– Igazából szívességet teszel nekem. A sokízületi gyulladás miatt. Nagyon nehezen tudom felhúzni, és hamarosan képtelen leszek rá. Ez a vacak legalább százhúsz éves, és egy óra, amely ennyit megért, megérdemli, hogy addig járjon, amíg lehet. Ezért kérlek, fogadd el.

– Hát, ha így gondolod… – Peter zsebre vágta az órát. – Köszönöm, papa. Igazi szépség.

A szomszéd asztalnál – olyan közel, hogy Dave, ha kinyújtja a kezét, akár meg is érinthette volna – ott ült a vörös lány. Nem volt előtte étel, de ez senkit sem zavart. Ebből a távolságból Dave látta, hogy nem egyszerűen csinos, hanem kimondott szépség. Biztosan szebb, mint az a régi lány, akinek combtőig felgyűrődött a szoknyája, miközben kisiklott a fiúja furgonjából. És? Az ilyen módosítások ugyanúgy velejárnak az élettel, mint a születés és a halál. Az emlékezésnek nemcsak az a dolga, hogy felidézze a múltat, de az is, hogy kifényezze.

A vörös lány ez alkalommal följebb húzta a szoknyáját, egy másodpercre kivillantva fehér combját. Talán kettőre. És kacsintott.

Dave visszakacsintott.

Peter odanézett, de csak egy üres, négyszemélyes asztalt látott, FOGLALT kártyával. Visszafordult az apjához, felvonta a szemöldökét.

Dave elmosolyodott. – Valami belement a szemembe. De már kipislogtam. Kérd a számlát. Elfáradtam, ideje visszamennünk.

Michael McDowellre gondolva

BIHARI GYÖRGY FORDÍTÁSA

Van egy mondás: „Ha emlékszel a hatvanas évekre, akkor nem élted át őket”. Ez totál hülyeség, mint majd az alábbiak bizonyítják. Nem Tommy volt a neve, és nem ő halt meg, de ezt leszámítva így történt abban a korban, amikor mindnyájan azt hittük, hogy sose halunk meg, és megváltjuk a világot.

Tommy

Tommy 1969-ben halt meg.

Leukémiás hippi volt.

Szar ügy, apám.

A temetés után fogadás volt a Newman Centerben.

Így hívták: fogadás.

Phil barátom azt kérdezte: – Ilyet nem a kurva esküvő után szokás tartani?

A dinkák mind elmentek a fogadásra.

Darryl a köpenyét viselte.

Szendvics volt, és szőlőlé papírpohárban.

Phil barátom azt kérdezte: – Mi ez a szőlős szar?

Azt feleltem, hogy Za-Rex. Még a MISZ-ből ismerem, mondtam.

– Az meg mi a szar? – kérdezte Phil.

– Metodista Ifjúsági Szövetség – válaszoltam. – Tíz évig jártam oda, és egyszer kiraktam a posztótáblára Noét és a Bárkát.

– Baszd meg a bárkádat – mondta Phil. – És az állatokat is, amik utaztak rajta.

Phil olyan fiatalember volt, akinek határozott nézetei vannak.

A fogadás után Tommy szülei hazamentek.

Úgy képzelem, hogy sírtak és ríttak.

A dinkák átmentek a North Main 110.-be.

Feltekertük a sztereót. Találtam néhány Grateful Dead-lemezt.

Rühelltem őket. Jerry Garciára mindig azt mondtam: „Hálás leszek, ha meghal!”

(Aztán mégse lettem hálás.)

Na ja, Tommy csípte őket.

(És te jó szagú, Kenny Rogerset is!)

Zig-Zag papírba sodort füvet szívtunk.

Winstont és Pall Mallt szívtunk

Sört ittunk, és rántottát ettünk.

Tommyról beszélgettünk.

Nagyon kellemes volt.

És amikor beállított a Wilde-Stein Klub – mind a nyolcan –, beengedtük őket.

Mert Tommy meleg volt, és néha Darryl köpenyét hordta.

Egyetértettünk abban, hogy a szülei tisztességesen jártak el.

Tommy leírta, mit akar, és ők a legtöbbet megtették.

A legjobb ruháját viselte, ahogy feküdt az új, szűk lakásában.

Trapéz szabású kék farmerjét és kedvenc batikolt ingét.

(Dinka-Nagy Melissa csinálta neki azt az inget.

Nem tudom, mi lett vele.

Egyik nap még ott volt, aztán elindult azon az elveszett országúton.

Melissát gondolatban az olvadó hóval társítom.

Az oronói Fő utcán olyan nedvesen tudott csillogni, hogy szúrta a szemet.

Ez volt az a tél, amikor a Lemon Pipers a „Green Tambourine”-t énekelte.)

Tommy haját megmosták samponnal. A válláig ért.

Apám, de tiszta lett!

Fogadok, hogy a balzsamozó mosta meg neki.

A hajpántját viselte, a hímzett fehér selyem békejellel.

– Olyan volt, mint egy divatmajom – mondta Phil. Kezdett berúgni.

(Phil mindig kezdett berúgni).

Jerry Garcia a „Truckin”-t énekelte. Nagyon ostoba nóta.

– Kurva Tommy! – mondta Phil. – Igyunk a stricire!

Ittunk a stricire.

– Nem viselte a spéci kitűzőjét – mondta Indián Scontras.

Indián a Wilde-Stein Klub tagja volt.

Akkortájt minden táncot ismert.

Ma biztosításokkal házal Brewerben.

– Azt mondta az anyjának, hogy a kitűzőjével temessék el.

Ez akkora csalás.

– Az anyja a mellénye alá tette. Láttam – mondtam neki.

A mellény bőrből volt, ezüstgombokkal.

Tommy a Free Fairen vette.

Vele voltam aznap. Szivárvány ívelt az égen, és a hangszóróból a Canned Heat énekelte a „Let’s Work Together”-t.

ITT VAGYOK, HOMOKOS VAGYOK, ezt írták a kitűzőre, amelyet Tommy anyja a mellény alá tett.

– Békén kellett volna hagynia – jegyezte meg Indián Scontras. – Tommy büszke volt. Nagyon büszke homokos volt.

Indián Scontras sírt.

Most életbiztosítást árul és 3 lánya van.

Kiderült, hogy nem is olyan meleg, bár biztosítást árulni nagyon homokos dolog véleményem szerint.

– Az anyja volt – mondtam. – Ő puszilgatta a bibijeit, amikor Tommy kicsi volt.

– Mi köze annak ehhez? – kérdezte Indián Scontras.

– Kurva Tommy! – mondta Phil, és magasra emelte a sörét. – Igyunk az anyaszomorítóra!

Ittunk az anyaszomorítóra.

Ez negyven éve történt.

Ma este azon tűnődöm, hány hippi halhatott meg abban a néhány napsugaras évben.

Jó sokan lehettek. Statisztika, apám.

És nem csak dumálok erről.

!!A HÁBORÚ!!

Voltak autóbalesetek.

Túladagolások.

 Plusz a pia

  kocsmai verekedések

   olykor öngyilkosságok

    és ne hagyjuk ki a leukémiát se.

A szokott gyanúsítottakat sorolom.

Vajon hányat temettek el hippiszerkóban?

Ez a kérdés jut az eszembe a suttogó éjszakában.

Jó sokan lehettek, habár

a dinkák ideje lejárt.

A Free Fair levonult a föld alá,

ahol még mindig hordják a trapézgatyát meg a hajpántot

és penész nő a pszichedelikus ingujjakon.

A haj abban a szűk lakásban száraz, de még mindig hosszú.

Negyven éve nem érintette fodrász.

Nem ütötte meg a dér.

Mi van azokkal, akik úgy mentek el,

hogy jelvényeket szorongattak, amelyekre azt írták: ROHADT ÉLETBE, AKKOR SE MEGYÜNK!

Mi van azzal a karambolos sráccal, akit úgy temettek el, hogy McCarthy-öntapadó volt a koporsója fedelén?

Mi van a lánnyal, akinek csillagok voltak a homlokán?

(Gondolom, mostanra lehullottak pergamen bőréről.)

Ezek a szeretet katonái, akik sosem árultak biztosítást.

Ezek a divatmajmok, akik sosem mentek ki a divatból.

Néha, éjszaka a hippikre gondolok, ahogy alszanak a földben.

Ezt itt Tommyra!

Igyunk az anyaszomorítóra.

D. F.-nek

BIHARI GYÖRGY FORDÍTÁSA

1999-ben, mikor az otthonom közelében sétáltam, elgázolt egy furgonos illető. Jöhetett vagy hatvanöt kilométerrel, az ütközésnek meg kellett volna ölnie. Azt hiszem, az utolsó percben tehettem valamilyen béna kitérő mozdulatot, noha erre nem emlékszem. Csak a következményekre. Egy eseményre, amely két-három másodperc alatt zajlott le a maine-i vidék egyik országútján, de két-három év fizikoterápia és lassú rehabilitáció lett az eredménye. Azokban a hosszú hónapokban, amelyekben valamennyire visszanyertem jobb lábam mozgáskészségét, majd megtanultam újra járni, elég időm volt elrágódni azon, amit egyes filozófusok „a kínok problémájának” hívnak.

Ez a történet erről szól, és évekkel később írtam, amikor legrosszabb kínjaim már folyamatos, halk duruzsolássá enyhültek. Ennek a kötetnek több más sztorijához hasonlóan „A kínok zöld istenkéje” is a lezárást keresi, de az összes többi sztorihoz hasonlóan a szórakoztatás a legfőbb célja. Noha mindegyiknek az élettapasztalat az alapja, a vallomásos irodalom nem az én műfajom.

A kínok zöld istenkéje

– Volt egy balesetem – mondta Newsome.

Az ágy mellett ülő Katherine MacDonald, aki éppen bekötötte a négy elektromos stimulátor egyikét Newsome vézna combjába, közvetlenül az örökös sort alá, nem nézett föl. Az arca óvatosan üres maradt. A bútorzat egyik emberi darabja volt ebben a tágas hálószobában, ahol most munkás életének java részét töltötte, és ez így épp megfelelt neki. Rendszerint rossz ötlet volt felkelteni Mr. Newsome figyelmét, ezt minden alkalmazott tudta. De a nő gondolatai így is szabadon futottak.

Most elmondod, hogy valójában te okoztad a balesetet. Mert azt hiszed, hogy ha vállalod a felelősséget, attól majd hősnek tűnsz.

– Valójában én okoztam a balesetet – mondta Newsome. – Kat, kérem, ne olyan szorosra!

Kat rámutathatott volna, ahogy eleinte meg is tette, hogy a stimulátorok elvesztik a hatékonyságukat, ha nem szorítják rá őket a sérült idegekre, amelyekre állítólag enyhítő hatást fejtenek ki, de gyorsan tanult. Kissé meglazította a tépőzáras hevedert, közben gondolatai tovaragadták.

A pilóta azt mondta, hogy Omaha környékén vihar tombol.

– A pilóta azt mondta, hogy a világnak azon a részén vihar tombol – folytatta Newsome. A két férfi odaadóan figyelt. Jensen persze már korábban is hallotta ezt, de mindenki odaadóan figyel, ha a beszélő a hatodik leggazdagabb ember nemcsak Amerikában, de az egész világon. A másik öt szupergazdag közül hárman sötét bőrűek voltak, akik földet seprő köntösben jártak, és páncélozott Mercedesszel furikáztak sivatagi országokban.

Én azonban azt feleltem neki, hogy mindenképpen meg kell tartanom azt az értekezletet.

– Én azonban azt feleltem neki, hogy mindenképpen meg kell tartanom azt az értekezletet.

Katet a Newsome titkára mellett ülő férfi érdekelte, mármint antropológiai értelemben. Rideoutnak hívták. Magas, vékony ember volt, hatvan körüli, egyszerű, szürke nadrágot viselt, fehér ingét az utolsó gombig begombolta borotvától vörösre kapart pulykanyakán. Nyilván alapos munkát akart végezni, mielőtt találkozik a világ hatodik leggazdagabb emberével. A széke alatt volt az egyetlen tárgy, amelyet erre a találkozóra hozott, egy hosszú, fekete uzsonnásdoboz, amelynek ívelt tetejét úgy képezték ki, hogy beleférjen egy termosz. Egy munkásember uzsonnásdoboza, bár ő azt állította, hogy lelkész. Mr. Rideout mostanáig egy szót sem szólt, de Kat anélkül is rájött, hogy kicsoda. Áradt belőle a sarlatánság szaga, még a borotválkozás utáni arcszeszénél is erősebben. Kat épp eléggel találkozott abban a tizenöt évben, amióta a fájdalomcsillapításra szakosodott. Ez legalább nem viselt kristályokat.

Most mesélj nekik a megvilágosodásodról, gondolta, miközben átvitte a székét az ágy másik oldalára. A zsámolynak voltak kerekei, de Newsome nem szerette a gurulás hangját. Kat egy másik betegnek mondhatta volna, hogy székek cipelése nincs benne a szerződésében, de ha heti ötezret kapunk szimpla gondozásért, megtartjuk magunknak a csípős megjegyzéseket. Azt sem mondjuk a betegnek, hogy az ágytál ürítése és elmosása sincs benne a szerződésben. Mindazonáltal Kat néma szolgálatkészsége az utóbbi időben megkopott egy kicsit. Érezte, ahogy kopik. Mint a túl sokat hordott és mosott ing szövete.

Newsome elsősorban a gazduram-nagyvárosban kinézetű hapsinak címezte a szavait. – Ahogy ott feküdtem a kifutópályán az esőben a tizennégymillió dolláros repülőgép lángoló roncsai között, úgyszólván meztelenül, mert majdnem minden ruhám leszakadt rólam – ez történik, ha a pályára zuhanunk, és tíz-tizennyolc métert gurulunk –, megvilágosodásom volt.

Valójában kettő, gondolta Kat, miközben a második egységet is rácsatolta a másik sorvadt, tésztás, heges lábszárra.

– Valójában kettő – folytatta Newsome. – Az egyik, hogy milyen jó élni, noha felfogtam – még mielőtt a fájdalom, amely az utóbbi két évben állandó kísérőm, átrágta volna magát a sokkon –, hogy súlyosan megsebesültem. A második, hogy az emberek, beleértve korábbi énemet, fölöttébb nagyvonalúan dobálóznak az okvetlen szóval. Csak két okvetlen van az emberi létben. Az egyik maga az élet, a másik a szabadulás a kíntól. Egyetért velem, Rideout tiszteletes? – De mielőtt Rideout egyetérthetett volna (mert nem is tehetett mást), Newsome folytatta zsémbes, basáskodó, vénemberes hangján: – Ne olyan rohadt szorosan, Kat! Hányszor mondjam még?

– Bocsánat – suttogta Kat, és meglazította a hevedert.

Kezében a kávés tálcával bejött Melissa, a házvezetőnő, aki nagyon csinos volt fehér blúzában és magasított derekú fehér nadrágjában. Jensen elfogadott egy csészével, vett hozzá két tasak mesterséges édesítőt. Az új fickó, ez a bazári tiszteletes csak a fejét rázta. Talán volt valami megszentelt kávéja az uzsonnásdoboz termoszában.

Katet nem kínálták. Ha kávét akart, ivott a konyhában, a személyzet többi tagjával együtt. Vagy a filagóriában… Csak hát most nincs nyár. Szél hajtotta novemberi eső verte az ablakokat.

– Bekapcsoljam, Mr. Newsome, vagy inkább távozzak?

Nem szeretett volna távozni. Annyiszor hallotta már az egész történetet – a fontos találkozót Omahában, a balesetet, Andrew Newsome kizuhanását a lángoló gépből, a törött csontokat, a törött gerincet, a kiakadt csípőt, a huszonnégy hónapos, csillapíthatatlan szenvedést, ami ezt követte – és unta már. De Rideout érdekes volt. Kétségtelenül további sarlatánok fogják követni most, hogy kimerítették az összes tisztességes fájdalomcsillapítót, de Rideout volt az első, és Kat szerette volna végignézni, hogy ez a parasztos külsejű fickó miként szabadítja meg Andy Newsome-ot egy csinos summától. Vagy legalábbis hogyan próbálkozik meg vele. Newsome nem butasággal kapart össze egy ekkora vagyont, de természetesen már nem az az ember, aki régen volt, akármilyen valódiak is a kínjai. Erről a témáról Katnek megvolt a véleménye, de ez volt élete legjobb munkája. Legalábbis anyagilag. És ha Newsome tovább akar szenvedni, nem az ő dolga?

– Gyerünk, drágám, indítson be! – Newsome a szemöldökét ugráltatta, úgy nézett rá. Valamikor igazi dévajság lehetett a mozdulatban (Melissa mesélhetne róla), de ma már csupán két kefét mozgat az izom emlékezete.

Kat csatlakoztatta a kábeleket a vezérlőbe, és megnyomta a gombot. A szabályszerűen fölerősített stimulátorok most gyenge áramot küldenének Newsome izmaiba, és ennek a gyógymódnak lenne némi fájdalomcsillapító hatása… senki sem tudja, miért, lehet, hogy ez is csak placebo. Ma este viszont semmilyen hatással nem lesznek Newsome-ra. Ilyen lötyögősen nem egyebek méregdrága vibrátoroknál.

– Akkor én…?

– Maradjon! – parancsolta Newsome. – Kezeljen!

A csatában megsebesült úr parancsol, és én engedelmeskedem.

Lehajolt, kihúzta az ágy alól a ládáját, amelyben a kincseit – számos régi betege szerint a kínzóeszközeit – tartotta. Jensen és Rideout nem figyeltek rá. Továbbra is Newsome-ot nézték, akinek megvilágosodása volt (vagy nem), és ez megváltoztatta a fontossági sorrendjét és az életszemléletét, bár azért még mindig szeretett udvart tartani.

Mesélt nekik arról, hogyan ébredt föl egy fém- és hálóketrecben. Külső rögzítőknek nevezett acélsínek voltak a két lábán és az egyik karján, hogy mozdulatlanná tegyék az ízületeket, amelyeket „csaknem száz” szöggel reparáltak meg (valójában tizenhéttel, Kat látta a röntgenfelvételeket). A síneket beleerősítették a sérült, szilánkos combcsontokba, sípcsontokba, szárkapocscsontokba, a felkarcsontba, az orsócsontba, a singcsontba. A hátát csípőtől tarkóig érő láncpáncél fűzőbe szorították. Mesélt az álomtalan éjszakákról, amelyek mintha nem órákig, de évekig tartottak volna. Beszélt a gyilkos fejfájásokról. Elmondta, hogy még a lábujjai mozgatásától is az állcsontjáig nyilallt a fájdalom, mesélt a borzalmas kínról, amely akkor marcangolta a lábait, amikor az orvosok ragaszkodtak hozzá, hogy sínestül mozgassa őket, nehogy mindenestül elveszítsék a funkciójukat. Nem feledkezett meg a felfekvésekről, meg arról, hogyan fojtotta magába az üvöltést, amikor a nővérek igyekeztek az oldalára fordítani, hogy kimoshassák a sebeket.

– Az utóbbi két évben még egy tucat műtéten estem át – mondta egyfajta sötét büszkeséggel.

Kat tudta, hogy valójában csak ötön: kettőben eltávolították a síneket, amikor a csontok már eléggé meggyógyultak. Ha hozzászámítjuk az apró beavatkozásokat, amelyekkel a helyükre tették a törött ujjakat, azzal együtt megvan hat, ő azonban nem tekinti „műtétnek” az olyan eljárásokat, amelyek csupán helyi érzéstelenítést igényelnek. Abban az esetben neki is kijön a tucat, leginkább az olyan alkalmakból, amikor háttérzenét hallgatott a fogorvosi székben.

Most jutottunk el a hamis ígéretekhez, gondolta, miközben zselés párnát illesztett Newsome jobb térdhajlatába, és összefonta ujjait a jobb comb löttyedt izmai alatt. Ez következik.

– Az orvosok megígérték, hogy a fájdalom alábbhagy – folytatta Newsome, egyfolytában Rideoutot nézve. – Hogy hat héten belül csupán akkor lesz szükségem gyógyszerre, mielőtt és miután a fizikoterápián találkozom ezzel a Kínok Királynőjével itt ni. Hogy 2010 nyarára járni fogok. Ami tavaly volt. – Hatásszünetet tartott. – Hamis ígéretek voltak, tiszteletes úr. Szinte egyáltalán nem hajlik a térdem, a csípőm és a hátam meg úgy fáj, hogy az leírhatatlan! Az orvosok – á! Ó! Állj, Kat, állj!

A nő tízfokos szögben megemelte a jobb lábat. Vagy talán kicsivel magasabban. Annyira sem volt elég, hogy megtartsa a párnát.

– Engedje le! Engedje le, a fenébe is!

Kat lazított a fogáson, a láb visszaereszkedett a kórházi ágyra. Tíz fok. Esetleg tizenkettő. Hurrá! Néha egészen tizenötig fel tudta emelni – a balt, amely valamivel jobb állapotban lévén akár húszfokos szögben is hajlott –, mielőtt Newsome bömbölni kezdett volna, mint egy beszari kisfiú, ha meglátja az injekciós tűt az iskolai nővér kezében. Az orvosok bűnösek az alaptalan ígérgetésben, de nem a hazugságban; megmondták, hogy fájni fog. Kat néma szemlélőként jelen volt számos konzultáción. Megmondták, hogy nagyon fog fájni, amíg a balesettől megrövidült és a sínektől lezsibbasztott kulcsfontosságú inak visszanyerik hosszukat és hajlékonyságukat. Newsome borzasztóan fog szenvedni, mire képes lesz derékszögben meghajlítani a térdét, vagyis mire képes lesz leülni egy székbe vagy egy autó volánja mögé. Ugyanez érvényes a hátára és a nyakára. A gyógyulás országútja a Kínok Országán át vezet.

Ezek reális ígéretek voltak, de Andrew Newsome úgy döntött, hogy nem hallja meg őket. Hitt abban – sosem mondta ki áperte, mégis kétségtelenül ez volt az egyik vezércsillaga –, hogy a világ hatodik leggazdagabb emberének semmi keresnivalója a Kínok Országában, csak a Teljes Gyógyulás Aranypartján. Amire olyan logikusan következett az orvosok hibáztatása, mint a napra az éj. Meg természetesen a sorsot is hibáztatta. Ilyeneknek nem volna szabad megesniük a magafajtákkal.

Melissa visszajött egy süteményes tálcával. Newsome ingerülten legyintett a balesettől eltorzult, forradásos kezével. – Senki nincs süteményes hangulatban, ’Lissa!

Ez egy másik dolog volt, amit Kat MacDonald megtudott az átlagésszel felfoghatatlan vagyont összehozó dollárpapákról: magabiztosan nyilatkoznak a szobában tartózkodó összes személy nevében.

Melissa felcsillantotta halvány Mona Lisa-mosolyát, azután megfordult (szinte piruettezve), és elhagyta a szobát. Kisiklott a szobából. Negyvenöt körül járhatott, de fiatalabbnak látszott. Nem volt szexi, ő fölötte állt az ilyen vulgáris dolgoknak. Inkább az a jégkirálynős izzás ragyogta körül, amit Kat Ingrid Bergmanhoz társított. De akár jeges, akár nem, a férfiak bizonyára elgondolkoznak rajta, milyen lenne kócosan az a gesztenyebarna sörény, ha kiszabadulna a hajcsatok közül? Hát a korallszín rúzs, ha felkenődne a fogaira, és a fél arcára? Kat, aki gömböcnek tartotta magát, napjában legalább egyszer bizonygatta önmagának, hogy nem féltékeny arra a sima, hűvös arcra, sem arra a feszes, szív alakú fenékre.

Visszatért az ágy másik oldalára és nekikészült, hogy addig emelje Newsome bal lábát, amíg a férfi rá nem ordít, hogy hagyja abba, a nyavalyába, meg akarja ölni? Ha másfajta páciens lennél, közölném veled az élet tényeit, gondolta a nő. Elmondanám, hogy ne keress rövidebb utat, mert nincs. Még a világ hatodik leggazdagabb emberének sem. Segítek neked, amennyiben hagyod, de amíg folyton csak azt keresed, hogyan vásárold ki magad ebből az ágyból, addig egyedül maradsz.

A térdhajlatba helyezte a párnát. Megmarkolta a leffedt húst, amelynek mostanra meg kellett volna keményednie. Hajlítani kezdte a lábat. Várta, mikor ordít Newsome, hogy hagyja abba. Azt is fogja tenni. Mert heti ötezer dollár, az negyedmillió évente. Tudja-e Newsome, hogy Kat cinkosságát is megvásárolta ehhez a látványos sikertelenséghez? Hogyan is ne tudná?

Most az orvosokról beszélj. Genf, London, Madrid, Mexikóváros.

– Végigjártam a világ összes orvosát – mondta Newsome Rideoutnak. A tiszteletes még mindig nem szólt egy szót sem, csak ült ott, túlborotvált nyakának vörös bőnyéi ráfolytak nyakig felgombolt falusi prédikátor ingére. Otromba sárga munkásbakancsot viselt. Egyik sarka csaknem érintette az uzsonnásdobozt. – Tekintve az állapotomat, a konferenciahívás jelentette volna a könnyebbik megoldást, bár persze az enyémhez hasonló helyzetben ez nem működik. Így hát személyesen mentem el, bármennyit szenvedtem is tőle. Mindenütt jártunk, igaz, Kat?

– Csakugyan – felelte a nő, miközben nagyon lassan tovább hajlította a lábat. Amelyen Newsome már járhatna, ha nem félne ilyen gyerekesen a fájdalomtól. Micsoda elkényeztetett bébi! Járhatna, még ha mankón is. De ő még egy év múlva is itt lesz, ebben a kétszázezer dolláros, csúcstechnológiás kórházi ágyban. És ő is itt lesz vele. Továbbra is besöpri a hallgatás árát. Vajon mennyi lenne elég? Kétmillió? Most ezt mondta magának, de nem is olyan régen úgy vélte, félmillió is elég lenne. Csak azóta magasabbra került a léc. Ilyen rohadt dolog a pénz.

– Voltunk specialistáknál Mexikóban, Genfben, Londonban, Rómában, Párizsban… hol még, Kat?

– Bécsben – felelte a nő. – És természetesen San Franciscóban.

Newsome felhorkant. – A San Franciscó-i azt mondta, hogy magam gerjesztem a fájdalmamat! Hisztérikus áttétel, azt mondta. Hogy megússzam a rehabilitáció kemény munkáját. De hát paki volt. És buzi. Egy buzi paki, mit szól ehhez az összeállításhoz? – Kurtán, vakkantva fölnevetett, azután Rideoutra sandított. – Ugye, nem sértettem meg, tiszteletes úr?

Rideout tagadóan elfordította a fejét jobbra-balra. Kétszer. Nagyon lassan.

– Jó, jó. Álljon meg, Kat, ennyi elég.

– Még egy kicsit – próbálta rábeszélni a nő.

– Azt mondtam, állj! Ennyit tudok elviselni.

Kat elengedte a lábat, és a bal karral kezdett foglalkozni. Newsome azt már engedte. Gyakran mesélte az embereknek, hogy mindkét karja is eltört, de ez nem volt igaz. A bal csak kificamodott. Azt is mondta az embereknek, micsoda szerencse, hogy nem tolószékben ül, de a hét nyelven beszélő kórházi ágy erősen arra utalt, hogy ezt a szerencsét nem óhajtja kihasználni a közeljövőben. A hét nyelven beszélő kórházi ágy volt az ő tolószéke. Az egész világot bejárta vele.

Neuropátiás fájdalom. Ami egy nagy rejtély. Talán megoldhatatlan. A gyógyszerek nem hatnak többé.

– Abban egyeztek meg, hogy neuropátiás fájdalomtól szenvedek.

És gyávaságtól.

– Ez egy nagy rejtély.

Továbbá jó kifogás.

– Talán gyógyíthatatlan.

Különösen, ha meg sem próbálsz gyógyulni.

– A gyógyszerek nem hatnak többé, és az orvosok nem segíthetnek. Ezért hozattam ide, Rideout tiszteletes. A maga referenciái az… izé… a gyógyításban… nagyon imponálóak.

Rideout fölállt. Kat eddig nem is figyelt föl rá, hogy milyen magas. Mögötte az árnyéka még magasabbra szaladt fel a falon: csaknem a mennyezetig ért. Szeme, amely mélyen besüppedt üregébe, ünnepélyesen tekintett Newsome-ra. Kétségtelenül volt karizmája, ami nem lepte meg Katet: a sarlatánok semmire se mennének nélküle. Bár hogy mennyire erős ez a karizma, azt csupán most látta, amikor a tiszteletes toronyként magasodott föléjük. Jensennek hátra kellett szegnie a fejét, hogy felnézzen rá. Kat mozgást látott a szeme sarkából: Melissa állt az ajtóban. Most már mindnyájan ott voltak, leszámítva a szakácsot, Tonyát.

Odakint felüvöltött a szél. Az üveg zörgött az ablakban.

– Én nem gyógyítok – mondta Rideout. Kat úgy tippelte, Arkansasból való – legalábbis ott szedte föl Newsome legújabb Gulfstream IV-e –, de a kiejtésében nem volt semmiféle tájszólás. Sem intonáció.

– Nem? – Newsome csalódottnak látszott. Nyűgösnek. Kat szerint kissé megszeppentnek. – Egy nyomozócsoportot küldtem ki, és ők biztosítottak róla, hogy számos esetben…

– Én kiűzök.

A kefeszemöldök felszaladt a magasba. – Bocsánat…

Rideout odament az ágyhoz, megállt, hosszú ujjait lazán összefonta az ágyéka előtt. Mélyen ülő szeme komoran nézte az ágyban fekvő embert. – Kiirtom a sérült testen élősködő kártevőt, úgy, ahogy a rovarirtó irtja ki a házat pusztító termeszeket.

Na, most mindent hallottam, gondolta Kat. Ám Newsome-ot elbűvölte a tiszteletes. Mint egy kölyök, aki a sarkon lesi az itt-a-piros-hol-a-pirost!

– Magát megszállták, uram.

– Igen! – helyeselt Newsome. – Úgy is érzem magam. Különösen éjszakánként. Az éjszakák… nagyon hosszúak.

– Természetesen megszállott minden férfi és nő, aki fájdalomtól szenved, de néhány balszerencsés embernél – maga is ilyen – a probléma mélyebbre hatol. A megszállottság nem átmeneti állapot, hanem állandó helyzet. Olyan, amely rosszabbodik. A doktorok nem hiszik el, mert ők a tudomány emberei. Maga azonban elhiszi, ugye? Mert maga az, aki szenved.

– Nyert – súgta Newsome. Katnek, aki mellette ült a széken, erőlködnie kellett, hogy ne kezdje forgatni a szemét.

– Ezekben a szerencsétlenekben a fájdalom utat nyit egy démonistennek. A démon kicsi, de veszedelmes. Különleges fájdalommal táplálkozik, amely csak bizonyos különleges embereknél fordul elő.

Lángelme, gondolta Kat. Newsome-nak ez tetszeni fog.

– Ha egyszer az Isten utat talál befelé, a fájdalom kínszenvedéssé változik. A démon addig táplálkozik, amíg el nem használja magát. Akkor félredobja, uram, és továbbmegy.

Kat megdöbbenten hallotta, amint kiböki: – Miféle isten ez? Bizonyosan nem az, akiről prédikál. Mert az a szeretet istene. Legalábbis én ebben a hitben nőttem fel.

Jensen fenyegetően nézett rá, és megcsóválta a fejét. Nyilvánvalóan azt várta, hogy a főnök mindjárt robban… de Newsome szája sarkában mosoly bujkált. – Erre mit mond, tiszi?

– Azt mondom, hogy számos isten van. Ezen az a tény sem változtat, hogy a mi Urunk, a Seregeknek Úr Istene uralkodik mind fölött, és az ítélet napján el is pusztítja mindet. Ezeket az istenkéket imádták a régi és a mai emberek is. Megvan a saját hatalmuk, és a mi Urunk néha engedi nekik, hogy gyakorolják is ezt a hatalmat.

Próbatételnek, gondolta Kat.

– Ezzel teszi próbára erőnket és hitünket. – Rideout odafordult Newsome-hoz, és valami olyat mondott, amivel meghökkentette Katet. – Magának nagy az ereje és kicsiny a hite.

Newsome nem szokott hozzá, hogy bírálják, de azért elmosolyodott. – A keresztény hitről nem sokat tudok, ez igaz, de magamban hiszek. A pénzben is. Mennyit akar?

Rideout visszamosolygott rá, kimutatva a fogait, amelyek leginkább apró, mállott sírkövekre emlékeztettek. Ha valaha is járt fogorvosnál, az jó régen lehetett. Továbbá bagót rágott. Kat apjának, aki szájrákban halt meg, ugyanilyen elszíneződött fogai voltak.

– Mennyi pénzt ér magának, hogy megszabaduljon a fájdalomtól, uram?

– Tízmillió dollárt – vágta rá Newsome.

Kat hallotta, hogy Melissának elakad a lélegzete.

– De nem jutottam volna el idáig, ahol vagyok, ha balek lettem volna. Ha megteszi, amit kell – kikergeti, elpusztítja, megsemmisíti, exorcizálja, nevezze, ahogy akarja –, megkapja a pénzt. Kápé, ha nem bánja, hogy itt kell töltenie az éjszakát. Ha kudarcot vall, nem kap semmit. Kivéve első és utolsó retúr utazását magánrepülőgépen. Azért nem számítok fel fuvardíjat. Elvégre én kerestem meg magát.

– Nem.

Rideout szelíden mondta, miközben állt az ágy mellett, olyan közel, hogy Kat érezte a molyirtó szagát, amelyben nemrég tartotta a nadrágját (talán az egyetlen nadrágját, hacsak nincs neki egy másik a prédikáláshoz). Valamilyen erős szappannak a szagát is érezte.

– Nem? – Newsome őszintén meglepődött. – Nemet mondott? – Ismét elmosolyodott azzal a titokzatoskodó és meglehetősen kellemetlen mosollyal, amely akkor ült az arcán, amikor telefonon alkudozott valakivel. – Értem. Most jön a csavart labda. Csalódott vagyok, Rideout tiszteletes. Tényleg reménykedtem benne, hogy becsületes ember. – Kathez fordult, amitől az kissé hátrahőkölt. – Maga persze azt gondolja, hogy elment az eszem. De hát nem közöltem magával a nyomozók jelentéseit. Igaz?

– Igaz – felelte a nő.

– Nincsen csavart labda – mondta Rideout. – Öt éve nem csináltam ilyesmit. Ezt is közölték a nyomozói?

Newsome nem válaszolt. Némileg feszengve nézte a föléje magasodó, vékony embert.

– Talán elvesztette az erejét? – kérdezte Jensen. – Ha ez a helyzet, miért jött ide?

– Istené az erő, uram, nem az enyém, és nem veszítettem el. De egy ilyen kiűzés nagy energiát és erőt követel. Öt évvel ezelőtt súlyos szívrohamon estem át nem sokkal az után, hogy démont űztem ki egy fiatal lányból, aki borzalmas autóbalesetet szenvedett. Sikerrel jártunk, ő meg én, de a kardiológus, akivel Jonesboróban konzultáltam, azt mondta, hogy ha még egyszer így megerőltetem magamat, akkor lehet, hogy újabb szívrohamot kapok. Ezúttal végzetest.

Newsome – nem minden erőfeszítés nélkül – a szájához emelte göcsörtös kezét, és komikus színpadi suttogással azt mondta Katnek és Melissának: – Azt hiszem, húszmilliót akar.

– Én, uram, hétszázötvenezret akarok.

Newsome csak bámult. Melissa tette föl a kérdést. – Miért?

– Egy gyülekezet lelkipásztora vagyok Titusville-ben. Az a neve, hogy a Szent Hit Temploma. Csakhogy nincs többé templom. A világnak azon a részén aszályos volt a nyár. Bozóttüzet okozott néhány részeg kempingező. A templomom most csak egy beton lábnyom és néhány elszenesedett gerenda. Gyülekezetem tagjaival egy elhagyatott benzinkúttal egybeépített boltocskában imádkozunk a jonesborói fizetős sztráda mellett. A téli hónapokban nem valami kellemes, és senkinek nincs akkora otthona, hogy befogadhasson minket. Sokan vagyunk, de szegények.

Kat érdeklődéssel hallgatta. A szélhámos mesék között ez egészen kiváló. Megvan benne minden, ami rokonszenvet ébreszt.

Jensen, akinek még mindig olyan alakja volt, mint egy egyetemista atlétának, és hozzá olyan agya, mint egy harvardi öregdiáké, föltette a nyilvánvaló kérdést. – Biztosítás?

Rideout ismét a szokásos megfontolt módján rázta meg a fejét: balra, jobbra, balra, jobbra, majd vissza középre. Még mindig Newsome csilivili ágya fölé magasodott, mint egy tahó őrangyal. – Istenben bíztunk.

– Jobban jártak volna az Allstate biztosítóval – mondta Melissa.

Newsome mosolygott. Merev tartásából Kat tudta, hogy nagyon keservesen érzi magát – már fél órája aktuálisak voltak a tablettái –, de nem törődött a fájdalommal, mert érdekelte a dolog. A nő már egy ideje tudta róla, hogy képes nem odafigyelni a kínra. Leküzdhette, ha úgy akarta. Voltak erőforrásai. Kat azt hitte, hogy ez a tény csak bosszantja, de most, talán az arkansasi sarlatán felbukkanása miatt rájött, hogy bőszíti. Talán mert olyan pocsékolás volt.

– Beszéltem egy helyi építési vállalkozóval – nem tagja a nyájamnak, de jó híre van, és néhányszor már végzett nekem javításokat, tisztességes áron. Azt mondja nekem, hogy körülbelül hétszázötvenezer dollárba kerül az újjáépítés.

Aha, gondolta Kat.

– Nekünk természetesen nincs ennyi pénzünk. De alig egy héttel az után, hogy beszéltem Mr. Kierannel, megérkezett a maga levele a DVD-vel együtt. Amit mellesleg nagy érdeklődéssel néztem végig.

Meghiszem azt, gondolta Kat. Különösen azt a részt, ahol a San Franciscó-i orvos azt mondja, hogy a sérülésekkel járó fájdalmak jelentősen csökkenthetők fizikoterápiával. Szigorú fizikoterápiával.

A DVD-n majdnem tucatnyi orvos tanácstalankodott, de Kat szerint csak az egyetlen dr. Dilawarnak volt bátorsága ahhoz, hogy nyíltan beszéljen. Meglepte, hogy Newsome kiadta a kezéből ezt az interjút, de a baleset óta a világ hatodik leggazdagabb emberének fejében elcsúsztak pár fogat a kerekek.

– Fizet nekem annyit, hogy felépíthessem a templomomat, uram?

Newsome feszülten nézte. Apró verejtékgyöngyök ültek ritkuló hajvonalán. Kat hamarosan beadja neki a tablettáit, akár kéri, akár nem. A fájdalom valós, nem mintha Newsome egyébként megjátszaná magát, csak…

– Kijelenti, hogy nem kér többet? Mint úriemberek egymás között. Semmit nem szükséges aláírnunk.

– Igen – felelte habozás nélkül Rideout.

– Amennyiben képes megszüntetni – kiűzni – a fájdalmat, folyósíthatok bizonyos méretű hozzájárulást. Tekintélyes méretűt. Azt hiszem, maguk adománynak hívják.

– Ez már a maga dolga, uram. Kezdhetjük?

– Amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra. Akarja, hogy kimenjenek?

Rideout ismét elfordította a fejét: balról jobbra, jobbról balra, azután középre. – Segítségre lesz szükségem.

A bűvészeknek mindig kell segítség, gondolta Kat. Ez is része a műsornak.

Odakint a szél felvisított, elhallgatott, majd ismét feltámadt. A lámpák pislogtak. A ház mögött a generátor (ugyancsak csúcsszuper) beröffent, azután elhallgatott.

Rideout leült az ágy szélére. – Mr. Jensen ott. Ő erősnek és gyorsnak látszik.

– Mindkettő helytálló – felelte Newsome. – Az egyetemen focizott. Futójátékos volt. Azóta is tartja a formáját.

– Hát… többé-kevésbé – mondta szerényen Jensen.

A prédikátor Newsome felé hajolt. Besüppedt, sötét szeme ünnepélyesen tanulmányozta a milliárdos sebhelyes arcát. – Válaszoljon egy kérdésemre, uram. Milyen színű a fájdalma?

– Zöld – felelte Newsome. Megigézve bámult a lelkészre. – A fájdalmam zöld.

Rideout bólintott: föl, le, föl, le, azután középre. Egy pillanatra se vette le a szemét a betegről. Kat nem kételkedett benne, hogy ugyanilyen komolyan bólogatna akkor is, ha Newsome azt mondja, a fájdalma kék, vagy bíbor, mint a mesebeli Emberevő. Most kiborulhatok, gondolta elszörnyedve, ugyanakkor mulatva. De tényleg. Az lesz életem legdrágább hisztije, mégis – megeshet.

– És hol van?

– Mindenütt. – Newsome csaknem nyöszörgött. Melissa egyet lépett előre, és aggodalmasan pillantott Jensenre. A titkár alig észrevehetően megrázta a fejét, és visszaintette a házvezetőnőt az ajtóhoz.

– Igen, szeret ilyen benyomást kelteni – felelte Rideout –, de ez hazugság. Hunyja le a szemét uram, és összpontosítson. Keresse a kínt. Nézzen túl a hazug kiáltozásán – ne törődjön az olcsó hasbeszéléssel –, és keresse meg. Meg tudja tenni. Meg kell tennie, ha sikert akar.

Newsome lehunyta a szemét. Kilencven másodpercig semmi sem hallatszott a szélen meg az ablaknak csapódó esőn kívül, amely olyan hangot adott, mintha egy marék kavicsot vágtak volna az üveghez. Kat órája régimódi, felhúzós fajta volt, sok éve, a nővérképző befejezésekor kapta az apjától, és amikor a szél alábbhagyott meg a szoba eléggé elcsendesedett, hallotta a szerkezet fontoskodó ketyegését. És még valami mást: a nagy ház túlsó végében az öreg Tonya Marsden halkan énekelt, miközben rendbe tette a konyhát egy újabb nap végén. Lóhátra ült a béka, úgy ment udvarlóba, tralala.

Végül megszólalt Newsome: – A mellemben van, magasan a mellkasomban. Vagy a torkom mélyén, a légcső alatt.

– Látja is? Összpontosítson!

Függőleges vonalak jelentek meg Newsome homlokán. A balesetben meghasadt felhám forradásai borzongtak az összpontosítás árkaiban. – Látom. A szívverésem ütemére lüktet! – Szája eltorzult az undortól. – Gusztustalan!

Rideout közelebb hajolt. – Egy labda? Az, ugye? Egy zöld labda.

– Igen. Igen! Kis zöld labda, ami lélegzik!

Pont mint az a teniszlabda, tiszi, amelyik kétségtelenül ott van az inged ujjában, vagy abban a nagy fekete uzsonnásdobozodban, gondolta a nő.

Rideout úgy szólalt meg, mintha valóban Kat irányította volna a gondolataival (és nem csupán következtetett volna az eddigiekből): – Mr. Jensen! Van egy uzsonnásdoboz a szék alatt, amelyen ültem. Hozza ide, nyissa ki, és álljon mellém. Pillanatnyilag nincs más dolga. Csak…

Kat MacDonald bekattant. Hallotta is a fejében a kattanást. Úgy hangzott, mint ahogy Roger Miller csettint az ujjaival a „King of the Road” bevezetőjében.

Odalépett Rideout mellé, és a vállával félretolta. Nem volt nehéz. A prédikátor magasabbra nőtt, ő viszont a fél életében betegeket forgatott és emelt, ezért erősebb volt. – Nyissa ki a szemét, Andy. Most rögtön! Nézzen rám!

Newsome ijedten engedelmeskedett. Melissa és Jensen (aki már fogta az uzsonnásdobozt) aggódva néztek rá. Munkás életük egyik ténye az volt – mint ahogy Kat életéé is az volt mostanáig –, hogy az ember nem dirigál a főnökének. A főnök dirigál. És sose szabad megijeszteni.

Ám Katnek most már elege volt. Húsz percen belül talán már a kocsija fényszóróit követve araszol viharos utakon a környék egyetlen motelje felé, de nem érdekes. Egyszerűen nem bírta tovább.

– Ez baromság Andy – mondta. – Hall engem? Baromság.

– Azt hiszem, jobb, ha itt abbahagyja – mondta Newsome, és mosolyogni kezdett – sokféle mosolya volt, és ez nem tartozott a kellemesek közé. – Mármint ha meg akarja tartani az állását. Vannak még ápolónők Vermontban, akik a kínzásra szakosodtak.

Kat itt abba is hagyhatta volna, de Rideout közbeszólt: – Hadd beszéljen, uram – és hangjának szelídsége minden gátat átszakított a nőben.

Egészen közel hajolt Newsome-hoz, és rázúdította a szavakat:

– A legutóbbi tizenhat hónapban – amióta a légzőszervei eléggé megjavultak ahhoz, hogy lehetővé váljék az érdemleges fizikoterápia – végignéztem, ahogy fekszik itt, ezen az istenverte drága ágyon, és árt a saját testének. Felfordul tőle a gyomrom. Tudja, milyen szerencsés, hogy életben maradt, amikor annak a gépnek az összes többi utasa meghalt? Valóságos csoda, hogy a gerince nem tört el, a koponyája nem nyomódott az agyába, és nem égett el – azaz dehogy, nem sült meg, mint egy alma, tetőtől talpig? Akkor még négy napot, sőt talán két hetet is élhetett volna pokoli kínok között. Ehelyett rendbe hozták. Nem lett zöldség. Nem lett kvadriplégiás, noha úgy viselkedik, mintha az lenne. Nem akar dolgozni. Könnyebb utat keres. Ki akarja vásárolni magát ebből a helyzetből. Ha meghal, és pokolra kerül, az első dolog az lesz, hogy igyekszik megkenni a Sátánt.

Jensen és Melissa elborzadva hallgatták. Newsome-nak leesett az álla. Ha beszéltek is valaha így vele, az már nagyon régen lehetett. Csak Rideout maradt nyugodt. Most ő mosolygott, úgy, ahogy egy apa mosolyoghat a rakoncátlan négyéves gyerekére. Ettől a nő még dühösebb lett.

– Mostanra már járhatna. Isten a tudója, igyekeztem megértetni magával, és Isten a tudója, hányszor mondtam el magának, mennyi munkába kerül, hogy felkelhessen abból az ágyból, és ismét lábra állhasson. Dr. Dilawar San Franciscóban elég bátor volt ahhoz, hogy megmondja – ő volt az egyetlen –, maga pedig hálából lebuzizta.

– De hát buzi volt – felelte Newsome. Sebhelyes keze ökölbe szorult.

– Igen, szenved. Hát persze. De ez a fájdalom kezelhető. Nem egyszer, hanem sokszor láttam, hogyan kezelik a betegek. De egyik sem volt gazdag, aki azt képzeli, hogy ő jogosult a gyógyulásra, és nem kell könnyekkel és kemény munkával fizetnie érte. Maga erre nem hajlandó. Ezt is láttam, és mindig tudtam, mi következik. Jönnek a szélhámosok, úgy, ahogy a piócák szállják meg azt az embert, aki vérző lábbal megy bele a mocsárba. Néha varázskenőcsöket adnak. Néha varázspiruláik vannak. Jönnek a gyógyítók azzal, hogy Isten hatalmával gyógyítanak, mint ez itt, és a célszemély rendszerint érez is némi enyhülést. Miért ne érezne, amikor a fájdalom felét csak képzeli az ember, amikor a lusta elmék csak annyit értenek, hogy a gyógyulás fáj?

Reszkető, gyerekes szopránra váltott, és még közelebb hajolt Newsome-hoz: – „Papi, fáááááj!” De a megkönnyebbülés sosem tart sokáig, mert az izmoknak nincs tónusuk, az inak még mindig ernyedtek, a csontok nem vastagodtak meg eléggé, hogy elbírják a terhelést. És amikor sikerül telefonvégre kapnia ezeket a fickókat – már ha sikerül egyáltalán –, mert el akarja mondani, hogy kiújult a fájdalom, akkor tudja, mit mondanak? Hogy nem volt elég hite. Ha az agyát is úgy használná, mint a gyárainál vagy a különböző befektetéseinél, akkor tudná, hogy nincsen semmiféle élő teniszlabda a garatjában. Túl öreg ahhoz, Andy, hogy higgyen a Mikulásban.

Tonya az ajtóhoz jött és most ott állt Melissa mellett. Nagy szemekkel bámult, a konyharuha ernyedten lógott a kezében.

– Ki van rúgva – mondta Newsome csaknem kedélyesen.

– Igen – felelte Kat. – Hát persze hogy ki vagyok rúgva. De azt el kell mondanom, hogy az utóbbi egy évben még sose éreztem ilyen jól magamat.

– Ha kirúgja, akkor távoznom kell – szólt közbe Rideout.

Newsome tekintete a tiszteletes felé fordult. Értetlen ráncok gyűrődtek a homlokára. Masszírozni kezdte a csípőjét és a combját, mint mindig, ha késett a fájdalomcsillapító.

– Tanítani kell Isten szent nevében. – A prédikátor Newsome felé hajolt, a kezét összekulcsolta a háta mögött. Katet egy képre emlékeztette Washington Irving Ichabod Crane-jéről, a tanítóról. – Elmondta a magáét. Én is megtehetem?

Newsome még erősebben verejtékezett, de ismét mosolygott. – Legyen. Essen neki. Ezt hallani szeretném.

Kat a prédikátorra nézett. Nyugtalanította az a beesett, sötét szempár, mégis állta a tekintetét. – Én is.

Rideout továbbra is hátrakulcsolta a kezét, koponyája rózsaszínen derengett gyér haja alatt. Ünnepélyesen megtekintette a nőt, aztán megszólalt: – Ugye, maga még sosem szenvedett?

Kat szívesen visszahőkölt volna, vagy lesütötte volna a szemét, vagy mindkettő, de egyiket sem engedte meg magának. – Tizenegy éves koromban leestem egy fáról, és eltört a karom.

Rideout elkerekítette vékony ajkát, és füttyentett dallamtalan, szinte hallhatatlan hangon. – Eltörte a karját, tizenegy éves korában. Igen, ez kínszenvedés lehetett.

Kat elvörösödött. Érezte, és utálta a pirulást, de nem akadályozhatta meg. – Kicsinyelje csak le, ha akarja. Amit mondtam, azt azoknak az éveknek a tapasztalatára alapoztam, amiket szenvedők mellett töltöttem. Ez orvosi vélemény.

Most majd azt fogja mondani, hogy már akkor démonokat vagy zöld istenkéket űzött, amikor én még rugdalózóban jártam.

Nem azt mondta.

– Bizonyára – csitította a nőt. – És nem kétlem, hogy jó abban, amit csinál. Azt sem kétlem, hogy sok szélhámost látott. Ismeri a fajtájukat. Ahogy én is a magáét, kisasszony, mert én is sokszor találkoztam velük. Noha rendszerint nem olyan csinosak, mint maga… – végre valami nyoma a tájszólásnak, a csinost csínosnak mondta – …ám leereszkedő viszonyulásuk a fájdalomhoz, amelyet maguk sosem éreztek, a fájdalomhoz, amelyet el sem tudnak képzelni, mindig ugyanaz. Kórtermekben dolgoznak, olyan betegekkel, akik különböző mértékben szenvednek, az enyhe fájdalomtól a legmélyebb, perzselő kínig. És egy idő után valamennyire úgy tekintenek, mint aki eltúlozza, sőt megjátssza a szenvedést, nem így van?

– Ez egyáltalán nem igaz – felelte Kat. Mi történt a hangjával? Hirtelen cérnává vékonyodott.

– Nem? Amikor behajlítja a lábukat és tizenöt foknál, vagy akár már tíznél felordítanak, nem gondolja-e, először csak tudat alatt, ahonnan a gondolat aztán egyre jobban feltolakodik, hogy nyafognak? Nem hajlandók rendesen dolgozni? Talán még részvétre is áhítoznak? Nem gondolja-e, amikor belép a szobába, és nekik elsápad az arcuk: „Ó, már megint ezzel a lusta lajhárral kell bajlódnom?” Maga, aki egyszer leesett egy fáról és eltörte a karját, az ég szerelmére, nem undorodott-e meg tőlük egyre jobban, amikor azért könyörögtek, hogy engedje vissza őket az ágyra, és adjon több morfiumot vagy valamit?

– Ez nagyon tisztességtelen – mondta Kat… ám a hangja alig volt több suttogásnál.

– Valaha, amikor még új volt a szakmában, felismerte a kínszenvedést – folytatta Rideout. – Valaha elhitte azt, amit látott, mert a szíve mélyén tudta, hogy egy rosszindulatú betolakodó van ott. Azt akarom, hogy maradjon, így felfrissíthetem az emlékezetét… és a részvétét, amelyet útközben valahol elveszített.

– Vannak nyafogós betegeim! – felelte Kat, és dacosan nézett Newsome-ra. – Gondolom, kegyetlenül hangzik, de az igazság néha kegyetlen. Vannak szimulánsok. Ha ezt nem tudja, akkor vak. Vagy ostoba. Márpedig magáról nem hiszem egyiket sem.

Rideout meghajolt, mintha a nő bókolt volna – Kat szerint valamilyen értelemben azt is tette.

– Természetesen tudom. De ma már a szíve mélyén azt gondolja, hogy valamennyien szimulánsok. Mint a katona, aki túl sok időt töltött a harcban: hozzáedződött. Én mondom magának, hogy Mr. Newsome-ot lerohanták. Megfertőzték. Benne van a démon, amely olyan erős, hogy istenné lett, és azt akarom, hogy maga lássa, amikor kijön. Úgy gondolom, jelentősen könnyíteni fogja a maga munkáját is. Az biztos, hogy megváltoztatja a véleményét a fájdalomról.

– És ha inkább távozom?

Rideout elmosolyodott. – Senki sem fogja visszatartani, nővér kisasszony. Isten teremtményeként rendelkezik szabad akarattal. Nem kérek meg senkit, hogy korlátozza ezt a szabad akaratot. Én sem teszem. Holott nem tartom gyávának, csak érzéketlennek. Fásultnak.

– Maga csaló – válaszolta Kat. Olyan dühös volt, hogy majdnem elsírta magát.

– Nem – mondta szelíden Rideout. – Amikor távozunk ebből a szobából – magával, vagy maga nélkül –, Mr. Newsome megszabadul a kíntól, amely emészti. Még mindig lesznek fájdalmai, de a kín eltávozik, magával a fájdalommal pedig képes elbánni. Talán a maga segítségével, kisasszony, mihelyt szükséges leckét vett alázatból. Még mindig távozni akar?

– Maradok – felelte Kat, aztán hozzátette: – Adja ide az uzsonnásdobozt.

– De hát… – kezdte Jensen.

– Adja át – szólt rá Rideout. – Hadd vizsgálja meg. De elég volt a beszédből. Ha meg akarom tenni, akkor ideje elkezdeni.

Jensen odaadta a nőnek a hosszú, fekete dobozt. Kat kinyitotta. Ott, ahova egy munkás felesége rakhatta volna a férje szendvicseit és egy kis műanyag dobozban a gyümölcsöt, egy széles szájú, üres üveget látott. A domború fedélben, a termosz helyén egy aeroszolos palackot tartott a kapocs. Semmi más nem volt a dobozban. Rideout felé fordult. A tiszteletes bólintott. A nő kivette a flakont, és értetlenül nézte a címkét. – Paprikaspray?

– Paprikaspray – helyeselt Rideout. – Nem tudom, hogy Vermontban legális-e – úgy sejtem, nem –, de ahonnan jövök, ott a legtöbb vaskereskedésben kapható. – Tonyához fordult. – Maga…?

– Tonya Marsden. Én főzök Mr. Newsome-ra.

– Örülök az ismeretségnek, hölgyem. Még egy dologra lenne szükségem, mielőtt elkezdenénk. Van itt valamiféle bunkó? Mondjuk, egy baseballütő?

Tonya megrázta a fejét. Ismét feltámadt a szél, ismét pislákoltak a lámpák, és a generátor beröffent a ház mögötti kunyhóban.

– Na és seprű?

– Ó, igen, uram.

– Kérem, hozza be.

Tonya távozott. A szelet leszámítva teljes volt a csend. Kat igyekezett kiagyalni valami mondanivalót, de nem ment. Newsome sovány arcán folyt az izzadság, mint az eső. Az arca is forradásos volt a balesettől. Megállás nélkül gurult az esőben, miközben mögötte égtek a Gulfstream roncsai.

Sose állítottam, hogy nincsenek fájdalmai. Csak azt, hogy képes megküzdeni velük, ha csak a felét összeszedi annak az elszántságnak, amellyel az évek során a birodalmát felépítette.

De mi van, ha téved?

Még ha tévednék is, ez nem azt jelenti, hogy egy élő teniszlabda van benne, amelyik úgy szürcsöli a kínt, ahogy a vámpír a vért.

Nincsenek vámpírok és nincsenek istenei a kínnak… de mikor a szél olyan erősen fúj, hogy alapjaiban rázza meg a nagy házat, az ilyen gondolatok szinte elfogadhatók.

Tonya visszatért egy seprűvel, amely olyan volt, mintha még sosem söpörtek volna vele egyetlen kupac port se a lapátra. A sörtéket bilikék nejlonból csinálták. A nyele festett fa volt, kábé méter húsz. Kétkedve felmutatta. – Ez megfelel?

– Azt hiszem, jó lesz – mondta Rideout, noha Kat bizonytalanságot vélt hallani a hangjában. Talán nem Newsome az egyetlen a szobában, akinek mostanában meglazult néhány kereke. – Azt hiszem, jobb, ha átadja kétkedő ápolónőnknek. Nem akarom megbántani, Mrs. Marsden, de a fiatalabbaknak gyorsabbak a reflexei.

Tonya, aki egyáltalán nem tűnt sértődöttnek – inkább megkönnyebbültnek –, nyújtotta a seprűt. Melissa elvette, és továbbadta Katnek.

– Mit kezdjek vele? – kérdezte Kat. – Lovagoljak rajta?

Rideout kurtán elmosolyodott, kimutatva fogainak foltos, lekopott maradványait. – Tudni fogja, amikor eljön az idő, ha valaha is volt egy szobában denevérrel vagy mosómedvével. Csak ne felejtse el: először a seprű. Azután a nyél.

– Gondolom, hogy végezzek vele. Azután maga berakja az üvegbe.

– Ahogy mondja.

– Hogy föltehesse valahol egy polcra, a többi halott istene mellé?

Rideout erre nem válaszolt. – Kérem, adja oda a flakont Mr. Jensennek.

Kat odaadta. – Én mit csináljak? – kérdezte Melissa.

– Figyeljen. És imádkozzon, ha tudja, hogyan kell. Értem és Mr. Newsome-ért. Hogy erős legyen a szívem.

Kat, aki látta, hogy álszívroham közeledik, nem szólt. Egyszerűen távolabb lépett az ágytól, és két kézzel markolta a seprűt. Rideout leült Newsome mellé, közben megrándult az arca. A térde akkorát roppant, mint egy pisztolylövés.

– Figyeljen rám, Mr. Jensen.

– Igen?

– Lesz ideje – az el lesz kábulva –, de akkor is siessen. Olyan gyors legyen, mint a focipályán, rendben?

– Azt akarja, hogy fújjam le könnygázzal?

Rideout ismét arra a röpke mosolyra húzta a száját, de Kat úgy látta, hogy rosszul van. – Ez nem könnygáz – az még ott is törvénytelen, ahonnan jövök –, de egyébként jól gondolja. Most pedig csöndet kérek.

– Várjon egy percet. – Kat az ágynak támasztotta a söprűt, és végighúzta a kezét Rideout bal karján, azután a jobbon. Csak a szövetet érezte, és alatta a vékony húst.

– Biztosítom, semmi sincs az ingem ujjában, Miss Kat.

– Siessen már! – mondta Newsome. – Ez rossz. Mindig az, de ettől az istenverte viharos időnél még rosszabb.

– Csönd! – szólt rá Rideout. – Mindenki hallgasson!

Elnémultak. Rideout lehunyta a szemét. Az ajka némán mozgott. Kat órája leketyegett húsz másodpercet. Azután harmincat. Izzadt a tenyere. Egy alkalommal beletörölte a szvetterébe, azután ismét megmarkolta a seprűt. Olyanok vagyunk, mintha egy holtat állnánk körül, gondolta.

Odakint a szél acsargott az ereszcsatornákban.

Rideout kinyitotta a szemét és Newsome fölé hajolt.

– Istenünk, egy gonosz idegen van ebben az emberben. Egy idegen falja a húsát és a csontját. Segíts nekem kiűzni onnan, ahogy a Fiad űzte ki az ördögöket a gadarénus megszállottból. Segíts nekem, hogy a te parancsoló hangodon beszélhessek a kín zöld istenkéjével, aki Andrew Newsome-ban lakik.

Előrébb hajolt, csúztól dagadt kezének hosszú ujjait rátette Newsome nyakának tövére, mintha meg akarná fojtani. Még közelebb hajolt, és másik kezének két ujját a milliárdos szájába dugta. Begörbítette ujjait, lejjebb húzva az állkapcsot.

– Kifelé! – mondta. Parancsolóan beszélt, de a hangja lágy volt. Selymes. Szinte cirógató. Katnek libabőrös lett a háta és a karja. – Kifelé, Jézus nevében. Kifelé, az összes szentek és mártírok nevében. Kifelé, Isten nevében, aki megengedte, hogy bemenj, most pedig távozást parancsol. Kifelé a fényre. Hagyd abba a zabálást, és gyere ki!

Semmi sem történt.

– Kifelé, Jézus nevében. Kifelé, a szentek és mártírok nevében. – Keze kissé megfeszült. Newsome kezdett hörögve lélegezni. – Nem, ne húzódj mélyebbre. Nem rejtőzhetsz el, te kis ördög. Bújj ki a fényre! Jézus parancsolja neked. A szentek és a mártírok parancsolják neked. Isten azt parancsolja neked, hogy ne lakomázz tovább ebből az emberből, hanem gyere ki!

Hideg kéz markolta meg Kat karját, amitől ő majdnem felsikoltott. Melissa volt az. A szeme hatalmasra nyílt. Az álla leesett. Kat olyan érdesnek hallotta a suttogását, mintha smirglivel karistolnának. – Nézd!

Golyva méretű daganat jelent meg Newsome nyakán, közvetlenül Rideout laza ujjai fölött. Lassan megindult a száj felé. Kat még sosem látott ilyet.

– Helyes! – Rideout szinte duruzsolt. Az arca verejtékben fürdött, inggallérja elernyedt, besötétedett. – Gyere ki! Gyere ki a fényre! Végeztél a falással, sötétség apró fajzata.

A szél már visított. Az eső, amely mostanra félig hódarából állt, kartácsként verte az ablakokat. A lámpák hunyorogtak, a ház nyikorgott.

– Az Isten, aki beengedett, azt parancsolja, hogy távozz! Jézus azt parancsolja, hogy távozz! A szentek és mártírok…

Elengedte Newsome száját, és úgy rántotta vissza a kezét, mintha valami tüzeshez ért volna. Ám Newsome szája nyitva maradt. Mi több: még szélesebbre nyílt, először tátogásra, azután néma üvöltésre. A szeme kifordult, a lába rángani kezdett. Bevizelt, az ágyékánál a takaró olyan sötét lett, mint Rideout átizzadt gallérja.

– Állj! – lépett előre Kat. – Rohama van! Meg kell áll…

Jensen visszarántotta. A nő ránézett, és látta, hogy Jensen máskor pirospozsgás arca olyan fehér, mint az abrosz.

Newsome állkapcsa elérte a mellcsontját. Arcának alsó fele eltűnt egy félelmes ásításban. Kat hallotta, hogy a halánték és az állkapocs inai úgy recsegnek, mint a térdinak a fárasztó fizikoterápia alatt: olyan volt a hangjuk, mint a kenetlen zsanérnak. A lámpák kialudtak, felgyulladtak, kialudtak, felgyulladtak a szobában.

A Newsome fogai mögötti sötétségből kiemelkedett egy hólyagszerűség. Lüktetett.

Éles reccsenés hallatszott: a szoba túlsó végében betört az üveg. Kávéscsészék hullottak a padlóra és összetörtek. Váratlanul egy faág nyúlt be a szobába. A fények kialudtak. Ismét megindult a generátor. Ez alkalommal nem böffenve, hanem kitartó zúgással. Amikor ismét kigyulladtak a fények, Rideout a karjait előrelökve, arccal a takaró nedves foltján hevert az ágyon Newsome mellett. Valami szivárgott Newsome tátogó szájából. Fogai árkokat húztak a formátlan testbe, amelyet kurta, zöld tüskék borítottak.

Nem teniszlabda, gondolta Kat. Sokkal jobban hasonlít tüskelabdára, amivel a gyerekek szoktak játszani.

Ahogy Tonya meglátta, nyakát behúzva, kezét a tarkóján összekulcsolva, alkarjával a fülét befogva menekült ki a folyosóra.

A zöld valami Newsome mellére pottyant.

– Fújja le! – sikoltotta Kat a titkárnak. – Fújja le, mielőtt elmenekülhetne! – Igen. Azután beteszik az üvegbe, és szorosan rácsavarhatják a fedelet. Nagyon szorosan.

Jensen szeme tágra nyílt, megüvegesedett. Olyan volt, mint egy alvajáró. Szél tört be a szobába, meglobogtatta a titkár haját. Egy kép leesett a falról. Jensen karja előrevágódott, ujja megnyomta a paprikaspray műanyag fúvókáját. Sziszegés hallatszott, azután Jensen felpattant és ordított. Meg akart fordulni, valószínűleg azért, hogy elmeneküljön Tonya után, de megbotlott és térdre esett. Noha Kat túlságosan elhűlt ahhoz, hogy megmozduljon – még egy ujját se bírta fölemelni –, agyának egy része bizonyára tovább dolgozott, mert tudta, mi történt. Jensen fordítva tartotta a palackot, és nem a lényt fújta le, amely mostanra keresztülszivárgott az öntudatlan Rideout tiszteletes haján, hanem önmagát.

– Ne hagyják, hogy elkapjon! – üvöltötte Jensen. Vakon kúszni kezdett, el az ágytól. – Nem látok, ne hagyják, hogy elkapjon!

A szél tombolt. Halott levelek szakadtak le az ágról, amely belógott az ablakon, körbeszáguldottak a szobában. A zöld lény a padlóra pottyant Rideout ráncos, napbarnított tarkójáról. Kat úgy csapott feléje a söprűvel, mintha a víz alatt mozogna. Mellétalált. A lény eltűnt az ágy alatt. Nem gurult, hanem csúszott.

Jensen fejjel nekiment a falnak az ajtó mellett. – Hol vagyok? Nem látok!

Newsome felült, és meglepetten körülnézett. – Mi folyik itt? Mi történt? – Letolta magáról Rideout fejét. A tiszteletes ernyedten csúszott a padlóra.

Melissa a tiszteletes fölé hajolt.

– Ne tedd! – ordította Kat, de elkésett.

Nem tudta, hogy a lény valóban isten-e, vagy csupán egy hátborzongató piócafaj, de gyors volt. Kilőtt az ágy alól, végiggurult Rideout vállán, rá Melissa kezére, aztán föl a karján. Melissa igyekezett lerázni, de nem sikerült. Valamiféle ragacsos anyag van azokon a tömzsi kis tüskéken, közölte Kat agyának még működő része azzal a résszel – sokkal nagyobb résszel –, amely nem. Mint a légy lábán a ragasztó.

Melissa látta, merről közeledik a lény, és noha pánikba esett, volt annyi esze, hogy két kézzel befogja a száját. A lény végigfutott a nyakán, majd az arcán, végül ráült a bal szemére. A szél üvöltött, és vele üvöltött Melissa is, annak a nőnek a hangján, akinek kínjait a kórházak egytől tízig diagramja nem tudja leírni. Melissa kínszenvedése száz fölött lehetett – mint amikor valakit elevenen főznek meg. Hátratántorodott, karmolászta a szemén levő lényt, amely most gyorsabban lüktetett, és Kat egy halk, nyálkás hangot hallott, ahogy a lény folytatta a táplálkozást. Lucskos hang volt.

Ennek mindegy, kit eszik, gondolta Kat. Rádöbbent, hogy a sikoltozó, hadonászó nő felé tart.

– Tarts ki! Melissa, tarts KI!

Melissa nem figyelt rá. Tovább hátrált. Nekiütközött a vastag ágnak, amely belátogatott a szobába, és elterült. Kat fél térdre ereszkedett mellette, és ügyesen lecsapott Melissa arcára. Le a lényre, amely Melissa szemén zabált.

Cuppanás hallatszott, a lény váratlan ernyedtséggel levált a házvezetőnő arcáról, nyálas csiganyomot hagyva maga után. Csúszni kezdett a levelekkel teleszórt parkettán, hogy elrejtőzzék az ág alatt, úgy, mint az ágynál. Kat felpattant, rálépett. Érezte, ahogy szétplaccsan robusztus New Balance edzőcipője alatt. Zöld anyag lőtt ki jobbra-balra, mintha Kat egy takonnyal megtöltött léggömbre lépett volna.

Ezúttal két térdre ereszkedett, és a karjaiba vette Melissát. Az először vergődött, Kat érezte, hogy egy ököl súrolja a fülét. Azután a hörögve lélegző Melissa elernyedt. – Vége? Kat, vége?

– Jobban érzem magam – jegyezte meg mögöttük egy másik világban a csodálkozó Newsome.

– Igen, vége – felelte Kat, és ránézett Melissára. Az a szeme, amelyen a lény letanyázott, vérbe borult, de ettől eltekintve láthatólag rendben volt. – Látsz?

– Igen. Homályosan, de már tisztul. Kat… az a kín… mintha vége lett volna a világnak.

– Valaki mossa ki a szemem! – rikoltotta Jensen méltatlankodva.

– Mossa ki maga – mondta vidáman Newsome. – Van két jó lába, nem? Azt hiszem, nekem is lesz, ha Kat megreparálja. Valaki nézze meg Rideoutot. Azt hiszem, meghalhatott a csórikám.

Melissa felnézett Katre. Az egyik szeme kék volt, a másik vörös, és szivárogtak belőle a könnyek. – A kín… Kat, el sem tudod képzelni a kínt.

– De igen – felelte Kat. – El tudom. Most már. – Leültette Melissát az ágyra, és odament Rideouthoz. A pulzusát kereste, de nem érzett semmit, még a szív vad vergődését sem, amely még mindig igyekszik. Rideout kínjai láthatólag véget értek.

Leállt a generátor.

– Bassza meg – mondta Newsome, még mindig vidáman. – Hetvenezer dollárt fizettem azért a japcsi szarért.

– Mossa ki valaki a szememet! – bőgte Jensen. – Kat!

Kat kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, aztán mégsem tette. Az új sötétségben valami mászott a keze fején.

Russ Dorrnak

BIHARI GYÖRGY FORDÍTÁSA

A nyilvános fellépés nem tartozik a kedvenceim közé. Amikor hallgatóság előtt állok, mindig csalónak érzem magam. Nem mintha emberkerülő lennék, noha bizonyos mértékig az vagyok: egymagamban elautózom Maine-ből Floridába, és tökéletesen elégedett vagyok. Nem is lámpalázról van szó, noha ez mindig elfog, ha két-háromezer ember előtt lépek fel. Ez a legtöbb író számára természetellenes helyzet. Inkább ahhoz szoktunk, hogy könyvtárakban jelenünk meg, legföljebb három tucat rajongó előtt. A benyomás, hogy itt nem a megfelelő személy van a nem megfelelő helyen, főként annak a tudatából táplálkozik, hogy akárkit – vagy akármit – akart látni a közönség, az nincs ott. Az az énem, amelyik történeteket talál ki, egyedül a magányban létezik. Az, aki beállít anekdotázni és kérdésekre válaszolni, csupán hitvány pótléka a meseírónak.

2011 novemberében utolsó párizsi fellépésemre vittek a 2800 férőhelyes Le Grand Rexben. Idegesen feszengtem a nagy, fekete SUV hátsó ülésén. Az utcák szűkek, a forgalom erős volt. Térdemen dosszié volt, benne kis köteg papír megjegyzésekkel, és egy rövid felolvasás szövegével. Egy pirosban beálltunk egy busz mellé. A két nagy jármű olyan közel volt, hogy csaknem összeértek. Benéztem a busz egyik ablakán, és megláttam egy kosztümös nőt, aki valószínűleg hazafelé tartott a munkából. Egy pillanatra azt kívántam, bár mellette ülhetnék, jómagam is hazafelé, várva a vacsorát, utána pár óra olvasást kényelmes karosszékben egy jó lámpa mellett, ahelyett hogy egy színházba mennék, ahol minden jegy elkelt, olyan rajongókhoz, akiknek a nyelvét sem ismerem.

La femme talán megérezte a tekintetemet. Bár valószínűbb, hogy megunta az újságját. Akárhogy is, felkapta a fejét és alig harminc centiről rám nézett. Találkozott a tekintetünk. Úgy képzeltem, hogy vágyakozást látok a szemében: mennyivel inkább ülne ebben a divatos SUV-ban, útban egy olyan helyre, ahol fények vannak, nevetés, jókedv, ahelyett, hogy hazamegy a lakásába, ahol semmi se várja, csak a sovány vacsora, amit talán a mélyhűtőből kell felolvasztani, utána az esti hírek és mindig ugyanazok az ócska tévékomédiák. Ha helyet cserélhettünk volna, mindketten boldogabbak lehettünk volna.

Azután ő visszamerült az újságjába, én pedig a dossziémba. A busz ment az egyik irányba, az SUV a másikba. Ám egy pillanatra olyan közel kerültünk egymáshoz, hogy mindketten betekinthettünk a másik világába. Elgondolkodtam ezen a történeten, és amikor hazatértem a tengerentúli utazásról, leültem, és egyhuzamban megírtam ezt a novellát.

Az a busz egy másik világ

Wilson anyjának, aki nem tartozott az emberiség ujjongóan boldog részéhez, volt egy mondása: „Ami rossz, az tovább romlik, amíg sírás nem lesz a vége.”

Tekintettel erre, és más népi bölcsességekre, amelyeket az anyja térdén hallott („egy narancs arany reggel, ólom este”, ez egy másik gyöngyszem volt), Wilson utasbiztosítást kötött – amit ő lökhárítónak tekintett –, valahányszor fontosabb útra indult, és felnőtt életében nem volt fontosabb ennél az útnál New Yorkba, ahol a portfólióját ismerteti a Market Forward nagykutyái előtt.

A MF az internetes korszak egyik legfontosabb reklámügynöksége volt. Wilson cége, a Southland Concepts, csak egyszemélyes vállalkozás volt Birminghamben. Ilyen esély nem adódik kétszer, épp ezért életfontosságú a biztosítás. Ezért érkezett a Birmingham Shuttlesworth repülőtérre hajnali négykor, ahonnan majd reggel hatkor indul, és kilenc húszra érkezik átszállás nélkül a LaGuardiára. Az értekezletet – valójában meghallgatást – kettő harmincra tűzték ki. Az ötórás lökhárító elegendőnek látszott.

Először minden flottul ment. A recepciós becsekkolta, azt is megengedte, hogy az első osztály szekrényében hagyja a portfóliót, noha Wilson természetesen turistaosztályon utazott. Az ilyen ügyeknél az a trükk, hogy korán kell kérni, mielőtt az emberek meghajszoltak lennének. A meghajszolt emberek nem akarják hallani, hogy milyen fontos a portfóliónk; olyan fontos, hogy talán a jövőnk is azon múlik.

Egy bőröndöt is fel kellett adnia, mert ha netán bejut a Green Century döntőjébe (ami megtörténhet, mert igen jól áll), akkor akár tíz napig is New Yorkban kell maradnia. Fogalma sem volt róla, hogy mennyi ideig tart a rosta, és ugyanúgy nem szeretett volna a szállodában mosatni, mint a szobapincértől rendelni. A szállodai extra szolgáltatások minden nagyvárosban drágák, de a Nagy Almában különösen sokba kerülnek.

A dolgok nem is romlottak el, amíg az időben indult gép meg nem érkezett New Yorkba, ám ott elfoglalta a helyét a légtérben kialakult forgalmi dugóban, hogy körözzön és ugráljon a szürke levegőben az érkezési pont fölött, amelyet a pilóták oly indokoltan hívnak LaGanénak. Az utasok humortalan vicceket sütöttek el, és elhangzottak nyílt reklamációk, ám Wilson derűs maradt. Ő megkötötte a biztosítást, és a lökhárítója vastag volt.

A gép tíz harminckor, csaknem egyórás késéssel ért földet. Wilson a csomagszállító futószőnyeghez ment, ahol nem jött a poggyásza. És nem jött. Végül ő maradt utolsónak egy szakállas, fekete svájcisapkás öregemberrel, és a futószőnyegen már csak egy pár hócipő és egy utazástól foltos, kókadt növény körözött.

– Ez lehetetlen – mondta Wilson a bácsinak. – Átszállás nélkül jöttünk.

Az öreg vállat vont. – Nyilván elcímkézték Birminghamben. A vacakjaink akár már úton is lehetnek Honoluluba. Elballagok az elveszett csomagok bejelentőjébe. Akar jönni?

Wilson így tett, közben az anyja mondása jutott az eszébe. És hálát adott Istennek, hogy legalább a portfólió megvan.

Már a bejelentő formanyomtatvány felénél tartott, amikor megszólalt mögöttük egy rakodó: – Ez nem az uraké?

Wilson megfordult és látta, hogy ez bizony az ő skót mintás bőröndje, meglehetősen ázott állapotban.

– Leesett a targoncáról – közölte a rakodó, miközben összehasonlította a Wilson jegyén levő slejfnit a bőröndre erősített cédulával. – Megesik. Írásos panaszt kell tennie, ha eltört benne valami.

– Az enyém hol van? – kérdezte a svájcisapkás bácsi.

– Sajnos abban nem segíthetek – mondta a rakodó. – De mindig megtaláljuk a végén.

– Igen – felelte az öregember –, csak még nincs vége.

Mire Wilson elhagyta a terminált a bőröndjével, portfóliójával és kézitáskájával, csaknem tizenegy harminc volt. Időközben számos újabb gép érkezett, hosszú sor várakozott taxira.

Van lökhárítóm, vigasztalta magát. Teljes három órára. Ráadásul fedél van a fejem fölött, nem az esőben ázom. Nézd a jó oldalát és lazíts.

Araszolás közben a beszédét mondta fel némán, elképzelte portfóliójának túlméretezett szemléltető képeit, és emlékeztette magát, hogy nem szabad elveszítenie a nyugalmát. Abban a percben, ahogy belép a Park sugárút 245. ajtaján, átvált bűbáj módba, és kiveri a fejéből, milyen óriási fordulat állhat be a szerencséjében.

A Green Century ökológiailag optimista nevéből kolonc lett a multinacionális olajcég számára, amióta a tengerfenékbe fúrt egyik kútjuk ledobta a platformját az alabamai Gulf Shores közelében. Nem ömlött ki olyan katasztrofálisan sok olaj, mint a Deepwater Horizon baleseténél, de azért így is elég nagy volt a baj. És ó, egek, akkor még a név is! Az éjszakai komédiások orgiát csaptak belőle. (Letterman: „Zöld, fekete és talpig szaros, mi az?”) A Green Century vezérigazgatójának első nyilvános nyafogása – „Nekünk ott kell bányásznunk az olajat, ahol van, az emberek ezt igazán megérthetnék!” – még rá is tett: az interneten ugyanezzel a szöveggel megjelent egy karikatúra a vezérigazgatóról, seggében olajkúttal, és ez aztán villámgyorsan elterjedt a világhálón.

A Green Century PR-csapata régi ügynökségükhöz, a Market Forwardhoz fordult egy általuk briliánsnak tartott ötlettel. A kármentő kampányt ki akarták szervezni egy kis déli reklámügynökségnek, hogy hangsúlyozzák, mennyire nem mindig ugyanazokat a New York-i nagymenőket használják az amerikai nép lecsillapítására. Jelenleg különösen azoknak az amerikaiaknak a véleménye aggasztotta őket, akik a New York-i nagymenők flancos koktélpartijain kétségtelenül Mason–Durung-vonalként emlegetett határ alatt éltek.

A taxira várók sora araszolt. Wilson az órájára nézett. Öt perc múlva tizenkettő.

Csak semmi aggodalom, mondta magának, de azért szorongani kezdett.

Végül tizenkettő húszkor ült be a taxiba. Rühellte a gondolatot, hogy a kifutón elázott bőröndjét bevonszolja egy drága manhattani irodaházba – mennyire vidékies lenne! –, ám kezdte azt gondolni, hogy ha nem akar késni, talán ki kell iktatnia a megállást és a bőrönd leadását a szállodánál.

A taxi rikító sárga kisbusz volt, a sofőr egy méla szikh, aki hatalmas, narancsszín turbánban lakott. A visszapillantó tükrön átlátszó műanyag foglalatban lógtak és lengtek feleségének és gyermekeinek fényképei. A rádió a 1010 WINS csatornára volt állítva, amely átlag négypercenként sugározta fogrezegtető xilofon szünetjelét.

– Ma nagyon rossz közelkedés – mondta a szikh, miközben a repülőtér kijárata felé araszoltak. Ennyiben ki is merült nála a társalgás. – Közelkedés, nagyon-nagyon rossz.

Az eső beleerősített, miközben Manhattan felé másztak. Wilson érezte, hogyan nyűvi a megállások és újraindulások perisztaltikája a lökhárítóját. Fél órája van, hogy elmondja a szövegét, mindössze fél óra. Vajon fenntartják neki az ablakot, ha elkésik? Mondják-e vajon: „Emberek, a tizennégy kis déli ügynökség közül, akiket ma meghallgatunk a nagy színpadon – csillag születik, meg minden –, csak egynek van bizonyított munkatapasztalata környezeti kellemetlenségeket elszenvedett cégekkel, ez pedig a Southland Concepts. Éppen ezért nem hagyhatjuk ki Mr. James Wilsont, csak azért, mert késett egy kicsit.”

Mondhatják, de mindent összevéve azt gondolta… hogy nem fogják. Nekik az a legfontosabb, hogy minél előbb abbamaradjon az éjszakai vihorászás. Ezért életfontosságú a szöveg, de hát szövege minden seggfejnek van. (Ez az apai bölcsesség egyik gyöngyszeme volt.) Időben oda kell érnie.

Negyed kettő. Ami rossz, az tovább romlik, gondolta. Nem akart erre gondolni, de erre kellett. Amíg sírás nem lesz a vége.

Ahogy közeledtek a Midtown alagúthoz, előrehajolt, és megérdeklődte a szikhtől, hogy előreláthatólag mikor érkeznek meg. A narancsszín turbán gyászosan imbolygott. – Nem tudom megmondani, uram. Közelkedés nagyon-nagyon rossz.

– Fél óra?

Hosszú szünet következett, majd ismét megszólalt a szikh, mondván: – Talán. – Ebből az egyetlen, gondosan kiválasztott nyugtató szóból Wilson megértette, hogy kritikus helyzete borzalmassá fajul.

A Market Forward recepciós pultjánál hagyhatom ezt az istenverte bőröndöt, gondolta. Akkor legalább nem kell berángatnom a tárgyalóba.

Előrehajolt és azt mondta: – Hagyjuk a szállodát. Vigyen egyenesen a Park kettőnegyvenötbe.

Az alagút klausztrofóbiás rémálom volt: indulás, megállás, indulás, megállás. A túloldalon semmivel sem volt jobb a keresztforgalom a Harmincnegyedik utcában. A kisbusz elég magas építésű volt ahhoz, hogy Wilson minden elkeserítő akadályt lásson, ami csak elébük került. A Madison sugárúton mégis kissé fellélegzett. Szoros lesz, sokkal szorosabb, mint szeretné, de nem lesz szükség megalázó telefonálásra, hogy kicsit késni fog. Okosan tette, hogy kihagyta a szállodát.

Csakhogy ekkor jött a törött főnyomócső, és a kordon, amelyet a szikhnek meg kellett kerülnie. – Rosszabb, mint mikor Obama jön – mondta, miközben a 1010 WINS azt ígérte Wilsonnak, hogyha ad nekik huszonkét percet, nekiadják a világot. A xilofon kótogott, mint a laza fogak.

Nem akarom a világot, gondolta. Csak szeretném negyed háromra elérni a Park 245.-öt. Legfeljebb húsz percem van.

A taxi végül visszatért a Madison sugárútra. Csaknem a Harminchatodik utcáig nyargalt, majd megfeneklett. Wilson elképzelte, amint a sportkommentátor közli a hallgatósággal, hogy noha a futás ragyogó volt, a játék szempontjából az előny jelentéktelen. Az ablaktörlő pufogott. Egy riporter az elektromos cigarettáról beszélt. Azután reklám következett.

Végy be egy nyugibogyót, gondolta Wilson. Innentől gyalog is odaérek, ha muszáj. Mindössze tizenegy sarok. Csak hát esik, és magával kell cipelnie azt az istenverte bőröndöt is.

Megjelent egy Peter Pan távolsági busz, és fújtató légfékekkel megállt a taxi mellett. Wilson elég magasan ült ahhoz, hogy az ablakon belásson a buszba. Tőle maximum kétméternyire jóképű nő olvasott egy magazint. Mellette az átjárót szegélyező oldalon fekete esőkabátos férfi turkált a térdén egyensúlyozott aktatáskában.

A szikh dudált, azután tenyérrel fölfelé széttárta a karjait, mintha azt mondaná: Nézd, mit tett velem a világ.

Wilson figyelte, ahogy a jóképű nő megérinti a szája sarkát, talán ellenőrzi, hogy tart-e a rúzs. A mellette ülő férfi most az aktatáska fedelébe épített zsebben kotorászott. Előhúzott egy fekete sálat, az orrához emelte, és megszimatolta.

Vajon miért tette?, tűnődött Wilson. Talán a felesége parfümje vagy púdere kedvéért?

Azóta, hogy Birminghamben fölszállt a repülőgépre, először feledkezett meg a Green Centuryról, a Market Forwardról és helyzetének ugrásszerű javulásáról abban az esetben, ha mostantól fél órán belül nem jön közbe semmi. Megigézték – sőt elvarázsolták – a nő finoman tapogató ujjai, meg a férfi a sállal az orra előtt. Az jutott eszébe, hogy egy másik világba néz át. Igen. Az a busz egy másik világ. Az a férfi és az a nő a saját találkozóikra készülnek, amelyeken kétségkívül a remény léggömbjei imbolyognak. Vannak számláik, amelyeket ki kell fizetni. Vannak fivéreik, nővéreik és bizonyos gyermekkori játékaik, amelyeket sose felejtettek el. Az asszonynak talán volt egy abortusza a főiskolán. A férfinak meg van egy péniszgyűrűje. Lehetnek házi kedvenceik, és ha igen, akkor azoknak nevük is van.

Wilson szeme előtt felmerült egy pillanatnyi látomás – elmosódó, megformálatlan, de félelmetes – egy óramű-világegyetemről, amelyben a kerekek és fogaskerekek rejtélyes mozgásokat végeznek, talán valami karmikus vég felé tartva, de lehet, hogy egyáltalán nincs rá okuk. Itt volt a taxi világa, és másfél méternyire a Peter Pan busz világa. A kettő között csak másfél méter és két réteg üveg van. Megdöbbentette ez a magától értődő tény.

– Micsoda közelkedés – szólalt meg a szikh. – Én mondom, rosszabb, mint Obama.

A férfi leengedte az orra elé tartott fekete sálat. Az egyik kezével fogta, a másikat az esőkabátja zsebébe dugta. Az ablak mellett ülő nő lapozott a magazinjában. A férfi felé fordult. Wilson látta, hogy mozog a szája. A nő fölemelte a fejét, a szeme döbbenten kitágult. A férfi közelebb hajolt, mintha valami titkot osztana meg vele. Wilson nem ismerte fel az esőkabát zsebéből elővett tárgyban a kést, amíg a férfi el nem vágta vele a nő torkát.

A nő szeme kimeredt. Ajkai szétváltak. A nyakához kapott. Az esőkabátos férfi ugyanazzal a kezével fogta meg a nőét, amelyben a kést tartotta, és gyengéden, ám határozottan lenyomta. Ugyanakkor a fekete sálat a nő torkára szorította. Megcsókolta a halántékát, miközben keresztülnézett a haján. Észrevette Wilsont, és ekkor olyan széles mosolyra húzta a száját, hogy alul-felül kilátszottak apró, egyenletes fogai. Biccentett Wilsonnak, mintha azt mondaná, szép napot, vagy hogy most már van egy titkunk. Egy vércsepp a nő melletti ablakra hullott, kigömbölyödött, azután lefutott az üvegen. Esőkabátos Ember, aki még mindig a nő torkára szorította a sálat, beledugta egyik ujját az asszony elernyedő szájába, és közben rendületlenül mosolygott Wilsonra.

– Végre! – szólalt meg a szikh. A taxi megmozdult.

– Látta ezt? – kérdezte Wilson. A hangja színtelen volt, egykedvű. – Azt a férfit. A buszon. A nő mellett.

– Hogy micsoda, uram? – kérdezte a szikh. A sarkon sárgára váltott a lámpa, a szikh átiszkolt a kereszteződésen, és a dudakoncertre ügyet sem vetve sávot váltott. A Peter Pan busz lemaradt. Előttük börtönként magasodott az esőben a Grand Central pályaudvar.

Wilsonnak akkor jutott az eszébe a mobilja, amikor a taxi már nekilódult. Kivette a kabátja zsebéből és ránézett. Ha fürgébb elme (ami az anyjuk szerint a bátyja kiváltsága volt), lefényképezte volna Esőkabátos Embert. Most már késő ehhez, de ahhoz nem, hogy felhívja a 911-et. Természetesen egy ilyen hívást nem lehet névtelenül intézni; a neve és a száma megjelenik valamilyen hivatali képernyőn, amint a hívás befut. Visszahívják, hogy ellenőrizzék, nem valami tréfacsináló akarja-e így agyonütni az esős délutánt New York városában. Azután információkat követelnek, amelyeket meg kell adnia – nincs választása – a legközelebbi őrsön. Többször el akarják mondatni vele a történetet. Egyetlen dolog nem érdekli őket: a demója.

Aminek a címe az volt: „Adjanak három évet, és bizonyítunk!” Kigondolta, hogyan adja elő. Először is közli az összegyűlt propagandistákkal és igazgatókkal, hogy szembe kell nézniük a szennyeződéssel. Mert az most is megvan; az önkéntesek most is mosdatják az olajtól mocskos madarakat; ezt nem söpörhetik a szőnyeg alá. De, mondja majd, a vezeklésnek nem kell rútnak lennie, és az igazság néha szép. Az emberek hinni akarnak maguknak, mondja majd. Végtére is szükségük van magukra. Szükségük van magukra, hogy eljussanak A pontból B pontba, ezért nem hajlandók úgy látni magukat, mint akik cinkosok a környezet megerőszakolásában. Ezen a ponton kinyitja a portfóliót és bemutatja az első képet: a kamerának háttal egy fiú és egy lány áll egy szűztiszta tengerparton, és kinéznek a csaknem szemfájdítóan kék vízre. AZ ENERGIA ÉS A SZÉPSÉG KÉZ A KÉZBEN JÁRHAT!, mondja a felirat. ADJANAK HÁROM ÉVET, ÉS BEBIZONYÍTJUK!

A 911-et hívni olyan könnyű, hogy egy gyerek is képes rá. Meg is teszik gyerekek. Amikor valaki betör. Amikor hugi lezuhan a lépcsőn. Vagy ha apu gyepálja anyut.

Ezután jön egy javasolt tévéreklám forgatókönyve, amelyet be kell mutatni az összes öbölmenti államban, különösen a helyi híradókban és a FOX-hoz meg a MSNBC-hez hasonló, huszonnégy órás kábeltévékben. Idősűrített képen az olajtól szennyes part ismét kitisztul. „Felelősségünk, hogy kijavítsuk hibáinkat – mondja a narrátor (enyhe déli akcentussal). – Így tesszük a dolgunkat, így viselkedünk mi a szomszédainkkal. Adjanak három évet, és bebizonyítjuk.”

Ezután jönnek a szöveges hirdetések. A rádióreklámok. A második szakaszban…

– Uram! Mit mondott?

Telefonálnom kell, gondolta Wilson, de a fickó valószínűleg leszáll a buszról és felszívódik, mielőtt a rendőrség odaér. Valószínűleg? Csaknem biztosan.

Hátrafordult. A busz már lemaradt. Talán, gondolta, a nő sikoltott. Talán más utasok már rá is vetették magukat a fickóra, úgy, ahogy lerohanták a Cipőbombást, amikor kiderült, mire készül.

Azután eszébe jutott, hogyan mosolygott rá az esőkabátos. Az is, hogyan dugta bele az ujját a nő ernyedt szájába.

Lehet, hogy nem is az volt, aminek hittem, gondolta Wilson. Lehetett hülyéskedés is. Amilyeneket mindig is csináltak. Mint például a flashmob.

Minél tovább töprengett rajta, annál valószínűbbnek tűnt. A férfiak sikátorokban és a tévéműsorokban vágják el a nők torkát, nem a Peter Pan buszokon fényes délután. Ő viszont felépített egy rendes kampányt. Ő a megfelelő személy a megfelelő helyen, és a megfelelő időben. Az ember ritkán kap egy második esélyt ebben a világban. Ez ugyan nem az anyja mondása, de azért tény.

– Uram?

– Tegyen ki a következő lámpánál – mondta Wilson. – Innen már gyalog is mehetek.

Hesh Kestinnek

BIHARI GYÖRGY FORDÍTÁSA

Gyerekkoromban sok horrorfilmet láttam (ezt valószínűleg eddig is sejthették). Könnyű préda voltam, a legtöbbjük halálra rémített. Sötét volt, a képek sokkal nagyobbak a nézőnél, a hangok olyan erősek, hogy még akkor is ránk hozták a frászt, ha becsuktuk a szemünket. A tévében sokkal kevésbé volt ijesztő. A ritmust megtörték a hirdetések, a legrosszabb részeket olykor kivágták, nehogy komplexusokat okozzanak a kölyköknek, akik esetleg nézik a filmet (sajnos nálam már elkéstek; láttam, amint a halott nő kiemelkedik a fürdőkádból Az ördöngösök című filmben). Végső esetben az ember mindig kimehet a konyhába, elmarhat a hűtőszekrényből egy doboz Hirest, és addig ácsoroghat odakint, amíg az ijesztő zenét fel nem váltja valamelyik helyi házaló ordítása: Autók, autók, autók! Nincs hitelvizsgálat! MINDENKI az ügyfelünk!

Mindazonáltal egy film, amelyet a tévében láttam, teljesítette a feladatát. Legalábbis a hetvenhét perces film első órájában; a végkifejlet tönkretette az egészet. A mai napig azt szeretném, ha valaki újra megcsinálná, és következetesen végigvinné a hajmeresztést. Az a film talán minden idők legjobb horrorfilmcímét kapta: Élőket temetek (I Bury the Living).

Erre a filmre gondoltam, amikor ezt a történetet írtam.

Gyászjelentések

Egyértelműen és következetesen!

Vern Higginsnek, az újságírás tanárának a Rhode Island-i Egyetemen, ahol diplomáztam, ez volt a Szentírás. Egy csomó dolog, amit az iskolában tanultam, bement az egyik fülemen, és ki a másikon, de ez nem, mert Higgins professzor belénk verte. Mint mondta, az olvasóknak világosságra és összeszedettségre van szükségük, hogy egyáltalán elkezdődhessen a megértés folyamata.

Az igazi újságíró munkája abban áll, mondta az óráin, hogy megadjuk az embereknek azokat a tényeket, amelyek segítségével döntéseket hozhatnak és továbbléphetnek. Úgyhogy semmi cifrázás. Semmi érzelgés vagy dagály. Kezdjék az elején, építsék fel a közepét, hogy minden esemény logikusan vezessen a következőhöz, és a végén fejezzék be. Ami a riportnál, hangsúlyozta Higgins, mindig a mostani befejezést jelenti. Soha ne alacsonyodjanak le olyan lusta zagyvaságokig, hogy egyesek szerint, vagy a vélemények általában arra utalnak. Minden tényhez forrást, ez a szabály. Mindezt írják meg egyszerű nyelven, díszítetlenül, kendőzetlenül. A szónoki szárnyalást hagyják meg a vezércikknek.

Kétlem, hogy bárki elhinné, ami ezután következik. Karrieremnek a Neoncirkusz-nál vajmi kevés köze van a jó íráshoz, mégis igyekszem a lehető legjobb formámat hozni: minden esemény tényei elvezetnek a következő eseményhez. Az írásnak van kezdete, közepe és vége.

Legalábbis egyelőre van vége.

A jó riport öt kérdéssel kezdődik: ki, mit, mikor, hol és miért, mármint ha sikerül kideríteni. Az én esetemben a miért a rázós.

A „ki”-re válaszolni viszont könnyű; az önök legkevésbé sem vakmerő narrátorát Michael Andersonnak hívják. Huszonhét éves voltam, amikor ezek a dolgok megtörténtek. BA fokozattal diplomáztam újságírásból a Rhode Island-i Egyetemen. Utána két évig a szüleimmel éltem Brooklynban, és egy olyan ingyen osztogatott lapba dolgoztam, átírt hírügynökségi jelentésekkel töltve ki a reklámok és kuponok hézagait. Folyamatos vetésforgóban küldtem ki (olyan-amilyen) szakmai önéletrajzomat, ám New York, Connecticut vagy New Jersey egyetlen újságját sem érdekeltem. Ez nem igazán lepte meg a szüleimet, de engem sem, nem azért, mintha rossz lett volna a diplomám (nem volt az), és nem is azért, mintha a mellékelt cikkeket – elsősorban az egyetemi Jó öreg ötcentes szivar című újságban megjelent írásaimat – pocsékul fogalmaztam volna (néhánnyal díjat is nyertem), hanem mert az újságok nem vettek föl embereket. Éppen ellenkezőleg.

(Ha Higgins professzor látná ezt a rengeteg zárójelet, megölne.)

A szüleim – nagyon gyengéden – noszogatni kezdtek, hogy keressek más foglalkozást. – Valami rokon szakmában – mondta az apám a lehető legdiplomatikusabb hangon. – Talán a reklámiparban.

– A reklám nem újság – feleltem. – A reklám ellentétes az újságírással. – De értettem, mire gondol: látomásaiban negyvenévesen is nassolok éjszakánként a hűtőszekrényükből. Naplopó de luxe.

Kelletlenül listát készítettem a szóba jöhető cégekről, ahol esetleg hajlandók alkalmazni egy fiatal reklámszövegírót jó iskolával, de tapasztalat nélkül. Annak a napnak az előestéjén, amikor szét akartam küldeni az életrajzomat a listán szerepelő cégeknek, támadt egy kelekótya ötletem. Néha – gyakran – eltöprengek álmatlan éjszakákon, hogy mennyire másként alakult volna az életem, ha az a gondolat sose jut az eszembe.

Azokban a napokban a Neoncirkusz volt a kedvenc weboldalam. Ha önök ínyencei a pimaszságnak és kárörömnek, akkor ismerik: pletykalap, csak jobb írókkal. Legtöbbször a helyi „celebekről” tudósítanak, bele-beleturkálva a New York-i és New Jersey-i politika büdösebb szakadékaiba. Ha össze kellene foglalnom a világszemléletét, mutatnék egy fényképet, amely hat hónapig futott az ottani munkaviszonyom alatt. Rod Petersont ábrázolta (akit a Cirkusz mindig csak „nemzedékének Barry Manilow-ja” néven emlegetett) a Pacha előtt. A nője hétrét görnyedve okád a csatornába, Peterson hülye boldogsággal vigyorog, és hátulról felnyúl a nő szoknyája alá. Aláírás: ROD PETERSON, NEMZEDÉKÉNEK BARRY MANILOW-JA FÖLFEDEZI NEW YORK LOWER EAST SIDE-JÁT.

A Cirkusz alapjában webmagazin, számos klikkelésre csábító rovattal: CELEBEK SZÉGYENFALA, UNDORÍTÓ KONZUMÁLÁS, NE LÁSD, A HÉT LEGPOCSÉKABB TÉVÉJE, KI ÍRJA EZT A SZART. Van több is, de ebből is el lehet képzelni. Aznap éjjel, miközben egy halom önéletrajz várta, hogy kiküldjem őket olyan cégeknek, amelyeknél nem is akartam dolgozni, beugrottam a Neoncirkusz-ba egy kis felpezsdítő szemét kajáért, és a honlapon fölfedeztem, hogy egy dögös ifjú színész, Jack Briggs túladagolta magát. Volt róla egy, a Neoncirkusz-hoz méltóan ízléstelen kép, amelyen Briggs egy héttel korábban kifelé tántorog egy belvárosi itatóból, ám a mellékelt írás, a Cirkusz-ra nem jellemző módon, meglepően tisztességes volt. Ekkor jött az ihlet. Kutattam egy keveset az interneten, csak úgy bolondozásból, azután írtam egy gyors és undok gyászjelentést.

Jack Briggset, aki hírhedten irtózatos alakítást nyújtott tavaly a Kóser játszmá-ban, a Jennifer Lawrence-be szerelmes beszélő könyvespolc szerepében, holtan találták szállodai szobájában kedvenc porai között. Briggs ezennel belép a 27-esek klubjába, követve Robert Johnson, Jimi Hendrix, Janis Joplin, Kurt Cobain és Amy Winehouse nyomdokát. Briggs 2005-ben csámpázott be a színi világba, amikor…

Nos, jól gondolják. Infantilis, tiszteletlen, kimondottan ocsmány. Ha magamnál vagyok aznap éjjel, valószínűleg a szemétbe dobom a kész gyászjelentést, mert még a Neoncirkusz arcátlanságát is meghaladta. Direkt kegyetlen volt. De mivel csak hülyéskedtem (azóta volt időm elgondolkozni, vajon hány pálya kezdődött hülyéskedéssel), elküldtem nekik.

Két nap múlva – az internet mindent felgyorsít – kaptam egy e-mailt egy bizonyos Jeroma Whitfieldtől, aki nemcsak le akarta közölni, de szerette volna megbeszélni velem a lehetőséget, hogy írhatnék még többet ebben az undok szellemben. Talán bejöhetnék a városba, hogy egy ebéd mellett megbeszéljük a dolgot?

Nyakkendőm és sportzakóm erős túlöltözöttségnek bizonyult. A Cirkusz irodái a Harmadik sugárúton tele voltak olyan férfiakkal és nőkkel, akik sokkal inkább látszottak fiúknak és lányoknak, és rockbandák reklámpólóiban futkostak. Két nő sortban volt, de láttam egy manust ácsoverallban, tarajában filctollal. Kiderült, hogy ő a sportrovat vezetője, az emlékezetes MEGINT SZOPÓÁGON A GIANTS cikk felelőse. Azt hiszem, nem kellett volna meglepődnöm. Ez volt (ma is ez) az internetes kor újságírása, és minden főre, aki aznap az irodában tartózkodott, öt-hat otthon dolgozó szabadúszó jutott. Mondanom sem kell, éhbérért dolgoztak.

Hallottam, hogy valaha New York ködös és mesés múltjának aranykorában a szerkesztők olyan helyeken ebédeltek, mint a Négy Évszak, a Le Cirque, meg az Orosz Teázó. Meglehet, de én aznap Jeroma Whitfield zsúfolt irodájában ebédeltem szendvicset és dr. Brown-féle krémszódát. Jeroma a Cirkusz átlagához képest vénséges volt (negyvenes évei elején járt), és kezdettől nem tetszett a goromba rámenőssége, viszont alkalmazni akart, hogy írjak hetente egy gyászjelentést, és ettől istennő lett a szememben. Már címet is talált az új rovatnak: „Halottakról rosszat”!

Hogy meg tudom-e csinálni? Persze hogy.

Fillérekért dolgoztam? Igen. De kezdetnek megtette.

Miután ez a rovat lett a Neoncirkusz leglátogatottabb oldala és a nevem hozzákötődött, alkudozni kezdtem, hogy több zsét kapjak, részben mert el akartam költözni a szüleimtől, részben pedig mert belefáradtam, hogy egy segédmunkás béréért egymagam csinálom azt az oldalat, amely a legnagyobb reklámbevételt hozza.

Az alkudozás első menete szerény sikert hozott, valószínűleg azért, mert a követeléseimet szerény kérés formájában adtam elő, és amit kértem, az nevetségesen szerény volt. Négy hónapra rá, amikor az a hír járta, hogy egy komoly cég döbbenetes pénzért megvásárol minket, meglátogattam Jeroma irodáját és nagyobb emelést kértem, ez alkalommal jóval kevesebb alázattal.

– Sajnálom, Mike – mondta. – Hall és Oates emlékezetes szavaival szólva nem lehet, és nem mehet. Vegyél egy Yookot.

Jeroma zsúfolt asztalának főhelyén nagy üvegtál trónolt, tele mentolos eukaliptuszdrazséval. A csomagolást lelkesítő mondások ékesítették: Halljuk a csatakiáltásodat!, olvastam az egyiken. Egy másik azt tanácsolta (a bennem élő nyelvészt máig kirázza tőle a hideg): Tégy róla, hogy a lehetből lett legyen!

– Köszönöm, nem kérek. Adj esélyt rá, hogy megindokoljam, mielőtt nemet mondasz.

Elővezettem érveimet; úgy is fogalmazhatnánk, hogy igyekeztem lettre váltani a lehetet. A lényeg az volt, hogy hitem szerint béremet jobban hozzá kellene igazítani a „Halottakról rosszat” rovat bevételéhez. Különösen akkor, ha a Neoncirkusz-t megveszi egy komolyabb cég.

Amikor befejeztem, Jeroma kibontott egy Yookot, bedobta szilvaszín ajkai közé, és azt mondta: – Oké! Remek. Ha kipakoltál, akkor elkezdhetsz dolgozni Bump DeVoe-n. Igazán zamatos falat.

Tényleg az volt. Bumpot, a Mosómedvék énekesét a barátnője lőtte agyon, amikor stikában be akart mászni a lány hamptonsi lakásának ablakán, valószínűleg viccből. A lány betörőnek hitte. A sztorira a pisztoly tette föl a koronát, annak a Bumpsternek a szülinapi ajándéka, aki azóta belépett a 27-esek klubjába, és most valószínűleg Brian Jonesszal hasonlítgatják össze a gitárfogásokat.

– Szóval még válaszolni sem vagy hajlandó – mondtam. – Ilyen kevéssé tisztelsz.

Előrehajolt és elmosolyodott, kivillantva kis fehér fogait. Éreztem a mentol szagát. Vagy az eukaliptuszét. Vagy mindkettőt. – Lehetek őszinte? Olyan alakhoz képest, aki még mindig a szüleinél lakik Brooklynban, eltúlzod jelentőségedet a dolgok rendjében. Gondolod, hogy más nem képes ráhugyozni olyan bunkó seggfejek sírjára, akik halálra bulizták magukat? Gondold ezt át újra. Fél tucat szabadúszóm van, aki meg tudja csinálni, talán még viccesebben is nálad.

– Akkor talán el is megyek, hogy kipróbálhasd, igazad van-e. – Meglehetősen dühös voltam.

Jeroma elvigyorodott, és ismét bekapott egy eukaliptuszos cukorkát. – Nosza, rajta. De ha elmész is, a „Halottakról rosszat” itt marad. Én találtam ki, a Cirkusz-é. Természetesen most már van egy kis neved, nem tagadom. Úgyhogy válassz, öcskös. Visszamehetsz a számítógéped mellé, hogy farba túrd Bumpot, vagy elmehetsz egy meghallgatásra a New York Post-hoz. Valószínűleg alkalmaznak. Kitalálhatsz szar vicceket a hatodik oldalra, és még a nevedet sem írják alá. Ha ehhez van kedved, csak tessék.

– Megírom a gyászjelentést. De erre még visszatérünk, Jerri.

– Addig nem, amíg én itt vagyok. És ne hívj Jerrinek. Jobban ismerhetnél.

Mennem kellett. Égett az arcom. Olyan lehettem, mint egy stoplámpa.

– És kapj be egy Yookot – mondta. – Bánom is én, akár kettőt is. Segítenek megvigasztalódni.

Undorodó pillantást vetettem a tálra, és távoztam. Alig bírtam megállni, hogy gyermeteg módon be ne vágjam az ajtót.

Ha olyan hírszerkesztőséget képzelnek el, mint amilyen Wolf Blitzer mögött nyüzsög a CNN-ben, vagy az olyan ódon filmekben, mint amelyikben Woodward és Bernstein kicsinálják Nixont, felejtsék el. Ahogy már említettem, a Cirkusz íróinak zöme otthon dolgozott. A mi kis újságunk (ha megtisztelik azzal a Cirkusz-t, hogy újságnak tekintik) hírszerkesztősége alig nagyobb egy dupla széles lakókocsinál. Húsz iskolapadot zsúfoltak bele, szemközt a falon hallgató képernyőkkel. Az asztalokhoz viharvert laptopok járnak, amelyekre ilyen vidor öntapadókat ragasztottak: KÉREM TISZTELNI EZEKET A GÉPEKET!

Aznap reggel csaknem üres volt az iroda. A fal mellett, a hátsó sorban ültem, orrom előtt egy plakáttal, amely hálaadási vacsorát ábrázolt egy vécécsészében. Az elbűvölő kép alá azt írták: KÉRETIK ODA SZARNI, AHOL ESZEL! Bekapcsoltam a laptopot, elővettem a kinyomtatott szöveget Bump DeVoe kurta és középszerű pályafutásáról, és átfutottam, miközben a krehács betöltötte magát. Megnyitottam a szövegszerkesztőt, begépeltem, hogy BUMP DeVOE GYÁSZJELENTÉS, azután csak ültem és bámultam az üres képernyőt. Azért kaptam a fizetésemet, hogy pofán hányjam a halált a huszonévesek kedvéért, akik úgy érzik, hogy csak a szomszéd hapsi halhat meg, de nehéz viccelni, amikor az ember éppen dühös.

– Nehéz elkezdeni?

Ezt Katie Curran kérdezte, egy magas, karcsú, szőke lány, akire mohón és szinte bizonyosan reménytelenül ácsingóztam. Mindig gyengéden és kedvesen bánt velem. Nevetett a vicceimen. Az ilyesmi aligha a vágy jele. Hogy meglepett-e? Egyáltalán nem. Ő dögös volt, én nem. Ha őszinte lehetek, pontosan az a fajta gyík voltam, akiről a teenpix magazinok a vicceket faragják. Már három hónapja dolgoztam a Cirkusz-nál, és még mindig viseltem a tökéletes gyíkkellékét, a ragtapasszal javított szemüveget.

– Egy kicsit – feleltem. Éreztem a parfümje illatát. Valamilyen gyümölcs volt. Talán friss körte. Mindenképpen valami friss.

Leült a szomszéd asztalhoz, mint egy kifakult farmerbe burkolt, hosszú combú látomás. – Amikor velem történik ilyen, háromszor legépelem, hogy A dajka fél ajka falas, de nagyon gyorsan. Ez megnyitja az alkotás zsilipkapuit. – Karját széttárva mutatta, hogyan nyílnak a kapuk, akaratlan és lélegzetelállító betekintést nyújtva feszes fekete trikóval keretezett dekoltázsába.

– Nem hinném, hogy nálam működne – mondtam.

Katie-nek saját rovata volt, nem olyan népszerű, mint a „Halottakról rosszat”, mégis sokan olvasták; félmillió követője volt a Twitteren. (Szerénységem tiltja elárulnom, hogy engem hányan követtek akkoriban, de azért gondoljanak nyugodtan hétjegyű számra; nem fognak tévedni.) Rovatának címe az volt, hogy Szopd le magad Katie-vel! Az alapötlet az volt, hogy elment piálni olyan celebekkel, akiket még nem rántottunk le – bár azok közül is vállalták néhányan, ezt kapják ki! –, és interjút csinált velük, miközben a celebek egyre jobban beseggeltek. Döbbenetes, mik jöttek ki belőle, és Katie mindent fölvett az aranyos kis rózsaszín okostelefonjával.

Elvileg neki is be kellett volna rúgnia velük együtt, de ő meg tudta csinálni, hogy egyetlen pohárral rendelt, és abból is egyetlen ujjnyit ivott, miközben vándoroltak késdobálóról késdobálóra. A celebek ritkán vették észre. Annál inkább észrevették tökéletesen ovális arcát, hajának búzaszőke erdejét, nagy, szürke szemét, amely mindig ugyanazt sugározta: jaj, istenem, te olyan érdekes vagy! Felsorakoztak a vágáshoz, holott Katie személyesen vetett véget fél tucat karriernek azóta, hogy előttem tizennyolc hónappal beállt a Cirkusz-hoz. Leghíresebb interjúját a családi komikussal készítette, aki azt nyilatkozta Michael Jacksonról: „Jobb is lenne, ha meghalna az a csíra, aki mindenáron fehér akar lenni!”

– Gondolom, nem emelt – biccentett Jeroma irodája felé.

– Honnan tudod, hogy emelésért voltam nála? Mondtam talán? – Attól a tikkasztó tekintettől megbabonázva bármit elmondhattam neki.

– Nem, de hát mindenki tudta, hogy ezért mész, és azt is, hogy nemet fog mondani. Ha igent mondana, mindenki emelést kérne. Azzal, hogy a legjobbnak nemet mondott, valamennyiünket leállított.

A legjobb. Beleborzongtam az örömbe. Különösen, mivel Katie mondta.

– Akkor hát maradsz?

– Pillanatnyilag – feleltem a szájam sarkából. Bogie-nak mindig bejön a régi filmeken, de Katie fölállt, és lesöpört egy nem létező szálat trikójának varázsosan lapos derekáról.

– Meg kell írnom valakit. Vic Albini. Az aztán tud szlopálni.

– A meleg akcióhős – mondtam.

– Legújabb hírek: nem meleg. – Rejtelmes mosollyal nézett rám és tovahullámzott, otthagyva engem, hadd találgassak. De nem igazán akartam tudni, miről van szó.

Tíz percen át ültem az üres Bump DeVoe oldal előtt, belekezdtem, töröltem, megint ültem tíz percet. Magamon éreztem Jeroma tekintetét, és tudtam, hogy önelégülten vigyorog, még ha csak befelé is. Nem tudtam dolgozni a szeme előtt, még akkor se, ha csak képzeltem, hogy néz. Úgy döntöttem, hazamegyek, és otthon írom meg a gyászjelentést. Talán történik valami a metrón, amely mindig is jó gondolkodóhelyem volt. Éppen le akartam csukni a laptopot, amikor ismét lesmárolt a múzsa, mint azon az éjszakán, amikor megláttam azt a cikket az égi büfébe távozott Jack Briggsről. Elhatároztam, hogy kiszállok, és nem érdekelnek a következmények, de a távozásom nem lesz csöndes.

Töröltem az üres DeVoe dokut és újat nyitottam, JEROMA WHITFIELD GYÁSZJELENTÉSE címmel. Egyetlenegyszer sem tartottam szünetet, ömlöttek belőlem a gyilkos szavak, meg sem álltam százötvenig.

Jeroma Whitfield, közeli barátainak Jerri (a jelentések szerint kettő is volt neki, még az óvodából), ma délelőtt

Megnéztem az órát.

10:40-kor elhunyt. A helyszínen tartózkodó munkatársak szerint a saját rosszindulata fojtotta meg. Noha cum laude végzett a Vassaron, Jerri életének utolsó három évét stricheléssel töltötte a Harmadik sugárúton. Itt nagyjából két tucat gályázó rabszolgát dirigált, akik valamennyien tehetségesebbek voltak nála. Gyászolja férje, a Neoncirkusz stábjának Herélt Varangy, és egyetlen gyermekük, a randa kis korcs, akit a dolgozók gyengéden csak Pol Potnak becéznek. A munkatársak egyetértenek abban, hogy noha Jerrinek szemernyi tehetsége sem volt, ezt bőven pótolta diktatórikus komiszsággal. Nyerítő hangja köztudottan agyvérzést okozott, humortalansága legendás volt. Varangy és Pot kérik, hogy mindazok, akik ismerték őt, virág helyett azzal fejezzék ki örömüket a haláleset fölött, hogy eukaliptuszos cukorkát küldenek az afrikai éhező gyermekeknek. A búcsúztatást a Neoncirkusz szerkesztőségében tartják, ahol az örvendező életben maradottak kicserélhetik drága emlékeiket, és együtt énekelhetik: „Meghalt a vén banya!”

Amikor belekezdtem ebbe a pocskondiázásba, eredetileg az volt a célom, hogy tucatnyi példányt nyomtatok belőle, mindenhova felragasztom – beleértve a mosdókat és a két liftet –, mielőtt várhatsz-babám-elvárhatsz-míg-csak-bele-nem-fáradsszal búcsúznék a Neoncirkusz szerkesztőségétől és a Köptetőcukorkák Királynőjétől. Talán meg is tettem volna, ha újra át nem olvasom, és rá nem jövök, hogy nem vicces. Közel sem jár a vicceshez. Egy toporzékoló gyerek írása volt. Minek következtében azon kellett elgondolkoznom, hogy ugyanilyen humortalan ostobaság volt-e a többi gyászjelentésem is.

Először (lehet, hogy nem hiszik el, de esküszöm, ez az igazság) jutott eszembe, hogy Bump DeVoe élő ember volt, és valahol sirathatják, mert meghalt. Valószínűleg ugyanez a helyzet Jack Briggsszel… és Frank Forddal (akit az Esti Attrakció „neves tökfacsarójának” neveztem)… és Trevor Willsszel, egy reality sztárjával, aki öngyilkos lett, miután lefényképezték a sógorával egy ágyban. Azokat a képeket a Cirkusz derűsen kihozta online, csupán a sógor csúnyáját takarták el egy fekete csíkkal (Willsé eleve nem látszott, ki lehet találni, miért).

Az is eszembe jutott, hogy életem legtermékenyebb éveit vacak munkákra fecséreltem. Szégyelltem magam, ami valószínűleg soha, semmilyen összefüggésben nem történt volna meg Jeroma Whitfielddel.

Ahelyett hogy kinyomtattam volna a dokut, bezártam, töröltem, és becsuktam a laptopot. Fontolgattam, hogy visszamegyek Jeroma irodájába, és közlöm vele, hogy többé nem írok olyan anyagot, ami pontosan annyit ér, mint amikor egy totyis a kaksit vagdossa a falhoz, de elmém óvatos része – az a közlekedési rendőr, amely mindnyájunkban ott van – azt mondta, várjak. Gondoljam át az egészet, legyek abszolút biztos a dolgomban.

Huszonnégy óra, adta ki a parancsot. Délután menj moziba, és aludd át az éjszakát. Ha ugyanígy érzel reggel is, akkor eredj isten hírivel, fiam.

– Ilyen hamar végeztél? – kérdezte Katie a laptopja mellől, és amióta beléptem ide, most először nem gyökerezett a földbe a lábam attól a nagy, szürke szempártól. Csak intettem neki, és távoztam.

Éppen a Film Forumban néztem a Dr. Strangelove-ot, amikor a telefonom vibrálni kezdett. Mivel a nappali szoba méretű teremben senki sem tartózkodott a két horkoló piáson és a két kamaszon kívül, akik a hátsó sorban hallattak porszívószerű hangokat, megkockáztattam egy pillantást a kijelzőre. Katie Curran üzent: Hagyj ott mindent, és AZONNAL hívj fel!

Minden különösebb sajnálkozás nélkül kimentem az előcsarnokba (noha mindig szeretem nézni, ahogy Slim Pickens a bombán lovagol), és visszahívtam. Túlzás nélkül mondhatom, hogy az első két szava megváltoztatta az életem.

– Jeroma meghalt.

– Mi? – Csaknem felordítottam.

A pattogatott kukoricát áruló lány meglepetten pillantott rám az újságja fölött.

– Halott, Mike! Halott! Megfulladt az egyik rohadt eukaliptuszos drazsétól, amiket folyton szopogatott!

10:40-kor elhunyt, írtam. A saját rosszindulata fojtotta meg.

Ez természetesen csak véletlen egybeesés, de hirtelenjében nem tudtam nem gondolni egy rosszabb változatra. Isten tett róla, hogy Jeroma Whitfieldnél a lehetből lett legyen.

– Mike! Ott vagy?

– Igen.

– Nem volt helyettese. Tudtad, ugye?

– Aha. – Most arra gondoltam, ahogy Jeroma Yookkal kínál, és a saját cukorkája kopogtat a fogain.

– Így hát szerkesztői értekezletet hívtam össze holnap tízre. Valakinek tovább kell vinnie a dolgot. Eljössz?

– Nem is tudom. Lehet, hogy nem. – A Houston Street-i ajtóhoz indultam. Mielőtt odaértem volna, eszembe jutott, hogy a táskámat a mozi ülésén hagytam, és visszafordultam érte, miközben a szabad kezemmel a hajamat húzogattam. A kukoricaárus lány most már nyílt gyanakvással figyelt. – Ma délelőtt éppen azon gondolkodtam, hogy otthagyom ezt az állást.

– Tudom. Láttam az arcodon, amikor elmentél.

Az a gondolat, hogy Katie az arcomat figyelte, más körülmények között elakasztotta volna a szavam, de most nem. – Az irodában történt?

– Igen. Kettő felé járt az idő. Négyen voltunk bent, nem igazán dolgoztunk, csak lógtunk és dumáltunk meg pletykáltunk. Tudod, hogy megy ez.

Tudtam. Többek között ezeknek a pletykálkodásoknak a kedvéért dolgoztam inkább odabent, és nem a brooklyni otthonomban. Továbbá persze így legeltethettem a szememet Katie-n.

– Az ajtaja csukva volt, de a reluxa nyitva. – Rendszerint ez volt a helyzet. Hacsak nem volt megbeszélése valakivel, akit fontosnak tekintett, Jeroma szerette a szemét rajta tartani a vazallusain. – Akkor figyeltem föl, amikor Pinky azt kérdezte: „Mi baja a főnöknek? Mintha gangnam táncot járna.

Odanéztem, és tényleg rángatózott a székében, közben a nyakát markolászta. Azután kiesett a székéből, és csak annyit láttam, ahogy a lába dobol a padlón. Roberta megkérdezte, mit tegyünk. Még csak nem is válaszoltam neki.

Betörtek. Roberta Hill és Chin Pak Soo a hónaljánál fogva fölemelték Jeromát, Katie mögé állt, és a Heimlich-fogást alkalmazta rajta. Pinky az ajtóban állt és integetett. Az első erős lökés a rekeszizomra nem járt eredménnyel. Katie odakiáltott Pinkynek, hogy hívja a 911-et, azután ismét próbálkozott. A második rántásra az egyik eukaliptuszos cukorka keresztülszállt a szobán. Jeroma mély lélegzetet vett, kinyitotta a szemét, és elmondta utolsó szavait (amelyek nagyon illettek hozzá SZVSZ): – Mi a fasz? – azután egész testében reszketni kezdett, és nem lélegzett tovább. Chin mesterségesen lélegeztette, amíg megjöttek a mentők, de hiába.

– Megnéztem az órát, amikor abbahagyta a lélegzést – folytatta Katie. – Ismered azt a borzadály retró Foxi Maxit? Azt gondoltam… Nem tudom, talán arra gondoltam, hogy valaki majd megkérdezi, mikor állt be a halál, ahogy az Esküdt ellenségek-ben szokták. Furcsa, milyen hülyeségek jutnak ilyenkor az ember eszébe. Tíz perccel három óra előtt történt. Még egy órája sincs, de mintha nagyon régen lett volna.

– Akkor hát kettő negyven körül fulladhatott meg a köhögés elleni cukorkától – mondtam. Nem tíz negyvenkor, hanem kettő negyvenkor. Tudtam, hogy ez csak egy újabb véletlen egybeesés, olyan, mint hogy Lincolnnak és Kennedynek ugyanannyi betűből áll a neve; egy napban huszonnégyszer van óra negyven. De azért nem tetszett a dolog.

– Gondolom, bár nem látom, miért számítana ez – bosszankodott Katie. – Jössz holnap vagy sem? Kérlek, gyere be, Mike. Szükségem van rád.

Hogy Katie Currannek szüksége van rám! Juhuhú!

– Jól van. De megtennél nekem valamit?

– Meg.

– Elfelejtettem kiüríteni annak a laptopnak a lomtárát, amelyet használtam. A hálaadási plakátnál. Megtennéd? – Ezt a kérdést már akkor is tökéletesen indokolatlannak láttam. Csak el akartam tüntetni azt a rossz viccet a gyászjelentéssel.

– Te megőrültél – felelte –, de ha megesküszöl az anyád nevére, hogy holnap tízre itt leszel, akkor igen. Figyelj Mike, ez egy esély számunkra. Lehet, hogy megszerezhetjük az aranybánya egy részét ahelyett, hogy csak dolgozunk benne.

– Ott leszek.

Szinte mindenki ott volt, kivéve azokat, akik a legsötétebb Connecticutban és New Jersey-ben dolgoztak a vadak között. Beállított még a keshedt kis Irving Ramstein is, a (nem tudom miért, ne is kérdezzék) Politikailag Inkorrekt Csirkék névre hallgató viccrovat vezetője. Katie tekintélyesen irányította az értekezletet. Kifejtette, hogy a műsor nem állhat le.

– Jeroma is ezt akarná – mondta Pinky.

– Ki nem szarja le, mit akarna Jeroma – vágott közbe Georgina Bukowski. – Én csak továbbra is szeretnék fizut kapni. Továbbá a távoli jövőben egypár részvényt.

Ezt többen átvették tőle – Részvény! Részvény! Egy-pár-részvény! –, míg az irodánk úgy zengett, mint egy ebédlői börtönlázadás egy régi filmben. Katie hagyta, hogy kizajongják magukat, azután leintette őket.

– Hogy fulladhatott meg? – kérdezte Chin. – A gumicukor kijött.

– Nem az volt – felelte Roberta. – Az egyik olyan szagos köptetőcukorka, amiket folyton szopogatott. Szartoliptusz.

– Akármi is, haver, akkor is kirepült, amikor Kates az Élet Ölelését alkalmazta. Mindnyájan láttuk.

– Én nem – ellenkezett Pinky. – Éppen telefonáltam. És éppen kapcsoltak.

Katie azt mondta, hogy kikérdezte az egyik mentőst – az eredményesség érdekében nyilvánvalóan felhasználva hatalmas szürke szemét –, és megtudta, hogy a fulladásos görcs előidézhetett egy szívrohamot. Mivel Higgins professzor tanításának engedelmeskedve fel akarok sorakoztatni minden fontos tényt, előre közlöm, hogy Szeretett Vezetőnk boncolási jegyzőkönyvében pontosan ez szerepelt. Ha Jeroma megkapta volna a méltó főcímet a Neoncirkusz-ban, az bizonyára a FONTOS FEJES KIPURCANT KETYEGŐJE lett volna.

Az értekezlet hosszú és hangos volt. Katie, aki már bizonyította, hogy képességei alapján magától értődően húzhatja föl Jeroma topánját, hagyta, hogy kieresszék a gőzt (jobbára vad, félig-meddig hisztérikus hahotázásban), mielőtt felszólította őket, hogy térjenek vissza dolgozni, mert az idő, az ár és az internet nem vár. Azt mondta, még a hét vége előtt beszél a Cirkusz fő befektetőivel, azután megkért, hogy kövessem Jeroma irodájába.

– Előre iszunk a medve bőrére? – érdeklődtem, miután becsukta az ajtót.

Sebzetten nézett rám. Vagy talán csak meglepetten. – Gondolod, hogy nekem kell ez a munka? Rovatvezető vagyok, Mike, akárcsak te.

– Akkor is jól csinálod. Tudom, és a többiek is tudják. – Úgynevezett hírszerkesztőségünk felé biccentettem, ahol mostanra mindenki vadászott, szemlézett vagy telefonált. – Ami engem illet, én csak a vicces gyászjelentések írója vagyok. Vagy voltam. Elhatároztam, hogy nyugdíjba vonulok.

– Megértem, miért érzel így. – Farmerja farzsebéből előhúzott egy papírlapot, széthajtogatta. Tudtam, mi az, mielőtt odaadta volna. – A kíváncsiság a munkával jár, így hát belekukkantottam a lomtáradba, mielőtt kiürítettem volna. És ezt találtam.

Átvettem a lapot, bele se nézve összehajtottam (látni sem akartam a nyomtatott szöveget, nemhogy elolvasni), és zsebre vágtam. – Most már üres?

– Igen, és ez az egyetlen példány. – Félresöpörte az arcából a haját és rám nézett. Ez az arc talán nem űzött volna tengerre ezer hajót, de az biztos, hogy több tucat elindult volna, beleértve egy-két rombolót. – Tudtam, hogy megkérdezed. Másfél éve dolgozom veled, tudom, hogy paranoiás is vagy.

– Kösz.

– Nem akartalak megsérteni. New Yorkban a paranoia a túlélés eszköze. De nincs rá ok, hogy abbahagyd azt a munkát, amely a közeljövőben sokkal nagyobb hasznot hajthat. Azt azért neked is tudnod kell, hogy egy bizarr – elismerem, nagyon bizarr – véletlen is csak véletlen. Mike, szükségem van rá, hogy a fedélzeten maradj.

Nem szükségünk, hanem szükségem. Azt állította, nem ivott előre a medve bőrére. Szerintem már megtette.

– Nem érted. Kétlem, hogy képes lennék folytatni: még akkor se, ha akarnám. Legalábbis úgy, hogy vicces legyen. Olyan lenne, hogy… – Gyermekkorom egyik szava bukott ki a számon: – Jesszus!

Katie összevonta a szemöldökét, töprengett. – Penny talán meg tudja csinálni.

Penny Langston volt az egyik külsős valamelyik sötétebb fertályból, akit Jeroma Katie javaslatára alkalmazott. Volt egy olyan spúrom, hogy Penny és Katie még a főiskoláról ismerték egymást. Ha így volt, akkor sem különbözhettek volna jobban. Penny ritkán járt be, és amikor megtette, ócska baseballsapkát viselt, amelyet sosem vett le, arcán pedig majdnem örökös vendég volt a hátborzongató vigyor. Frank Jessup, a sportrovat tarajos szerkesztője gyakran mondogatta, hogy Penny mindig úgy néz ki, mint akit két pont választ el a megbuggyanástól.

– De ő sosem lesz olyan vicces, mint te – folytatta Katie. – Ha nem akarsz gyászjelentéseket írni, akkor mit szeretnél? Feltéve, hogy a Cirkusz-nál maradsz, amit nagyon szeretnék.

– Talán bírálatokat. Azt hiszem, azt tudnék viccesen írni.

– Vérfürdővel? – Kissé reménykedő volt a hangja.

– Hát… igen. Valószínűleg. Legalábbis némelyik az lesz. – Végtére is jó voltam pimaszságban, és úgy véltem, több ponttal, sőt akár kiütéssel is pimaszabb tudnék lenni Joe Queenannél. És legalább élő emberekre mászhatok rá, akik vissza tudnak ütni.

A vállamra tette a kezét, lábujjhegyre állt és puha csókot lehelt a szám sarkára. Ha lehunyom a szemem, még ma is érzem. Rám nézett azzal a nagy, szürke szemével – olyan színe volt, mint a tengeré egy felhős reggelen. Higgins professzor most biztosan a szemét forgatná, de a hozzám hasonló C kategóriás fickókat ritkán csókolják meg olyan A kategóriás nők, mint Katie.

– Ugye, gondolkozni fogsz azon, hogy esetleg mégis folytatnád a gyászjelentéseket? – Keze még mindig a vállamon pihent. Könnyű illata megcsapta az orromat. Keblét alig három centi választotta el a mellkasomtól, és amikor mély lélegzetet vett, hozzám is ért. Ezt is érzem a mai napig. – Nem rólad, vagy rólam van szó. A következő hat hét kritikus lesz az oldal és a szerkesztőség számára. Úgyhogy gondolkodj el rajta, oké? Sokat segítene még egy hónapra való gyászjelentés. Ez esélyt adna Pennynek – vagy valaki másnak –, hogy a te irányításoddal bedolgozza magát a szakmába. Sőt még az is lehet, hogy egyetlen érdekes ember sem hal meg.

Persze mindig meghal valaki. Mindketten tudtuk.

Valószínűleg azt mondtam neki, hogy gondolkodom a dolgon. Nem emlékszem. Igazából arra gondoltam, hogy lesmárolom ott, Jeroma irodájában, és fulladjon meg, aki a szerkesztőségből meglát. De nem tettem. Magamfajta fickók ritkán csinálnak ilyet a romantikus tévésorozatokon kívül. Mondtam valamit, azután nyilván távoztam, mert hamarosan az utcán találtam magam. Úgy éreztem magamat, mintha bunkóval vágtak volna fejbe.

Még valamire emlékszem: amikor a Harmadik sugárút és az Ötvenedik utca sarkán találtam egy szemetest, darabokra téptem a vicces gyászjelentést és beledobtam.

Aznap este egész kellemes vacsorát ettem végig a szüleimmel, azután a szobámba mentem – ugyanabba, amelyikben akkor duzzogtam, ha az ificsapatom veszített, de borzasztó –, és leültem az asztalomhoz. Úgy éreztem, akkor léphetek túl kínos bizonytalanságomon, ha írok egy gyászjelentést egy élő személyről. Nem azt szokták mondani, hogy ha egy ló levetett, szállj föl rá újra? Vagy kapaszkodj fel azonnal az ugrótorony legfelsőbb szintjére, miután a fejes hasasra sikeredett? Csupán be akartam bizonyítani, amit már tudtam, hogy észszerű világban élünk. Vudubabákba szurkált tűkkel nem lehet embert ölni. Ellenségünk nevét papírra felírva, papírt elégetve, közben Miatyánkot imádkozva visszafelé sem lehet embert ölni. Vicces gyászjelentéssel sem lehet embert ölni.

Mindazonáltal óvatosan listát készítettem a lehetséges jelöltekből, és csakis bizonyítottan rossz embereket vettem föl rá, olyanokat, mint a miami buszt felrobbantó Faheem Darzi, és Kenneth Wanderly, a négy kéjgyilkosságért elítélt oklahomai villanyszerelő. Wanderly látszott a legmegfelelőbbnek a hétfős, rövid listán, és már éppen nekifeküdtem az írásnak, amikor eszembe jutott Peter Stefano, a legócskább fasz, aki valaha is létezett.

Stefano egy lemezkiadó producere volt, aki megfojtotta a barátnőjét, amiért nem volt hajlandó előadni egy dalt, amit ő írt. Idejét most egy közepes biztonságú börtönben töltötte, holott valami szaúd-arábiai fekete lyukban kellett volna kuksolnia, ahol svábbogár az ebéd, utána megihatja a saját pisáját, és hallgathatja minden hajnalban teljes hangerővel az Anthraxot. (Természetesen SZVSZ.) A lány, akit megölt, Andi McCoy volt, történetesen az egyik kedvenc énekesnőm. Ha a halála idején is vicces gyászjelentésekkel foglalkoztam volna, az övét sosem írom meg; a gondolat, hogy azt a pacsirtahangot, amelyet simán lehet mérni a fiatal Joan Baezéhez, elnémíthatta az a basáskodó idióta, még öt év után is felbőszített. Isten csak a kiválasztott keveseknek ad ilyen arany hangszálakat, és Stefano egy bedrogozott dührohamában ezt pusztította el.

Kinyitottam a laptopot, begépeltem, hogy PETER STEFANO GYÁSZJELENTÉSE, azután a kurzort levittem a következő sorba. A szavak most is szünet nélkül áradtak belőlem, akár a víz a törött csőből.

Peter Stefanót, a tehetségtelen rabszolgahajcsár lemezkiadó producert tegnap reggel holtan találták börtöncellájában a Gowanda Állami Börtönben, úgyhogy háromszoros hurrá! Noha a halál hivatalos okát nem közölték, egy börtönbeli forrásunk szerint „…az anális gyűlöletmirigye repedt meg, általános seggfejmérgezést okozva. Köznyelven ez a saját büdös szarára mutatott allergiás reakciót jelenti.”

Noha Stefano nagyon sok csapatot és szólistát taposott a földbe, különösen hírhedt volt arról, hogy derékba törte a Grenadiers, a Playful Mammals és Joe Dean karrierjét (Joe öngyilkos lett, miután Stefano nem volt hajlandó újratárgyalni a szerződését), Andi McCoyéról nem is beszélve. És nem érte be azzal, hogy tönkretegye szakmailag; bedrogozott állapotban még meg is kellett fojtania egy lámpazsinórral! Cseppet sem gyászolja három hálás volt feleség, öt volt szerető és az a két lemezkiadó, amelyeket nem sikerült csődbe vinnie.

Ebben a stílusban írtam le még vagy száz szót, és ez (nyilvánvalóan) nem tartozott a jobb munkáim közé. De nem érdekelt, mert helyesnek tartottam az ügyet. Nem csak azért, mert Stefano rossz ember volt. Íróként éreztem helyesnek, pedig rossz próza volt és énem egy része tudta, hogy rosszat csinálok. Ez mellékvágánynak tűnik, de azt hiszem (sőt tudom), hogy ez a dolog lényege. Az írás nehéz. Legalábbis számomra. Ó, tudom, a legtöbb dolgozó ember azt emlegeti, milyen kemény a munkája, nem számít, hogy hentes, pék, gyertyamártó, vagy gyászjelentésíró. De van, hogy nem nehéz a munka. Van, hogy könnyű. Ilyenkor úgy érzi magát az ember, mintha a tekepályán gurított volna, és tudná, hogy a golyó mindjárt telibe vágja az összes bábut.

Stefano megölése a számítógépemmel ilyen találat volt.

Aznap éjjel úgy aludtam, mint a tej. Talán részben azért, mert úgy éreztem, tettem valamit, amivel kifejezhettem a haragomat és az elszörnyedésemet azért a szegény, meggyilkolt lányért és tehetségének ostoba elpusztításáért. Ugyanezt éreztem, amikor Jeroma Whitfield gyászjelentését írtam, pedig ő csak annyit tett, hogy nem volt hajlandó emelést adni. Az írás szinte magától jött. Éreztem a hatalmat, és a hatalom érzése jó.

Másnap reggelinél nem a Neoncirkusz-szal indítottam, hanem a Huffington Post-tal. Csaknem mindig ez a menetrend. Sosem fáradtam azzal, hogy rámenjek a celebvegyesre vagy a kinncicire (őszintén szólva a Cirkusz mindkettőt jobban csinálja), de a Huffpo címlapsztorijai mindig erőteljesek, tömörek és frissek. Az első cikk egy konzervatív kormányzó egyik mondásáról szólt, amelyet a Huffpo természetesen égbekiáltónak talált. A következő megállította a kávéscsészét a levegőben a szájam előtt. A lélegzetemet is elállította. PETER STEFANO ERŐSZAKOS HALÁLA EGY KÖNYVTÁRI CIVAKODÁSBAN. Ez volt a főcím.

Letettem érintetlen kávémat – óvatosan, nagyon óvatosan, nehogy kilöttyenjen –, és elolvastam a történetet. Stefano és a könyvtáros rab összevesztek, mert Andi McCoy szólt a mennyezeti hangszóróból. Stefano reklamált a könyvtárosnál, hogy ne szórakozzon vele, és „vegye le ezt a szart”. A másik rab erre nem volt hajlandó, azt mondta, ő nem szórakozik senkivel, találomra teszi be a CD-ket. A vita elfajult. Ekkor valaki Stefano mögé lépett, és egy börtönkéssel elintézte.

Amennyire megítélhettem, éppen akkortájt ölték meg, amikor a gyászjelentését írtam. A kávémra néztem. Fölvettem a bögrét és ittam belőle. Hideg volt. A mosogatóhoz rohantam, és belehánytam. Azután hívtam Katie-t, közöltem vele, hogy nem tudok elmenni az értekezletre, de később szeretnék találkozni vele.

– Azt mondtad, eljössz! – felelte. – Megszegted az ígéretedet!

– Megvan rá az okom. Találkozzunk egy kávéra ma délután, és elmondom, miért.

Némi szünet után azt mondta: – Ismét megtörtént. – Nem kérdés volt.

Beismertem. Elmeséltem, hogy összeállítottam egy „ezek a hapsik megérdemlik a halált”-listát, és így jutott az eszembe Stefano. – Így hát megírtam a gyászjelentését, csak hogy bebizonyítsam, mennyire nincs közöm Jeroma halálához. Körülbelül akkor fejeztem be, amikor Stefanót leszúrták a könyvtárban. Kinyomtatom neked időbélyegzővel, ha látni akarod.

– Nincs szükségem időbélyegzőre, elfogadom az állításodat. Találkozom veled, de nem kávézóban. Gyere fel hozzám. És hozd a gyászjelentést.

– Ha gondolod, átküldhetem online…

– Az istenért, dehogy, megőrültél? Csak a saját szememmel akarom látni.

– Rendben van. – Több mint rendben volt. Nála. – De Katie!

– Igen?

– Senkinek nem beszélhetsz erről.

– Természetesen. Kinek nézel engem?

Olyasvalakinek, akinek szép szeme, hosszú lába és tökéletes melle van, gondoltam, miközben letettem a telefont. Tudnom kellett volna, hogy bajom lesz belőle, de nem gondolkoztam normálisan. Mindig a szám sarkába nyomott meleg csókra gondoltam. Még egyet akartam, és nem a szám sarkára. Meg mindent, ami következik.

Helyes, háromszobás lakásban élt a West Side-on. Az ajtóban várt, sortban és lényegtelen felsőben, határozottan nem munkaruhában. Átkarolt, és azt mondta: – Ó, istenem, Mike, szörnyen nézel ki. Annyira sajnálom.

Átöleltem. Átölelt. Az ajkát kerestem, ahogy a romantikus regények mondják, és rászorítottam a magamét. Öt másodperc telt el – végtelen és nem elég hosszú –, azután hátrébb húzódott, rám nézett hatalmas, szürke szemével. – Olyan sok megbeszélnivalónk van. – Elmosolyodott. – De később is beszélhetünk.

Ami ezután következett, abban a hozzám hasonló gyíkoknak ritkán van része, és ha mégis, akkor rendszerint van mögötte valami ok. Nem mintha a hozzám hasonló gyíkok ilyenkor gondolnának erre. Abban a pillanatban olyanok vagyunk, mint bármelyik férfi a földön: nagy fej kikapcs, kis fej bekapcs.

Az ágyon ültünk.

Kávé helyett bort ittunk.

– Van itt valami, amit tavaly vagy tavalyelőtt láttam az újságban – mondta. – Egy illető valamelyik átrepülős államból – Iowa, Nebraska, ilyesmi – munka után vett egy kaparós sorsjegyet és nyert százezer dollárt. Egy héttel később vett egy Powerball lottót, azzal meg száznegyvenmilliót nyert.

– És mit szűrsz le ebből? – Tudtam, hogy mire akar kilyukadni, de nem érdekelt. A lepedő lecsúszott a melléről, amely pontosan olyan kemény és tökéletes volt, ahogy elképzeltem.

– Két eset még mindig lehet véletlen. Azt akarom, hogy próbáld meg még egyszer.

– Nem hinném, hogy ez bölcs dolog lenne. – Ez még nekem is gyengén hangzott. Ott volt egy szép lány elérhető közelségben, de én váratlanul nem rá gondoltam. Egy tekepályára gondoltam, amelyen a golyó pontosan a bábuk felé gurul, és arra gondoltam, milyen érzés figyelni abban a tudatban, hogy két másodpercen belül a bábuk szanaszét repülnek.

Katie az oldalára fordult és komolyan nézett rám. – Ha ez tényleg megtörténik, Mike, az óriási dolog. Mindennél nagyobb. Hatalom élet és halál fölött!

– Ha arra gondolsz, hogy használjam fel az oldalon…

Hevesen rázta a fejét. – Senki se hinné el. De még ha elhinnék is, mi haszna abból a Cirkusz-nak? Rendezzünk szavazást? Kérjük meg az embereket, hogy küldjék be azoknak a rosszfiúknak a nevét, akik megérdemlik a bárdot?

Tévedett. Az emberek 2016-ban boldogan szavaznának a halálos ítéletről. Többen szavaznának, mint Amerika Bálványára a tehetségkutatón.

Átkarolta a nyakam. – Ki volt rajta a halállistádon, mielőtt eszedbe jutott volna Stefano?

Visszahőköltem. – Én nem nevezném így.

– Ne törődj vele, csak mondd.

Elkezdtem sorolni a neveket. Kenneth Wanderlynél megállított. A szürke szem most nem borult ég volt, hanem viharos ég. – Őt! Írd meg ezt a gyászjelentést! Összeguglizom az adatait, hogy csúcs munkát végezhess, és…

Kelletlenül kibontakoztam a karjaiból. – Miért izgat, Katie? Amúgy is a halálsoron van. Foglalkozzon vele az állam.

– De nem teszi! – Felugrott az ágyról és járkálni kezdett. Nyilván említenem sem kell, milyen elbűvölő látvány volt. Azok a hosszú lábak, juhuhú! – Nem foglalkozik! Az oklahomaiak semmit nem tesznek azóta a két éve elbaltázott kivégzés óta! Kenneth Wanderly megerőszakolt és megölt négy lányt – halálra kínozta őket –, és még hatvanöt évesen is a kincstári fasírtot fogja zabálni! Amikor álmában meghal!

Visszatért az ágyhoz és térdre vetette magát. – Tedd meg ezt a kedvemért, Mike! Kérlek!

– Miért olyan fontos ez neked?

Arcáról eltűnt a fény. Hátraült a sarkára, és olyan mélyen lehajtotta a fejét, hogy a haja eltakarta az arcát. Talán tíz másodpercig maradt így, és amikor ismét feltekintett, a szépsége – nos, nem tűnt el, de megfakult. Megsérült. Nemcsak azért, mert könnyek peregtek az arcán, hanem mert a szégyentől legörbült szája eltorzította a vonásait.

– Mert tudom, milyen az. Az egyetemen megerőszakoltak. Egy éjjel a diákegyleti buli után. Mondanám, hogy az ő gyászjelentését írd meg, de sosem láttam. – Mélyen, reszketegen szívta be a levegőt. – Hátulról támadott meg. Egész idő alatt lefelé fordult az arcom. De Wanderly nagyon jól helyettesíti. Tökéletesen megfelel.

Lelöktem magamról a takarót. – Kapcsold be a géped.

A nőket megerőszakoló, beszari, kopasz Kenneth Wanderly, aki csak úgy tudta felállítani, ha lekötözte az áldozatát, egy csomó pénzt takarított meg az adófizetőknek azzal, hogy ma hajnalban öngyilkos lett az oklahomai állami börtön halálsorán. Az őrök a saját nadrágjából rögtönzött hurokban lógva találták meg Wanderlyt (akinek képével a „szarfaszú” szócikket illusztrálja az Urban Dictionary). George Stockett börtönparancsnok azonnal bejelentette holnap estére az ebédlőbe a különleges ünnepi vacsorát, amelyet csűrdöngölő követ. A kérdésre, hogy az Öngyilkoló Nadrágot kiállítják-e bekeretezve a hasonló börtöntrófeák mellé, Stockett parancsnok nem volt hajlandó válaszolni, csupán kacsintott, és sietve elhagyta a sajtótájékoztató színhelyét.

Wanderly, ez az újszülöttnek álcázott döghalál 1972. október 27-én jött a világra a connecticuti Danburyben…

Újabb szaratikus alkotás Michael Andersontól!

„Halottakról rosszat” gyászjelentéseim legvacakabbjai szellemesebbek és kacagtatóbbak voltak ennél (aki nem hiszi, járjon utána), de ez nem számított. A szavak ismét kizúdultak belőlem, ugyanazzal a tökéletesen kiegyensúlyozott erővel. Egy bizonyos ponton valahol mélyen rájöttem, hogy ez inkább lándzsavetés, mint tekézés. Olyan lándzsával, amelynek élesre fenték a hegyét. Katie is érezte. Ahogy ült mellettem, úgy sistergett, mint a hajkeféből pattogó statikus elektromosság.

A következő részt nehéz leírni, mert arra kell gondolnom tőle, hogy mindnyájunkban van egy kevés Ken Wanderlyből, de mivel az igazságot csak úgy lehet elmondani, hogy elmondjuk, hát tessék: bezsongtunk tőle. Amikor végeztem, durván, egyáltalán nem gyíkhoz illő mozdulattal, magamhoz rántottam Katie-t, és visszavittem az ágyba. Összefonta a lábait a derekamon, a kezeit pedig a tarkómon. Azt hiszem, ez a második menet összesen ötven másodpercig tarthatott, de mindketten elmentünk. Keményen. Az ember néha görény.

Ken Wanderly szörnyeteg volt, nem? Ez nem csupán az én ítéletem; személyesen ő jellemezte magát így, amikor mindent bevallott, sikertelenül próbálva megúszni a halálos ítéletet. Ezt használhatnám mentségnek arra, amit tettem – amit tettünk –, csakhogy.

A gyászjelentés megírása még jobban esett, mint utána a szex.

Étvágyat csinált egy újhoz.

Amikor másnap reggel fölébredtem, Katie a díványon ült a laptopjával. Ünnepélyesen nézett rám, és megveregette maga mellett a párnát. Odaültem, és elolvastam a monitoron a Neoncirkusz címlapját: ÚJABB ROSSZFIÚ SZAGOLJA ALULRÓL AZ IBOLYÁT: „GONOSZ KEN” ÖNGYILKOS LETT A CELLÁJÁBAN. Csak éppen nem akasztotta föl magát. Becsempészett egy szappant – hogy hogyan, az rejtély, mert a raboknak csak folyékony szappant adtak –, és letolta a torkán.

– Édes istenem – mondtam. – Milyen borzalmas halálmód.

– Helyes! – Katie fölemelte, ökölbe szorította a kezét, és megrázta a halántéka mellett. – Kiváló!

Voltak dolgok, amiket nem akartam megkérdezni tőle. Az első a listán az lett volna, hogy azért feküdt-e le velem, mert rá akart venni, hogy öljek meg valakit, aki megfelelő pótléknak tűnt ahelyett, aki megerőszakolta? De kérdezzék meg maguktól (én megtettem): van értelme ilyesmit kérdezni? Adhatott volna teljesen őszinte választ, akkor sem hiszek neki. Egy ilyen helyzetben talán nem direkt mérgezett egy kapcsolat, de valószínűleg piszokul beteg.

– Ezt nem csinálom meg még egyszer – mondtam.

– Jól van, megértem. (Nem értette meg.)

– Akkor ne is kérj meg rá.

– Nem foglak. (Megkért.)

– És sose beszélj róla senkinek.

– Már mondtam, hogy nem teszem. (Már megtette.)

Azt hiszem, valahol már akkor is tudtam, hogy ez a beszélgetés hiábavaló, de azt feleltem, hogy rendben, és ennyiben hagytam.

– Mike, nem akarlak elzavarni, de millió dolgom van, és…

– Ne aggódj, haver, már itt sem vagyok.

Igazság szerint alig vártam, hogy leléphessek. Legalább huszonöt céltalan kilométert akartam kutyagolni, hogy azon töprenghessek, mi jön ezután.

Az ajtóban elkapott, és keményen megcsókolt. – Ne távozz haraggal.

– Dehogyis. – Nem tudtam, hogyan távozok.

– És ne merészelj arra gondolni, hogy kiszállsz. Szükségem van rád. Úgy döntöttem, hogy Penny rossz lenne a „Halottakról rosszat”-ban, de teljes mértékben megértem, ha szünetre van szükséged. Arra gondoltam, hogy legyen talán… Georgina?

– Talán – feleltem. Georginát tartottam a legrosszabb újságírónak a szerkesztőségben, de igazából nem érdekelt már a dolog. Engem csak az érdekelt, hogy soha többé ne kelljen még egy gyászjelentést látnom, pláne írnom.

– Ami téged illet, olyan utálatos kritikákat írsz, amilyeneket akarsz. Nincs Jeroma, hogy tiltsa, igaz?

– Igaz.

Megrázott. – Ne így mondd, te majom. Mutass némi lelkesedést. Azt a régi neoncirkuszos szellemet. És mondd, hogy maradsz. – Halkabban folytatta. – Továbbra is megtarthatjuk saját értekezleteinket. Négyszemközt. – Látta, hogy a tekintetem a fürdőköpenye elejére siklik, és elégedetten fölnevetett. Azután meglökött. – Most menj. Tűzzél innen.

Eltelt egy hét, és ha az ember olyan szájtnál dolgozik, mint a Neoncirkusz, minden hét három hónapig tart. Celebek berúgtak, elvonóra mentek, celebek kijöttek az elvonóról és azonnal berúgtak, celebeket letartóztattak, celebek bugyi nélkül szálltak ki a limuzinból, celebek végigtáncolták az éjszakát, házasodtak, elváltak, „kölcsönösen szabadságolták magukat egymástól”. Egy celeb beleesett a medencéjébe és megfulladt. Georgina írt egy feltűnően humortalan gyászjelentést, amire egy tonna Hol van Mike tweet és e-mail érkezett. Valamikor örültem volna neki.

Nem látogattam el Katie lakására, mert túlságosan elfoglalt volt a nyalifalihoz. Igazából nem sokat mutatkozott. „Tárgyalt”, kétszer New Yorkban, egyszer Chicagóban. Távollétében valahogy én lettem a helyettese. Nem neveztek ki, nem kampányoltam, nem választottak meg. Csak úgy megtörtént. Az vigasztalt, hogy a dolgok bizonyára visszatérnek a kerékvágásba, amikor Katie visszatér.

Nem akartam Jeroma irodájában időzni (kísértetiesnek éreztem), de az uniszex mosdót leszámítva ez volt az egyetlen hely, ahol tárgyalhattam a szerkesztőség zilált tagjaival. A szerkesztőségi tagok pedig mindig ziláltak voltak. A netes újság is újság, és minden szerkesztőség a régimódi komplexusok és neurózisok fészke. Jeroma azt mondta volna nekik, hogy húzzanak a pokolba (hé, előbb vegyél egy Yookot). Én nem tehettem. Ha kezdtem megőrülni, emlékeztettem magam, hogy hamarosan visszatérek a szokott helyemre a falnál, hogy pimasz cikkeket írjak, mint egy új tag a bolondokházában.

Emlékezetem szerint azon a héten egyetlen valódi döntést hoztam Jeroma székéről. Az ki volt zárva, hogy odategyem a seggem, ahol az övé volt, amikor megfulladt a Végzet Köptetődrazséjától. Kigurítottam a közös irodába, és bevittem helyette a „sajátomnak” tekintett másikat az asztaltól, amelynél a hálaadási plakát – KÉRETIK ODA SZARNI, AHOL ESZEL – virított. Messze nem volt olyan kényelmes ülőke, viszont nem éreztem kísértetiesnek. Egyébként sem sokat írtam.

Pénteken késő délután besuhogott a szerkesztőségbe Katie, csillámló, térdig érő ruhában, ami szöges ellentéte volt a szokott farmer-trikónak. Haját szépségszalonban bodorították művészies csigákba. Nekem olyan volt… hát… mint Jeroma szebb változata. Felvillant bennem Orwell Állatfarm-ja, ahol a „Négy láb jó, két láb rossz” átváltozik „Négy láb jó, két láb még jobb” kántálássá.

Katie összetrombitálta a tagokat, és bejelentette, hogy megvett minket a chicagói Pyramid Media, és mindenki kap – egy kis – fizetésemelést. A bejelentést tapsorkán követte. Amikor a taps elhalt, Katie azzal folytatta, hogy Georgina Bukowski végleg átveszi a „Halottakról rosszat” rovatot, Mike Anderson pedig a kulturális kritikákat írja majd. – Ez azt jelenti – mondta –, hogy kitárja szárnyait, lassan végigrepül a táj fölött, és oda szarik, ahova akar.

Még vadabb taps következett. Fölálltam, meghajoltam, igyekeztem vidámnak és ördöginek mutatkozni. Ötvenszázalékos eredményt értem el. Jeroma hirtelen halála óta nem voltam vidám, viszont csakugyan ördögnek éreztem magam.

– Most pedig vissza a munkához! Írjatok valamit az örökkévalóságnak! – Csillogó ajka mosolyra nyílt. – Mike, beszélhetek veled négyszemközt?

A négyszemközt Jeroma irodáját jelentette (még mindig így gondoltunk rá). Katie összevonta a szemöldökét, amikor meglátta az íróasztal mögötti széket. – Mit keres itt ez az ocsmányság?

– Nem szerettem volna Jeroma székébe ülni – feleltem. – Visszahozom, ha akarod.

– Akarom, de előbb… – Közelebb lépett, de látta, hogy a reluxa nyitva van, és szemmel tartanak bennünket. Beérte annyival, hogy egyik kezét a mellkasomra tette. – Fel tudsz jönni hozzám ma este?

– Mindenképpen. – Ámbár nem hozott olyan lázba a kilátás, mint gondolnák. Ha nem a kis fejem parancsolt, tovább erősödtek kételyeim Katie indokaival kapcsolatban. És el kell ismernem, kissé nyugtalanítónak találtam a sietséget, amellyel vissza akarta hozni Jeroma székét az irodába.

Noha kettesben voltunk, még halkabban folytatta: – Gondolom, nem írtál több… – Ragyogó ajkai némán formálták a „gyászjelentés” szót.

– Még csak nem is gondoltam rá.

Most pofátlanul hazudtam. Reggel az első, este az utolsó gondolatom volt a gyászjelentés írása. Ahogy ömlenek belőlem a szavak. És az érzés, ami ezzel jár; ahogy a tekegolyó nekiront a báboknak, a lándzsa puffanva talál pontosan bele a célba. Bele a fekete kör kellős közepébe.

– És mi mást írtál? Vannak már szemléid? Úgy tudom, a Paramount kihozta Jack Briggs legújabb filmjét, és azt hallottam, még a Kóser játszmá-nál is rosszabb. Ez csábítóan hangzik.

– Nem egészen írtam – feleltem. – Inkább szellemíróként dolgoztam a többieknek. Nem vagyok én szerkesztőnek való. Az a te munkád, Katie.

Ez alkalommal nem tiltakozott.

Később a nap folyamán felnéztem a hátsó sorból, ahol (hasztalanul) próbáltam kritikát írni egy CD-ről, és láttam, ahogy a laptop fölé hajol az irodában. A szája mozgott, először arra gondoltam, telefonál, de sehol nem láttam mobilt. Az a gondolatom támadt – szinte biztosan nevetséges, mégis furcsán nehéz volt szabadulni tőle –, hogy megtalálta a maradék eukaliptuszos cukorkát a legfelső fiókban és éppen az egyiket szopogatja.

Nem sokkal hét előtt érkeztem hozzá, kezemben több tasak kínai készétellel az Örömkacaj büféből. Aznap este nem sortban és áttetsző felsőben fogadott, hanem pulóverben és lompos khaki nadrágban. És nem is volt egyedül. Penny Langston ült (inkább gubbasztott) a dívány egyik végében. Nem viselte a baseballsapkáját, viszont annál feltűnőbb volt a különös mosoly, amely azt üzente: ha hozzám érsz, megöllek.

Katie arcon csókolt. – Meghívtam Pennyt, hogy csatlakozzon hozzánk.

Ez eléggé nyilvánvaló volt, de azért odaszóltam: – Szia, Pens.

– Szia, Mike. – Egérhangon cincogott, és nem nézett a szemembe, bár hősiesen igyekezett valami kevésbé ijesztőre cserélni a mosolyát.

Katie-re néztem. Felvontam a szemöldököm.

– Azt mondtam, senkinek sem árulom el, mire vagy képes – kezdte Katie. – De… ez nem egészen igaz.

– Valahogy sejtettem. – Letettem a zsírfoltos fehér tasakokat a kávézóasztalra. Elment az étvágyam, és nem sok örömkacajra számítottam az elkövetkező percekben. – Elmondod, mi ez, még mielőtt megvádolnálak, hogy megszegted ünnepélyes ígéretedet, és kisétálnék az ajtón?

– Ne tedd. Kérlek. Csak hallgass meg. Penny azért dolgozik a Neoncirkusz-nál, mert rábeszéltem Jeromát, hogy vegye föl. Akkor találkoztunk, amikor még itt lakott a városban. Egy csoportban voltunk, ugye, Pens?

– Igen – felelte Penny az egérkehangján. A két kezét nézte, amelyek olyan szorosan markolták egymást az ölében, hogy az ujjpercei kifehéredtek. – A Szűz Mária Szent Neve Csoportban.

– Ami pontosan mit jelent? – Mintha meg kellett volna kérdeznem. Néha az ember valósággal hallja a kattanást, ahogy a darabok összeállnak.

– A nemi erőszak áldozatait támogatja – felelte Katie. – Én nem láttam, ki volt a tettes, de Penny igen. Nem igaz, Pens?

– De igen. Sokszor. – Penny most rám nézett, és a hangja minden szóval erősebb lett. A végére már majdnem kiabált, és könnyek folytak az arcán. – A nagybátyám. Kilencéves voltam. A nővérem tizenegy. Őt is megerőszakolta. Katie azt mondja, hogy a gyászjelentésekkel meg tudsz ölni embereket. Azt akarom, hogy írd meg az övét.

Nem fogom megismételni a történetet, amelyet Penny elmesélt. Katie mellett ült, egyik kezével Pennyét fogta, a másikkal adogatta neki a papír zsebkendőt. Hacsak ön nem ama hét amerikai helység valamelyikében él, amelyek még nem készültek fel a multimédia fogadására, akkor hallhatott róla. Legyen elég annyi, hogy Penny szülei meghaltak autóbalesetben, és ő meg a nővére Amos bácsihoz és Claudia nénihez kerültek. Claudia néni egyetlen rossz szót sem volt hajlandó meghallani a férjéről. A többit elképzelhetik.

Meg akartam csinálni. Mert a történet borzalmas volt, igen. Mert ez jár az Amos bácsiféléknek, akik szabad prédának tekintik a leggyengébbeket és a legsebezhetőbbeket. Mert Katie ezt kívánta tőlem. De igazából az elszomorítóan csinos ruha döntött. Meg a cipő. Meg az ügyetlen smink. Évek óta, talán azóta, hogy Amos bácsi először vizitelt éjszaka a szobájában, mindig azt mondva Pennynek, hogy ez „a mi kis titkunk”, először igyekezett nőies külsővel megjelenni hímnemű emberi lény előtt. Valamiért szívszakasztó volt. Katie-t megsebezte az erőszak, de ő felülemelkedett rajta. Egyes lányok és asszonyok képesek rá. Sokan viszont nem.

Amikor befejezte, azt kérdeztem: – Esküszöl Istenre, hogy a nagybátyád tényleg ezt tette?

– Igen. Újra és újra és újra. Amikor olyan idősek lettünk, hogy babánk lehetett volna, akkor meg kellett fordulnunk, és ott használt… – Nem fejezte be. – Lefogadnék, hogy nem csak Jessie-vel és velem csinálta.

– És sosem bukott le.

Olyan hevesen rázta a fejét, hogy csapzott fürtjei röpködtek.

– Jól van. – Elővettem a táskámból az iPadet. – De beszélned kell róla.

– Így jobban meg tudod csinálni. – Elengedte Katie kezét, és felmarkolta a legrondább retikült, amit valaha láttam turkálós bolt kirakata előtt. Kihúzott belőle egy gyűrött papírlapot, amelyet ernyedtre és félig átlátszóra áztatott az izzadság. Ceruzával írt, úgy hurkolva a betűket, akár egy gyerek. Az volt a címe, hogy AMOS CULLEN LANGFORD GYÁSZJELENTÉSE.

Az embernek ez a nyomoronc karikatúrája, aki kislányokat erőszakolt meg minden adódó alkalommal, lassú és fájdalmas halált halt áttétes rákban, amely testének lágy részeit támadta meg. Az utolsó hetekben genny csurgott a szeméből. 63 éves volt, és a halála előtt visszhangzott a ház az ordításától, miközben extra adag morfiumért könyörgött…

Így folytatódott. Sokáig. Penny kézírása gyerekes volt, de a szókészlete félelmetes, és ez itt sokkal jobb munka volt mindennél, amit a Neoncirkusz-nak írt.

– Nem tudom, hogy ez működne-e – próbáltam meg visszaadni a papírt. – Azt hiszem, jobb, ha magam írom.

– Egy próbát megér – vélte Katie.

Én is így gondoltam. Pennyre néztem, és azt mondtam: – Nem is láttam ezt az alakot, és te azt akarod, hogy öljem meg.

– Igen – felelte. Ezúttal keményen viszonozta a pillantásomat. – Azt akarom.

– Biztos vagy benne.

Biccentett.

Leültem Katie kis íróasztalához, iPadem mellé tettem Penny kézzel írt átkát, nyitottam egy új dokumentumfájlt és másolni kezdtem. Azonnal tudtam, hogy a dolog működik. Még soha nem éreztem ennyire, hogy fókuszálom az erőt. A második mondattól nem is néztem a papírlapra, csak püföltem a kijelzőbillentyűzetet, felsoroltam a fontos tényeket, majd ezzel a felhívással fejeztem be: Figyelmeztetjük a temetés résztvevőit – gyászolóknak aligha nevezhetjük őket, tekintve Mr. Langston kimondhatatlanul ocsmány gusztusát –, hogy ne hozzanak virágot, de a koporsót nyugodtan leköphetik.

A két lány tágra nyílt szemmel bámult.

– Működni fog? – kérdezte Penny, azután válaszolt is magának. – Igen. Érzem.

– Azt hiszem, máris működött. – Katie felé fordultam. – Ha még egyszer ilyet kérsz tőlem, Kates, kísértésbe fogok esni, hogy a te gyászjelentésedet írjam meg.

Mosolyogni próbált, de láttam, hogy megrémült. Nem akartam ilyet tenni (legalábbis nem gondolom, hogy igen), ezért megfogtam a kezét. Összerándult, húzta volna el, azután mégis a kezemben hagyta. A bőre hideg volt és nyirkos.

– Csak vicceltem. Rossz vicc, de komolyan gondolom, amit mondtam. Ennek véget kell vetni.

– Igen – helyeselt, és nagyot nyelt, olyan hangon, mint a rajzfilmekben szoktak. – Teljesen igazad van.

– És ne beszéljetek róla. Senkinek. Soha.

Ismét helyeseltek. Tápászkodni kezdtem, ám Penny rám vetette magát, és visszalökött a székre. Majdnem a padlón kötöttünk ki mindketten. Ölelésében nem volt szenvedély; inkább olyan volt, mint amilyennel egy fuldokló kapaszkodik a lehetséges megmentőjébe. Csúszott a verejtéktől.

– Köszönöm – suttogta rekedten. – Köszönöm, Mike.

Nem mondtam neki, hogy szívesen, csak elhúztam. Alig vártam, hogy kijussak onnan. Nem tudom, megették-e a kaját, amit vittem, de kétlem. Még hogy Örömkacaj. Meg a rózsaszín karimás lófasz.

Aznap éjjel nem aludtam és nem hinném, hogy Amos Langford vette el az álmom. Más dolgok miatt aggódtam.

Az egyik örök probléma a hozzászokás. Azzal az elhatározással jöttem el Katie-től, hogy sosem használom többé azt a szörnyű erőt, de nem voltam biztos benne, hogy meg tudom tartani a fogadalmamat, mert minden „élő gyászjelentéstől” erősebb lett a kényszer. Akár a heroin. Ha egyszer-kétszer használod, talán le tudsz állni. Azonban egy idő után meg kell kapnod. Talán még nem értem el ezt a pontot, de tudtam, hogy a gödör szélén állok. Amit Katie-nek mondtam, az a kőkemény igazság volt – ennek véget kell vetni, amíg még képes vagyok rá. Feltéve, hogy nem késő máris.

A második dolog nem volt ennyire komor, de épp elég rossz. A metróban, miközben Brooklyn felé tartottam, Ben Franklin egyik furcsa mondása jutott az eszembe: Ketten is megőrizhetik a titkot, ha egyikük halott. Ezt a titkot máris hárman őrizték, és mivel nem állt szándékomban gyászjelentéssel megölni Katie-t és Pennyt, ez azt jelentette, hogy egy nagyon csúnya titok van a kezükben.

Biztosra vettem, hogy egy darabig hallgatnak róla. Főleg Penny, ha reggel megtelefonálják neki, hogy a drága Amos bácsi fűbe harapott. De az idő gyengíti a tabut. És volt egy másik tényező is. Nem csupán újságírók voltak, de a Neoncirkusz újságírói, ami azt jelentette, hogy a pletykálkodás a foglalkozásukhoz tartozott. A pletykálkodásra nem lehet úgy rászokni, mint az emberölésre gyászjelentéssel, de azért annak is megvan a vonzereje, én is tudtam. Előbb-utóbb lesz egy bár, ahol túl sokat isznak, azután…

Akartok hallani valami igazi őrültséget? De meg kell ígérnetek, hogy senkinek nem mondjátok el.

Láttam magam, ahogy ülök a szerkesztőségben a hálaadási plakát mellett, és az aktuális pimasz cikkemen molyolok, amikor odasunnyog Frank Jessup, leül, és megkérdezi, gondoltam-e már rá, hogy írok egy gyászjelentést a madárfejű Bashar al-Assadnak, a szíriai diktátornak, vagy – hé, ez még jobb! – annak a koreai dagadt disznó Kim Dzsong-unnak. Akár azt is akarhatja, hogy vágjam haza a Knicks új edzőjét.

Igyekeztem meggyőzni magamat, hogy ez nevetséges, de nem sikerült. A sportrovat tarajos vezetője elvakult Knicks-rajongó volt.

Volt még egy ennél is ijesztőbb lehetőség (ez hajnali három táján jutott az eszembe). Tegyük fel, hogy tehetségem híre utat talál egy rossz kormányzati fülbe? Valószínűtlennek tűnt, de talán nem olvastam arról, hogy a kormány az ötvenes években gyanútlan alanyokon kísérletezett az LSD-vel és az agykontrollal? Azok, akik ilyesmire képesek, mindenre képesek. Mi van, ha beállít pár pasi a Nemzetbiztonsági Hivataltól a Cirkusz-ba, vagy ide, az öregeim brooklyni lakásába? Felraknak egy magángépre, elvisznek retúrjegy nélkül egy támaszpontra, ahol kapnék egy lakást (luxus, de az ajtó előtt őrök állnak), és adnának egy névsort az al-Kaida és az ISIS katonai vezetőiről, kiegészítve olyan aktákkal, amelyekből rendkívül részletes gyászjelentést írhatnék? Rögtön elavulnának a rakétás drónok.

Őrültség? Ja. De hajnali négy táján minden lehetségesnek rémlik.

Öt óra felé, amikor belopakodtak szobámba a nappal első fényei, ismét azon rágódtam, hogyan jutottam ehhez a nem kívánt tehetséghez? Arról nem is beszélve, hogy mióta tart. Ezt nem tudhattam, mert élőkről általában nem írnak gyászjelentést. Még a New York Times-nál sem, csak begyűjtik a szükséges adatokat, hogy kéznél legyenek, amikor egy híres ember meghal. Lehet, hogy egész életemben bennem volt a képesség, és ha nem írom meg azt a szar viccet Jeromáról, sosem szerzek tudomást róla. Arra gondoltam, hogyan kezdtem a pályámat a Neoncirkusz-nál: egy kéretlen gyászjelentéssel. Igaz, egy halottról szólt, de a gyászjelentés az gyászjelentés. A tehetség pedig egy dolgot akar, mint tudjuk. Eget kér. Szmokingot akar húzni, hogy végigtáncoljon a színpadon.

Ezzel a gondolattal aludtam el.

A telefonom ébresztett háromnegyed tizenkettőkor. Katie volt, feldúltan. – Be kell jönnöd az irodába – mondta. – Azonnal.

Felültem az ágyban. – Mi a baj?

– Elmondom, ha itt leszel, de valamit most is mondhatok. Nem csinálhatod többször.

– Hö! – feleltem. – Ezt én mondtam neked. Nem is egyszer.

Ha hallotta is, elengedte a füle mellett, és tovább hadart: – Soha az életben! Még ha magáról Hitlerről lenne szó, akkor se tehetnéd! Ha az apád kést szorítana az anyád torkához, akkor se!

Letette, mielőtt kérdezgethettem volna. Nem értettem, miért nem a lakásán tartjuk ezt a rendkívüli megbeszélést, ahol sokkal kevésbé zavarnának, mint a zsúfolt Neoncirkusz-ban. Csak egyetlen válasz jutott az eszembe: Katie nem akar egyedül maradni velem. Veszélyes fickó lettem. Csak azt tettem, amit ő és a másik megerőszakolt lány kért, de ez nem változtat a tényen.

Most már veszélyes fickó voltam.

Mosollyal és öleléssel üdvözölt a néhány jelenlevő kedvéért, akik az ebéd utáni Red Bulljaikat iszogatták és unottan püfölték laptopjaikat, de ma zárva volt a reluxa és a mosolya azonnal eltűnt, ahogy beléptünk.

– Halálosan félek – mondta. – Mármint az este is féltem, de mikor csinálod…

– Jó érzés. Ja, tudom.

– De most sokkal jobban félek. Folyton azokra a rugós kütyükre gondolok, amiknek a szorongatásával erősebbé teheted a markodat és az alkarodat.

– Miről beszélsz?

Nem magyarázta meg. Akkor nem. – A közepén kell kezdenem, Ken Wanderly fiával, onnan megyünk két irányba…

– A gonosz Kennek volt gyereke?

– Igen, egy fia. De ne szakíts félbe. A közepén kell kezdenem, mert a fia volt az első, amire ráakadtam. Ma reggel egy „halálhír” jelent meg a Times-ban. Ez egyszer végighalászták a netet. Valakit a Huffpó-nál vagy a Daily Beast-nél nagyon leápolnak ezért, mert jó régen történt. Azt hiszem, a család úgy döntött, kivárják a temetést, és csak utána teszi közzé a hírt.

– Katie…

– Pofa be, és figyelj! – Előrehajolt. – Vannak járulékos veszteségek. És ez egyre rosszabb lesz.

– Én nem…

Tenyerét a számra tapasztotta. – Fogd. Be. A pofád.

Befogtam. Elhúzta a kezét.

– Jeroma Whitfielddel kezdődött. Mostanáig, amennyire ki tudtam guglizni, a világon ő az egyetlen Jeroma Whitfield. Mármint volt. Azonban tonnaszám vannak Jerome Whitfieldek, így hát adjunk hálát Istennek, hogy ő volt az első találatod, különben más Jeromákra is átterjedt volna. Legalábbis néhányukra. A legközelebbiekre.

– Mi?

Úgy nézett rám, mintha hülye lennék. – Az erőd. A második… – Elhallgatott, azt hiszem, azért, mert azonnal az áldozatod szó ugrott be az agyába. – A második célszemélyed Peter Stefano volt. Szintén nem a világ leggyakoribb neve, de nem is teljesen extrém. Most nézd ezt meg.

Fölvett az asztaláról néhány papírlapot. Kihúzta az elsőt a gemkapocs alól, és odaadta. Három gyászjelentés volt rajta, mindegyik kis lapokból – az egyik Pennsylvaniából, egy másik Ohióból, egy pedig New York állam északi részéből. A pennsylvaniai Peter Stefano szívrohamban halt meg. Az ohiói leesett egy létráról. A New York-i – Woodstockból – szélütést kapott. Mindannyian ugyanazon a napon haltak meg, amelyen az eszelős producer, akinek ugyanaz volt a neve, mint az övék.

Lezöttyentem. – Ez nem lehet.

– Mégis ez a helyzet. A jó hír, hogy találtam két tucat másik Peter Stefanót az USA-ban, és mind jól vannak. Azt hiszem, azért, mert valamennyien messzebb laknak a Gowanda börtöntől. Az volt a zéró pont. A srapnel onnan repült szét.

Döbbenten meredtem rá.

– A Gonosz Ken volt a harmadik. Hál’ istennek újabb szokatlan név. Egész csomó Wanderly él Wisconsinban és Minnesotában, de gondolom, ők túl messze vannak. Viszont…

Odaadta a második lapot. Legfelül a Times cikke volt: MEGHALT A SOROZATGYILKOS FIA. A felesége azt állította, hogy az ifjabb Ken Wanderly véletlenül lőtte le magát pisztolytisztítás közben, de a cikk rámutat, hogy a „baleset” alig tizenkét órával az apa halála után történt. Hogy valójában öngyilkosságról volt-e szó, annak eldöntését az olvasóra bízza.

– Nem hiszem, hogy öngyilkosság – mondta Katie. Nagyon sápadt volt a smink alatt. – Nem hiszem azt sem, hogy baleset. A névre megy, Mike. Te is így látod, nem? Ami még rosszabb, nem tud betűzni.

Gonosz Ken fiának halálhíre alatt volt egy gyászjelentés (kezdtem meggyűlölni ezt a szót) egy bizonyos Kenneth Wanderleeről, aki New Jersey állam Paramus helységében lakott. A woodstocki Peter Stefanóhoz hasonlóan (aki olyan ártatlan volt, hogy legfeljebb az időt csapta agyon) a paramusi Wanderlee is szélütéstől halt meg.

Kapkodtam a levegőt, fürödtem a verejtékben. A golyóim annyira összehúzódtak, hogy nagyjából barackmagnyinak éreztem őket. Attól féltem, mindjárt elájulok, vagy elhányom magam, de sikerült mindkettőt megakadályoznom. Bár később rengeteget hánytam. Egy héten át, vagy még tovább, és összesen öt kilót fogytam. (Aggódó anyámnak azt mondtam, hogy influenza.)

– Itt a csúcs – mondta Katie, és odaadta az utolsó lapot. Tizenhét Amos Langford volt rajta. A zöm New York–New Jersey–Connecticut területén, de egy Baltimore-ban, egy Virginiában halt meg, ketten Nyugat-Virginiában dobták föl a pacskert. Floridában hárman.

– Nem – suttogtam.

– De igen – felelte. – Ez a második Amityville-ben Penny gyalázatos nagybátyja. Örülj neki, hogy az Amos meglehetősen ritka név manapság. Ha Jamesnek vagy Williamnek hívnák, több száz halott Langford is lehetne. Ezrek talán nem, mert még mindig csak a Közép-nyugatig ér, viszont Florida 1440 kilométer. Egy AM rádiójel sem ér el odáig, legalábbis nappal.

A papírlapok kihullottak a kezemből, és libegve értek földet.

– Most már érted, mit akartam azokkal a markolászós eszközökkel, amik a kezet és a kart erősítik? Először talán csak egyszer-kétszer bírod összeszorítani. De ha tovább csinálod, az izmok erősödnek. Ez történik veled, Mike. Ebben biztos vagyok. Valahányszor megírsz egy gyászjelentést egy élő emberről, az erő megnő, és messzebbre ér.

– A te ötleted volt – suttogtam. – A te rohadt ötleted.

Felháborodott. – Nem én mondtam, hogy írd meg Jeroma gyászjelentését! Az a te ötleted volt!

– Bolondozás volt! – tiltakoztam. – Idétlenkedés, az isten szerelmére. Nem tudtam, hogy mi fog történni.

Csakhogy ez talán nem volt igaz. Felvillant bennem az első orgazmusom a fürdőkádban, egy habzó Ivory szappan segítségével. Nem tudtam, mit csinálok, amikor lenyúltam és megmarkoltam magam… de egy részem, valami rejtett, ösztönös részem mégis tudta. Van egy régi mondás, bár ez nem Ben Frankliné: Amikor a diák készen áll, megjön a tanár. Néha bennünk van a tanár.

– Wanderly a te ötleted volt – mutattam rá. – Ahogy Amos is, az Éjféli Rém. És addigra tudtad, mi fog történni.

Leült az asztal – most már az asztala – szélére, és a szemembe nézett, amit nem volt könnyű elviselni. – Ez igaz. De Mike… azt nem tudtam, hogy elharapózik.

– Ahogy én sem.

– És nagyon könnyű rászokni. Melletted ültem, amikor csináltad, és olyan volt, mint passzívan szívni a cracket.

– Le tudom állítani – feleltem.

Remélem. Remélem.

– Biztos?

– Fix. Most én kérdezek. Képes leszel tartani a szádat erről? Egész hátralevő életedben?

Megtette nekem azt a szívességet, hogy végiggondolta. Azután bólintott. – Muszáj. Képes leszek valami jó dolgot csinálni a Cirkusz-ban, és nem akarom elszúrni, mielőtt a saját lábamra állnék.

Más szavakkal ez az egész róla szól. Mi másra számíthattam? Katie bizonyára nem szopogatta Jeroma eukaliptuszdrazséját, ebben tévedhettem, de Jeroma székében ült, Jeroma asztalánál. Aztán itt volt ez a mindent-a-szemnek-semmit-a-kéznek omlatag frizura. Ahogy Orwell disznai mondhatták volna, farmer jó, új ruha jobb.

– Na és Penny?

Katie nem felelt.

– Mert az a benyomásom Pennyvel kapcsolatban – sőt mindenkinek ez a benyomása –, hogy nincs ki a négy kereke.

Katie szeme megvillant. – Meglep? Rendkívül traumatikus gyermekkora volt, ha netán elfelejtetted volna. Lidércnyomásos gyermekkora.

– Fel tudom fogni, mert most már én is a saját lidércnyomásomban élek. Úgyhogy kímélj meg az önsegítő csoport együttérzésétől. Csak azt akarom tudni, tartja-e a száját. Mondjuk mindörökké. Hallgat majd?

Hosszú-hosszú szünet következett. Végül Katie azt felelte: – Most, hogy a nagybácsi halott, talán nem is jár majd többé a csoportterápiára.

– És ha mégis?

– Azt hiszem, talán… egy bizonyos ponton… elmondhatja valakinek, aki különösen rossz állapotban van, hogy ismer valakit, aki el tudja intézni, hogy elparentáljanak valakit. Nem ebben a hónapban, valószínűleg nem is az idén, de…

Nem fejezte be. Néztük egymást. Biztosra vettem, hogy kiolvassa a szememből a gondolatomat: van egy csalhatatlan módszer, amellyel be lehet fogni Penny száját.

– Nem! – mondta. – Ne is gondolj rá, és nem azért, mert megérdemli az életet, és minden jót, ami talán még előtte állhat. Nem csak róla lenne szó.

A kutatásai kimutatták, hogy ebben igaza van. A Penny Langston se teljesen hétköznapi név, de hát Amerikában több mint háromszázmilliónyian élnek, és néhány Penny vagy Penelope Langston nagyon kihúzná a lutrit, ha úgy döntenék, hogy beizzítom a laptopomat vagy az iPademet, és írok egy új gyászjelentést. Azután itt van az „approximációs” hatás. Az erő éppúgy elintézett egy Wanderlee-t, mint egy Wanderlyt. Mi van, ha úgy dönt, hogy jöhetnek a Petula Langstonok? A Patsy Langfordok? A Penny Langley-k?

Azután itt az én helyzetem. Talán már csak egyetlen gyászjelentés kell, hogy Michael Anderson végleg megadja magát annak a csúcsra járatott eufóriának. Ha csak rágondoltam, máris meg akartam tenni, mert ha csak átmenetileg is, de megszabadított volna az iszonyattól és a rettegéstől. Elképzeltem, amint saját felvidításomra megírom John Smith vagy Jill Jones gyászjelentését, és a heréim még jobban összetöpörödtek a gondolattól, hogy milyen tömegmészárlás követné ezt.

– Mit fogsz tenni? – kérdezte Katie.

– Kitalálok valamit – feleltem.

És kitaláltam.

Aznap éjjel fellapoztam a Rand McNally Atlaszt az Egyesült Államoknál, lehunytam a szemem, és ráböktem az ujjammal. Ezért élek most a wyomingi Laramie-ben mint szobafestő. Elsősorban szobafestő. Valójában többféle állásom van, mint sok kisvárosinak az ország szívében, amit én a New York-iak hanyag lenézésével valaha csak „átrepülős államoknak” emlegettem. Részmunkaidőben egy tájkertészetnél füvet nyírok, leveleket gereblyézek, bokrokat ültetek. Télen az utakat ekézem és dolgozom a Snowy Range téli üdülőben, a sípályákat tartom rendben. Nem vagyok gazdag, de megélek. Igazából kicsit jobban is, mint New Yorkban. Viccelődjenek az átrepülős államokkal, amennyit akarnak, de itt sokkal olcsóbb az élet, és egész napok telnek el úgy, hogy senki sem int be nekem.

A szüleim nem értik, miért hagytam ott mindent, az apám nem is próbálja leplezni a csalódottságát; néha „Pán Péter életstílust” emleget, azt mondja, meg fogom még ezt bánni, amikor elérem a negyvenet és a hajam deresedni kezd. Az anyám ugyanúgy meglepődött, de kevésbé helyteleníti. Sosem kedvelte a Neoncirkusz-t, úgy véli, csak elpocsékoltam „írói tehetségemet” azon a vacak helyen. Valószínűleg mindkettőben igaza van, de képességeimet mostanában leginkább arra használom, hogy összeírjam a bevásárlólistát. Ami a hajamat illeti, az első ősz szálak még New Yorkban jelentkeztek, az pedig harmincéves korom előtt történt.

Azonban még mindig álmodom arról, hogy írok, és ezek nem kellemes álmok. Az egyikben a laptopomnál ülök, jóllehet többé nincs laptopom. Egy gyászjelentést írok, és nem bírom abbahagyni. Ebben az álomban nem is akarom, mert a hatalom érzése még sosem volt erősebb. Addig jutok el, hogy szomorú hírt kaptunk, az éjszaka meghalt az egész világon mindenki, akit Johnnak hívtak, azután fölébredek, hol a padlón, hol a takarómba csavarodva és ordítva. Kész csoda, hogy nem vertem föl párszor a szomszédokat.

Sosem hagytam a szívem San Franciscóban, de a laptopom ott maradt a drága öreg Brooklynban. Az iPademről azonban nem bírtam lemondani (ha már a rászokásnál tartunk). Arra nem használom, hogy e-maileket küldjek – ha valakivel gyorsan akarok kapcsolatba lépni, azt felhívom. Ha nem sürgős, akkor azt az ásatag intézményt használom, amelyet az Egyesült Államok postájának neveznek. Meglepődnének, milyen könnyű visszatérni a levelekhez és a képeslapokhoz.

De azért kedvelem az iPadet. Tele van játékokkal, a szél hangjai segítenek elaludni, az ébresztő fölkelt reggel. Van rengeteg konzervzeném, néhány hangoskönyvem, egy rakás filmem. Ha nincs más szórakozás, fölmegyek az internetre, ahol számtalan módon lehet eltölteni az időt, ahogy azt valószínűleg önök is tudják, és Laramie-ben az idő lassan telik, ha az ember nem dolgozik. Különösen télen.

Néha ellátogatok a Neoncirkusz oldalára, de csak nosztalgiából. Katie jó munkát végez kiadóként – sokkal jobbat, mint Jeroma, aki nemigen tudott előre gondolkozni –, és a szájt a leglátogatottabb netes oldalak ötös élmezőnyében csúszkál. Néha egy-két vonással még a Drudge Report-ot is megelőzi; legtöbbször a nyomában liheg. Tele van reklámokkal, úgyhogy e tekintetben igazán jól szerepelnek.

Jeroma utóda még mindig csinálja a „Szopd le magad Katie-vel” interjúkat. Frank Jessup még mindig a sportrovatot vezeti; nem egészen tréfás cikke, miszerint szívesen látna egyszer egy Full Szteroid Futball-ligát, országos figyelmet keltett, és indián taraj ide vagy oda, bekerült vele az ESPN-be. Georgina Bukowski írt fél tucat humortalan „Halottakról rosszat” gyászjelentést, utána Katie kukába dobta az egész rovatot, bevezette helyette a Celebsaccot, amelyben azzal lehetett díjat nyerni, ha az olvasó megsaccolta, melyik híresség halálozik el a következő tizenkét hónapban. Penny Langston a rovatvezető, akinek hetente változó portréja egy táncoló csontváz nyakán mosolyog. Ez a Cirkusz legnépszerűbb rovata, minden héten több oldalra rúgnak a kommentek. Az emberek szeretnek olvasni, és ugyanúgy írni is a halálról.

Én aztán tudom.

Oké, ez a történet. Nem várom, hogy elhiggyék, nem is muszáj; végtére is, ez Amerika. Ennek ellenére mindent megtettem, hogy rendesen leírjam. Úgy csináltam, ahogy az újságíró-iskolán tanultam: semmi fecsegés, érzelgés, dagály. Igyekeztem világosan, egyenesen írni. A kezdés vezet el a középig, az pedig a végére. A régi iskola, vágják? Sorban, mint a libák. És ha a végét kicsit laposnak találják, jusson eszükbe, amit Higgins professzor mondott. Azt mondta, hogy a riport, akár az élet, csak abbamarad, az egyetlen valódi befejezés a gyászjelentések oldalán található.

Stewart O’Nannek

BIHARI GYÖRGY FORDÍTÁSA

Ez az anekdota túl jó ahhoz, hogy ne osszam meg; nyilvános összejöveteleken már évek óta mesélem. Nálunk a nagybevásárlást a feleségem intézi – azt mondja, máskülönben sosem lenne zöldség a háznál –, de néha sürgős megbízásokkal engem küld. Így hát egy délután a helyi szupermarketben voltam, ahol elemeket és teflonserpenyőt kellett vennem. Amint kanyarogtam a háztartási eszközök gondolái között, miután korábban már megálltam néhány más elengedhetetlen dolog (fahéjas briós és krumpliszirom) beszerzése céljából, az egyik ilyen motoros kiskocsin lovagolva feltűnt a sor másik végén egy asszony. A floridai hósármány őstípusa volt, nyolcvan körüli, tökéletesre dauerolva, bőre olyan sötétre napoztatva, akár a kordováncipő. Rám nézett, elfordította a tekintetét, ismét rám nézett.

– Magát ismerem – mondta. – Maga Stephen King. Maga írja azokat a rémtörténeteket. Ez nem is baj, van, aki szereti az ilyet, de én nem. Én a felemelő történeteket szeretem, mint A remény rabjai.

– Azt is én írtam – feleltem.

– Nem, azt nem maga írta – felelte, majd továbbgurult.

A helyzet az, hogy ha ír az ember néhány rémtörténetet, úgy jár, mint a lány a város szélén, a lakókocsiparkban: hírhedt lesz. Én nem bánom; a számlák ki vannak fizetve, és még jól is szórakozom. A mondás szerint hívhatsz akárminek, amíg időben hívsz meg vacsorára. A műfajok viszont kevéssé érdekelnek. Igen, szeretem a horrort. De szeretem a rejtélyeket is, a krimiket, a tengeri történeteket, a kimondott irodalmat, és a költészetet… hogy csak néhányat említsek. Ugyancsak szeretek olvasni és írni olyan történeteket, amelyek szórakoztatnak, és ez senkit nem lephet meg, mert a horror és a humor sziámi ikrek.

Nemrég hallottam valakitől egy tűzijátékversenyről egy maine-i tavon, és ez a sztori megragadt a fejemben. Kérem, ne tekintsék prózai népszínműnek, jó? Az csak egy újabb műfaji skatulya, amellyel semmire nem megyek.

Részeg tűzijáték

Mr. Alden McCausland vallomása

Castle megyei rendőrség

A kihallgatás vezetője Andrew Clutterbuck rendőrfőnök

Jelen van az őrizetbe vételt végrehajtó Ardelle Benoit közeg

Idő: 11:15–13:20

2015. július 5.

Igen, akár úgy is mondhatnánk, hogy a mama és én leginkább csak piáltunk és lógtunk odakint a kempingben, miután a papa meghalt. A törvény nem tiltja, igaz? Mármint ha nem vezetünk, és ilyet mi sose tettünk. Ezt is megengedhettük magunknak, mert akkortájt azok voltunk, akikre azt lehet mondani, hogy henye gazdagok. Nem számítottunk rá, hiszen a papa világéletében ács volt. „Szakképzett ácsnak” nevezte magát, amihez a mama mindig hozzátette: „nem szakképzett az, inkább szagképzett”. Ez volt az ő kis szellemessége.

A mama a Royce virágüzletben dolgozott a Castle Streeten, de csak novemberben és decemberben volt teljes munkaidős – értett a karácsonyi koszorúkhoz, és temetési koszorúban sem vallott szégyent. A papáét is ő csinálta. Volt rajta egy sárga szalag, amin az állt MENNYIRE SZERETTÜNK TÉGED. Szinte olyan, mintha a Bibliából lenne, nem gondoljátok? Az emberek sírtak, amikor meglátták, még azok is, akiknek tartozott a papa.

Amikor kikerültem a középiskolából, a Sonny garázsba mentem dolgozni, kerekeket centríroztam, olajcserét csináltam, javítottam a defekteket. Valamikor régen tankoltam is, de sajnos manapság mindenki maga tankol. Akár be is vallhatom, hogy egy kis füvet is árultam. Már évek óta nem csinálom, ezért azt hiszem, ma már nem vádolhattok meg vele, de a nyolcvanas években meglehetősen jó üzlet volt, különösen errefelé. Mindig elég zsém volt ahhoz, hogy péntek vagy szombat éjjel viríthassak. Szerettem a nők társaságát, de az oltártól tartózkodtam, legalábbis mostanáig. Azt hiszem, ha vágytam valamire, akkor arra, hogy egy, meglátogathassam a Grand Canyont, a másik pedig, hogy az maradjak, amit úgy neveznek, hogy örökös agglegény. Úgy kevesebb a probléma. Különben is, ügyelnem kellett a mamára. Tudják, mit mondanak, egy fiú legjobb barátja a…

Rátérek a tárgyra, Ardelle, de ha ezt akarjátok, akkor hagynotok kell, hogy a magam módján csináljam. Ha valakinek egy kicsit is meg kéne értenie, hogy Ádámnál kezdem, az éppen te vagy. Amikor együtt jártunk iskolába, be nem állt a szád. Külön kell a nyelvedet agyoncsapni, ahogy Mrs. Fitch mondta. Emlékszel rá? Negyedik osztályban. Micsoda figura volt! Emlékszel, amikor rágógumit dugtál a cipője orrába? Haha!

Hol is tartottam? Kemping, ugye. Odakint az Abenaki-tónál.

Nincs ott semmi, csak egy háromszobás faház egy keskeny partszakasszal és egy ócska stéggel. A papa vette kilencvenegyben, azt hiszem, akkor, amikor belefutott egy kis jutalékba valami munka után. Az nem volt elég az előlegre, de amikor hozzácsaptam a gyógyfűből szerzett bevételemet, akkor már kipengethettük. Mindazonáltal az a hely eléggé leharcolt, ezt el kell ismernem. A mama Szúnyoglavórnak hívja, és sose javítottunk rajta szart se, de a papa elég rendesen fizette a részleteket. Ha kihagyott egyet, a mama és én pótoltuk. Mama ugyan zsörtölődött, hogy erre megy el a virágpénze, de azért sosem volt igazán mérges; igazából szeretett kijárni, a bogarak és a beázó tető ellenére. Kiültünk a tornácra egy piknikkosárral, és figyeltük a világ forgását. A mama már akkor se mondott nemet egy hatos sörre vagy egy üveg kávélikőrre, noha akkortájt inkább csak a hétvégeken ivott.

Az ezredfordulóra ki is fizettük. Miért ne? Azon a parton volt, ami a város felé esik – a nyugatin –, és mindketten tudjátok, milyen arrafelé, csupa nád, sekély víz, rengeteg viaszcserje. A keleti part szebb azokkal a nagy házakkal, ahova a nyaralók járnak. Képzelem, ahogy átnéznek az innenső parti lepratelepre, csupa sufni, putri, lakókocsi, és olyanokat gondolnak, hogy milyen szégyen, hogy a helyieknek így kell élniük, és még egy betevő teniszpálya sincs a nevükön. Azt gondolnak, amit akarnak. Ami minket illet, voltunk mi olyan jók, mint akárki. A papa a stég végében horgászott, a mama megsütötte a csikótűzhelyen, amit fogott, és kétezer-egyben (bár lehet, hogy kettőben) bevezettük a folyó vizet, és többé nem kellett kiügetni a reterátra az éjszaka közepén. Vagyunk olyan jók, mint akárki.

Arra gondoltunk, hogy ha egyszer a házat kifizettük, lesz valamivel több pénz a javításokra, de sosem jött össze; rejtély, hova tűnt, hiszen akkortájt a bankok csak úgy tömték a kölcsönt abba, aki építkezni akart, és a papának mindig volt munkája. Harlow-ban dolgozott, amikor elvitte a szívroham, ez kétezer-kettőben volt, a mama és én úgy véltük, most aztán sóherek vagyunk. – Azért megélünk valahogy – mondta a mama –, és ha kurvákra költötte a borravalókat, arról nem akarok tudni. – Mégis azt mondta, el kell adnunk a nyaralót az Abenaki mellett, ha találunk egy olyan őrültet, aki megveszi.

– Jövő tavasszal meghirdetjük – mondta –, még mielőtt a levéltetvek kikelnek. Oké így, Alden?

Azt feleltem, hogy igen, sőt még oda is álltam kipofozni a házat. Még új zsindelyt is beszereztem, és kicseréltem a legkorhadtabb léceket a stégben, és ekkor ütött be elsőnek a szerencse.

A mamát felhívta egy biztosítótársaság odalent Portlandben, és kiderült, miért nem jutott egy fillér pluszpénz még az után sem, hogy a faházat és a kéthektáros telket kifizettük. Nem a kurvák miatt; a papa életbiztosításba fektette a pluszpénzt. Talán volt benne valami, amit úgy hívnak, előérzet. Ennél furcsább dolgok is történnek naponta, például a békaeső, vagy a kétfejű macska, amit a castle-i nagyvásárban láttam – álmomban ne jöjjön elő –, vagy az a Loch Ness-i szörny. Akárhogy is, hetvenötezer dollárhoz jutottunk, amire nem is számítottunk; mintha csak az égből pottyant volna le a számlánkra a Key bankban.

Ez volt az Egyes Számú Szerencse. Két évvel ez után a hívás után, csaknem napra pontosan két évre rá ütött be a Kettes Számú Szerencse. A mamának az volt a szokása, hogy egyszer egy héten, miután a Normie szupermarketben bevásárolt, vett egy ötdolláros kaparós sorsjegyet. Éveken át csinálta, de sose nyert húsz dollárnál többet. Azután egy napon, kétezer-négyben összejött neki a Nagy Maine-i Milliós Kaparós, és Jézus a biciklin, látta, hogy kétszázötvenezer dollárt nyert! – Azt hittem, rögtön bepisilek – mondta. Kitették a szelvényét a szupermarket kirakatába. Emlékezhettek is rá, legalább két hónapig ott volt.

Negyedmillió frankó dollár! Még az adó levonása után is maradt kétszázhúszezer. A Sunny Oilba fektettük be, mert a mama azt mondta, hogy az olaj mindig jó befektetés, legalábbis amíg el nem fogy, de hol leszünk mi már akkor. Egyet kellett értenem vele, és kiderült, hogy jó befektetés volt. Ha emlékeztek, azok voltak a tőzsde legszebb évei, és ekkor adtuk át magunkat a henyélésnek.

Továbbá ekkor kezdtünk el komolyan inni. Bent a városi házban is, de nem túl sokszor. Tudjátok, mennyire szeretnek pletykálkodni a szomszédok. Így aztán legtöbbször kimentünk a Szúnyoglavórba, ahol igazán adtunk neki. A mama kétezer-kilencben végleg felhagyott a virágkötéssel, én úgy egy évre rá mondtam búcsút végleg a lapos kerekeknek és leszakadt kipufogóknak. Utána nem volt többé okunk, hogy a városban lakjunk, csak telente; tudjátok, kazán nem volt abban a faházban a tónál. Kétezer-tizenkettőre, amikor elkezdődött a balhénk a túlparti digókkal, a háborús hősök emléknapja előtt egy-két héttel kigurultunk, és hálaadásig kint is maradtunk.

A mama fölszedett valamennyit – nagyjából hetven kilót –, ami, azt hiszem, nagyrészt a kávélikőrnek köszönhető, nem ok nélkül hívják seggcsinálónak. De ő azt mondta, eleve nem volt Miss America-típus, de még csak Miss Maine sem. – Én foghatós típusú csaj voltam! – szerette mondogatni. Stone doki viszont azt szerette mondogatni, legalábbis amíg a mama járt hozzá, hogy fiatalon meghaló típusú csaj lesz belőle, ha nem hagyja abba az Allen likőr nyakalását.

– Számíthat egy szívrohamra, Hallie – így a doki. – Vagy májzsugorra. Máris kettes típusú cukorbaja van, ennyi nem elég? Hogy rövid legyek és tömör, ki kell száradnia, azután pedig irány az AA.

– Pfű! – mondta a mama, amikor hazatért. – Egy ilyen lerámolás után szükségem van egy italra. Mi a véleményed, Alden?

Azt feleltem, hogy nekem is jól jönne, így hát, mint oly sokszor, kivittük a kerti székeinket a móló végébe, és istenien betörülköztünk, miközben a lemenő napot néztük. Vagyunk olyan jók, mint akárkik, sokaknál jobbak is. Különben is, valamitől mindenkinek meg kell halni, nem igaz? Az orvosok megfeledkeznek erről, de a mama nem.

– Valószínűleg igaza van a makrobiotikus stricinek – mondta, miközben visszafelé támolyogtunk a faházhoz. – Tíz óra lehetett és mindketten kurvára össze voltunk csipkedve, noha bekentük magunkat riasztóval. – De legalább amikor elmegyek, tudni fogom, hogy éltem. És nem dohányzok, és mindenki tudja, hogy az a legrosszabb. Mivel nem dohányzok, még elleszek egy darabig, de mi lesz veled, Alden? Mit fogsz csinálni, ha meghalok, és elfogy a pénz?

– Nem tudom – feleltem –, de az biztos, hogy szeretném látni a Grand Canyont.

Elnevette magát, és oldalba könyökölt. – Az én fiam! Ilyen hozzáállással sose kapsz gyomorfekélyt. Na, aludjunk egyet. – Meg is tettük, másnap tíz óra tájt ébredtünk, és a másnaposságunkat déltájt kezdtük kúrálni Muddy Rudderrel. A dokitól eltérően én nem aggódtam a mama miatt; gondoltam, túl jól szórakozik ahhoz, hogy meghaljon. Történetesen túlélte Stone dokit, akit egy részeg sofőr ölt meg egy éjjel a Pigeon Bridge-en. Lehet ezt iróniának vagy tragédiának nevezni, vagy egyszerűen azt mondani, hogy ilyen az élet. Részemről nem vagyok filozófus. Csak örülök, hogy a családja nem volt vele. És remélem, hogy kifizették az életbiztosítását.

Jól van, ez a háttér. Most térjünk rá a lényegre.

A Massimóék. És az a kurva trombita, már elnézést.

Én július negyediki fegyverkezési versenynek hívom, és noha kétezer-tizenháromban indult be amúgy istenigazából, valójában egy évvel korábban kezdődött. Massimóéknak pont velünk szemben volt egy nagy fehér házuk oszlopokkal, és a pázsitjuk lefutott a partra, amely tiszta fehér homok volt, nem kavics, mint nálunk. Legalább tucatnyi szoba lehet ott. Ha a vendégházat is számoljuk, akár húsz. Tizenkét Fenyő Tanyának hívták a főépületet körülvevő fenyők után, amik úgy bekerítették a házat.

Tanya! Szentséges Jézus, az egy kastély volt. És igen, volt teniszpályájuk is. Meg tollaslabdapálya, meg egy hely, ahol patkót lehetett hajigálni. Június végén jöttek le és egészen a munka ünnepéig maradtak, azután bezártak. Egy ekkora hely, és tizenkét hónapból kilencben zárva. El sem tudtam hinni. A mama bezzeg igen. Azt mondta, mi „véletlen gazdagok” vagyunk, a Massimóék viszont igaziak.

– Csak ezek ebül szerezték a vagyonukat, Alden – mondta –, de nem ám negyedhektáros kenderültetvényből. Mindenki tudja, hogy Paul Massimónak KAPCSOLATAI VANNAK! – Mindig így mondta, nagy betűkkel.

A pénz állítólag a Massimo Építkezési Vállalatból származott. Utánanéztem az interneten, és olyan törvényesnek tűnt, amennyire csak lehetséges, azonban olaszok voltak és a Massimo Építővállalat székhelye a Rhode Island-i Providence-ben van, ti pedig zsaruk vagytok, igazán össze tudjátok kötni a pontokat. Ahogy a mama mondogatta, ha kettőt meg kettőt összeadsz, sosem öt jön ki.

Ha itt voltak, a nagy fehér ház összes szobájában laktak. Ennyit mondhatok. És a „vendégházéban” is. A mama gyakran átnézett a vízen, és rájuk köszöntötte a Sombreróját, vagy a Muddy Rudderét, és azt mondta, hogy ezek a Massimóék annyian vannak, mint a kínaiak.

Meg kell hagyni, mulatni, azt tudtak. Volt sütés szabad tűzön, volt vízipisztolycsata, a tizenéves srácok a tavon repesztettek vízirobogókkal – legalább féltucatnyi volt belőlük, olyan rikító színekben, hogy az embernek kiégett a szeme, ha túl sokáig nézte. Esténként egyérintőztek, rendszerint elegen voltak, hogy kiteljen belőlük két szabályos, tizenegy fős csapat, majd amikor már túl sötét volt a focihoz, énekeltek. Abból, ahogy ordították a nótáikat, gyakran olaszul, hallani lehetett, hogy bennük is van már egy vagy három pohárral.

Az egyiknek volt egy trombitája, azzal kísérte a dalokat, csak ilyen hangos reccsenésekkel, trutu-tutú, hogy az ember szeme könnyezni kezdett. – Hát nem egy Dizzy Gillespie – jegyezte meg a mama. – Valakinek be kéne olajozni azt a trombitát, hogy fel lehessen dugni a seggébe. Akkor aztán elfinghatja az „Isten áldja Amerikát”.

Tizenegy táján a trombitás elfújta a takarodót, és azzal vége is lett a mókának aznap éjszakára. Nem hiszem, hogy bármelyik szomszéd panaszkodott volna, még akkor se, ha a dana és a trombitaszó hajnali háromig tartott, mert a mi oldalunkon a többség egy igazi Tony Sopranónak hitte Massimót.

Ahogy közeledett július negyedike abban az évben – kétezer-tizenkettőről beszélek –, beszereztem némi csillagszórót, két-három doboz Fekete Macska petárdát és két durranócseresznyét. Pop Andersonnál vettem őket az Anderson Vidám Bolhapiacon az Oxford utcában. Ez nem árulkodás. Hacsak nem vagytok csonthülyék, és tudom, hogy egyikőtök sem az. A fenébe, mindenki tudja, hogy a tűzijátékokat a Vidám Bolhapiacon veszik. De Pop nem sokat tartott, mert akkortájt a tűzijátékot tiltotta a törvény.

Na szóval, az összes Massimo ott futkosott a tóparton fürdőruhásan, fociztak, teniszeztek, a kicsik a vízben tapicskoltak a part mentén, a nagyobbak fejest ugráltak a gumitutajukról. Én és a mama kint ültünk kerti székeinkben a móló végén a hazafias felszerelésünkkel, és istenien éreztük magunkat. Ahogy beállt a szürkület, odaadtam neki egy csillagszórót, meggyújtottam, majd ugyanarról meggyújtottam az enyémet is. Meglengettük őket a homályban, a kicsik nagyon hamar kiszúrták a túlsó partról, és kajabálni kezdtek, hogy nekik is kell. A két idősebb Massimo fiú kiosztotta a csillagszórókat, és visszaintegettek nekünk. Az ő csillagszóróik nagyobbak voltak a mieinknél, és tovább is égtek. A fejüket valami vegyi anyaggal kezelték, amitől tarkák lettek, de a mieink csak sárgásfehérek voltak.

A trombitás digó fújt egyet – tutú –, mintha azt mondaná: „Ilyen az igazi csillagszóró!”

– Jól van – mondta a mama. – A csillagszóróik talán nagyobbak, de lőjünk fel néhány petárdát, majd meglátjuk, az hogy tetszik nekik.

Sorra gyújtottuk meg őket, azután elhajítottuk, hogy felrobbanjanak és villogjanak, mielőtt beleesnek a tóba. A Tizenkét Fenyőben a gyerekek látták ezt, és ismét kajabálni kezdtek. Így hát néhány Massimo bement a házba, és egy kartondobozzal jöttek vissza, ami tele volt petárdákkal. A nagyobb kölykök hamarosan kötegszám gyújtották be őket egyszerre. Lehetett náluk vagy kétszáz csomag, úgy ropogtak, mint a géppuska. Mellettük a mieink elég gyengén muzsikáltak.

Trarará!, mondta a trombita, mintha azt üzenné: „Próbálkozzatok újra.”

– Na, aranyom – szólalt meg a mama –, adj csak nekem egy olyan durranócseresznyét.

– Jól van – feleltem –, de légy óvatos, mama. Van benned egy kis nyomás, és szeretnéd, hogy reggelre is meglegyen minden ujjad.

– Csak adj egyet, és ne okoskodj – intett. – Nem tegnap jöttem le a falvédőről, és nem tetszik annak a trombitának a hangja. Lefogadom, hogy ilyenjük nincs, mert Pop nem üzletel laposiakkal. Ha meglátja a rendszámukat, már mondja is, hogy mind elfogyott.

Odaadtam neki egyet, és meggyújtottam az öngyújtómmal. A zsinór szikrákat vetett, a mama felhajította a magasba. Szemfájdító villámlással lobbant be, és a durranása végigvisszhangzott a tavon. Meggyújtottam egy másikat, és úgy hajítottam el, mint egy olimpiai bajnok. Durr!

– Na! – így a mama. – Most már tudják, hogy ki a főnök!

Ám ekkor Paul Massimo és a két legidősebb fia lejöttek a mólójuk végébe. Az egyiknél – nagydarab, jóképű fiatal fickó volt, rögbitrikóban – volt a derekára csatolt hevederfélében a trombita. Integettek, azután az öreg odaadott valamit a két fiúnak. Azok előrenyújtották a kezüket, hogy az apjuk meggyújthassa a zsinórokat. Kihajították a tóra, és… szentséges ég! Nem durr volt az, hanem DURR! Két DURR, hangos, mint a dinamit, és nagy fehér villámok!

– Ezek nem cseresznyebombák – mondtam. – Ezek M–80-asok.

– Honnan szerezték őket? – kérdezte a mama. – Pop nem árul ilyeneket.

Egymásra néztünk, nem is kellett kimondani: Rhode Islandből. Ott valószínűleg mindent meg lehetett kapni. Legalábbis, ha Massimo a neved.

Az öreg megint adott nekik egyet-egyet, és meggyújtotta a kanócot. Ő is meggyújtotta a magáét. Három robbanás hallatszott, semmi kétség, olyan hangos, hogy az Abenaki összes hala frászt kapjon egészen a tó északi végéig. Ezután Paul integetett nekünk, és a trombitás kihúzta a tokból a hangszert, mint egy hatlövetűt, és háromszor hosszan belefújt: trarááá… trarááá… trarááá. Mintha azt mondaná: „Bocsesz, csóró jenkik, jövőre talán több szerencsétek lesz.”

Nem tehettünk semmit. Volt még egy csomag Black Cat, de nagyon gyengén szóltak volna az ilyen M–80-asok után. A túlsó parton az a csomó digó tapsolt, éljenzett, a bikinis lányok ugráltak. Hamarosan rázendítettek, hogy Isten, áldd meg Amerikát.

A mama rám nézett, én pedig őrá. Megcsóválta a fejét, én is az enyémet. Majd azt mondta: – Jövőre.

– Igen – helyeseltem. – Jövőre.

Megemelte a poharát – emlékezetem szerint aznap este Bucket Lucks volt benne –, én is megemeltem az enyémet. Ittunk a kétezer-tizenhármas diadalra. Így kezdődött a Július Negyedikei Fegyverkezési Verseny. Azt hiszem, elsősorban az a kurva trombita okozta.

Elnézést a csúnya számért.

A következő júniusban elmentem Pop Andersonhoz, és elmagyaráztam a helyzetemet; azt mondtam, úgy érzem, meg kell védenem a nyugati part lakóinak becsületét.

– Hát, Alden – felelte –, azt nem tudom, hogy egy csomó puskapor elpufogtatásának mi köze a becsülethez, de az üzlet az üzlet, és ha úgy egy hét múlva visszajössz, lehet, hogy lesz valamim számodra.

Így is tettem. Behívott az irodájába és az asztalára tett egy dobozt, amin egy csomó kínai írásjel virított. – Ez a cucc rendes körülmények között nem eladó – mondta –, de én és a mamád általános iskola óta ismerjük egymást, ahol a vaskályha mellett gyakorolta velem a betűzést, és segített bevágni az órarendet. Adok neked valami komoly durrantyút, amit M–120-asnak hívnak, ennél hangosabban semmi sem szól, hacsak el nem kezdesz dinamitot hajigálni. Ehun egy tucat. – Kivett egy hengert, ami egy vörös pálcán ült.

– Úgy fest, mint egy palackos rakéta – jegyeztem meg –, csak nagyobb.

– Hát, ja, hívhatod deluxe modellnek – mondta. – Kínai Bazsarózsa a neve. Kétszer magasabbra száll, azután óriásit villan – hol piros, hol lila, hol sárga. Belerakhatod őket egy kólás- vagy sörösüvegbe, úgy, ahogy a közönséges palackos rakétát, de jobb, ha elcurukkolsz tőle, mert amikor fölszáll, égés közben rengeteg szikrát hány. Tarts kéznél egy törülközőt, nehogy bozóttűz legyen.

– Pazar! – helyeseltem. – Most majd nem trombitálnak, ha ezt meglátják!

– Harminc dolcsiért tied az egész doboz – mondta Pop. – Tudom, hogy drága, de rátettem nehány Black Catet meg római gyertyát. Azokat szúrd bele egy fadarabba, és lökd ki a vízre. Nagyon szépek.

– Ne mondj többet – feleltem. – Ez kétszeresét is megéri az árának.

– Alden – intett –, ezt sose mondd senkinek az én szakmámba.

Hazavittem a röppentyűket, és a mama olyan izgatott lett, hogy rögtön be akart gyújtani egy M–120-ast meg egy Kínai Bazsarózsát. Nem túl gyakran húztam ujjat a mamával – csuklóból harapta volna le érte a kezemet –, de akkor mégis ez történt. – Ha csak egy fél esélyt adsz Massimóéknak, valami jobbal állnak elő – mondtam.

Átgondolta a dolgot, azután megpuszilta az arcomat, és azt mondta: – Olyan fiúhoz képest, aki épp csak befejezte a középiskolát, igazán van valamid a két füled között.

Most pedig következik a Dicsőséges Július Negyedike, kétezer-tizenháromban. A teljes Massimo klán szokás szerint összegyűlt a Tizenkét Fenyőben, lehettek kéttucatnyian, vagy még többen, a mama és én pedig a kerti székeinkben kiültünk a stég végébe. Kettőnk közé tettük a dobozt a cuccal, és mellé egy méretes kancsóban Orange Drivert.

Paul Massimo nemsokára kiballagott a mólójuk végébe a saját dobozával, ami egy kicsivel nagyobb volt a miénknél, de ez nem izgatott. A viadalban nem a kutya mérete számit, hanem hogy mekkora a kutyában a harciasság. Vele volt két felnőtt fia is. Integettek, mi meg visszaintegettünk. Beállt a szürkület, mi pedig a mamával elkezdtük hajigálni a Black Cateket, de nem egyenként, hanem csokorban. Az ő oldalukon a kisgyerekek ugyanezt tették, és amikor belefáradtak, meggyújtották hatalmas csillagszóróikat és azokkal köröztek. A trombitás fújt kettőt, mintha bemelegítene.

Egy csomó fiatal meghallotta, és kiözönlöttek a Tizenkét Fenyő mólójára. Rövid megbeszélés után Paul és a nagyfiai osztogatni kezdték azokat a nagy, szürke gömböket, amelyeket azonnal felismertem, hogy M–80-asok. A tó vize remekül vezette a hangokat, különösen, amikor nem fújt a szél, így hallhattam, ahogy Paul azt mondja a kicsiknek, legyenek óvatosak, azután megmutatta nekik, hogyan dobják ki a durrancsokat a tóba.

Három kiskölyök magasan, széles ívben dobott, olyan elegánsan, ahogy kellett, de a legfiatalabb – nem lehetett több hétnél – elügyetlenkedte, és a mólóra, pont a lába közé ejtette a gömböt. A petárda pattogott, és levitte volna az orrát, ha Paul vissza nem rántja. Néhány nő felsikoltott, de Massimo és a fiúk dűltek a nevetéstől. Lehetett bennük pár pohárral. Nyilván bor, mert ezek a digók azt szeretik.

– Na, jó! – mondta a mama. – Elég a tökörészésből. Mutassuk meg nekik, mielőtt az a langaléta megint tutulni kezd az istenverte trombitáján.

Így hát elővettem két M–120-ast. Feketék voltak, és pont olyanok, mint azok a bombák, amiket néha a régi rajzfilmekben látni, ahol a gonosz bűnöző ilyenekkel robbantja fel a vasúti síneket, az aranybányákat, meg minden.

– Légy óvatos, mama! – figyelmeztettem. – Ha egy ilyet túl sokáig tartogatsz a kezedben, nem csak néhány ujjadat veszíted el!

– Ne izgulj te miattam! – felelte. – Mutassuk meg ezeknek a spagettizabálóknak!

Így hát begyújtottam őket, és bummbumm! Egyik a másik után! Olyan hangosak voltak, hogy szerintem Waterfordig megrázták az összes ablakot. Mr. Trombitás, aki már félig fölemelte a trombitáját, mozdulat közben dermedt meg. Néhány kisgyerek sírni kezdett. Az összes nő leszaladt a partra, hogy lássa, mi folyik itt, csak nem terroristák, vagy ilyesmi.

– Most megkapták! – mondta a mama, és poharát az ifjú Mr. Trombitásra emelte, aki csak ott állt a trombitájával a kezében, mint lófasz a lakodalomban.

Paul Massimo és a két fia visszament a móló végére, és összedugták a fejüket, mint a baseballjátékosok, azután valamennyien bementek a házba. Azt gondoltam, vége, a mama pedig biztosra vette. Így hát meggyújtottuk a csillagszórókat, hogy ünnepeljünk. Kockákat vágtam ki valamilyen polisztirol csomagolóanyagból, amit a kunyhó mögött találtam egy hordóban, azokba tűztük a csillagszórókat, és a vízre engedtük őket. Az ég mélybíborrá vált, amilyen a teljes sötétség beállta előtt lenni szokott, csodaszép volt minden, az Esthajnalcsillag már feljött, a többiek is készülődtek, hogy kikukucskáljanak. Nem volt sem nappal, sem éjszaka, és az a véleményem, hogy mindig ez a legszebb időpont. Aztán ott voltak a csillagszórók – nem egyszerűen mutatósak voltak, hanem szépségesek, ahogy ott úsztak zölden és pirosan, a fényük hol erősödött, hol halványodott, mint a gyertyaláng, és visszatükröződött a vízen.

Ismét csönd volt, olyan csönd, hogy Bridgetownból idehallatszott a kezdődő tűzijáték durrogása, a békák is rázendítettek ismét a partnál. Azt hitték, minden zajongásnak, zenebonának vége aznap éjszakára. Rosszul hitték, mert Paul és a két nagyfia visszajöttek a mólójukra és átnéztek ránk. Paul valamit tartott a kezében, majdnem akkorát, mint egy softball, és a trombitátlan fiú – szerintem ő volt az okosabb a kettő közül – begyújtotta. Massimo nem vesztegette az időt, lendületet vett, kihajította a tóra, és mielőtt szólhattam volna a mamának, hogy fogja be a fülét, a petárda felrobbant. Szentséges Jézus, a villám kioltotta az összes csillagot az égen, a robbanás pedig akkorát szólt, mint egy tüzérségi gránát. Ez alkalommal nemcsak a Massimo család nőtagjai jöttek elő, hogy lássák, de szinte mindenki, aki a tó körül lakott. És noha ezeknek legalább a fele bepisilhetett, amikor az a szar felrobbant, még tapsoltak! Hinnétek?

A mama és én összenéztünk, mert tudtuk, mi következik, és be is következett: Trombitás kapitány felemelte a kurva trombitáját, és egyetlen, de hosszú hangot fújt rajta: Trááááááááááá!

Az összes Massimo nevetett és még többet tapsolt, de ugyanezt tette mindenki a víz két partján. Megalázó volt. Ugye megérted, Andy? Ardelle? Túlrobbantott minket egy rakás laposi macskazabáló Rhode Islandből. Nem mintha én nem szívesen ennék meg alkalmilag egy tányér spagettit, na de mindennap? Fujj!

– Na, jó! – mondta a mama, és kihúzta magát. – Talán nagyobbat durrantottak nálunk, de nekünk még ott vannak a Kínai Bazsarózsák. Nézzük, mit szólnak rá! – De láthattam az arcán, hogy úgy érzi, ebben is lefőznek minket.

Leraktam tucatnyi sörös- és üdítőspalackot a móló végére, és mindegyikbe tűztem egy Bazsarózsát. A Massimo család férfi tagjai a túloldalról figyeltek minket, azután egyikük, aki nem tudott trombitálni, visszaloholt a házba friss munícióért.

Közben én végighúztam az öngyújtóm lángját a kanócokon, és a Kínai Bazsarózsák sorra begyulladtak, egy sem volt hibás. Nagyon szépek voltak, noha nem tartottak sokáig. Ahogy Pop ígérte, a szivárvány minden színében ragyogtak. Lett nagy ó meg á – el kell ismernem, még Massimóéknál is ámuldoztak páran –, azután a fiatalember, aki elfutott, visszatért egy újabb dobozzal.

Kiderült, hogy tűzijátékokkal van tele, olyanokkal, mint a Kínai Bazsarózsa, csak nagyobbakkal. Mindegyiknek saját karton indítóállványa volt. Láttuk, mert lámpák égtek Massimóék mólója végén, olyasformák, mint a fáklyák, csak elektromosak. Paul meggyújtotta a rakétákat, arany csillagkitöréseket varázsolt az égre, kétszer nagyobbakat és fényesebbeket, mint a mieink. Amikor lehullottak, hunyorogtak és géppuskaszerűen ropogtak. Mindenki még vadabbul tapsolt, mi is kénytelenek voltunk ezt tenni a mamával, különben azt gondolták volna, hogy nem vagyunk sportszerűek. És megszólalt a trombita: trááá-trááá-trááá!

Később, miután ellőttük az összes szarunkat, a mama hálóingesen, skót kockás papucsban trappolt fel-alá a konyhában, és a gőz valósággal fütyült kifelé a fülén. – Honnan szereztek ilyet? – kérdezte, de ez csak költői kérdés volt, nem is hagyott időt a válaszra. – A Rhode Island-i gengszter barátaiktól szerezték. Mert vannak KAPCSOLATAIK. És olyan ember, akinek mindenben nyerni kell! Elég, ha ránézel, és látod rajta!

Akárcsak te, mama, gondoltam, de nem mondtam ki. Hallgatni néha tényleg arany, különösen akkor, ha a mamátok betankolt kávélikőrből és megpukkad a méregtől.

– És utálom azt az istenverte trombitást! Utálom, mint a büdösférget!

Ebben egyetérthettem vele, és egyet is értettem.

Megmarkolta a karomat, és lelocsolta az esti utolsó poharából az ingemet. – Jövőre! – mondta. – Jövőre megmutatjuk nekik, ki a főnök! Ígérd meg nekem, Alden, hogy tizennégyben elhallgattatjuk azt a trombitást!

Megígértem, hogy megpróbáljuk – ez volt a legtöbb, amit tehettem. Paul Massimónak Rhode Island összes erőforrása a rendelkezésére állt, ezzel szemben mim van nekem? Pop Anderson, egy út menti kóceráj tulajdonosa, a diszkont cipőbolt mellett.

Ennek ellenére másnap elmentem hozzá és előadtam, mi történt. Végighallgatott, udvariasságból nem nevetett ki, noha a szája megrándult néhányszor. Elismerem, hogy megvan az ügynek a maga vicces oldala – legalábbis tegnap estig megvolt –, de az nem sok, amikor az embernek Hallie McCausland fújtat a nyakába.

– Igen, megértem, hogy mamád lila hajat kap tőle – mondta Pop. – Mindig is ölni tudott, ha valaki megpróbálta letromfolni. De az istállóját, Alden, ez csak tűzijáték. Ha kijózanodik, ő is rájön.

– Nem hinném – feleltem. Nem akartam hozzátenni, hogy a mama most már sosem józanodik ki igazán, csak átmegy mólésból mátósba, abból alvásba, abból macskajajosba, majd ismét mólésba. Nem mintha én annyival különb lettem volna. – Nem a tűzijáték itt a baj, inkább a trombita. Ha július negyedikén el tudja némítani azt a kibaszott trombitát, azt hiszem, lenyugszik.

– Hát én nem segíthetek – válaszolta Pop. – Rengeteg nagyobbfajta tűzijátékot lehet kapni, de én nem foglalkozok velük. Először is nem akarom elveszteni a kereskedői engedélyemet. Másodszor, senkit nem akarok veszélybe sodorni. Részegen szórakozni robbanóanyaggal garancia a szerencsétlenséghez. De ha tényleg elszántad magad, akkor el kéne autóznod Indian Islandre, és beszélni egy ottani csókával. Nagy mahomet penobscot, a neve Howard Gamache. A legnagyobb indián benga Maine-ben, de talán az egész világon. Harley Davidsonon jár, és tollakat tetováltatott az arcára. Az a fajta, akinek kapcsolatai vannak.

Egy kapcsolat! Pontosan erre volt szükségünk! Megköszöntem Popnak, beírtam a noteszembe Howard Gamache nevét, azután a következő áprilisban a járgányom kesztyűtartójában ötszáz dollár készpénzzel elindultam Penobscot megyébe.

Mr. Gamache-t az oldtowni Harvest Hotel kocsmájában találtam, és tényleg akkora volt, ahogy mondták – úgy saccoltam, meghaladta a két métert, és lehetett vagy százhatvan kiló. Meghallgatta sirámaimat, és miután fizettem neki egy Budweisert, amelyet kevesebb, mint tíz másodperc alatt döntött magába, így szólt: – Nohát, Mr. McCausland, guruljunk el az úton a wigwamomig, és beszéljük meg ezt részletesebben.

Harvey Softailje volt, bika nagy moci, de amikor Gamache ráült, úgy festett, mint azok az apró bringák, amelyeken a bohócok tekernek a cirkuszban. A feneke az oldaltáskákig lelógott a nyeregből. A wigwam csinos kis emeletes tanyaháznak bizonyult, hátul medencével a fészekalja csemetének.

Nem, Ardelle, a motor és a medence nem különösebben fontos a történet szempontjából, de ha meg akarod hallgatni, akkor viseld el, hogy a magam módján mesélem. És ez engem ennyire érdekel. Az alagsorban még házimozi is volt. Jézus ereje, kedvem lett volna beköltözni.

A tűzijáték a garázsban volt, leponyvázva, deszkaládákban felstószolva, és tényleg félelmetes volt. – Ha elkapják ezzel – mondta –, sose hallotta a Howard Gamache nevet. Világos?

Azt feleltem, hogy igen, mert elég becsületes fickónak tűnt, aki nem csapna be – legalábbis nem túlságosan –, és megkérdeztem, mit vásárolhatok ötszáz dollárért. Végül főleg bombettákat vettem, amelyek ilyen rómaigyertya-kötegek, egyetlen gyújtózsinórral. Ha begyújtjuk, tucatjával lövi ki a petárdákat. Volt három Tűzmajom bombetta, két Függetlenségi Nyilatkozat, egy Psycho Delick, amelyik nagy fényvirágokat durrant, és volt egy extra spéci. Majd erre is rátérek.

– Gondolja, hogy ez elkussoltatja azokat a digókat? – kérdeztem.

– Lefogadhatja – felelte. – Viszont olyan emberként, aki jobban szereti, ha őslakos amerikainak hívják, és nem rézbőrűnek, vagy Tomahawk Tomnak, nem nagyon kedvelem az olyan pejoratív kifejezéseket, mint a digó, szőröstalpú, homoki nigger és csíkszemű. Ugyanolyan amerikaiak, mint maga vagy én, fölösleges ócsárolni őket.

– Értem – válaszoltam –, és az agyamba vésem, amit mondott, de ezek a Massimók akkor is dühítenek, és ha ez bosszantja, akkor rossz lehet magának.

– Megértettem, teljes mértékben azonosulni tudok az érzelmeivel. Azonban hadd adjak egy tanácsot, sápadtarcú: hazafelé menet tartsa be a sebességhatárt. Ne akarja, hogy elkapják ezzel a szarral a kocsijában.

Amikor a mama meglátta, mit vettem, az öklét rázta a feje fölött, azután öntött két pohárba Dirty Hubcapset, hogy ünnepeljünk. – Ha ezt meglátják, ecetet fognak pisálni! – mondta. – Talán még aprófát is! Akármi legyek, ha nem!

De hát nem így történt. Azt hiszem, ezt ti is tudjátok.

A tavalyi július negyedikén az Abenaki-tó tele volt csónakokkal. Tudjátok, híre ment, hogy a jenki McCausland család mérkőzik a digó Massimókkal a tűzijátékok kék szalagjáért. Talán hatszázan is voltak a felénk eső parton. A túlsón nem verődtek össze ennyien, de azért ott is voltak jó páran, többen, mint bármikor. Minden Massimo, aki a Mississippitől keletre élt, bizonyára eljött a tizennegyedikei párbajra. Ezúttal nem bajlódtunk olyan vackerájokkal, mint a csillagszórók vagy a durranócseresznye, csak vártunk a mélyülő szürkületben, hogy bevethessük nehézfegyvereinket. A mama és én feltornyoztuk a stégünkön a kínai írásjelekkel díszített dobozainkat, de ők is azt tették. A keleti parton sorba álltak a csillagszóróval hadonászó kicsi Massimók: tényleg olyanok voltak, mint a földre hullott csillagok. Néha arra gondolok, hogy a csillagszóró is elég, és ma reggel bizonyosan bánom, hogy nem maradtunk ezeknél.

Paul Massimo intett nekünk, mi pedig visszaintegettünk. A trombitás idióta fújt egy recsegős hosszút: Tráááá! Paul rám mutatott, mintha azt mondta volna, csak ön után, möszjő, így hát kilőttem egy Tűzmajmot, amelyik bevilágította az eget, és mindenki azt mondta: ah! Aztán Massimo egyik fia meggyújtott valami hasonlót, csak az valamivel jobban ragyogott, és egy kicsit tovább égett. A tömeg az mondta, hogy óóóóó, és elbődült az a kibaszott trombita.

– Hagyd már a Bűzmajmokat vagy miknek híják! – szólt rám a mama. – Adj nekik a Függetlenségi Nyilatkozattal. Mutasd meg, mit tudunk.

Engedelmeskedtem, és csodaszép volt, de azok az átkozott Massimók ezt is megűberelték. Mindent megűbereltek, akármit lőttünk is ki, és minden alkalommal, amikor nekik ragyogóbbjuk és hangosabbjuk volt, az a seggfej megfújta a trombitáját. Ez a végsőkig begurította a mamát és engem; a fene egye meg, még a pápát is begurította volna! A tömeg aznap este igazán szép tűzijátékban gyönyörködhetett, valószínűleg volt olyan jó, mint a portlandi, és biztosan örömmel mentek haza, de annyit mondhatok, hogy a Szúnyoglavór stégjén nem volt örvendezés. Mama általában felderül, ha berúg, de azon az estén nem. Addigra tök besötétedett, az összes csillag előjött, és puskapor füstje lebegett a tó felett. Nekünk már csak az utolsó és legnagyobb doboz maradt.

– Lődd ki – parancsolta a mama –, és majd meglátjuk, meg tudják-e űberelni. Meglehet. De ha ez a pofa még egyszer megfújja azt a rohadt trombitát, szétrobban a fejem!

Ennek az utolsónak – az extra spécinek – Fúria volt a neve, és Howard Gamache esküdött rá. – Gyönyörű darab – mondta –, és abszolút törvénytelen. Hátráljon, Mr. McCausland, miután begyújtotta, mert hosszú tűzsugara van.

A gyutacs olyan vastag volt, mint a csuklóm. Meggyújtottam és hátráltam. Néhány másodpercig semmi sem történt, miután leégett, már arra gondoltam, ez befulladt.

– Na, ez is egy kalap szart ér – állapította meg a mama. – Most már jöhet a kurva trombita.

De mire jöhetett volna, a Fúria elsült. Először fehér szikraszökőkút volt, azután magasabbra szállt, és rózsaszínre változott. Rakétákat kezdett lövöldözni, amelyek csillagokká robbantak. Addigra a szikraszökőkút a stégünk végén legalább négyméteres és élénkpiros volt. Újabb rakéták röppentek az égnek, és olyan hangosan robbantak föl, mintha egy sugárhajtású repülőszázad összes gépe egyszerre lépte volna át a hanghatárt. A mama befogta a fülét, de közben hangosan nevetett. A szökőkút összetöppedt, majd még egyet lőtt – mint öregember a kuplerájban, ahogy a mama mondta –, és egy csodálatos sárga-piros virág nyílt a magasban.

Egy pillanatig néma csönd volt – az áhítaté –, azután a tó körül mindenki őrülten tapsolni kezdett. Valakik egy lakókocsiban nyomkodták a dudát, de az igencsak ványadtan szólt a robbanások után. Massimóék is tapsoltak, mint igazi sportemberek, ami mély benyomást tett rám, mert annak a típusnak, amelyiknek mindenütt muszáj nyernie, nem ez a szokása. A trombitás ki se vette azt a vacakot a tokból.

– Megcsináltuk! – kiáltotta a mama. – Alden, adj egy puszit a mamának!

Engedelmeskedtem, és amikor átnéztem a túlsó partra, a villanyfényben láttam, hogy Paul Massimo a móló végén áll. Fölemelte az egyik ujját, mintha azt mondaná: „no csak várj!” Amitől rossz előérzetem támadt.

A trombitátlan fiú – az, amelyikből kinéztem egy csepp eszet – felállított egy indítóállványt, olyan lassan és tiszteletteljesen, ahogy a ministráns mozog a szentáldozáskor. A legnagyobb kibaszott rakéta volt benne, amelyet valaha is láttam a tévén közvetített Cape Canaveral-i fellövéseken kívül. Paul fél térdre ereszkedett és az öngyújtóját a gyújtózsinórhoz érintette. Amikor szikrázni kezdett, karon kapta a fiait, és lerohantak a mólóról.

Itt nem volt szünet, mint a mi Fúriánknál. Úgy lőtt ki az a szar, mint az Apollo–19, kék tűzcsíkot húzott maga után, amely bíborrá, majd vörössé vált. Egy másodperccel később a csillagokat kioltotta egy óriási lángoló madár, amely úgyszólván parttól partig beborította a tavat. Egy darabig lángolt, azután felrobbant, és itt forduljak fel, ha nem kismadárkák repültek szanaszéjjel a robbanásból!

A tömeg őrjöngött. A nagyfiúk megölelgették az apjukat és nevetve csapkodták a hátát.

– Menjünk be, Alden – mondta mama, és a papa halála óta nem volt ilyen szomorú a hangja. – Megvertek minket.

– Majd jövőre mi verjük meg őket – veregettem meg a vállát.

– Nem – csóválta meg a fejét –, ezek a Massimóék mindig megelőznek minket egy lépéssel. Ezek ilyen emberek – olyanok, akiknek vannak KAPCSOLATAIK. Mi csak szegény emberek vagyunk, akiknek véletlenül bejött, és azt gondolom, ennyivel be is kell érni.

Miközben fölfelé mentünk a lépcsőn a szar kis viskónkba, a tó túlpartján, a fájin nagy háznál még egy utolsót bődült a trombita: Traráááááá! Komolyan megfájdult tőle a fejem.

Mint Howard Gamache-tól megtudtam, azt az utolsó tűzijátékot a Végzet Kakasának hívják. Azt mondta, a YouTube-on látott róla videókat, de a háttérben mindig kínaiul karattyoltak.

– Hogy ez a Massimo nevű úriember hogyan jutott hozzá ebben az országban, az rejtély számomra – mondta Howard. Ez a beszélgetés egy hónappal később, tavaly nyár végén zajlott le, amikor összeszedtem a bátorságomat, elautóztam az Indian Islanden álló emeletes wigwamjához, és elmeséltem, mi történt – hogy derekasan megizzasztottuk az ellenfelet, de végül mégis mi maradtunk alul.

– Számomra nem rejtély – feleltem. – Kínai barátai valószínűleg küldtek neki egy kis extrát a legutolsó szállítmány ópiummal. Tudja, egy kis ajándék hálánk jeléül, amiért velünk üzletel. Nincs valamije, amivel ezt is meg lehet űberelni? A mama borzasztóan levert, Mr. Gamache. Jövőre nem akar versenyezni, de arra gondoltam, ha lenne valami… tudja, a csúcsok csúcsa… ezer dollárt adnék érte. Megér nekem ennyit, hogy lássam a mamám mosolyát július negyedikén este.

Howard a hátsó lépcsőjén ült, ahol a térdei a füléig értek, mint két szikla – istenem, mekkora melák volt –, és elgondolkodott. Töprengett. Fontolóra vette a kérdést. Végül azt mondta: – Hallottam pletykákat.

– Miről?

– Valami különlegességről, amit Negyedik Típusú Találkozásnak hívnak – felelte. – Egy illetőtől, akivel a puskaporos szórakoztatás témájában szoktam levelezni. Őslakos neve Fényes Ösvény, egyébként Johnny Parkernek hívják. Kajuga indián és Albany közelében, New York államban lakik. Megadhatom az e-mail-címét, de nem fog válaszolni, hacsak előbb nem küldök neki egy e-mailt, hogy maga megbízható ember.

– Megtenné? – kérdeztem.

– Természetesen – felelte –, de először sok nagy wampumot kell fizetned, sápadtarc. Ötven dollár megteszi.

A pénz átvándorolt kis kezemből az ő lapát tenyerébe, ő küldött egy e-mailt Johnny Fényes Ösvény Parkernek, és amikor visszaértem a tóhoz, és én magam is küldtem neki üzenetet, azonnal válaszolt. De arról, amit CE4-nek hívott, csakis személyesen volt hajlandó beszélni, mert azt állította, hogy a kormány az összes őslakos amerikai e-mailjeit elolvassa. Ezt nem vitathattam; szerintem azok a szarháziak mindenkinek az e-mailjeit elolvassák. Megegyeztünk, hogy találkozunk, és tavaly október elsején útnak indultam.

A mama természetesen tudni akarta, miféle dolgom van New York állam csücskében, én pedig nem törtem a fejem, hogy kiagyaljak valami mesét, mert átlátott rajtuk kiskölyök korom óta. Csak csóválta a fejét. – Menj, ha ettől boldog leszel – mondta. – De tudod, hogy valami még nagyobbal fognak válaszolni, és megint hallgathatjuk, ahogy trombitál az a digó fasz.

– Hát lehet – feleltem –, de Mr. Fényes Ösvény azt mondja, hogy ez minden tűzijátékok nagyapja.

Mint látjátok, ebben tökéletesen igaza volt.

Odautaztam, és kiderült, hogy Johnny Fényes Ösvény Parker egy rendes csóka. Green Islanden volt a wigwamja, ahol a házak csaknem akkorák, mint a Massimóék Tizenkét Fenyője, és a felesége csodás enchiladát készített. Háromszor is szedtem abból a csípős zöld mártásból, és hazafelé majd összeszartam magam, de ez nem tartozik a történethez, és látom, Ardelle már megint türelmetlenkedik, úgyhogy kihagyom. Csak annyit mondhatok, hogy hála istennek a papír zsebkendőért.

– A CE4 különleges rendelés – mondta Johnny. – A kínaiak csak hármat-négyet gyártanak évente Külső-Mongóliában vagy valami hasonló helyen, ahol kilenc hónapon át minden be van havazva, és a babákat a farkaskölykökkel együtt nevelik fel. Az ilyen robbanószerkezeteket rendszerint Torontóba küldik. Azt hiszem, rendelhetek egyet, és magam hozom el Kanadából, bár meg kell fizetnie a benzinemet meg az időmet, és ha elkapnak, valószínűleg Leavenworthben kötök ki mint terrorista.

– Jézusom, nem akarom, hogy ilyen bajba kerüljön! – mondtam.

– Jó, talán túloztam egy kicsit – válaszolta –, de a CE4 piszok bika tűzijáték. Nincs még egy ilyen. Nem adhatom vissza a pénzét, ha a haverja a tó túlpartján valamivel visszavág, de a nyereségemet felajánlom. Ennyire biztos vagyok a dologban.

– Mellesleg – jegyezte meg Cindy Fényes Ösvény Parker –, Johnny szereti a kalandokat. Kér még egy enchiladát, Mr. McCausland?

Ezt már kihagytam, és valószínűleg ezért nem robbantam föl valahol Vermontban, és egy időre csaknem megfeledkeztem az egész dologról. Azután, amikor éppen elmúlt újév – közeledünk már, remélem, örülsz Ardelle? –, felhívott Johnny.

– Ha akarja azt a holmit, amiről tavaly ősszel beszéltünk – mondta –, szereztem egyet, de kétezerbe kerül.

Elakadt a lélegzetem. – Ez elég meredek emelkedés.

– Nem vitatom, de nézze ebből a szemszögből: maguk, fehérek, huszonnégy dolcsiért vették meg Manhattant, és mi azóta is várjuk, hogy törleszthessünk. – Elnevette magát, majd azzal folytatta: – De komolyan, ha nem akarja, nekem az se baj. Túlparti haverját talán érdekelni fogja.

– Szó se lehet róla – feleltem.

Erre még jobban nevetett. – Meg kell mondanom, hogy ez a cucc igazán félelmetes. Sok tűzijátékot adtam el az évek során, de még sosem láttam ehhez foghatót.

– Mért, milyen? – kérdeztem. – Tulajdonképpen mi ez?

– Nézze meg maga – felelte. – Nem óhajtok demót küldeni belőle az interneten. Mellesleg nem sokat mutat, amíg… izé… használni nem fogja. Ha eljön, mutathatok róla egy videót.

– Ott leszek – ígértem, és két-három nap múlva ott is voltam, józanon, borotváltan, még a hajam is megfésültem.

Most pedig figyeljetek mindketten. Nem fogok mentségeket keresni arra, amit tettem – a mamát nyugodtan kihagyhatjátok, mert én voltam az, aki megszereztem azt a nyavalyást, én is gyújtottam be –, de annyit mondhatok, hogy az a CE4, amelyet Johnny mutatott a videón, és az, amelyet múlt éjjel begyújtottam, nem ugyanaz volt. A videón jóval kisebb szerkezetet láttam. Még meg is jegyeztem, milyen nagy a láda, amelyet Johnny és én a kisteher hátuljába raktunk. – Biztosan sok a csomagolóanyag – mondtam.

– Gondolom, biztosak akartak lenni benne, hogy semmi baj nem történik szállítás közben – felelte Johnny.

Ugyanis ő sem tudta. Cindy Fényes Ösvény Parker megkérdezte, nem akarom-e legalább felnyitni a ládát, hogy tényleg a megfelelő holmi van-e benne, de alaposan le volt szögezve, én pedig még sötétedés előtt haza akartam érni, mivel a szemem már nem olyan jó, mint régebben. Mivel azonban ma azzal a szándékkal jöttem ide, hogy tisztázom a dolgot, meg kell mondanom nektek, hogy nem ez volt az igazság. Az este arra való, hogy igyak, és egyetlen alkalmat sem akartam kihagyni. Ez az igazság. Tudom, hogy ez elég szomorú, és azt is, hogy valamit tennem kéne ellene. De azt hiszem, ha börtönbe kerülök, van rá esélyem.

Másnap reggel én és a mama kihúzkodtuk a szögeket, és megnéztük, mit vettünk. Ez a városi házban volt érthető módon, mert január volt, és hidegebb, mint a boszorkány csöcse. Tényleg volt benne némi csomagolóanyag, valamilyen kínai újságok, de korántsem annyi, mint amire számítottam. A CE4 széltében-hosszában megvolt kétszáztíz centi, és úgy nézett ki, mint egy barna papírba burkolt csomag, csak ez a papír olajos volt, és olyan nehéz, hogy inkább vászonnak gondoltam. Az aljából kiállt a gyújtózsinór.

– Szerinted ez felszáll? – kérdezte a mama.

– Hát – feleltem. – Ha nem, mi a legrosszabb, ami történhet?

– Két lepedőt kidobtunk – mondta a mama –, de nem ez a legrosszabb. A legrosszabb az, hogy felemelkedik úgy méternyire, azután sisteregve eltűnik a tóban. Ezután a fiatal digó, aki úgy néz ki, mint a Ben Affleck, megfújja a trombitáját.

Beraktuk a garázsba a cuccot és ott is maradt egészen május végéig, amikor kiköltöztünk a tópartra. Ebben az évben semmilyen más tűzijátékot nem vettem, sem Pop Andersontól, sem Howard Gamache-tól. Mindent egy lóra tettünk föl. Vagy a CE4, vagy a kudarc.

Hát jó: eljutottunk tegnap éjszakáig. 2015. július negyedike. Még sosem volt ilyen az Abenaki-tó partján, és remélem, nem is lesz. Tudtuk, hogy rohadt aszályos volt a nyár, persze hogy tudtuk, de ez sosem fordult meg a fejünkben. Miért is fordult volna meg? Mi a víz fölött durrogtattunk, nem igaz? Mi lehet ennél biztosabb?

Az összes Massimo ott volt, és jól szórakoztak – zenéltek, játszottak, kábé öt rostélyon sütötték a virslit, a part közelében úszkáltak, fejest ugrottak a tutajról. Mindenki más is kint volt a tó két partján. Néhányan még az északi és a déli végére is kimentek, jóllehet ott minden tiszta mocsár. Azért jöttek, hogy lássák a Digók és a Jenkik Nagy Július Negyedikei Fegyverkezési Versenyének következő felvonását.

Bealkonyult, kigyúlt az Esthajnalcsillag, ahogy szokott, Paul Massimo mólójának a végén kigyulladt az a két villanyfáklya, mint a fényszórók. Két nagyfia kíséretében peckesen kivonul Paul Massimo, és kutya legyek, ha nem úgy kiöltöztek, mintha a countryklubba mennének táncolni! Apa zsakettben, fiúk fehér szmokingban, a gomblyukukban vörös virággal, és annak a Ben Affleckre hasonlító srácnak úgy lógott a csípőjén a trombita, mint egy harcos revolvere.

Körülnéztem, és láttam, hogy a tóparton többen állnak, mint valaha. Legalább ezren lehettek. Műsort vártak, és a Massimóék ki is öltöztek nekik, míg a mama a szokásos otthonkáját viselte, én meg egy ócska farmert és trikót, amire azt írták: OTT CSÓKOLJ MEG, AHOL BÜDÖS, TALÁLKOZUNK MILLINOCKETBEN.

– Nincsenek dobozaik, Alden – szólalt meg a mama. – Miért?

Megráztam a fejem, mert nem tudtam. A mi egyetlen tűzijátékunk már ott volt a móló végében, egy ócska pokróc alatt. Egész nap ott volt.

Massimo a szokott udvariasságával intett, hogy kezdhetjük. Megráztam a fejem, és én is intettem, mintha azt mondanám, szó sincs róla, ez alkalommal csak ön után, möszjő. Vállat vont, és úgy körözött a karjával, ahogy a bíró jelzi a hazafutást. Négy másodperccel később az éjszakát megtöltötték a magasba száguldó szikrák, és a tó fölött a tűzijátékok sorra robbantak csillagokká, zuhatagokká, és a szétpukkanó rakéták virágokat, szökőkutakat és mit tudom én, hogy még miket lövöldöztek.

A mamának elakadt a lélegzete. – Nahát, ez a mocskos strici! Egy egész hivatásos tűzszerészbrigádot bérelt föl. Ezek profik!

Igen, pontosan ezt tette. Tíz-tizenötezer dollárt költhetett arra a húszperces égi műsorra, amely a Kettős Excaliburrel és a Farkasfalkával tartott a befejezés felé. A tömeg lelkesen kurjongatott és teli torokból hujjogatott, nyomták az autódudákat, éljeneztek, sivítottak. Aki úgy nézett ki, mint a Ben Affleck, majdnem agyvérzésig fújta a trombitáját, de még őt sem lehetett hallani az égen zajló tüzérségi gyakorlattól, amely úgy kivilágította a környéket, mintha nappal lenne, és a fény a szivárvány összes színében villogott. Füstfüggönyök emelkedtek fel onnan, ahol a tűzszerészek kirakták a felszerelésüket a tóparton, de egyáltalán nem a tó felé sodródtak, hanem a ház felé. A Tizenkét Fenyő irányába. Mondhatjátok, hogy ezt észre kellett volna vennem, de nem vettem észre. A mama sem. Senki. Túlságosan ledöbbentünk. Mert Massimo üzenetet küldött nekünk: Vége. Jövőre ne is gondoljatok rá, ti sóher jenkik.

Szünet következett, és éppen arra gondoltam, hogy ellőtte a munícióját, amikor két szikracsóva lövellt a magasba, és az eget kitöltötte egy hatalmas, égő hajó, vitorlákkal meg minden! Howard Gamache-tól azt is tudtam, hogy mi ez: egy Kiváló Dzsunka. Egy kínai hajó. Amikor végül kialudt, és a tömeg a parton abbahagyta a tapsolást, Massimo ismét jelzett a tűzszerészeknek, ők pedig egy izzó amerikai zászlót varázsoltak a partra. Vörösen, fehéren és kéken égett, és tűzgolyókat köpködött, miközben a hangszórókból dőlt a „Szépséges Amerika”.

Végül kiégett a zászló, és csak narancsszín hamu maradt. Massimo még mindig a mólója végén állt, és mosolyogva ismét kinyújtotta a kezét. Mintha azt mondaná, rajta, McCausland, lődd ki azt a silány szart, amit beszereztél, azután végeztünk. Nemcsak mostanra, de végleg.

A mamára néztem. Ő pedig rám. Azután ami a piájából maradt – tegnap este Moonquakest ittunk –, beleöntötte a vízbe, és azt mondta: – Rajta. Valószínűleg nem lesz több egy hóba pisált lyuknál, de ha már megvettük ezt a nyavalyást, akkor el is sütjük.

Emlékszem, milyen csönd volt. A békák még nem kezdték újra a brekegést, a szegény, öreg vöcskök összecsomagoltak arra az éjszakára, talán a nyár hátralevő részére is. Még mindig álltak a víz partján, hogy lássák, mivel rukkolunk elő, de jóval többen már elindultak a város irányába, mint a szurkolók, akiknek győzött a csapatuk, és már nem is jönnek vissza. Láthattam a fényszórók láncát a Lake Roadon, ami a 119-es útba torkollik, meg Pretty Bitch felé, ami a TR–90-eshez és Chester’s Millhez vezet.

Úgy döntöttem, hogy rendes előadást tartok; ha besül, az itt maradottak olyan jól mulathatnak, ahogy csak akarnak. Még abba az istenverte trombitába is belenyugodtam, tudtam, hogy jövőre nem fogom hallani, mert most végeztünk, és láttam a mama arcán, hogy ugyanígy érez. Mintha még a mellei is lógatták volna az orrukat, de lehet, hogy csak azért, mert az este nem vett melltartót. Azt mondja, borzalmasan vágja.

Úgy rántottam le azt a takarót, mint a bűvész, aki éppen egy trükkre készül, és ott volt az a szögletes láda, amelyet kétezer dollárért vásároltam – valószínűleg a fele lehetett annak, amit Massimo fizetett egyedül a Kiváló Dzsunkáért –, és csak a gyutacs állt ki a vastag, vászonszerű papírból.

Rámutattam, azután az égre. A három kiöltözött Massimo elnevette magát a móló végében, és megszólalt a trombita: Traaa-ráááá!

Meggyújtottam a gyújtózsinórt, és az szikrázni kezdett. Elkaptam a mama karját, és hátrarántottam arra az esetre, ha az a nyavalyás felrobbanna a kilövőállványon. A gyújtózsinór leégett a ládáig, azután eltűnt. Az a kurva láda meg csak feküdt ott. A trombitás Massimo a szájához emelte hangszerét, de mielőtt belefújhatott volna, tűz csapott ki a láda alól, és az fölemelkedett, először lassan, azután gyorsabban, ahogy újabb fúvókákból – azt hiszem, fúvókák lehettek – lövellt ki a láng.

Egyre följebb emelkedett. Három méterre, azután hatra, majd tizenkettőre. Kivehettem a szögletes alakot a csillagok háttere előtt. Tizenöt méteren felrobbant, éppen úgy, mint azon a YouTube-videón, amelyet Johnny Fényes Ösvény Parker mutatott. Én és a mama éljeneztünk. Mindenki éljenzett. Massimóék zavartan és talán – nehéz volt megállapítani a tó innenső partjáról – kicsit lenézően bámultak. Mintha azon töprengtek volna, hogy mi a franc ez, robbanó doboz?

Csakhogy a CE4 még nem végzett. Amikor a nézők szeme alkalmazkodott, elakadt a szavuk a csodálattól, mert a papír levált és szétnyílt, és közben mindenféle színben égett, amit valaha látott vagy még sose látott az ember. Repülő csészealjjá változott, és egyre csak nőtt és nőtt, mintha Isten nyitotta volna ki a szent esernyőjét, és miközben szétgöngyölődött, tűzgolyókat kezdett lövöldözni minden irányba. Mindegyik golyó felrobbant, és még golyó lett belőlük, amik szivárvánnyá álltak össze a csészealj fölött. Tudom, hogy mindketten láttátok a telefonos videókat, valószínűleg mindenki levideózta, akinek volt mobilja, és ezek bizonyítékok lesznek a tárgyalásomon, de én mondom nektek, ott kellett volna lennetek, hogy méltányoljátok azt a csodát.

A mama megmarkolta a karom. – Ez gyönyörű – mondta –, de azt hittem, hogy csak két és fél méter széles lesz. Nem azt mondta az indián barátod?

Azt mondta, de ez itt, amit én gyújtottam be, hatméteres lett, és még akkor is növekedett, amikor kis ejtőernyők ugrottak ki belőle, hogy továbbra is a levegőben tartsák, miközben újabb színeket, csillagszórókat, tűzszökőkutakat és villanóbombákat szórt magából. Összességében talán nem volt olyan nagyszabású, mint Massimóék tűzijátéka, azonban a Kiváló Dzsunkát felülmúlta. És természetesen ez volt az utolsó. Az emberek pedig arra emlékeznek, amit utoljára látnak.

A mama táncra perdült, amikor látta, hogy Massimóék az eget bámulják. Leesett az álluk, úgy lógott, mint az ajtó, amin eltörött a zsanér, egyáltalán, úgy néztek ki, mint a leghülyébb idióták a Föld hátán. Ben Affleck csak lógatta a trombitát, mert megfeledkezett róla.

– Megvertük őket! – rázta az ég felé az öklét a mama. – Végül mégis megtettük, Alden! Csak nézz rájuk! Megvertük őket, és ez megért minden egyes kurva pennyt!

Azt akarta, hogy táncoljak vele, de én megláttam valamit, ami nem tetszett. A szél azt a repülő csészealjat kelet felé hajtotta a tavon át, egyenesen a Tizenkét Fenyő irányába.

Paul Massimo is észrevette ugyanezt, és rám mutatott, mintha azt mondaná: te lőtted föl, hozd is le, amíg még a víz fölött van.

Csak hát erre persze nem voltam képes, és az a nyavalyás még mindig durrogott, köpte magából a rakétákat és a forgókat, mintha sose akarná abbahagyni. Azután – fogalmam sem volt róla, hogy ez lesz, mert a videó, amelyet Johnny Fényes Ösvény mutatott, néma volt – zenélni kezdett. Csak öt hangot játszott le újra és újra: du-di-du-dam-di. Ugyanaz a dallam volt, ami a Harmadik típusú találkozások-ban van, és ekkor tüzet fogott az az átkozott csészealj. Nem tudom, hogy ez véletlen volt, vagy ezt szánták befejező effektusnak. Az ejtőernyők a levegőben tartották, noha azok is tüzet fogtak, és az a strici süllyedni kezdett. Először azt hittem, beleesik a vízbe, mielőtt kiérhetne a tó fölül a partra, talán eltalálja a Massimóék tutaját, ami elég baj, de mégsem a legrosszabb. Csakhogy feltámadt a szél, mintha az anyatermészetnek is elege lenne Massimóékból. Vagy egyszerűen beleunt volna az öreglány abba a kurva trombitába.

Nohát, tudjátok, miért kapta az a ház a nevét, és az a tucatnyi fenyő csontszáraz volt. Kettő-kettő állt a hosszú homlokzati veranda két oldalán és a CE4 éppen ezeknek ment neki. A fák azonnal meggyulladtak, mint azok az elektromos fáklyák a Massimóék mólóján, csak ezek nagyobbak voltak. Először a fenyőtűk lobbantak föl, aztán az ágak, végül a törzsek. A Massimók rohantak, amerre láttak, mint a hangyák, amikor valaki szétrúgja a bolyt. Egy égő ág a veranda ereszére hullott, és hamarosan az is lángolni kezdett. És egész idő alatt ment az a kornyikálás, hogy du-di-du-dam-di!

Az űrhajó kettétört. A fele a pázsitra esett, ami nem is volt baj, de a másik fele a háztetőre zuhant, ahol kilőtt még néhány utolsó rakétát, és az egyik betört egy emeleti ablakot és meggyújtotta a függönyt.

A mama felém fordult. – Hát ez nem valami jó.

– Nem bizony – helyeseltem –, elég pocsékul fest, igaz?

– Azt hiszem, jobb, ha hívod a tűzoltóságot, Alden – válaszolta. – Sőt azt hiszem, jobban teszed, ha mindjárt kettőt-hármat hívsz, különben minden fa leég a tótól Castle megye határáig.

Megfordultam, hogy visszafussak a faházhoz a mobilomért, de elkapta a karomat. Az a fura kis mosolya ült az arcán. – Mielőtt elmennél – mondta –, vess csak egy pillantást oda.

A tó túlpartjára mutatott. Addigra az egész ház lángolt, így könnyen észrevehettem, mit mutat. Akkor már senki sem volt a mólón, csak egy dolgot hagytak hátra: azt az istenverte trombitát.

– Mondd nekik, hogy az egész az én ötletem volt – mondta a mama. – Majd börtönbe kerülök, de leszarom. Legalább végre elkussoltattuk azt a rohadékot.

Mondd, Ardelle, kaphatnék egy pohár vizet? Száraz vagyok, mint az ócska faforgács.

Benoit rendőr hozott egy pohár vizet Aldennek, aztán nézték Andy Clutterbuckkal, hogyan issza a khaki pamutnadrágos, trikós, ösztövér ember, akinek a ritkás haja szürkült, az arca beesett a kialvatlanságtól és az előző este nyakalt hatvanfokos Moonquakestől.

– Legalább senki nem sérült meg – szólt Alden. – Ennek nagyon örülök. És nem égettük le az erdőt sem. Ennek is.

– Szerencséd, hogy elállt a szél – felelte Andy.

– Az is szerencse, hogy a tűzoltóautók mindhárom városban készültségben voltak – tette hozzá Ardelle. – Ez természetes július negyedike éjszakáján, mert mindig akad néhány bolond, aki részegen tűzijátékot rendez.

– Mindennek én vagyok az oka – mondta Alden. – Szeretném, ha ezt megértenétek. Én vettem azt a rohadékot, én is gyújtottam meg. A mama nem tehet semmiről. – Egy pillanatra elhallgatott. – Csak azt remélem, hogy ezt Massimo is megérti, és békén hagyja a mamámat. Tudjátok, neki KAPCSOLATAI vannak.

– Az a család már húsz éve, vagy még régebben nyaral az Abenaki-tó partján, és legjobb tudomásom szerint Paul Massimo tisztességes üzletember – jelentette ki Andy.

– Hát ja – bólintott Alden. – Pont, mint Al Capone.

Ellis rendőr kopogtatott a kihallgatószoba üvegfalán, Andyre mutatott, a hüvelyk- és kisujjával jelezte, hogy telefonon keresik, és intett neki. Andy sóhajtott és kiment.

Ardelle Benoit rámeredt Aldenre. – Jó néhány szaros palacsintát láttam életemben – mondta –, és annál is többet, amióta a testületnél vagyok, de ez viszi el a díjat.

– Tudom – lógatta a fejét Alden. – Nem is keresek mentséget. – Azután felragyogott az arca. – De remek buli volt, amíg tartott. Az emberek sose fogják elfelejteni.

Ardelle horkantott. Valahol a távolban felüvöltött egy sziréna.

Végül visszajött Andy, és leült. Először csak hallgatott, és nézett maga elé.

– A mamáról van szó? – kérdezte Alden.

– Ő volt – felelte Andy. – Veled akart beszélni, és amikor mondtam, hogy éppen nem érsz rá, megkérdezte, átadnék-e neked egy üzenetet. A Lucky bisztróból telefonált, ahol éppen most fejezett be egy kellemes villásreggelit a túlparti szomszédotokkal. Azt mondta, közöljem veled, hogy az illető még mindig zsakettben van, és ő hívta meg.

– Megfenyegette? – kiáltott Alden. – Az a mocsok…

– Ülj le, Alden. Nyugi.

Alden lassan visszaereszkedett a székbe, de a kezét ökölbe szorította. Nagy keze volt, látszott rajta, hogy képes kárt tenni, ha tulajdonosa úgy érzi, hogy provokálják.

– Hallie azt is mondta, hogy Mr. Massimo nem emel semmilyen vádat. Azt mondta, a két család belehajszolta magát egy hülye versenybe, tehát mindkettő egyformán hibás. Anyád azt üzeni, hogy Mr. Massimo azt szeretné, ha fátylat borítanátok a múltra.

Alden ádámcsutkája ugrált. Ardelle-t egy gyermekkori játékára, a pálcán szökdécselő majomra emlékeztette.

Andy előrehajolt. Kínosan mosolygott, ahogy akkor szoktunk, amikor nem is akarunk mosolyogni, de muszáj. – Továbbá Mr. Massimo azt is tudatni akarja veled, hogy sajnálja, ami a többi tűzijátékoddal történt.

– A többivel? Már mondtam, hogy semmit sem vettünk ebben az évben, kivéve a…

– Csönd legyen, amíg beszélek. Nem akarok kifelejteni valamit az üzenetből.

Alden elhallgatott. Odakint újabb sziréna vonított, majd egy harmadik.

– Amik a konyhában voltak. Azok a tűzijátékok. A mamád azt mondta, nyilván túl közel raktad a dobozokat a csikókályhához. Emlékszel erre?

– Izé…

– Ajánlom, hogy emlékezzél, Alden, mert alig várom, hogy leereszthessem a függönyt ebben a szarrevüben.

– Azt hiszem… ez történhetett – felelte Alden.

– Azt nem kérdezem meg, hogy miért gyújtottál be a kályhába egy meleg júliusi éjszakán, mert harmincévnyi szolgálat után tudom, hogy a piások hajlamosak mindenféle sületlenségre. Egyetértünk?

– Hát… ja – ismerte el Alden. – A piások kiszámíthatatlanok. És az a Moonquakes gyilkos egy pia.

– Éppen ezért a házatok éppen most ég le porig az Abenaki partján.

– Jézus a kereszten!

– Nem hinném, hogy Isten Fiát kéne vádolni a tűz miatt, Alden, kereszt ide vagy oda. Be voltatok biztosítva?

– Hát persze – felelte Alden. – A biztosítás jó gondolat. Akkor tanultam meg, amikor a papa meghalt.

– Massimo is biztosítva volt. Anyád azt mondta, közöljem veled ezt is. Azt mondta, ők ketten megegyeztek a villásreggeli mellett, hogy minden el van boronálva. Egyetértesz?

– Hát… az ő háza sokkal nagyobb volt, mint a mi vityillónk.

– Feltehetőleg a biztosítási kötvénye is tükrözi a különbséget. – Andy fölállt. – Gondolom, a végén még lesz egy meghallgatás, de most szabadon távozhatsz.

Alden megköszönte. Távozott, mielőtt Andy meggondolhatta volna magát.

Andy és Ardelle összenézett a kihallgató szobában. Végül Ardelle szólalt meg. – És hol volt Mrs. McCausland, amikor kigyulladt a ház?

– Amíg Massimo meg nem hívta homárra tükörtojással és sült krumplival a Luckyban, itt, az őrszobán – válaszolta Andy. – Azt várta, hogy a fia a bíróságra kerül, vagy a megyei fogdába. A bíróságban reménykedett, hogy óvadékkal kihozhassa. Ellis azt mondta, ahogy távoztak, Massimo átkarolta a derekát. Ugyancsak kellhetett nyújtóznia, tekintve Mrs. McCausland jelenlegi derékbőségét.

– És szerinted ki okozta a tüzet McCauslandék házában?

– Ezt sosem tudjuk meg biztosra, de ha muszáj lenne találgatnom, akkor azt mondanám, hogy Massimo fiai voltak, még napkelte előtt. Odatettek néhány el nem használt tűzijátékot a sajátjukból a kályha mellé – vagy egyenesen a tetejére –, azután megtömték fával, hogy szépen és forrón égjen. Ha belegondolsz, majdnem olyan, mintha egy időzített bombát helyeztek volna el.

– A fenébe! – mondta Ardelle.

– Amiből az következik, hogy ha piások játszanak tűzijátékkal, az baj, és ha kéz kezet mos, az jó.

Ardelle ezen elgondolkozott, azután csücsörített és elfütyülte a Harmadik típusú találkozások dallamát. Igyekezett megismételni, de elnevette magát és nem bírt tovább csücsöríteni.

– Nem rossz – jegyezte meg Andy. – De el tudnád játszani trombitán is?

Marshall Dodge-ra gondolva

BIHARI GYÖRGY FORDÍTÁSA

Hogy lehetne jobban befejezni egy gyűjteményt, ha nem egy sztorival a világ végéről? Már legalább egy terjedelmes könyvet szenteltem ennek a témának Végítélet címmel, de ebben az esetben most a fókuszt alig tűszúrásnyira zsugorítottam. A történetről magáról nem sok mondanivalóm van azon túl, hogy szeretett 1986-os Harley Softailemre gondoltam közben, amelyet mostanra félretettem, valószínűleg örökre – a reflexeim annyira lelassultak, hogy ön- és közveszélyes legyek, amikor százzal döngetek az országúton. Mennyire szerettem azt a bringát! Miután megírtam Nem jön szememre álom című regényemet, elindultam vele Maine-ből Kaliforniába, és emlékszem egy estére valahol Kansasben, ahogy a nap leereszkedik nyugaton, miközben keleten feljön a hatalmas, narancsszínű hold. Leálltam, és csak néztem, arra gondolva, hogy ez a legszebb napnyugta az életemben. Lehet, hogy így is volt.

Ó, és a „Nyári mennydörgést” egy olyan helyen írtam, amely nagyon emlékeztet arra, ahol Robinsont és szomszédját, meg egy bizonyos Gandalf nevű kóbor kutyát találhatjuk.

Nyári mennydörgés

Robinson épp annyira volt oké, mint Gandalf. Nem abban az értelemben, hogy minden nagyszerű, hanem abban, hogy eléltek egyik napról a másikra. Még mindig felébredt éjszakánként, és az arca gyakran könnyes volt a színes álmoktól, amelyekben Diana és Ellen éltek, de ha fölvette Gandalfot a sarokban leterített takaróról, ahol a kutya aludt, és az ágyra tette, akkor a leggyakrabban sikerült visszaaludnia. Gandalfot nem érdekelte, hol alszik, és ha Robinson magához ölelte, az is oké volt. Meleg, száraz, biztonságos hely volt. Megmentették. Gandalfot csak ez érdekelte.

Amióta gondoskodnia kellett egy másik élőlényről, Robinson jobban érezte magát. Elautózott nyolc kilométert a 19-esen a vegyesboltig (Gandalf a furgon anyósülésén foglalt helyet, a fülét hegyezve, csillogó szemmel), és onnan hozott kutyakaját. A bolt kihalt, természetesen ki is rabolták, de senkinek sem kellett az Eukanuba. Június hatodika óta az embereknek kisebb gondjuk is nagyobb volt a házi kedvenceknél. Legalábbis Robinson erre következtetett.

Egyébként ők ketten nem mozdultak a tópartról. A kamrát feltöltötték étellel, a ládák tele voltak mindenféle cuccal. Gyakran tréfálkozott azon, hogy Diana az apokalipszisre számít, de a tréfa visszaütött rá. Igazából mindkettejükre, mert Diana bizonyosan nem képzelte, hogy amikor csakugyan megérkezik az apokalipszis, ő Bostonban lesz a lányukkal, ahol az Emerson College tudományos perspektíváit derítik fel. Egyszemélyes fogyasztás mellett az étel várhatóan tovább tart, mint az ember. Robinson ebben nem kételkedett. Timlin megmondta, hogy nekik végük.

Sosem gondolta volna, hogy a vég ilyen szép lesz. Az idő meleg, az ég felhőtlen volt. Régen a Pocomtuck-tó csak úgy zsongott volna a motorcsónakoktól, vízirobogóktól (amelyek a zsémbes öregek szerint megölik a halakat), de ezen a nyáron csönd volt, leszámítva az északi bukókat… csak mintha minden éjjel kevesebben kiáltoztak volna. Robinson először azt hitte, csak a képzelete játszik vele, amelyet éppúgy megfertőzött a gyász, mint az egész gondolkodását, de Timlin biztosította róla, hogy nem téved.

– Nem vetted észre, hogy az erdei madarak többsége máris eltűnt? Reggel nincsen cinegekoncert, délben nincs varjúkórus. Szeptemberre eltűnnek a bukók, akárcsak azok az ökrök, akik ezt művelték. A halak kicsivel tovább élnek, de végül ők is eltűnnek. Akár a szarvasok, nyulak, és mókusok.

A vadállományról nem lehetett vitatkozni. Csaknem tucat elhullott szarvast látott az út mellett és még többet a 19-esnél az egyik kirándulásukon, amikor elmentek Gandalffal a Carson Corners áruházba, amelynek bejárati reklámja – ITT VEGYE MEG VERMONTI SAJTJÁT & SZIRUPJÁT! – most a földön hasalt az üres benzinkút mellett. De az állati holokauszt nagyobb része az erdőben zajlott. Amikor keletről fújt a szél, a tó felé és nem fordítva, borzalmas bűzt hozott. A meleg idő csak rontott rajta. Robinson nem értette, mi történt a nukleáris téllel.

– Ó, eljön – felelte Timlin, aki a hintaszékéből nézte a napfényfoltokat a fák alatt. – A föld még emészti a csapást. Mellesleg az utolsó jelentésekből tudjuk, hogy a déli féltekét – Ázsia nagyobb részéről nem is szólva – már elborította az örökösnek ígérkező felhőréteg. Élvezd a napfényt, Peter, amíg még megvan nekünk.

Mintha bármit is élvezni tudott volna. Ő és Diana egy angliai utazásról beszélgettek – a mézesheteik óta az első hosszabb szabadság lett volna –, mihelyt Ellen bejutott az iskolába.

Ellen, gondolta. Aki éppen akkor gyógyult fel a szakításból az első igazi fiújával, és kezdett el ismét mosolyogni.

Ezekben a kellemes, nyár végi posztapokaliptikus napokban felcsatolta Gandalf nyakörvére a pórázt (fogalma sem volt róla, hogy hívták a kutyát június hatodika előtt; a kóbor állat nyakörvén csupán egy biléta függött, jelezve, hogy a kutya megkapta a Massachusettsben kötelező oltásokat), azután elsétáltak három kilométert a méregdrága zárt lakóparkig, amelynek jelenleg Howard Timlin volt az egyetlen lakója.

Diana valaha úgy hívta ezt a sétát, hogy pillanatkép a mennyekből. A meredek szikláról látszott a tó nagy része, és hatvanöt kilométer mélységű betekintést kínált New York államba is. Az egyik éles kanyarnál kitettek egy táblát ÓVATOSAN VEZESSEN! felirattal. A nyaraló gyerekek természetesen Halálkanyarnak hívták.

Innen másfél kilométerre volt az Erdei Hektár, amely nemcsak méregdrága volt, de magánterület is, mielőtt véget ért a világ. A közepén terméskő ház állt, benne étterem csodálatos kilátással, ötcsillagos séffel, és ezerféle márkával feltankolt „söröspincével”. („Sokuk ihatatlan – jegyezte meg Timlin. – Nekem elhiheted.”) A főépület körül különböző árnyas csalitokban két tucat festői „kunyhó” álldogált szétszórtan, néhányuk nagyvállalati tulajdonban, mielőtt június hatodika véget vetett volna a nagyvállalatoknak. A legtöbb kunyhó még üres volt június hatodikán, és a rá következő tíz őrült napban a kevés bentlakó átmenekült Kanadába, mert a pletyka szerint oda nem ért el a sugárzás. Akkor még volt elég benzin, hogy megtehessék.

Az Erdei Hektár tulajdonosai, George és Ellen Benson maradtak. Ugyanígy tett Timlin, aki elvált, nem voltak gyermekei, akiket gyászolhatott volna, és azt is tudta, hogy a kanadai történet a mese kategóriájába tartozik. Július elején Bensonék lenyeltek egy csomó pirulát, és lefeküdtek az ágyukba, miközben Beethovent hallgattak elemes lemezjátszójukon. Most már csak Timlin maradt.

– Minden, amit látsz, az enyém – mondta Robinsonnak, széles ívet írva le a kezével. – És egy napon, fiam, a tiéd lesz.

A mindennapos séták a lakóparkig enyhítették Robinson gyászát és összezavarodottságát. Túlságosan csábító volt a napfény. Gandalf a bokrokat szaglászta, és igyekezett mindet lepisilni. Vitézül ugatott, ha neszt hallott az erdőből, de mindig Robinson közelében maradt. A pórázra csak a döglött mókusok és pelék miatt volt szükség. Azokat Gandalf nem lepisilni akarta, hanem a maradványokban akart hemperegni.

Az Erdei Hektár útjának leágazása éppen ott volt, ahol most Robinson élte magányos életét. Valaha az utat kapu zárta el, hogy kívül tartsa a szájtátókat és a Robinson-féle bérrabszolga-csőcseléket, de most a kapu állandóan nyitva volt. Az út, amely hatszáz méter hosszan kanyargott az erdőben, ahol a ferde, poros napfénykévék csaknem olyan vénségesnek tűntek, mint a toronymagas luc- és erdeifenyők, amelyek megszűrték őket, elhaladt négy teniszpálya mellett, megkerült egy zöld golfpályát, és bekanyarodott egy istálló mögé, amelyben holtan hevertek állásaikban a lovak. Timlin bungalója a kőház túlsó oldalán volt – szerény lakocska négy hálószobával, négy fürdőszobával, forró vizes pezsgőfürdővel, saját szaunával.

– Minek neked négy hálószoba, amikor csak magad vagy itt? – kérdezte egyszer Robinson.

– Nem tudom, sose tudtam – felelte Timlin –, de mindegyikben négy hálószoba van, kivéve a Gyűszűvirágot, a Cickafarkat és a Levendulát. Azokban öt van. A Levendulához tartozik tekepálya is. Valamennyi összkomfortos. De amikor gyerekkoromban elkezdtem idejárni a családommal, még budiba pisiltünk. De tényleg.

Robinson és Gandalf rendszerint kunyhójának (Veronikafű) széles első tornácán, egy hintaszékben találták Timlint, aki olvasott, vagy elemes CD-lejátszóját hallgatta. Robinson lekapcsolta a pórázról Gandalf nyakörvét, és a kutya – keverék volt, semmilyen fajtát nem lehetett fölismerni benne, kivéve spaniel füleit – felszáguldott a lépcsőkön. Néhány simogatás után Timlin gyengéden meghúzogatta néhány ponton a kutya szürkésfehér bundáját, és amikor az nem maradt a kezében, mindig ugyanazt mondta: – Figyelemre méltó.

Ezen a kellemes napon, augusztus közepén Gandalf csak rövid szemlét tartott a hintaszéknél: megszimatolta Timlin csupasz bokáit, mielőtt visszaügetett a lépcsőn, be az erdőbe. Timlin úgy emelte üdvözlésre a kezét, ahogy a régi filmek indiánjai.

Robinson visszaintett.

– Egy sört? – kérdezte Timlin. – Hideg. Most vettem ki a tóból.

– Ma Old Shitty lesz, vagy Green Mountain Dew?

– Egyik sem. Egy láda Budweiser volt a kamrában. A Sörök Királya, ha emlékszel. Megszabadítottam a rabságból.

– Ebben az esetben boldogan csatlakozom hozzád.

Timlin nyögve fölállt és bement, járás közben imbolyogva. Az ízületi gyulladás két éve indította meg alattomos támadását a csípője ellen, mesélte Robinsonnak, de nem elégedett meg ezzel, célba vette a bokáit is. Robinson hetvenötnek saccolta Timlint, bár sose kérdezett rá. Vékony alakja sportos életre utalt, bár a sportos jelleg mostanra kezdett eltűnni. Robinson testileg még soha életében nem érezte magát ilyen jól, ami ironikus, tekintve, milyen kevés oka volt az életben maradásra. Timlinnek bizonyosan nem volt rá szüksége, bár az öreg szivar elég nyájasan viselkedett. Ezen a természetfelettien szép nyárvégen igazán csak Gandalfnak volt szüksége Robinsonra, és ez így oké is volt, mert most Gandalffal is beérte.

Csak egy fiú és a kutyája, gondolta.

Nevezett kutya június közepén bukkant elő az erdőből, soványan és csapzottan, loncsos bundájában bojtorjánnal, a pofáján mély karmolással. Robinson a gyásztól és a depressziótól álmatlanul feküdt a vendégszobában (nem bírt volna abban a hálószobában aludni, amelyet Dianával osztott meg), tudva, hogy egyre közelebb kerül ahhoz, hogy feladja és véget vessen mindennek. Ezt még pár hete is gyávaságnak nevezte volna, de azóta el kellett ismernie néhány tagadhatatlan tényt. A fájdalom nem akart elmúlni. A gyász sem enyhült. És természetesen amúgy sem számíthatott hosszú életre. Elég volt megérezni a bomló állatok szagát az erdőből, hogy tudja, mi vár rá.

Zörgést hallott, először arra gondolt, talán ember az. Vagy túlélő medve, amely megérezte az étel szagát. De akkor még működött a generátor, és a bekötőutat megvilágító lámpák fényében egy kis, szürke kutyát látott, amely hol az ajtót kaparta, hol összegömbölyödött a teraszon. Amikor Robinson kinyitotta az ajtót, a kutya először visszahőkölt, hátracsapta a fülét, behúzta a farkát.

– Azt hiszem, jobban teszed, ha bejössz – mondta Robinson, és a kutya habozás nélkül engedelmeskedett.

Robinson adott neki egy tálka vizet, amelyet vadul föllefetyelt, azután egy doboz Prudence konzerv marhahúst, amelyet öt-hat harapással felfalt. Amikor végzett, Robinson megsimogatta, remélve, hogy nem fogja megharapni. Harapás helyett az állat megnyalta a kezét.

– Gandalf vagy – mondta neki Robinson. – Szürke Gandalf. – Azután könnyekben tört ki. Igyekezett bemagyarázni magának, hogy ez nevetséges, pedig nem volt az. Többé nem volt egyedül a házban.

– Mi van a motoroddal? – kérdezte Timlin.

A második sörnél tartottak. Ha Robinson végez, akkor ő és Gandalf megteszik visszafelé a három kilométeres sétát a házáig. Nem akart túl sokáig várni; a szúnyogfelhők sűrűbbek lettek szürkületkor.

Ha Timlinnek igaza van, gondolta, az alázatosak helyett a vérszívók öröklik a földet. Már ha találnak vért, amit szívhatnak.

– Lemerült az akkumulátor – válaszolta, majd: – A feleségem megígértette velem, hogy eladom a mocit, mihelyt betöltöm az ötvenet. Azt mondta, ötven után az ember reflexei túl lassúak ahhoz, hogy biztonságosan motorozzon.

– És mikor töltöd be?

– Jövőre – válaszolta Robinson. És elnevette magát a képtelenségen.

– Ma reggel kiesett egy fogam – jegyezte meg Timlin. – Ez nem sokat jelent az én koromban, mégis…

– Láttál vért a vécécsészében?

Timlintől tudta, hogy ez az egyik első jele a súlyos sugárfertőzésnek, márpedig ő sokkal többet tudott erről Robinsonnál. Robinson annyit tudott, hogy a felesége és a lánya Bostonban volt, amikor június ötödikén a kétségbeesett genfi béketárgyalások egy atomvillanásban értek véget, és ott voltak még másnap is, amikor a világ megölte magát. Amerika keleti partja Hartfordtól Miamiig most jobbára salakból állt.

– Alkotmányos jogomra hivatkozva nem nyilatkozom ez ügyben – felelte Timlin. – Ott jön a kutyád. Jobb, ha megnézed a mancsát – egy kicsit sántít. Úgy látom, a bal hátsó lábával van probléma.

De nem találtak tüskét Gandalf egyik mancsában sem, és ez alkalommal, amikor Timlin gyengéden meghúzogatta a bundáját, az állat farán egy foltban lejött a szőr. A két ember összenézett.

– Talán rühes – mondta végül Robinson. – Vagy a stressz az oka. Tudod, hogy a kutyák elhullatják a szőrüket a stressztől.

– Lehet. – Timlin nyugat felé nézett a tavon át. – Szép lesz a naplemente. Persze most mindegyik szép. Mint mikor ezernyolcszáznyolcvanháromban felrobbant a Krakatau. Csak ez alkalommal tízezer Krakatau robbant föl. – Lehajolt, megveregette Gandalf fejét.

– India és Pakisztán – mondta Robinson.

Timlin fölegyenesedett. – Hát igen. De mindenki másnak is muszáj volt belemásznia. Még a csecseneknek is volt néhány bombájuk, amelyekkel kisbuszokon kínálták meg Moszkvát. Mintha a világ szándékosan megfeledkezett volna róla, hány országnak – és hány csoportnak, hány kibaszott csoportnak! – van ilyesmije.

– Vagy hogy mire képesek ezek a dolgok – tette hozzá Robinson.

Timlin bólintott. – Arról is. Túlságosan aggódtunk az adósságplafon miatt, barátaink a pocsolya túloldalán pedig arra összpontosítottak, hogy leállítsák a gyerekszépségversenyeket és megtámogassák az eurót.

– Biztos vagy benne, hogy Kanada is olyan szennyezett, mint az alsó negyvennyolc állam?

– Úgy vélem, ez viszonylagos. Vermont nem annyira szennyezett, mint New York, Kanada pedig nem annyira szennyezett, mint Vermont. De ugyanolyan lesz. Egyébként azok, akik felmentek északra, máris betegek. Betegek a halálig, hogy hibásan idézzem Kierkegaard-t. Kérsz még egy sört?

– Jobb, ha visszamegyek – állt föl Robinson. – Gyerünk, Gandalf. Ideje, hogy elégessünk egy kis kalóriát.

– Látlak holnap?

– Talán késő délután. Délelőtt el kell intéznem valamit.

– Megkérdezhetem, hogy hol?

– Benningtonban, amíg még van annyi benzin a kisteherben, hogy oda-vissza megjárjam az utat.

Timlin felvonta a szemöldökét.

– Meg akarom nézni, nem találok-e akkumulátort a motorba.

Gandalf egészen a Halálkanyarig ment a saját erejéből, noha egyre erősebben sántított. Amikor odaértek, egyszerűen leült, mintha a tóban tükröződő, lángoló naplementét figyelné. Az izzó narancsszínt a legsötétebb vérvörös erek hálózták be. A kutya nyüszített, és a bal hátsó lábát nyalogatta. Robinson egy darabig csak állt mellette, de amikor az első szúnyogfelderítők erősítést hívtak, felkapta Gandalfot és elindult. Mire visszaértek a házhoz, Robinson karja reszketett, a válla fájt. Ha Gandalf még öt kilóval, vagy akár két és féllel nehezebb, ott kellett volna hagynia az állatot, hogy a furgonnal menjen vissza érte. A feje is fájt, talán a hőségtől, talán a második sörtől, vagy mindkettőtől.

Árnyék borult a fákkal szegélyezett felhajtóra, amely a házig vezetett. A házban sötét volt. A generátor hetekkel korábban lehelte ki a lelkét. A napnyugta szederjes bíborrá változott. Robinson fölment a teraszra, és letette Gandalfot, hogy kinyissa az ajtót. – Gyerünk, fiam – mondta. Gandalf igyekezett fölállni, azután föladta.

Amikor Robinson lehajolt, hogy felnyalábolja, az állat tett még egy kísérletet. Ezúttal átlódult a küszöbön, azután lihegve az oldalára dőlt. A kutya fölött a falon legalább két tucat fénykép ábrázolta Robinson szeretteit, akik mostanra mind halottak voltak. Többé nem tárcsázta Diana és Ellen telefonját, hogy meghallgassa az üzenetrögzítőről a hangjukat. A saját telefonja kevéssel a generátor után adta be a kulcsot, de már az előtt leállt mindenféle mobilszolgáltatás.

Kihozott a kamrából egy üveg Poland Spring vizet, megtöltötte Gandalf tálkáját, adott neki egy adag száraz kutyaeledelt. Gandalf megitta a vizet, de nem evett. Amikor Robinson leguggolt, hogy megsimogassa a hasát, a szőr csomókban hullott ki.

Olyan gyorsan történt, gondolta. Reggel még jól volt.

Elemlámpával a kezében kiment a ház mögötti fészerhez. A tavon egy bukó kiáltozott. Egyetlenegy. A motorbicikli le volt ponyvázva. Robinson lehúzta róla a vásznat és megvilágította a moci ragyogó testét. 2014-es Fat Bob volt, jó pár éves, de nem sok volt benne; elmúlt az az idő, amikor Robinson május és október között hat-nyolcezer kilométert motorozott. De a Bob még mindig az álomjárművet jelentette, noha az utóbbi két évben már inkább csak arról álmodott, ahol éppen járt. Léghűtés. Kettős vezérműtengely. Hat sebességfokozat. Csaknem ezerhétszáz köbcenti. És a hangja! Csak a Harley motoroknak van ilyen hangjuk, akár a nyári mennydörgés. Ha az ember beáll egy Chevy mellé a pirosnál egy ilyennel, az autós hajlamos bezárni az ajtót.

Végigsimított a kormányon, azután átemelte a lábát a motoron és leült a nyeregbe, lábbal a tartókon. Diana egyre makacsabbul nógatta, hogy adja el, és ha motorozni indult, ismételten figyelmeztette, hogy Vermontban nem ok nélkül kötelező a sisak… eltérően a New Hampshire-i és maine-i idiótáktól. Most aztán motorozhat sisak nélkül, ha ahhoz van kedve. Nincs Diana, hogy zsörtölődjön, sem a megyei rendőrség, hogy lemeszelje. Akár pucéran is motorozhat, ha akar.

– Noha ügyelnem kéne a kipufogóra, amikor leszállok – mondta, és elnevette magát. Bement, vissza sem téve a ponyvát a Harley-ra. Gandalf az ágytakarón feküdt, amelyet Robinson terített le neki, orrát egyik mellső mancsára fektetve. A kutyaeledel érintetlen volt.

– Jobb, ha megeszed – tanácsolta Robinson, és megsimogatta Gandalf fejét. – Jobban érzed majd magad.

Másnap reggel vörös folt terjengett Gandalf hátsója alatt a pokrócon, és noha iparkodott, nem bírt lábra állni. Miután másodszor is kudarcot vallott, Robinson kivitte. Gandalf először csak feküdt a füvön, azután összeszedte magát annyira, hogy felüljön. Véres széklet zúdult ki belőle. Arrébb kúszott, mintha szégyenkezne miatta, azután eldőlt, és gyászosan nézett Robinsonra.

Ez alkalommal, amikor Robinson fölvette, Gandalf felvonított fájdalmában. Vicsorított, de nem harapott. Robinson bevitte a házba, letette pokrócágyára. Amikor fölegyenesedett, a kezére nézett és látta, hogy szőr borítja. Ahogy összesúrolta a két tenyerét, a szőr elszállt, mint a pitypangpehely.

– Rendbe jössz – mondta Gandalfnak. – Csak egy kicsit elrontottad a gyomrodat. Biztos valamelyik nyamvadt mókussal, amikor nem figyeltem oda. Maradj itt, és pihenj. Mire visszajövök, egész biztos jobban érzed majd magad.

A Silverado tartálya még félig volt benzinnel, ami több mint elég oda-vissza Benningtonig a kilencvenöt kilométeres útra. Robinson úgy döntött, hogy először elmegy az Erdei Hektárba, megnézi, Timlinnek nincs-e szüksége valamire.

Utolsó szomszédja a Veronikafű teraszán ült a hintaszékében. Rendkívül sápadt volt, a szeme alatt bíborszínű táskák sötétlettek. Amikor Robinson beszámolt Gandalfról, Timlin bólintott. – Éjszaka alig aludtam, folyton a vécére futkostam. Ugyanazt a bacit kaphattuk be. – Mosollyal jelezte, hogy tréfál, bár egyáltalán nem volt humoros tréfa.

Azt mondta, semmire nincs szüksége Benningtonból, de Robinson esetleg benézhetne hozzá visszafelé. – Van valamim, amire talán neked lehet szükséged – mondta.

A vártnál később érkezett Benningtonba, mert az országút tele volt elhagyott autókkal. Csaknem délre járt az idő, mire bekanyarodott a Harley Davidson Királyság elé. A kirakatokat betörték, az összes kiállított modellt elvitték, hátul azonban bőven voltak motorok, amelyeket műanyag hüvelybe bújtatott acélkábelek és vaskos zárak védtek a tolvajoktól.

Robinsonnak ez is megfelelt; ő csak egy akkumulátort akart lopni. A kiválasztott Fat Bob egy-két évvel újabb volt az övénél, de az akkumulátor ugyanolyannak látszott. Elővette a furgonból a szerszámosládát, és ellenőrizte a feszültséget (a voltmérőt két születésnappal korábban kapta a lányától). A zöld lámpa kigyulladt. Robinson kivette az akkumulátort, és átment a bemutatóterembe, ahol egész térképgyűjteményt talált. A legrészletesebben megkereste a mellékutakat, így háromra visszaért a tóhoz.

Rengeteg döglött állatot látott, köztük egy óriási jávorszarvast is, amely valaki lakókocsijának a betonlépcsője mellett hevert. Az ujjasmuharral benőtt földön, a lakókocsi mellett kézzel festett tábla állt, amelyre négy szót mázoltak: MINDJÁRT ITT A MENNYORSZÁG.

A Veronikafű terasza üres volt, de amikor Robinson kopogtatott, Timlin kiszólt, hogy menjen be. A tüntetően rusztikus nappaliban ült, sápadtabban, mint valaha. Egyik kezében vérpecsétes, túlméretezett damasztszalvétát tartott. Előtte a kisasztalon három tárgy hevert: egy Vermont szépségei című képeskönyv, egy injekciós fecskendő, tele valami sárga folyadékkal, és egy revolver.

– Örülök, hogy eljöttél – mondta. – Nem akartam távozni anélkül, hogy elköszönjek tőled.

Robinson belátta, mekkora képtelenség a válasz, ami elsőnek ugrott be az agyába – ne hamarkodd el –, és hallgatott.

– Fél tucat fogam hullott ki – mondta Timlin –, de nem ez a fő gondom. Az utolsó tizenkét órában kiürítettem a beleim nagy részét. Elképesztő, milyen kevéssé fáj. Az aranyér, amelytől ötvenes éveimben szenvedtem, rosszabb volt. Megjön a fájdalom is – éppen eleget olvastam ahhoz, hogy tudjam –, de nem áll szándékomban megismerni ereje teljében. Megszerezted az akkumulátort, amelyért indultál?

– Igen. – Robinson nehézkesen leült. – Jézusom, Howard, annyira sajnálom.

– Méltányolom. És te? Hogy érzed magad?

– Testileg? Jól. – Bár ez már nem volt teljesen igaz. Vörös foltok virítottak az alkarján, amelyeket nem a leégés okozott, és volt egy a mellén is a jobb mellbimbó fölött. Viszkettek. Továbbá… a gyomra megtartotta a reggelit, de nem nagyon örült neki.

Timlin előrehajolt. – Demerol. Magamba akartam nyomni, hogy aztán a vermonti képeket nézegessem, amíg… amíg. Meggondoltam magam. Azt hiszem, a pisztoly jobb lesz. Vidd el a fecskendőt.

– Még nem készültem föl.

– Nem magadnak, a kutyának. Nem érdemli meg, hogy szenvedjen. Végtére is nem a kutyák csinálták a bombákat.

– Azt gondolom, talán csak megevett egy mókust – felelte halkan Robinson.

– Mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. De még ha igaz lenne is, az elhullott állatok annyira tele vannak sugárzással, hogy akár kobaltkapszulák is lehetnének. Csoda, hogy eddig életben maradt. Légy hálás az időért, amelyet veled töltött. Egy kis kegyelem. Ez egy jó kutya. Egy kis kegyelem.

Timlin mereven nézett rá.

– Nehogy sirass. Ha megteszed, én sem bírom ki, úgyhogy szedd össze magad. Van egy hatos csomag Budweiser a hűtőben. Nem is tudom, miért tettem be. A szokás hatalma. Hoznál mindkettőnknek egyet? A meleg sör is jobb, mint a semmilyen; azt hiszem, Woodrow Wilson mondta. Igyunk Gandalfra. És az új akkumulátorodra. Közben én kiugrom egy percre. Bár ki tudja, lehet, hogy egy kicsit tovább tart.

Robinson kiment a sörért. Amikor behozta, Timlin nem volt ott, és csaknem öt percig nem is került elő. Lassan jött vissza. Levette a nadrágját, fürdőlepedőt kötött a derekára. Halkan feljajdult, amikor leült, de átvette a sört, amikor Robinson odanyújtotta neki. Koccintottak Gandalfra és ittak. A Budweiser meleg volt, de nem is olyan rossz. Végtére is a Sörök Királya.

Timlin fölvette a fegyvert. – Klasszikus viktoriánus öngyilkosság lesz az enyém – mondta elégedetten. – Fegyver a halántékhoz. Szabad kéz a szem elé. Isten veled, cudar világ.

– Én meg elszökök a vándorcirkusszal – vágta rá gondolkodás nélkül Robinson.

Timlin nagyot nevetett. Ajka felhúzódott, kilátszott néhány megmaradt foga. – Szép lenne, de kételkedem benne. Meséltem már, hogy kölyökkoromban elütött egy autó?

Robinson megrázta a fejét.

– Ezerkilencszázötvenhétben történt. Tizenöt éves voltam, egy vidéki úton ballagtam Michiganben a huszonkettes országút felé, mert reméltem, hogy ott kapok stopot Traverse Citybe, hogy megnézzek egy duplafilmes előadást. Közben egy lányról ábrándoztam, aki ott van a szobámban – szép hosszú láb, hetyke mell –, és eltávolodtam a padka viszonylagos biztonságától. A tejszállító egy dombtetőn ért utol – a sofőr túl gyorsan jött –, és telibe talált. Ha meg lett volna rakva, bizonyosan megöl, de mivel üresen jött, sokkal könnyebb volt, így lehetővé tette, hogy megérjem a hetvenötöt, és megtapasztaljam, milyen az, amikor az ember a beleit szarja ki egy lehúzhatatlan vécében.

Erre nem lehetett mit válaszolni.

– Megvillant a napfény a szélvédőjén, amikor felért a dombtetőre, azután… semmi. Azt hiszem, nagyjából ugyanezt élem át, amikor a golyó az agyamba csapódik, és eltöröl mindent, amit valaha gondoltam vagy tapasztaltam. – Professzorosan fölemelte az ujját. – Csakhogy ezúttal a semmit nem követi a valami. Csak egy villanás, mint a napfény a tejeskocsi szélvédőjén, és utána a semmi. A gondolatot egyszerre találom klassznak és borzalmasan nyomasztónak.

– Talán várnod kellene vele egy darabig – szólalt meg Robinson. – Talán…

Timlin udvariasan, felvont szemöldökkel várta a folytatást.

– A francba, nem tudom – vélte Robinson. – Mert talán…

Timlin udvariasan várt, felvonta a szemöldökét.

– Picsába, nem is tudom – mondta Robinson. Majd önmagát is meglepve felordított: – Mit tettek? Mit tettek ezek a geciládák?

– Nagyon jól tudod te, mit tettek – válaszolta Timlin. – Mi pedig viseljük a következményeket. Tudom, hogy szereted azt a kutyát, Peter. Csak pótlék – ahogy a pszichiáterek mondanák, hisztérikus konverzió –, de el kell fogadnunk, ami jutott, és ha legalább a fél eszünk megmaradt, legyünk hálásak. Úgyhogy ne habozz. Szúrd a nyakába, jó mélyen. Fogd meg a nyakörvét arra az esetre, ha megrándulna.

Robinson letette a sörét. Valahogy nem kívánta többé. – Nagyon rossz állapotban volt, amikor eljöttem. Talán már nem is él.

De Gandalf élt.

Felnézett, amikor Robinson belépett a hálószobába, és a farkával kétszer rácsapott a véres pokrócára. Robinson leült mellé. Megsimogatta Gandalf fejét és a szeretet bukására gondolt, amely, ha az ember jól megnézi, igazán egyszerű dolog. Gandalf a térdére fektette a fejét, és felnézett rá. Robinson elővette inge zsebéből a fecskendőt, és eltávolította a tűről a védőkupakot.

– Jó fiú vagy –, mondta és megfogta Gandalf nyakörvét, ahogy Timlin javasolta.

Miközben a bátorságát szedte össze a folytatáshoz, lövést hallott. A hang legyengült a távolságtól, de most, hogy a tó olyan mozdulatlan volt, nem lehetett összetéveszteni. Keresztülgördült a forró nyári levegőn, még jobban elhalkult, próbált visszhangot kelteni, de kudarcot vallott. Gandalf a fülét hegyezte, és ekkor Robinsonnak eszébe jutott valami, ami éppen olyan vigasztaló volt, mint amilyen abszurd. Hátha Timlin tévedett a semmivel kapcsolatban. Lehetséges. Egy olyan világban, ahol, ha felnézünk, a csillagok örök csarnokát látjuk, bármi lehetséges. Talán…

Talán.

Gandalf még akkor is őt nézte, amikor Robinson beleszúrta a tűt. Szeme ragyogó és tudatos maradt egy darabig, aztán kihunyt, de azt a végtelen pillanatot a fény kialvása előtt Robinson visszahozta volna, ha teheti.

Sokáig ült a padlón, reménykedve, hogy az utolsó bukó még egyszer kiált, de nem kiáltott. Egy idő után kiment a fészerbe, keresett egy ásót, és gödröt ásott felesége virágoskertjében. Nem kellett mélyre ásni; nem volt állat, amely idejöjjön, hogy kikaparja Gandalfot.

Amikor másnap felébredt, a szájának rézíze volt. Amikor fölemelte a fejét, az arcához ragadt a párna. Az orra és az ínye vérzett az éjszaka.

Újabb szépséges nap köszöntött rá, és noha még mindig nyár volt, a fákon már megjelent az arany derengés. Kigurította a Fat Bobot a fészerből, és a mély csendben lassan, gondosan kicserélte az akkumulátort.

Amikor végzett, elfordította a kapcsolót. A semleges zöld fény meggyulladt, de pislogott egy kicsit. Robinson lekapcsolta a gyújtást, megszorította a satukat az akkumulátoron, azután ismét próbálkozott. Ez alkalommal a lámpa egyenletesen fénylett. Elfordította az indítókart, és a hang – a nyári mennydörgés – megtörte a csendet. Szentségtörésnek tűnt, azonban – bármilyen különös is – a jó értelemben.

Nem lepődött meg, amikor 1998-as útja jutott az eszébe egy évvel az előtt, hogy megismerte Dianát: ez volt az első és egyetlen alkalom, hogy részt vett Dél-Dakotában a Sturgis motorostalálkozón. Még emlékezett, milyen lassan gurult végig Honda GB 500-asával a Junction sugárúton, a kétezres menetoszlopban: ennyi motor összesített robaja olyan erős volt, hogy a hang szinte fizikai testet öltött. Aznap éjjel máglyát gyújtottak, és a Marshall erősítők Stonehenge oszlopaiból végeérhetetlenül bömbölt a Stones, az AC/DC és a Metallica. Tetovált csajok ropták félmeztelenül a tűz fényében; bizarr sisakokban feszítő, szakállas alakok nyakalták a sört; matricatetoválásos gyerekek rohangáltak csillagszórókkal hadonászva. Ijesztő, megdöbbentő és csodálatos volt, egyszerre volt minden, ami jó és rossz a világban, tökéletesen fókuszálva a csillagok csarnoka alatt.

Beindította a Fat Boyt, azután lefojtotta a motort. Beindította, lefojtotta. Beindította, lefojtotta. A frissen elégett benzin dús illata megtöltötte a felhajtót. A világ haldokolhatott, de a csöndet elűzték belőle, legalábbis egy időre, és ez jó volt. Klassz volt. Baszd meg, csönd, gondolta. Baszd meg magadat, és a lovadat. Ez az én lovam, az én vaslovam, hogy tetszik?

Kuplungolt, egyesbe kapcsolta a sebességváltót. Felhajtott a bekötőúton, jobbra dőlt, majd kettesbe, hármasba kapcsolt. A földút helyenként kátyús volt, de a motor simán megbirkózott vele, és közben dobálta Robinsont a nyeregben. Az orra ismét vérzett; a vér felfröccsent az arcára, és kövér cseppekben szállt a menetszélben. Bevette az első kanyart, azután a másodikat, most már erősebben megdőlt, egy rövid egyenes szakaszon felkapcsolt negyedik sebességbe. A Fat Bob lelkesen gyorsult. Túl sokáig pihent abban a rohadt fészerben, csak gyűjtve magára a port. Jobb felé, a szeme sarkából megpillantotta a Pocomtuck-tavat, még mindig olyan volt, mint egy tükör, a nap aranyhidat épített a kéken. Felkiáltott, öklével megfenyegette az eget – a világegyetemet –, mielőtt ismét megmarkolta a kormányt. Előtte ott volt a hajtűkanyar, a Halálkanyar, az ÓVATOSAN VEZESSEN! felirattal.

Célba vette a táblát, és gázt adott. Még maradt annyi ideje, hogy ötödik sebességbe kapcsoljon.

Kurt Sutternek és Richard Chizmarnak

BIHARI GYÖRGY FORDÍTÁSA

Stephen King: The Bazaar of Bad Dreams

First published in the United States by Scribner

An Imprint of Simon & Schuster, Inc.

1230 Avenue of the Americas

New York, NY 10020

Copyright © 2015 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Európa Könyvkiadó, Budapest

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.facebook.com/StephenKingKonyvek

{1} Szabó Lőrinc fordítása.

{2} B. Nagy László fordítása.

Table of Contents

Bevezető

I

II

III

A 81-es mérföldkőnél

1. PETE SIMMONS (’07-ES HUFFY)

2. DOUG CLAYTON (’09-ES PRIUS)

3. JULIANNE VERNON (’05-ÖS DODGE RAM)

4. A LUSSIER CSALÁD (’11-ES EXPEDITION)

5. JIMMY GOLDING (’11-ES CROWN VICTORIA)

6. A KÖLYKÖK (’10-ES RICHFORTH)

Prémium Harmónia

Batman és Robin hajba kap

A dűne

Az a kis görény

1

2

3

4

5

6

7

8

9

A kivégzés

A csonttemplom

Morál

I

II

Utóélet

Ur

I – KÍSÉRLETEZÉS AZ ÚJ TECHNOLÓGIÁVAL

II – UR-FUNKCIÓK

III – WESLEY NEM HAJLANDÓ MEGTÉBOLYODNI

IV – HÍRARCHÍVUM

V – HELYI UR (FEJLESZTÉS ALATT)

VI – CANDY RYMER

VII – A PARADOXONRENDŐRSÉG

VIII – ELŐTTÜK A JÖVŐ

Herman Wouk még él

I. BRENDA 2700 DOLLÁRT NYER A PICK–3 LOTTÓN, ÉS ELLENÁLL AZ ELSŐ IMPULZUSNAK

II. SZÓVAL EZ A KÉT ÖREG KÖLTŐ, AKIK HAJDAN PÁRIZSBAN SZERETŐK VOLTAK, MOST A MELLÉKHELYISÉG SZOMSZÉDSÁGÁBAN PIKNIKEZNEK

III. A CHEVY MIKROBUSZ VOLÁNJA MÖGÖTT BRENDA ÚGY ÉRZI MAGÁT, MINT EGY VADÁSZGÉP PILÓTÁJA

IV. ELŐBB TE, MONDJA PAULINE

V. BRENDA LÁT EGY BŐSÉGSZARUT, AMELYBŐL ROHADT GYÜMÖLCSÖK ÖMLENEK

VI. HAGYD ABBA, PAULIE, HAGYD ABBA!

Gyengélkedik

Blokád Billy

Miszter Cukifalat

I

II

III

IV

V

Tommy

A kínok zöld istenkéje

Az a busz egy másik világ

Gyászjelentések

Részeg tűzijáték

Nyári mennydörgés