BRITTAINY C. CHERRY

                   A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Brittainy C. Cherry: Behind the Bars – Book One in the Music Street Series
CreateSpace Independent Publishing,
Scotts Valley, USA, 2017

Copyright © Brittainy C. Cherry, 2017
All rights reserved.
Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.
Hungarian translation © H. Prikler Renáta, 2019
Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2019
Borítófotó © Getty Images / Kontrec

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Szerkesztette Szalontai Szonja
A szöveget gondozta Ligeti Szilvia
Műszaki szerkesztő Kállai Dávid
A borítót tervezte Oláh Gábor
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

ISBN 978 963 433 534 4

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Minden elveszett léleknek.
Kívánom, hogy kedvenc dalaitok mutassák meg
a hazafelé vezető utat

Első rész

A zene volt a menedékem.

Befurakodtam a hangjegyek közötti résbe,

és összekucorodva megadtam magam a magánynak.

MAYA ANGELOU

1

Jasmine

Nem. Mindig elnehezült a szívem, ha meghallottam ezt a szót. Sohasem hangzott közömbösen vagy értelmetlenül, ha valaki kimondta. Az, ahogy végigmértek, amikor beléptem egy helyiségbe… ahogy elítéltek mindazért, aki voltam, és aki nem… és ahogy suttogtak, miközben én szótlan mozdulatlanságban álltam.

Nem. Nem. Sajnáljuk. Köszönjük, de nem. Csak az idejét vesztegeti.

Épphogy betöltöttem a tizenhatot, mégis több elutasításban volt részem, mint egy átlagos embernek. Már évek óta próbáltam bekerülni a zeneiparba, de a próbálkozásaimnak mindig elutasítás lett a vége.

Nem.

Nem.

Köszönjük, nem.

Majd talán máskor.

Mindez nem tántorította el a mamát attól, hogy meghallgatásról meghallgatásra hurcoljon, és miért? Mert az ő szemében én voltam a sztár, az éjszakai égbolton ragyogó legfényesebb csillag. Nekem kellett volna megtennem mindazt, amit neki nem sikerült elérnie, mert, ahogy mondani szokta, egy gyereknek az a dolga, hogy ezt megtegye.

Egy gyereknek jobbnak kellett lennie a szüleinél.

És ő tudta, hogy egy napon jobb is leszek. Csak arra volt szükség, hogy a megfelelő személy egyszer igent mondjon.

Azon a héten a harmadik meghallgatásomon voltan New Orleansban. Kisétáltam a teremből, és végignéztem a lányokon, akik mind a lánybandába szerettek volna bekerülni. Én mindig úgy gondoltam, hogy többre vinném szólóénekesként, de a mama szerint bármivel meg kellett volna elégednem, ami továbblépést jelenthetett volna a zenei pályámon.

– Most a lánybandáknak megy a legjobban – mondogatta. – Mindenki popzenét akar vásárolni.

Én, ezzel szemben, sohasem gondolkodtam popzenében. A szívem a soulért vérzett, de a mama szerint abban nem volt pénz, és egy olyan lány számára, amilyen én is voltam, ez a stílus csak csalódást tartogatott.

A meghallgatásra váró lányok mindegyike úgy nézett ki, mint én, csak – valami módon – mégis jobban. A folyosó végében várakozó mamám szemében remény villant, amikor rám nézett. Kierőltettem magamból egy tétova mosolyt, de a gyomromat görcsbe rántotta egy láthatatlan csomó.

– Nos? Hogy ment? – kérdezte, miközben felállt a székről.

– Egész jól.

Összevonta a szemöldökét.

– Belezavarodtál? Mondtam, hogy gyakorold a szöveget. Ez a nyavalyás iskola egy csomó időt elvesz attól, amit igazán csinálnod kellene – mondta csalódottan.

– Nem, nem. Nem erről van szó. Nem felejtettem el a szöveget. Nem hibáztam el – hazudtam. Merthogy valóban összekevertem a szavakat, de csak azért, mert a bizottság elnöke úgy nézett rám, mintha egyenesen az ellenkezője lennék annak, mint amire nekik szükségük van. Semmiképp sem vallhattam be a mamának, hogy elszúrtam, mert azzal veszélybe kerültek volna a tanulmányaim a Canon High Schoolban.

– Akkor is többet kellett volna gyakorolnod – korholt tovább. – Annyi pénzt költünk ének-, dráma- és táncórákra, Jasmine. Nem így kellene kisétálnod egy meghallgatásról. Mindig azt mondod, hogy elég jó voltál. Csakhogy neked a legjobbnak kell lenned. Máskülönben nem lesz belőled semmi. Értsd meg, hogy legalább három területen kell kimagaslóan teljesítened.

Három területen.

Hogy gyűlöltem ezeket a szavakat! A mama maga is énekes volt, de sohasem sikerült befutnia. Éppen amikor felfedezték volna, terhes lett velem, és ahogy mesélte, senkinek sem volt szüksége egy várandós szupersztárra.

Szentül hitte, ha nem tesz fel mindent az éneklésre, más területen sikeressé válhatott volna. Ezért tartotta fontosnak, hogy én legalább három területen teljesítsek. Az, hogy jól énekeltem, nem volt elég. Az volt az elvárása, hogy ugyanolyan jó legyek színészetből és táncból is. A többféle tehetség több lehetőséget jelent, a több lehetőség nagyobb esélyt ad a hírnévre, és a hírnév elnyerése büszkévé tehette volna a mamát.

És én csak erre az egyetlen dologra vágytam.

– Nos, jobb lesz, ha máris indulunk – mondta. – Negyven perc múlva balettórád lesz a város másik végében, utána meg ének. És aztán mielőbb haza kell érnem, hogy elkészíthessem Raynek a vacsorát.

Ray a mama barátja volt, mióta az eszemet tudtam. Nem volt olyan emlékem, amelyikben ne lett volna ő is jelen. Sokáig azt hittem, hogy ő az apám, de egy este, amikor mindketten részegen jöttek haza, kihallgattam őket. Ray valamilyen kifogást emelt a nevelésemmel kapcsolatban, mire a mama kioktatta, hogy ebbe nincs beleszólása, mivel én nem az ő lánya vagyok.

Ő mégis úgy szeretett, mintha az övé lennék.

Miatta kellett olyan gyakran költöznünk. Szép sikereket ért el zenészként, és abból élt, hogy körbeturnézta a fél világot. Bár nem ismerték a nevét minden háztartásban, eleget keresett ahhoz, hogy eltartsa magát, a mamát és engem. Mi mindenhová lelkesen követtük, és ő, ennek fejében, minden tekintetben gondoskodott rólunk.

A mamának sohasem volt rendes állása. Időnként beállt pultosnak valamilyen bárba, de nem túl gyakran. Azt mondta, az ő munkája az, hogy belőlem sztárt csináljon. Ennek érdekében ő maga tanított otthon, nehogy egy percre is szem elől tévesszem a kitűzött célt. Szóval, otthon tanultam, és bár nem volt más választásom, sohasem panaszkodtam. Biztosra vettem, hogy van ennél rosszabb dolog is.

Mégis, amikor először tűnt úgy, hogy megtelepszünk valahol, Ray segítségével sikerült meggyőznünk a mamát, és életemben először megengedte, hogy rendes iskolába járjak. Persze nem ment könnyen. Amikor megtudtam, hogy Ray tartós fellépési lehetőséget kapott, és egy ideig biztosan New Orleansban leszünk, azonnal kérlelni kezdtem a mamát, hogy egy igazi iskolában kezdhessem meg a középiskolai tanulmányaimat, velem egykorú gyerekek között. Istenem, mindent megadtam volna azért, hogy olyan gyerekek vegyenek körül, akik nem rivalizálnak velem a meghallgatásokon.

Esélyt kaptam volna arra, hogy életemben először igazi barátaim legyenek…

Magam is megdöbbentem, amikor a mama, hála Ray közbenjárásának, beleegyezett.

A világot jelentette ez nekem, a mama azonban csak azt látta, hogy nem vehet részt személyesen a zenei tanulmányaimban. Az ő szemében a középiskola csak egy játszótér volt, és én már idős voltam ahhoz, hogy játszadozzam.

– Még mindig úgy hiszem, hogy rossz ötlet volt ez az iskolásdi – mormogta mogorván a buszmegálló felé tartva. – Egy csomó mindenről elvonja a figyelmedet.

– De én mindent meg tudok csinálni – bizonygattam, ami valószínűleg egy újabb hazugság volt, de képtelen lettem volna otthagyni az iskolát. Hosszú idő után először éreztem otthon magam valahol. – És még többet fogok gyakorolni, mint eddig.

A mama, kétkedése jeleként, felvonta a szemöldökét.

– Ha te mondod… De amint úgy látom, hogy túl sok, kiveszlek.

– Rendben.

Szombat este hat óra volt, amikor felszálltunk a buszra, de nem hazamentünk, hanem a balettórára. Előtte a mama adott nekem egy tasak gondosan kimért pirítatlan mogyorót, nehogy elájuljak az éhségtől. Nem én voltam a csoportban a legjobb táncos, de nem is én voltam a legrosszabb. A testalkatomban azonban nem volt semmi balerinás. Olyan alkatom volt, mint a mamának: vékony derekam, széles csípőm. Mindenütt rendben találták volna a hajlataimat és a domborulataimat – a balettórák kivételével. Mert ott oda nem illőnek számítottam.

– Egészségesen étkeztél? – kérdezte a tánctanár, miközben megigazította a testtartásomat.

– Igen. Egy pohár citromos víz és görög joghurt volt a reggelim, bogyókkal.

– És az ebéded?

– Saláta magokkal és vékony csirkemellszeletekkel.

Mintha nem hinne nekem, felvonta a szemöldökét.

– Semmi nassolás?

– Idefelé jövet ettem néhány szem mogyorót.

– Aha… – felelte bólogatva, és hogy kiegyenesítsen, a derekamra fektette a tenyerét. – Puffadt vagy. – Talán ki kellene hagynod az uzsonnát.

A táncosok közül többen vihorászni kezdtek a megjegyzésén, amitől felforrósodott az arcom. Úgy néztek rám, mintha semmi keresnivalóm nem lenne közöttük. Ha mama nincs, nem is lettem volna ott, de ő úgy gondolta, hogy a táncórák nagyon fontos szerepet játszanak a híressé válásban. Amitől csak még szerencsétlenebbnek éreztem magam.

– Hát ez megalázó volt – vakkantotta a mama a próba után. Szabályosan kilökte maga előtt az ajtót. – Nem gyakoroltál.

– De igen.

Szembefordult velem, és rám szegezte a mutatóujját.

– Jasmine Marie Greene, ha nem hagyod abba a hazudozást, újabb kudarcokban lesz részed, és a kudarc nemcsak téged érint, hanem engem is. Ezt ne felejtsd el soha. És ezt tekintheted első figyelmeztetésnek. A harmadik után nincs több iskola, megértetted? És most menjünk, oda kell érnünk a stúdióba.

Az Acme Studios egy parányi hely volt a Frenchmen Streeten, ahol beállhattam egy mikrofon mögé, és felvették a dalaimat. Mindig is szerettem volna én magam írni a szövegeimet, de a mama azt mondta, hogy ahhoz nem vagyok eléggé képzett.

Imádtam a stúdióban lenni. Csak keveseknek adatott meg, hogy itt készítsenek felvételt, de Raynek remek kapcsolatai voltak. Néha arra gondoltam, hogy a mama emiatt marad csak vele. Nem volt bennük semmi közös, azon túl, hogy mindketten szerették a zenét.

Odaértünk a Frenchmen Streetre, és amint leléptem a buszról, elmosolyodtam. Volt valami az atmoszférájában, ami visszaadta az életkedvemet. A turisták inkább a Bourbon Streetet ismerték, a helyiek számára azonban a Frenchmen Street tartogatott több varázslatot. Szinte sokkolt a zene, ami körülvett. Hihetetlen volt, hogy egyetlen utca ennyi tehetséget be tudott fogadni. Átitatta a levegőt a soul.

Amikor a mama telefonja megszólalt, félrelépett, hogy fogadja a hívást. Ekkor történt.

Ekkor vettem észre a zenélő fiút.

Mindig azt állítottam, hogy én láttam meg először, de később ő másképp emlékezett.

Igazából nem is láttam meg – megéreztem a jelenlétét, ahogy a zenéje belopakodott a bőröm alá. A szaxofonja hangjától futkározni kezdett a hideg a gerincemen. Varázslatos hangzása volt. Megkapóan csodálatosnak találtam, ahogy a hangok körbetáncoltak a levegőben.

Megfordultam, és ekkor vettem észre a Frenchmen és a Chartres utca sarkán álldogáló, csontos fiút. Fiatal volt, talán velem egykorú, vagy egy kicsit fiatalabb nálam, és drótkeretes szemüveget viselt. A szívszaggató hangokat egy szaxofonból csalta elő. Ahogy játszott… Mindent beleadott abba, hogy a zenéje tökéletes legyen. És az is volt. Több mint tökéletes.

Még sohasem hallottam hasonlót. Teljesen elérzékenyültem a csodás hangok hallatán. Már-már kibuggyantak a könnyeim.

Hogy tanulhatott meg így játszani? Hogy lehetett ennyire tehetséges ilyen fiatalon? Engem egész életemben zenészek vettek körül, de még sohasem volt részem ekkora élményben.

Úgy játszott, mintha ki akarná önteni a szívét New Orleans utcáira. Mindenét beleadta. Abban a pillanatban rájöttem, hogy én soha semmibe nem adtam bele az egész lényemet. Úgy, ahogy ő, biztosan nem.

A járókelők elkezdték körülvenni, sokan aprópénzt dobtak a hangszertokjába. Volt, aki elővette a mobilját, hogy felvegye a gyönyörű hangokat. Már az is élmény volt, hogy ott állhattam és figyelhettem. Nagyon magabiztosan játszott. Az ujjai úgy táncoltak a billentyűkön, mintha eszébe sem jutna, hogy esetleg hibázhat is.

A zenéje gyönyörű volt, de egyben fájdalmas is. Addig fogalmam sem volt, hogy létezik fájdalmas szépség.

Érdekes dolog történt, amikor abbahagyta. Az addigi magabiztossága teljesen semmivé foszlott. A válla előregörnyedt, és korábban feszes, erőt sugárzó tartása odaveszett. Az emberek gratuláltak neki a játékához, de neki még az is a nehezére esett, hogy a szemükbe nézzen.

– Ez lenyűgöző volt – mondta neki egy asszony.

– K-köszönöm – felelte, és mielőtt elpakolta volna a hangszerét, összedörzsölte a két tenyerét. Ekkor ismertem fel, a reszketeg hangjáról.

Elliott volt.

Ismertem. Vagyis inkább hallottam róla. Egy iskolába jártunk, és nagyon szégyenlős volt. Még csak nem is hasonlított arra a fiúra, aki az imént zenélt. Olyan érzésem volt, mintha két személyiség lakna a testében – az erőteljes, határozott zenész és a molesztált tinédzser.

És a kettőben nem volt semmi közös.

Közelebb léptem, hogy szóljak hozzá, de nem igazán tudtam, hogy mit mondhatnék. Elnyílt az ajkam, és keresgélni kezdtem a megfelelő szavakat, de semmi sem jutott az eszembe. Pedig megérdemelt volna valami hízelgőt. Egy bókot, egy dicséretet, egy mosolyt, egy elismerő érintést – bármit; de azt sem tudtam elérni, hogy rám nézzen.

Nem nézett senkire.

– Jasmine! – kiáltott rám a mama, elvonva a figyelmemet Elliottról. – Jönnél már végre?

Még egyszer visszapillantottam a vállam felett. Mintha újabb gombóc keletkezett volna a gyomromban, miközben elindultam a mama felé.

– Jövök.

A stúdióból szintén busszal mentünk haza. Útközben a mama sorra vette, hogy mit csinálok rosszul. Aztán miközben a vacsorát főzte, újfent az orrom alá dörgölte az összes hibámat. Leültünk a vacsoraasztalhoz, de nem nyúltunk az ételhez. Csak akkor ehettünk, amikor Ray megérkezett.

Természetesen késett, mert Ray képtelen volt időben elindulni a stúdióból, így a mama egyre ingerültebb lett, és ezt rajtam vezette le. Képtelen voltam megérteni, hogy miért nem Rayen. Bármi rosszat tett, én bűnhődtem miatta.

Ennek ellenére nem haragudtam rá. Sőt, inkább hálás voltam neki, hogy a mamát választotta, mert ez azt jelentette, hogy ott volt nekem is. Ő volt számomra a biztonságos kikötő. Amikor nem volt otthon, a mama sötét oldala került előtérbe. És a magányos mama üres volt, és gonosz. Ám amikor Ray belépett az ajtón, felragyogott a szeme.

– Látom, elkéstem – mondta Ray, amint fityegő cigarettával a szájában belépett az ajtón. Bár még csak félig szívta el a cigijét, betette az ajtó mellett elhelyezett hamutartóba. Gyűlöltem a cigarettaszagot, így mindig igyekezett nem rágyújtani a házban. Mama ugyan azt mondta, hogy felnőtt férfi, ott dohányzik, ahol csak akar, de Ray nem volt akkora paraszt, hogy ezt meg is tegye.

Szeretett annyira, hogy tiszteletben tartsa a kívánságaimat.

– Nem késtél el – felelte a mama. – A vacsora lett kész túl korán.

– Mert előbbre ígértem magam – válaszolta mosolyogva Ray.

Ray mindig mosolygott, és ettől mindenkinek, aki a közelében volt, mosolyognia kellett. Az a fajta férfi volt, aki minden erőfeszítés nélkül jóképű tudott lenni. Csak úgy sugárzott belőle a férfiasság, a testi megjelenéséből ugyanúgy, mint a modorából. Mindig kihúzta a társaságában lévő hölgynek a széket, és akár negyven nőt is maga elé engedett, mielőtt belépett volna valahová. Igazi régi vágású, lenyűgöző modorú úriember volt, akinek gyakran ellágyult az arca és a szeme. Például amikor elmosolyodott. Igazán gyönyörű mosolya volt. Aki csak ránézett, biztonságban érezte tőle magát.

A pillantása olyan érzést keltett az emberben, mintha hazaérkezett volna.

– Jókor jöttél – nyugtatta meg a mama. – Mi is csak pár perccel ezelőtt ültünk asztalhoz.

Pontosan negyvenöt perce vártuk.

Ray hozzám lépett, és megsimogatta a fejemet.

– Szia, Hófehérke. – Még gyerekkoromban kaptam tőle ezt a becenevet, és imádtam. Még így, tizenhat évesen is.

– Szia, Ray – feleltem.

Felvonta a szemöldökét.

– Jó napod volt? – Ezzel tulajdonképpen azt kérdezte kódoltan: „Nem kergetett az őrületbe az anyád?”

A mamát időnként akkor is nehéz volt elviselni, ha nem akart szándékosan az ember lelkébe mászni.

Bólintottam.

– Jó napom volt, igen.

Ray felhúzta az orrát, mintha nem tudná eldönteni, hogy az igazat mondom-e, de nem erőltette tovább a témát. A mama előtt sohasem kérdezte meg, hogy mi a baj, mert tudta róla, hogy nagyon a szívére veszi, ha bírálják. Ray megpuszilta a homlokát.

– Gyorsan megmosakszom és átöltözöm. Aztán már ehetünk is – mondta.

– Oké – felelte a mama.

Azzal Ray elment kezet mosni. Az asztalra könyökölve figyeltem a mamát, aki addig nézett Ray után, míg az el nem tűnt az egyik ajtó mögött. Amikor a mama visszafordult hozzám, már nyoma sem volt az arcán semmi szeretetnek.

– El a könyökökkel az asztalról, Jasmine, és ha nem akarsz meggörbülni, húzd ki magad!

Hamarosan Ray is csatlakozott hozzánk, beszélgetni kezdtünk, elmondta, hogy halad az albumával.

– Szeretek itt lenni New Orleansban – folytatta. – Olyan eredeti hangulata van. A világon sehol sem zenélnek úgy az emberek, mint az itteni utcákon. Olyan igazi, és olyan fájdalmas, amit itt hallani lehet.

– Kapcsolatba léptél már Trevor Suval? – kérdezte a mama, az ismert producerre utalva.

Ray arca megrándult.

– Nem. Mondtam már, nem jó csávó. Nincs szükség arra, hogy ő egyengesse Jasmine karrierjét.

A mamának nem tetszett a válasz, legalábbis ahogy az orrát ráncolta, az erre utalt. – Trevor Su a világ egyik legmenőbb producere, mégis mindig kritizálod. És azt sem értem, miért gondolod, hogy Jasmine nem elég jó ahhoz, hogy vele dolgozzon.

– Ne! – vakkantotta a fejét csóválva Ray. – Ne forgasd ki a szavaimat. Én nem ezt mondtam. Ő nem elég jó Jasmine-hoz.

– És miért nem?

– Mert egy kígyó.

A mama felfújta az arcát.

– Kit érdekel, hogy kígyó, amíg elvégzi a dolgát?

Ray nem értett egyet a mamával.

– Engem. Undorító, ahogy kihasználja az embereket. Nemegyszer láttam, hogy átgázolt másokon a pénz miatt. Hányingerkeltő alak.

– Az üzlet az üzlet, Ray – vélekedett a mama. – Talán ha te is így gondolnád, sikeresebb lennél a szakmádban.

– Mama! – nyögtem. Megdöbbentettek a szavai.

Raynek a szeme sem rebbent. Hozzá volt szokva az efféle keménységhez. Tulajdonképpen mindig is lepergett róla a mama kritizálása. Az én fülemet azonban nagyon bántották az ilyen megjegyzések.

Ray és a mama teljesen más véleményen volt, ha a zene világa került szóba. Rayt a szíve irányította, a mamát a feje.

– Ezt hívják networkingnek – vetette oda a mama.

– Én inkább szemétségnek nevezném – mondta Ray. – Nem beszélve arról, hogy túl erőszakos a pali. Agyonhajszolná ezt a gyereket.

– Pontosan erre lenne szüksége.

– De hiszen még gyerek, Heather.

– Aki rendkívüli teljesítményre lenne képes, ha engednéd.

Több percig vitatkoztak azon, hogy tiszteletlenség lenne-e a mamától, ha felkeresné Trevort. Ha a karrieremről volt szó, a mama megszállott menedzserré változott, és semmit sem talált szélsőséges túlzásnak. És ha ez nem lett volna elég, megszólalt benne az anyatigris is, aki bármit képes lett volna megtenni azért, hogy én sikeres legyek.

Ray éppen az ellentéte volt. Bár hitt a zenében, tiszteletben tartotta, hogy még gyerek vagyok, akinek joga van ahhoz, hogy a zenén kívül is legyen élete.

– Talán nem kellene a vacsoraasztalnál munkáról beszélnünk – vélekedett a torkát köszörülve Ray.

– Nem munkáról beszélünk, hanem zenéről – tromfolta le a mama.

– Nos, talán arról sem kellene. Beszéljünk inkább valami másról – javasolta Ray az ételét tologatva. – Szeretek kikapcsolni, amikor itthon vagyok.

– Te kezdtél el zenéről beszélni, rögtön amikor leültél – méltatlankodott a mama. – Persze ha Jasmine karrierjéről van szó, az már sok, ugye?

– Mama! – suttogtam a fejemet csóválva.

– Jasmine, fogd be, és edd meg a salátádat.

– Miért csak salátát eszel? – kérdezte Ray.

Kinyitottam a számat, hogy válaszoljak, de a mama megelőzött.

– Új étrendje van.

Ray felnevetett.

– Tizenhat éves, és olyan sovány, mint a nádszál, Heather. Bármit megehet, amit csak megkíván.

Ekkor, mintegy óraütésre, azon kezdtek vitatkozni, hogy miként nevel engem a mama. A végén a mama ismét a fejéhez vágta, hogy ebbe nincs beleszólása, mert nem ő az apám.

Utáltam, ahogy ezt a szemébe vágta, ha nem a kedve szerint alakult egy beszélgetés.

Ray szeme ilyenkor mindig elsötétült a szomorúságtól.

Lehet, hogy papíron nem ő volt az apám, a szívem mélyén én mégis annak tekintettem.

– Megyek, szívok egy kis levegőt – mondta végül Ray, és hátratolta a székét. Egy csomag cigarettával a zsebében kiment, hogy kiszellőztesse a fejét. Ebből tudni lehetett, hogy elmegy valahová, élő zenét hallgatni. Mindig a zenébe menekült, ha elege lett a mamából.

Ahogyan én is. Rajtam is csak a zene tudott segíteni.

Vacsora után a szobámba indultam, leckét írni. Le voltam maradva szinte mindenből, mégis úgy kellett tennem, mintha kézben tudnám tartani a dolgokat. Máskülönben visszakényszerültem volna az otthon tanulás nyomasztó világába, és ez nem történhetett meg. Nem, miután megízleltem, milyen igazi tinédzsernek lenni.

– Tényleg jó napod volt, Hófehérke? – kérdezte Ray, amikor órákkal később megállt az ajtómban hátratett kezekkel.

Felnéztem a matekkönyvemből, és vállat vontam.

– Nem kell hazudnod. A mamád már alszik. Keményen bánt veled?

– Nem annyira. Egyébként is, csak magamat hibáztathatom. Elhanyagoltam bizonyos dolgokat.

– Túl nagy nyomás alatt tart – figyelmeztetett Ray.

– Teher alatt nő a pálma – idéztem csúfolódó hangon a mamát. Amikor láttam, hogy Ray elkomorodik, elmosolyodtam. – Tényleg minden rendben van. Csak egy kicsit fáradt vagyok.

– Akarod, hogy megpróbáljak beszélni a fejével?

Megráztam a fejem. Ha Ray felelősségre vonja a mamát, amiért túl sok terhet rak a vállamra, a mama megharagszik, és rajtam fogja levezetni.

– Miért csak salátát ettél vacsorára? – tudakolta Ray.

– Nem voltam éhes.

– Az kár. – Vágott egy grimaszt, aztán előhúzott egy zacskó gyorskaját. – Épp most vettem a sarkon egy burgert sült krumplival.

Amint megláttam az ételt, korogni kezdett a gyomrom.

– De mivel nem vagy éhes, kénytelen leszek kidobni a…

– Ne! – kiáltottam, és még meg is ráztam hozzá a fejem. Aztán megköszörültem a torkomat, és felültem az ágyamon. – Inkább megeszem.

Felkacagott, és a kezembe nyomta az ennivalót.

– Úgy vagy tökéletes, ahogy vagy, Hófehérke. Ne éheztesd magad halálra egy álomért. És a mamád kedvéért se. Egyik sem éri meg.

– Köszönöm.

Bólintott.

– És ha mégis azt akarod, hogy beszéljek a mamával, szólj. Én a te oldaladon állok.

– Ray?

– Igen?

– Szereted? – kérdeztem szinte suttogva.

Ők ketten sohasem viselkedtek úgy, mint a szerelmesek. Előttem biztosan nem. Talán volt idő, amikor szeretettel viszonyultak egymáshoz, de az én emlékezetemben ez nem maradt meg.

Ray szája feszes mosolyra húzódott, ami nála annyit tett: Nem.

– Komiszul bánik veled.

– Tudom kezelni.

– Miért maradsz vele? Miért tartasz ki valaki mellett, akit nem szeretsz? Aki ráadásul úgy viselkedik veled, ahogy a mama?

Megköszörülte a torkát, és ellágyult a tekintete. Még sohasem láttam ennyire gyengédnek. Aztán megvonta a vállát.

– Ugyan, Hófehérke – mondta halkan. – Tudod, hogy miért.

Miattam.

Miattam maradt.

– Azért szeretem a mamádat, mert tőle kaptalak. És bár lehet, hogy nem vagy a vérem, Hófehérke, egy percig se gondold, hogy nem érezlek a magaménak. Miattad tartok ki a mamád mellett. Én mindig itt leszek neked.

Elhomályosították a könnyek a szememet.

– Szeretném, ha boldog lennél, Ray.

Elvigyorodott.

– Tudod, mi tesz engem a legboldogabbá?

– Mi?

– Az, ha téged boldognak látlak. Szóval, legyél csak boldog – és egyél! –, és akkor mindig boldogsággal lesz tele a szívem. Semmi sem fontosabb nekem, mint a te boldogságod. – Azzal odalépett hozzám, megpuszilt, és mielőtt elindult volna lefeküdni, csent tőlem egy krumplit.

Lehet, hogy nem Ray volt a biológiai apám, de egy percig sem kételkedtem abban, hogy a lányának tekint.

2

Jasmine

Életem legboldogabb pillanatai egy középiskolai épülethez kötődnek. A legtöbb ember örömmel hagyott ki egy-egy iskolai napot, én, ezzel szemben, életemben először voltam pontosan ott, ahol lenni szerettem volna.

Olyan jó volt, hogy kiszakadhattam a mama árnyékából! Sokkal jobb, mint ahogy azt korábban elképzeltem. Szerettem, de időnként levegőre volt szükségem, és ehhez az iskolában találtam meg a teret. Amikor végigsétáltam a folyosókon, úgy éreztem, hogy tartozom valahová. Nem a zeneipar felnőttjei vettek körül, akik mindig csak felnőttdolgokról tudtak beszélni. Nem kellett olyan meghallgatásokon részt vennem, amelyekhez nem éreztem semmi affinitást. Nem az volt az első számú szempont az életemben, hogy büszke legyen rám a mama.

Itt gyerek lehetettem.

Persze nem mindenki érzett így az iskolával kapcsolatban. Én a szerencsések közé tartoztam. Mások gyakran áldozatául estek olyan diákoknak, mint amilyen Todd Clause, a jóképű felsős is volt, aki semmit sem szeretett jobban, mint megtapsoltatni önmagát.

– Jasmine, hej! – kiáltott utánam egy alkalommal. Az egyik öltözőszekrénynek támaszkodott, fehér póló volt rajta és vastag arany nyaklánc. Intett, hogy menjek oda hozzá. Ő volt az egyik legnépszerűbb srác az iskolában, ugyanakkor igazi paraszt tudott lenni azokkal, akik nem voltak olyan feltűnőek, mint ő maga.

– Szia, Todd – mondtam, miközben rávillantottam egy hazug mosolyt, és továbbmentem.

Erre ő odasietett hozzám, és az egyik kezével átfogta a vállamat.

– Hogy vagy? Hol voltál a hétvégén?

– A hétvégén?

Sértetten felvonta a szemöldökét.

– Buli volt nálam. Azt mondtad, esetleg beugrasz.

– Ó… igen. – Az alsó ajkamba haraptam, és a hátizsákom szíja köré csavartam az ujjaimat. – Bocsi. Meghallgatáson voltam, és táncpróbán.

– Miss Hollywood… – jegyezte meg tréfálkozó hangon, és lassan végigcsúsztatta a tenyerét a hátamon.

– Nem, csak én vagyok – feleltem, és gyorsan leráztam magamról a simogató tenyerét.

– Az a helyzet, hogy ezen a hétvégén is rendezek egy bulit. A szüleim minden hétvégén elmennek otthonról, így szombatonként nyugodtan bulizhatok.

– Szuper – mondtam a tőlem telhető legnagyobb közönnyel.

– Muszáj eljönnöd. A kertvárosban lakom.

– És? – felvontam a szemöldökömet, mert nem tudtam, hogy ez mit jelent pontosan.

– Az New Orleans egyik leggazdagabb kerülete. A családomnak egy rakás lóvéja van. Csak azért járok ebbe a szar suliba, mert a magániskolából kirúgtak.

– Kúl.

– Eljöhetnél hozzám, és megnézhetnéd a lovaimat. Ha akarsz, még lovagolhatsz is. Rajtam. – Arrogánsan felröhögött. – Csak vicceltem. Azt akartam mondani, hogy rajtuk. Bármelyiken.

Fogalmam sem volt, hogy mit mondhatnék erre, így hallgattam.

– Hé, Csontváz! – Todd ellépett mellőlem, hogy meglökhessen egy arra vetődő fiút.

Elliott volt az.

Ő, velem ellentétben, nem tartozott a szerencsések közé.

Gyakran észrevettem, leginkább akkor, amikor valaki szívatta. Csendes srác volt, és többnyire egyedül lehetett látni. Tényleg sovány volt, a bőre gyönyörű karamellszín, a szeme mogyoróbarna. Soha eszébe nem jutott volna, hogy bántson valakit. Fogszabályozót viselt, és szemüveget, és mindig feszült volt, amiről leginkább a keze remegése árulkodott.

Todd nem is kereshetett volna könnyebb célpontot magának, mint ezt a szégyenlős, félénk, magányos, ugyanakkor nagyon kedves fiút.

Számomra a magányossága volt a legszembetűnőbb, mert jól ismertem a szemében bujkáló árulkodó pillantást. Én magam is magányos voltam egész életemben, és Elliott nézése pontosan olyan volt, mint az enyém.

De hogyan volt ez lehetséges? Hogy tudott egy ennyire ideges, félénk fiú olyan gyönyörű zenét produkálni?

Todd és még néhány srác körbefogta, és gonoszul lökdösni kezdték. Elliott arca megvonaglott, és lehajtott fejjel megpróbált kitérni a bántalmazó kezek elől.

– Todd, állítsd le magad! – kiáltottam. – Hagyjátok békén!

Todd hátrapillantott, és számítóan elvigyorodott.

– Békén hagyom, ha megígéred, hogy eljössz a szombati buliba.

Felnyögtem.

Már a bulizás gondolatától is a rosszullét környékezett.

Todd nagyot taszított Elliotton, majd hozzászorította az egyik fém öltözőszekrényhez.

Megint nyögtem egyet. Amit láttam, még a bulizás gondolatánál is rosszabb érzéseket ébresztett bennem.

Végigfuttattam az ujjaimat a sötét hajamon, és a számat harapdálva megkérdeztem:

– Mikor kezdődik?

3

Elliott

Életem legrosszabb pillanatai egy középiskolai épülethez kötődnek. Alig bírtam kivárni, hogy ennek az időszaknak egyszer s mindenkorra vége legyen. Nem volt rosszabb érzés, mint reggelente azzal a tudattal ébredni, hogy vissza kell mennem a gyűlölt falak közé.

– Csontváz, látom, hogy megint sikerült szar göncöket magadra dobálnod – kiáltott utánam az egyik srác.

Nem tudtam, ki az, de eszembe sem jutott felnézni, hogy kiderítsem.

Járj lehajtott fejjel, és próbáld észrevétlenné tenni magad, figyelmeztettem magam minden egyes reggelen. Már csak ötszázhatvankét napot kell kibírnod a záróvizsgákig.

A legfinomabb megfogalmazásban is gyűlöltem az iskolát. Ha lett volna választásom, át sem léptem volna a küszöbét, de anya a fejébe vette, hogy nekem és a nővéremnek el kell végeznünk a középiskolát, aztán a főiskolát is, ha másért nem, azért, mert neki nem volt lehetősége egyikre sem. Azt akarta, hogy mi vigyük többre, legyen sikeresebb az életünk.

Én azonban nem tekintettem olyan messzire. Egyetlen célom volt: hogy minél kevesebb atrocitás érjen, míg a matekóráról eljutok a töriteremig.

– Hé, Elliott – szólt utánam valaki a folyosón.

Nem fordultam meg, minthogy nem a szokásos gúnyneveim valamelyikét használták – Csontváz, Öngyilkosjelölt, Szarzsák –, azt hittem, nem is hozzám szólnak.

– Elliott, hé! Nem hallasz? – szólt utánam újra a hang. Egy lány hangja volt, ami még inkább arra utalt, hogy nem hozzám beszélnek, hiszen egyetlen lány sem állt szóba velem. – Hé! – ragadta meg egy kéz a vállamat, így meg kellett állnom. Megrándult az arcom. Mindig megrándult, ha megérintettek, mert a legtöbb érintés gyomron öklözést vont maga után.

– Miért sírsz? – kérdezte a hang, miközben nagyon lassan kinyitottam a szememet.

– Bo-bocsánat – suttogtam olyan halkan, hogy talán meg sem hallotta.

– Miért téged használnak célpontnak a többiek? – kérdezte a lány, aki nem akárki volt, hanem A Lány. Jasmine Greene.

A legcsinosabb, akit valaha láttam.

Felvontam a szemöldökömet, mert nem igazán értettem, hogy miért áll velem szóba. Jasmine új volt az iskolában, és népszerű lett egy pillanat alatt. Márpedig a népszerű emberek nem szoktak felfigyelni rám. Illetve ez nem volt egészen igaz. Sokan felfigyeltek rám a népszerű emberek közül, de sohasem pozitív módon.

– Mi? – kérdeztem döbbenten. Még mindig nem tudtam elhinni, hogy megállított.

– Azt kérdeztem, miért szívatnak a többiek?

A szemem ide-oda cikázott, mert biztosra akartam menni, hogy tényleg hozzám beszél.

– T-talán azért, m-m-mert – megköszörültem a torkomat, és éreztem, hogy előregörnyed a vállam. – M-mert… D-d… dadogok?

– Ez kérdés volt? – kérdezte, és hátrált néhány lépést, hogy a szemembe nézhessen. Utáltam a szemkontaktust, főleg, ha olyan lányok akartak a szemembe nézni, mint amilyen ő volt. A csinos lányok voltak a legrosszabbak. Tőlük mindig átizzadt a pólóm, és nem volt semmi, amit jobban utáltam volna az izzadságfoltoknál – hacsak a saját hangomat nem számítom.

Jasmine ujjai megmarkolták a hátizsákja szíját, és úgy mosolygott rám, mintha barátok lennénk.

Pedig nem voltunk barátok. Nem mintha nem akartam volna a barátja lenni, de ez köztünk szóba sem jöhetett.

– Kérdés? M-mi… M-micsoda?

– Úgy mondtad, hogy dadogsz, mintha kérdés lenne.

– Ó…

– Nos? Kérdés vagy nem?

– Nem kérdés. D-dadogok, de… csak néha. Középsúlyos eset v-vagyok, nem torzszülött.

– Nem is mondtam, hogy az vagy.

– Ó.

– És ezért piszkálnak a többiek?

Bólintottam.

– Elég ostoba dolog ilyesmiért bántani valakit – jegyezte meg.

– Biztos vagyok benne, hogy nemcsak ezért piszkálnak, hanem a külsőm miatt is.

– Miért? Mi baj a külsőddel?

Felnevettem.

– Viccelsz? Nézz rám!

Enyhén oldalt biccentette a fejét, és összehúzta a szemét. Aztán szétnyíltak az ajkai, és lágy hangon, mint Leia hercegnő, megszólalt, és azt mondta:

– Nézlek.

És ez jobban tetszett nekem, mint bármi más.

– Azt hiszem, te kedvesebb vagy náluk. Nos, egy középiskolában nem kell különösebb indok arra, hogy szívatni kezdjenek valakit. Én azonban, a jelek szerint, különösen jó alany vagyok.

– Seggfejek – dünnyögte.

– Engem n-nem igazán zavar.

– Dehogynem.

– Te ezt nem tudhatod.

Sokat tudóan elmosolyodott.

Én ugyanúgy visszamosolyogtam.

Hű, ez meleg helyzet volt. A tenyerem annyira izzadt, hogy el sem tudtam képzelni, hogy mi lehet a helyzet a hónom alatt. Jasmine csinos volt, mégsem volt semmi bántó abban, ahogy hozzám beszélt. Pedig az ilyen dögös lányok legfeljebb csak szívatni álltak meg a hozzám hasonló szerencsétleneket. Teljesen összezavarodtam, és akik elmentek mellettünk, ugyancsak döbbenten nézték, hogy mi ketten beszélgetünk. Hogy kicsit megszellőztessem a hónaljamat, megemeltem a karomat.

– Ugye te szaxofonozol? – kérdezte, még mindig hátrafelé lépegetve.

– Igen?

Elvigyorodott.

– Ez kérdés volt?

Elvettem róla a pillantásomat, és megköszörültem a torkomat.

– Nem. Vagyis, i-i… – Szorosan összezártam a szememet, és kiböktem. – Igen, szaxofonozom. Honnan tudod?

– Láttalak játszani a Frenchmen Street sarkán.

– Ó!

– Gyakran szoktál ott játszani?

– Régebben nem, de TJ bácsikám úgy döntött, hogy le kell mennem minden szombaton. És mivel ő a zenetanárom, nincs más választásom.

– Miért akarja, hogy ezt csináld?

– Mert úgy gondolja, hogy a zene nem az alagsorba való, hanem arra, hogy begyógyítsa az emberek sebeit, meg ki tudja még, mire. Gyűlölök oda járni.

– Ami azt illeti, valószínűleg egyedül vagy a gyűlöleteddel. – Abbahagyta a hátrálást, és kétségbevonhatatlan őszinteséggel nézett rám. – Te vagy a legjobb zenész, akit eddig játszani hallottam.

Fogalmam sem volt, mit mondhatnék, így csak álltam, és úgy bámultam rá, ahogy eszement alakokra szoktak nézni az emberek.

– Elliott?

– Igen?

– Úgy nézel, hogy az már kellemetlen – közölte egy idő után, miközben a füle mögé tűrte a haját.

– Jaj, ne haragudj! M-mit is mondhatnék? K-köszönöm? – Hitetlenkedve megráztam a fejem. – Úgy értem… a b-bókot. Köszönöm.

– Szívesen? – válaszolta, majd egy kacsintással elfordult, és valaki mással kezdett beszélgetni, mert azon túl, hogy nevetségesen csinos volt, okos és kedves, Jasmine még népszerűnek is számított. Nem ismertem senkit, aki olyan gyorsan vált volna népszerűvé, mint ő.

Jasmine Greene úgy sétált be a Canon High Schoolba, mintha ő lenne az iskola tulajdonosa. Még csak elsős volt, és csak pár hetet töltött az iskolában, de ettől még úgy viselkedett, mintha az összes diák főhajtással tartozna neki, és mit ad isten… fejet is hajtottak előtte. Alsóévesként olyan népszerűségnek örvendett, mint a legnépszerűbb felsőévesek. Mindenből kitűnően teljesített, a művészetektől kezdve a technikán át az algebráig.

Bár én mindent tudtam róla, nem hittem volna, hogy tud a létezésemről, vagy akár egyszer is észrevett. Még mindig őrült zavarban voltam. Miért viselkedett velem ennyire kedvesen?

Abban a pillanatban, hogy máshoz kezdett beszélni, kieresztettem életem legnagyobb sóhaját.

– Eli – szólt mögöttem egy ismerős hang. A becenév azt sugallta, hogy biztonságban vagyok. Megfordultam, és a nővéremmel, Katie-vel találtam magam szemben. Nagyon aggodalmas képet vágott, bár nem engem nézett. Némi kutatás után a távolodó Jasmine-on állapodott meg a pillantása. – Minden rendben?

– Persze, miért?

– Láttam, hogy beszélgettél az új lánnyal. Jasmine-nal.

– Igen. És?

Katie megköszörülte a torkát, és kissé megemelve a kezében tartott könyveket, kihúzta magát.

– Mit akart tőled? Nem értem, miért állt veled szóba egyáltalán.

– Ejha… Köszönöm – feleltem kimérten.

Katie türelmetlen pillantást vetett rám.

– Nem úgy értettem, Eli. Csak… Te jobb vagy náluk.

– Kiknél?

– Tudod… A Chanel táskás csajoknál. Meg a többi nagymenőnél.

– Tavaly még te is ilyen táskát akartál.

– Tudom, de már nem. Már nem érdekelnek az ilyen külsőségek. Plusz láttam beszélgetni Todd Clause-zal, és tudod, ha az ilyen fiúkat kedveli…

– Lehet, hogy engem is kedvel – mondtam viccesen, kidüllesztve a mellkasomat. – Én is elég… – Pislantottam egyet, aztán szorosan összezártam a szememet. Izmos vagyok. Mondd ki. Ezt a szót akartad használni, nem? Izmos. Nem olyan nehéz. Elszorult a torkom. Tudtam, hogy melyik szót akarom kimondani, és azon voltam, hogy ki is mondjam. – Azt hiszem, én is elég… – Semmi. Semmi sem jött ki a számon. Fuldokolva szedtem a levegőt, de az agyam sebesen forgott. Megpróbáltam kitalálni valami mást, egy szinonimát, ami megtette volna az izmos helyett. Bármit. Bármit, ami megfelelő befejezése lehetett volna a megkezdett mondatnak, de már a legkisebb kétségbeesés elég volt ahhoz, hogy ne jussanak eszembe a megfelelő szavak. Ennek ellenére vettem egy nagy levegőt, és megpróbáltam kibökni valamit. – Elég… – kezdtem, de ismét cserben hagyott a szám. Mint általában. – Azt hiszem, elég… t-tagbaszakadt vagyok – nyögtem ki végül. Már a fülem is égett az erőlködéstől, és biztosra vettem, hogy az arcom is lángvörös.

Katie felvihogott.

– Tagbaszakadt? Elliott, te kábé annyira vagy tagbaszakadt, mint egy nyüzöge csirke.

Erre én is elnevettem magam. És mivel nem kellett tovább erőlködnöm, hogy rátaláljak a megfelelő szóra, az arcom is kezdte visszanyerni az eredeti színét.

A nővérem sohasem tett megjegyzést a dadogásomra, sohasem hozott miatta kellemetlen helyzetbe. Általában türelmesen, egy dallamot dúdolgatva kivárta, hogy befejezzem a mondandómat. Néha nézelődött is közben, mert tudta, milyen nehezen viselem, ha egyenesen rám bámulnak. És azzal sem próbálkozott, hogy kitalálja a szót, amit mondani akartam, mert tudta, hogy azzal csak rontana a helyzeten.

Most is csak vágott egy grimaszt, és a karomba bokszolt.

– Most, hogy Jason elment egy évre Nebraskába, magányos lettél, ezt én is tudom…

– Nem vagyok magányos! – hazudtam gyorsan, és Katie is tudta, hogy hazudok. A legjobb barátom, Jason, Nebraskába utazott egy évre, és mióta elment, nem volt senki, aki szóba állt volna velem. Kivéve a nővéremet.

És ezt gyűlöltem.

Gyűlöltem, hogy nehezen viselem az örökös egyedüllétet.

– Azért csak légy óvatos – intett Katie, aki hajlamos volt túlzásba vinni a kisöccsét védelmező nővér szerepét. – Nem akarom, hogy fájdalom érjen. – Rám mosolygott, mielőtt továbbállt volna. Bár Katie a nővérem volt, neki nem kellett megvívnia azt a harcot, amit nekem. Gyönyörű volt, mint anya, és hozzá hasonlóan könnyen is beszélt.

Az, hogy nem szeretett a népszerű emberekkel lógni, egy incidensnek volt tulajdonítható, ami egy évvel korábban történt. Addig ő is közéjük tartozott. Most biztonságos távolságot tartott mindenkivel. Nem nagyon izgatta a dolog. Legalábbis én így láttam. Azt mondogatta, hogy az iskolai népszerűségnél vannak fontosabb dolgok is.

És valóban voltak teendői bőven. Például el kellett döntenie, hogy jövőre melyik főiskolán folytassa a tanulmányait.

Bár be nem vallotta volna, az egyik fő tevékenysége az volt, hogy rajtam tartotta a szemét. Nehogy valami baj érhessen. Az egyik felem utálta, hogy ezt csinálja, a másik azonban hálás volt neki. Nem mindenkinek volt ilyen gondoskodó testvére. Ő, akárcsak anya, maga volt a szeretet definíciója. Sőt, talán több is annál. Igen, a suli szívás volt, de tudtam, hogy szerető otthonba térhetek haza.

Esténként hármasban vacsoráztunk az étkezőasztalnál. Anya mindennap főzött nekünk. Sohasem ettünk konzervet vagy gyorséttermi kaját. A nagyitól tanult meg főzni, és mindent megtett azért, hogy finom étel kerüljön az asztalunkra. Azt szokta mondani, hogy a kényelmesen elfogyasztott étel és a vele járó beszélgetés a gyerekkorát juttatja eszébe, és azt akarta, hogy ez velünk is így legyen.

– Mi volt ma az iskolában? – kérdezte anya, amikor letette a már odakészített köretek mellé a frissen sült csirkét. A vacsora nálunk mindig egy kész lakoma volt. Bár nem voltunk gazdagok, mindig került étel az asztalunkra, amit nem minden ember mondhat el magáról.

– Jó volt – felelte Katie, miközben a tányérjára helyezett egy nagy kanál krumplipürét. – Brooke-nak új barátja van. – Brooke Katie legrégebbi barátnője volt, de a már említett incidens óta nem beszéltek egymással. Katie azt állította, hogy nem érdekli, mi történik Brooke-kal, ennek ellenére szinte minden lépéséről tudott.

– Már megint? – kérdezte anya, miközben ő is az asztalhoz ült. – Nem most kezdett el járni Treyjel?

– Travissel – javította ki Katie. – Trey három sráccal korábban volt. Most már Tylerrel jár.

– Nyilvánvalóan szereti a T betűt – jegyeztem meg vigyorogva.

– Minden betűt szeret, ha az egy fiúnév kezdőbetűje – felelte nevetve Katie. – Kár, hogy általában rosszul választ.

– Csak nehogy te is az útjára lépj – szúrta közbe anya.

– Hidd el, anya, jobb dolgom is van annál, mint hogy iskolás fiúk után ácsingózzak. Olyan éretlenek. Én a főiskolás évekre tartogatom a randizást.

– Azért ha újra összebarátkozol Brooke-kal, és azt látod, hogy érdeklődést mutat az E betű iránt, említs meg neki, légy szíves – mondtam viccesen, egy zamatos csirkecombot harapdálva.

Anya felvonta a szemöldökét.

– Valakinek nagyon jó kedve van.

– Mert jó napom volt. – Láttam, hogy anya szemét elfutják a könnyek. Felnyögtem. – Nehogy már elsírd magad, anya.

– Eszemben sincs – hazudta a szemét törölgetve. Anya nagyon könnyen elérzékenyült. – Csak hosszú ideje nem mondtál ilyesmit.

– Minden nap oké – biztosítottam.

– De nem jó. Ezt olyan… – Anya még szipogott egy kicsit, és megpróbálta kitörölni a szeméből a könnyeket. Aztán elmosolyodott azzal a mosollyal, ami mindig szeretettel töltötte el a szívemet. – Egyszerűen örülök, hogy jó napod volt.

Vállat vontam, és folytattam az evést.

Anya azonban még nem fejezte be. Keresztbe fonta az asztalon a karját, és rám meredt azzal a csillogó szemével.

– És volt valami különösebb oka? – kérdezte. – A jó napnak?

– Nem – válaszoltam.

– Az egyik lány leállt vele beszélgetni – szólta el magát Katie.

– Katie! – sziszegtem.

– Eli! – sziszegte vissza.

– Az egyik lány? – kérdezte izgatottan anya. – Miről?

– Semmiről – morogtam.

– Szerencsére – toldotta meg Katie. – Ugyanis nem hozzá való.

– Ugyan miért? – kaptam fel sértetten a fejem. – Azért, mert ő népszerű és menő, én meg nem vagyok az?

Katie arca elkomorult.

– Nem, Eli. Természetesen nem ezért. Azért, mert hozzá hasonló lány minden bokorban terem, és te ennél sokkal jobbat érdemelsz. Olyat, aki igazán megért.

– És honnan veszed, hogy ő nem ért meg?

– Lehet, hogy megért, de nagyobb az esély arra, hogy nem – bizonygatta Katie.

Anya mosolyogva hallgatta a szóváltásunkat. Mindig jól elszórakozott azon, ahogy mi ketten beszélgettünk. Legfeljebb mediátorként szólt csak néha közbe.

– Tudjátok, mit gondolok?

– Mit? – kérdeztem.

– Azt, hogy tényleg jó napod volt – mondta. – És bármi legyen az, ami jobbá teszi a napodat, én örülök neki.

– De anya, nem is tudod, milyen az a lány. Sminkeli magát, márkás táskái vannak, és… – kezdte Katie, de anya egy nyugodt kézmozdulattal leintette.

– Jól hallom, Katie, hogy a külseje alapján ítéltél meg valakit? – kérdezte szigorú hangon. – Ha engem kérdezel, ez ugyanolyan rossz, mint az alapján ítélkezni valaki felett, amit el sem követett. Hogy éreznéd magad, ha a silány táskáid miatt mondana ítéletet feletted valamelyik társad?

Katie dünnyögött valamit, aztán lehajtotta a fejét.

– Igazad van, anya. Sajnálom.

– Értem én, kislányom, hogy miről van szó – folytatta anya. – Szereted az öcsédet, és nem akarod, hogy bántsák. De nem vagy ott mindig mellette, hogy megvédd. A saját döntéseit neki magának kell meghoznia. És azt hiszem, ezzel le is zárhatjuk az ügyet.

Katie még egyszer bocsánatot kért, aztán folytatta az evést, míg én minden erőmmel azon voltam, hogy el ne mosolyodjak.

Imádtam, amikor Katie hercegnőt felülbírálta az Anyakirálynő.

És a szívem mélyén annak is örültem, hogy tényleg jó napom volt.

4

Jasmine

Eljött a szombat este, és én rettegve gondoltam Todd bulijára. Megvártam, míg a mama elment a bárba dolgozni, mert úgy kellett elszöknöm. A mama azt mondta, hogy gyakoroljam az éneklést, és bizony isten, inkább választottam volna azt, mint a bulizást.

Még a gondolata sem tetszett annak, hogy Todd házába menjek, ahol, előre tudtam, részegek vesznek majd körül. Azt is tudtam, hogy Todd így próbál bejutni a bugyimba, és én egyáltalán nem akartam, hogy ez sikerüljön neki, de azt sem hagyhattam, hogy tovább szívassa Elliottot. Ha ahhoz, hogy békén hagyja Elliottot, csak annyira volt szükség, hogy megjelenjek a buliján, nos… én kész voltam odatolni a képemet.

Előtte azonban tettem egy kis kitérőt.

Elliott már javában játszott a sarkon, amikor odaértem. Egy micisapka volt a fején, és nyakig begombolt fehér inget viselt fekete nadrágtartóval. Pontosan úgy nézett ki, ahogy egy jazz-zenésznek ki kell néznie, de a játéka még annál is jobb volt. Nem volt az életének olyan pillanata, amikor ne lett volna tele feszültséggel, kivéve, amikor a kezébe vette a szaxofonját. Amikor zenélt, elszabadult a lelke. A jazz segített neki lélegezni.

Felfoghatatlan volt, amit a játéka művelt velem. Egyszerre voltam tőle boldog és szomorú. Pár vidám dalt is eljátszott, ilyenkor szinte táncra perdült közben.

Más daloknál viszont szabályosan sírt a kezében a szaxofon. Ezekben éreztem a szomorúságot, amelynek, láttam, Elliott is a hatása alá került. Ezúttal még többen gyűltek köré, és még többen dobtak pénzt a szaxofon tokjába. Úgy tűnt, szép lassan saját rajongótáborra sikerül szert tennie.

És én voltam a vezérrajongója.

Lasszóval sem lehetett volna elvontatni, míg le nem tette a hangszerét. És ekkor, ahogy mindenki más, én is azt akartam, hogy tovább játsszon.

– Ráadást! – kiáltották többen. Elliott, mintha mélyen gondolkodna, összevonta a szemöldökét.

– M-m-még egyet eljátszhatok? – közölte végül, nagy éljenzést váltva ki a hallgatósága tagjaiból.

Ahogy végigtáncoltatta az ujjait a billentyűkön, majd belefújt a hangszerébe, elszorult a szívem. A hangok… Olyan ismerősnek tűntek, de nem jöttem rá rögtön, hogy mit játszik. Mégis, ahogy hallgattam, könnyek formálódtak a szememben, és semmi másra nem vágytam, csak arra, hogy közelebb mehessek hozzá. Érezni akartam az energiáját és a szívdobbanását.

Miközben a könnyeim csorogtak, azon imádkoztam, hogy sohase hagyja abba, de végül persze elhallgatott.

Amikor elkezdte elpakolni a hangszerét, visszatért a feszengő énje, én pedig ezúttal úgy döntöttem, hogy nem szalasztom el a lehetőséget.

– Ismét tökéletes voltál – mondtam neki mosolyogva.

Felpillantott, idegesen körbenézett, végül megpihent rajtam a szeme. A szemüvege lecsúszott az orrára, és a mutatóujját használta arra, hogy megigazítsa.

– Eljöttél meghallgatni?

Bólintottam.

– Mondtam, hogy te vagy a legjobb zenész, akit valaha játszani hallottam.

Elnyílt az ajka, hogy mondjon valamit, de végül mégsem szólt.

Egyik lábamról a másikra álltam. Nem tudtam, hogy mit mondhatnék neki, de tudtam, hogy mondani akarok valamit.

– Ugye azt mondtad, hogy a nagybátyád tanított meg játszani?

– Aha. Tulajdonképpen nem a bácsikám, inkább a család barátja, de én m-mindig úgy t-tekintettem rá, mintha a nagybátyám lenne. Nagyon tehetséges mindenben, amit csinál.

– Mondd meg neki, hogy szerintem is remek munkát végzett.

Elliott elmosolyodott, olyan szélesen, hogy az arcomon éreztem a melegét.

– Most már mennem kell – mondta, miközben berakta a szaxofonját a tokba.

– Oké. – Beharaptam az alsó ajkamat. – Legyen szép estéd.

Alig észrevehetően megbiccentette a fejét.

– Neked is. – Azzal felvette a tokját, és elindult, amikor eszembe jutott valami, és utánakiáltottam.

– Igen? – fordult vissza.

– Mi volt az utolsó dal, amit játszottál?

– Ó… Hm… – Megköszörülte a torkát. – A rózsa, Bette Midlertől. Az anyukám kedvence. Egyszer ezzel köszöntöttem fel anyák napján. – Vágott egy grimaszt, és megcsóválta a fejét. – Ettől aztán most úgy érzem magam, mint a földkerekség legnagyobb lúzere.

Felnevettem.

– Vagy mint egy fiú, akinél aranyosabbat nem hordott a hátán a föld. Nekem is nagyon tetszett.

Egy kicsit még topogott, aztán megvakarta a tarkóját.

– Hát akkor… Szia.

És már el is tűnt a szemem elől.

Milyen különös fiú.

e

– Nicsak, ki van itt! – szólt Todd, amikor meglátott a küszöbön. – Azt hittem, már megint a bolondját járatod velem.

Rávillantottam egy erőltetett mosolyt, mire ő mellém lépett, és átfogta a derekamat.

– Mondtam, hogy eljövök, nem?

– Persze. Kerülj beljebb, és érezd magad otthon. Mi casa es su casa. – Rám kacsintott. – Akarod, hogy körbevezesselek?

Felsóhajtottam, de hagytam, hogy végigcibáljon a házon, de csak egy helyen álltunk meg – a hálószobájában.

– Ez az a hely, ahol a varázslat történik – közölte.

– Itt húzod elő a nyulat a kalapból? – kérdeztem.

– Azt nem, de van egy méretes, jó kemény répám. Ha akarod, szívesen megmutatom – mondta olyan hangon, hogy borsózni kezdett a bőröm.

– Kaphatnék valami italt? – kérdeztem, leginkább azért, hogy témát váltsunk.

Bólintott, és kisietett, magamra hagyva a nappaliban. Vagy milliónyian voltak a buliján, mindenki részegen vagy belőve. Egyik állapotra sem vágytam. Haza akartam menni zenét hallgatni. Ha választanom kellett az emberek és a zene között, mindig a zene győzött.

– Tessék! – mondta Todd, és a kezembe nyomott egy sört.

Úgy tettem, mintha innék belőle, de amikor a keze megmarkolta a fenekemet, megugrottam, és egy jó adag az ingemre löttyent.

– Hé, kislány! Nyugi! Tudom, hogy át szoktak nedvesedni tőlem a lányok, de van annak ennél kellemesebb módja is.

– Elnézést. Azt hiszem, jobb lesz, ha elmegyek – mondtam, mert egyre idegesebbnek éreztem magam. Idegen környezetbe kerültem. Imádtam az iskolát, de ez itt nem hozzám való társaság volt.

– Hiszen csak most értél ide. Mi lenne, ha átmennénk a konyhába, és beszállnánk az üvegpörgetős játékba? – kérdezte. – Ugyan páran már elkezdték, de talán még bevesznek minket is.

– Kösz, de nem. Fáradt vagyok.

– Hát ez kár – mondta morcos arccal. – Így nem tudom, milyen sérülésekkel ússza meg a Csontváz a hétfőt.

Kiegyenesedtem.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Nem vagyok hülye, Jasmine. Tudom, hogy csak azért jöttél el, mert megsajnáltad azt a szerencsétlen lúzert. Beismerem, rohadtul szexi, hogy ennyire a szárnyaid alá veszed a rászorulókat, de nem tudom, mennyire leszek képes békén hagyni, ha csak pár percig maradsz.

Megdöbbentettek a szavai.

– Ezt vegyem fenyegetésnek?

– Mi? Dehogy! – Felnevetett, és a fülemhez hajolt. – Inkább ígéretnek szánom. Ám ha beszállsz a játékba, és pörgetsz néhányat, a Csontváz akár a keddet is megérheti.

– És ha nem játszom?

– Hm… Hogy finoman fogalmazzak, előfordulhat, hogy Elliott Adams sorsa sokkal rosszabbra fordul az eddiginél.

Nyeltem egy nagyot, és megpróbáltam leküzdeni a vágyat, hogy jól ágyékon rúgjam Toddot. Jobban gyűlöltem, mint azt szavakkal ki tudtam volna fejezni. Nem akartam tőle semmit, és nem kértem az ostoba játékaiból sem, de arra gondoltam, ha pár csókkal megszabadíthatom Elliottot a szenvedéseitől, megteszem.

e

Hétfőn reggel összefacsarodott a szívem, amikor megláttam, hogy Todd és a követői körülfogják és lökdösni kezdik Elliottot. Odarohantam, és nagyot taszítottam Toddon.

– Mégis mi a fenét csináltok? – kiáltottam. Ott maradtam a gyalázatos buliján. Olyan dolgokat tettem meg, amiket egyébként sohasem tettem volna, csak hogy Elliott-tal ez ne történjen meg többé.

– Azt ígérted, békén hagyod – mondtam vádló hangon.

Todd megnyalta a száját és a hajába túrt. – Tényleg? Semmi ilyenre nem emlékszem. Talán tovább kellett volna maradnod. Vagy… ha megígéred, hogy jövő szombaton a nyelvedet is beveted…

A legszívesebben lehánytam volna. Undorral figyeltem, ahogy továbbáll az öntelt haverjaival, majd odasiettem Elliotthoz, és felsegítettem a földről.

– Jól vagy?

Megtörölte a homlokát, és visszatolta a helyére a szemüvegét.

– Sajnálom – mondta, amivel ugyancsak megdöbbentett.

– Mit? Te semmi rosszat nem tettél. Ellentétben ezekkel a tapírokkal.

– Á, semmi vész… M-már hozzászoktam.

– Attól, hogy te hozzászoktál, még nem helyes, amit veled tesznek.

Biccentett, de a szemén láttam, hogy zavarban van.

– J-jobb lesz, ha megyek. Nem akarok elkésni az órámról. – Azzal faképnél hagyott.

Szegény fickó.

Amikor a szekrényemhez mentem, hogy a következő órámhoz kivegyem belőle a könyveket, rám förmedt egy lány.

– Mit akarsz tőle, he? – vakkantotta, és majdnem betolt a szekrényembe.

Felvontam a szemöldökömet, mert úgy láttam, hogy túl messzire ment, ő azonban keresztbe fonta a karját a mellkasán, és rám meredt.

– Tessék?

– Azt kérdeztem, mit akarsz tőle? Remélem, nem csúf tréfát űzöl, amikor a csinos lány megjátssza, hogy tetszik neki a csendes, visszahúzódó fiú, hogy aztán a többi nagymenővel együtt összetörje a szívét!

– Miről beszélsz?

– Az öcsémről, Elliottról!

Ó!

– Nem is tudtam, hogy van nővére.

– Akkor most már tudod. Katie vagyok. Nem akarom, hogy kihasználd az öcsémet.

– Mi? Szó sincs ilyesmiről. Elliott a…

– Nehogy azt mondd, hogy a barátod, mert nem is ismered – szakított félbe vicsorogva. – A hozzád hasonlók nem barátkoznak az öcsémhez hasonló fiúkkal.

– A hozzám hasonlók? Mit akarsz ezzel mondani?

A táskám felé intett a fejével.

– Chanel kézitáskát lóbálsz a karodon. Nyilvánvalóan van pénzed, és elég egy pislantást vetned bármelyik fiúra, máris megkapod.

Az oldalamhoz szorítottam a táskámat, és egy kicsit rántottam rajta. Raytől kaptam ajándékba tavaly karácsonykor. Egy használtcikk-kereskedésben vette.

– Még csak nem is ismersz. Az, hogy egy táska alapján mondasz rólam ítéletet, önmagában is megmutatja, hogy milyen tudatlan vagy.

Felsóhajtott, majd harapdálni kezdte a száját. Végül rám nézett azzal az összehúzott szemével, és magához intett.

– Gyere velem.

– Hová?

– Jézus, nem tudnál egyszerűen csak követni? – Azzal elindult az udvar felé. Kiléptünk a forró New Orleans-i levegőre, és a zászlórúdra mutatott. – Tavaly néhány kölyök odabilincselte Elliottot a zászlórúdhoz, szerpentinspray-t fújtak rá, és tojásokat vágtak a fejéhez. Két hónappal azelőtt, hogy az iskolába jöttél, sarokba szorították az egyik öltözőben, és vízi lufikkal támadtak rá.

– Szörnyű lehetett!

Vágott egy grimaszt.

– El sem tudod képzelni, mennyire. Volt olyan lufi, amiben pisi volt.

Felnyögtem. Visszataszítónak és egyben döbbenetesnek találtam, hogy milyen mélyre tudnak süllyedni az iskolatársaim.

– Micsoda rohadt seggfejek! – sziszegtem a mellemre szorítva a kezemet.

Katie felvonta a szemöldökét.

– Miért foglalkozol vele?

Kinyílt a szám, de nem mondtam semmit. Nem akartam rossz választ adni. De hogy mondhattam volna el ennek a lánynak, amit még magam sem tudtam? Hogyan értethettem volna meg vele a gyomromat elszorító érzelmeket? Képtelenség volt szavakkal kifejezni azt, ahogyan Elliott a szívemre és az elmémre hatott.

– Nos? Mit tudsz mondani? – kérdezte, és a cipője orrával dobolni kezdett a cementen.

– Mert hallottam játszani. A múlt héten. És ahogy ott álltam, és hallgattam… nem is tudom. – Nyelnem kellett. – Életemben először éreztem úgy, hogy nem vagyok egyedül.

Katie pillantása ellágyult.

– Anyának igaza van. Te több vagy egy Chanel táskánál.

– Várj! Ti már beszéltetek rólam a mamáddal?

Mert ez persze nem is furcsa, mi?

– Nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy... – A hangja elhalkult, majdhogynem elhalóvá vált, és az egész lénye lágyabb lett valahogy. A teljes ellentétjét mutatta annak a lánynak, aki az öltözőszekrényemnél megpróbált sarokba szorítani. – Nem akartalak megítélni, de az öcsém annyi mindenen ment már keresztül a szemem láttára, amennyit nem érdemel meg senki sem. Én csak meg akarom védeni.

– Ne szabadkozz, értelek. Én is gyűlölöm, hogy ennyit kell küzdenie önmagáért.

– Önmagáért? Nem. Elliott először anyáért szállt harcba, és értem. Még évekkel ezelőtt. És azóta egyfolytában küzd. Esélye sincs arra, hogy egyszer vége lesz.

– De te szereted.

– Hát persze hogy szeretem. Nála jobb testvér még nem volt a történelemben.

– Tényleg nem olyan, mint a legtöbb ember. Olyan… ártatlan.

– Tudom. Fura, ugye? Nem is értem, hogy tud ennyire tiszta maradni valaki, aki ennyi szarságon átment. Megtennél nekem egy szívességet?

– Persze.

– Hallgasd továbbra is a játékát.

– Hallgatni fogom. – Már ellépett mellőlem, amikor utánaszóltam: – Köszönöm… hogy harcolsz érte.

– De hiszen ő a családom – suttogta. – És mi vigyázunk egymásra.

Család. Vigyázunk egymásra.

Ez tetszett.

Délután, amikor a természettudomány-órámra tartottam, megpillantottam Elliottot a szekrényénél. Amint észrevettem, dörömbölni kezdett a szívem a mellkasomban. Lelki szemem előtt egymás után villantak fel a képek: a vizes lufik, a szerpentinspray, a bilincs.

Miért bánnak egyesek ilyen csúnyán valakivel, aki ennyire kedves és ártatlan? Sehogy sem tudtam megérteni.

– Elliott! – kiáltottam oda neki, és sietős léptekkel elindultam felé.

– Szia – mondta szégyenlősen.

Nem akartam mást, csak átfogni a vállát, és szorosan átölelni. Nem akartam mást, csak a karjaim közt tartani, és megsúgni neki, hogy a sok tapír, aki szívatni szokta, nem több, mint egy rakás szemét. És közben bocsánatot akartam kérni tőle azért a világért, amely érthetetlen, ostoba okoknál fogva hagyta, hogy így bánjanak vele.

De nem akartam belépni a személyes szférájába, így csak megálltam és vártam.

– Szeretnék kérdezni valamit – mondtam lágyan, és közben úgy éreztem, mintha millió pillangó röppenne fel a gyomromban.

– Ha tudok, válaszolok? – felelte kérdő formában; mert ő Elliott volt, aki kérdőjeleket használt a válaszai végén.

– Megölelhetlek?

Kihúzta magát, és megköszörülte a torkát. Láttam, hogy apró izzadságcseppek jelennek meg a homlokán.

– Mi?

– Azt kérdeztem, megölelhetlek-e.

Vágott egy grimaszt, és hátrálni kezdett.

– A n-nővéremnek igaza volt – motyogta.

– Miben?

– Azt mondta, hogy g-gúnyt űzöl belőlem. És igaza volt.

– Nem, Elliott, szó sincs ilyesmiről. Csak…

– Csak mi?

A kezem remegni kezdett, és most az egyszer én sem találtam a szavakat, amelyek kifejezhették volna, amit mondani akartam.

– Azért, mert… – Elcsuklott a hangom. Egyre idegesebbnek éreztem magam. – Azért, mert… mert… – Ahogy néztem ezt a vékony fiút, aki olyan végtelenül törékenynek tűnt, éreztem, hogy elhomályosul a tekintetem. – Mert… – próbálkoztam tovább remegő hangon.

Elliott szeme elkeskenyedett.

– Jasmine?

– Igen?

– Lélegezz!

– A-azt teszem.

– Nem. Hidd el, én tudom, milyen az, amikor valaki n-nem lélegzik.

Vettem egy nagy levegőt. Elliott ezúttal hagyta, hogy összekapcsolódjon a pillantásunk.

– Találkoztam a nővéreddel, és elmesélte, hogy mi mindent művelt veled a többi gyerek, és ezért gyűlölöm őket mind, tudod? Egyszerűen gyűlölöm őket! Hiszen te annyira kedves vagy! És mindig egyedül vagy, és nem bántasz senkit… és… és… és…

– Jasmine?

– Igen, Elliott?

– Megölelhetlek?

Szégyenlősen felnevettem, és kitöröltem a szememből a formálódó könnyeket.

– De miért?

Rám mosolygott olyan szélesen és melegen, hogy bár nem tudtam, milyen az igazi otthon, rögtön otthon éreztem magam.

– Mert nem akarom, hogy sírva fakadj.

Körém fonta vékony karjait, és szorosan magához ölelt. Elég vicces volt, ahogy a helyzet megoldódni látszott. Azért mentem oda hozzá, mert meg akartam vigasztalni az átélt fájdalmai miatt, de valahogy minden megváltozott. És ahogy ott tartott a karjaiban, úgy éreztem, összeforrt bennem mindaz, amiről addig megjátszottam, hogy el sem törött. Amint hozzám ért a bőre, egymásba olvadtunk, és a lelkem repedéseit beborították az ideiglenes kötéseim.

Aztán suttogni kezdett a fülembe.

– Ne félj, minden rendben lesz.

Honnan tudta?

Honnan tudta, hogy attól félek a legjobban, hogy el fogok rontani mindent?

– És tudod, mit? – kérdezte, továbbra is suttogva. Szinte a fülemen éreztem az ajkait, miközben átölelve tartott továbbra is.

– Mit?

– Sohasem kell engedélyt kérned arra, hogy átölelj, oké?

Felsóhajtottam, és még jobban hozzábújtam.

– Oké.

– Jasmine? – suttogta még egyszer.

– Igen, Elliott?

– Ez azt jelenti, hogy barátok vagyunk?

Felnevettem, és belebólintottam a vállába.

– Igen. Ez azt jelenti, hogy barátok vagyunk.

5

Elliott

Jasmine minden szombat este eljött, és végighallgatta az előadásomat. Csupán attól, hogy ott volt, még jobban akartam játszani, így mindent beleadtam, amit csak tudtam, és amikor befejeztem, mindig azt mondta, hogy sohasem hallott jobbat.

Közben fogalma sem volt, milyen sokat jelentett ez nekem.

Utána mindig elsietett. Azt, hogy hova megy, nem mondta meg soha, de nem is bántam. Anélkül is tudtam, mert hétfőnként másról sem beszéltek a srácok a suliban, mint Todd fergeteges bulijairól.

Mégsem fájt, mert előtte mindig eljött, és meghallgatott.

– Hé, Jasmine! – szóltam utána egyik szombat este, miután befejeztem a zenélést. A testemben még mindig dübörgött az adrenalin a zenetörténet legjobb koncertjét minősítő szavai után, és ettől sokkal magabiztosabbnak éreztem magam, mint korábban bármikor. Ha valaha fel akartam tenni neki a kérdést, amit hetek óta nem mertem, meg kellett ragadnom a pillanatot. Vagy most, gondoltam merészen, vagy soha.

Visszafordult, és széles mosollyal az arcán azt kérdezte:

– Igen, Elliott?

– N-nincs kedved… – Megköszörültem a torkomat, és elölről kezdtem. – J-jövő héten… m-mielőtt ide indulok… esetleg l-lenne kedved eljönni hozzánk? Aztán együtt jöhetnénk ide? – Böktem ki, bár száz százalékra vettem, hogy el fog utasítani. – E-ehetünk is valamit?

Jasmine arcán tovább szélesedett a mosoly.

– Ez kérdés akar lenni?

Elvigyorodtam.

– Talán?

Visszalépett mellém, és kinyújtotta a tenyerét.

– Add ide a mobilodat.

Odaadtam. Ő pedig beleírta a telefonszámát, és visszaadta.

– Mindig is szerettem volna elmenni a Dat Dogba.

– Oké. Kúl. Randi megbeszélve. – Hirtelen pánikba estem a saját szavaimtól. – Izé… baráti t-találkozót akartam mondani. Mert az lesz, nem? Két barát elmegy bedobni egy wimpit. – Ne. Dugulj már el. – Akkor… szia.

Jasmine elnevette magát.

– A suliban találkozunk, Elliott.

És tényleg találkoztunk. Sőt, beszélgettünk is a folyosón. Mintha egyáltalán nem zavarta volna, hogy velem látják. Nevetgéltünk is, ami külön jó volt, mert ha egyedül nevetett valamin az ember, az nem volt annyira vicces. Ahogy közeledett a hétvége, egyre idegesebb lettem, és kezdtem megbánni, hogy elhívtam magammal a zenélés előtt. Miről fogunk beszélgetni? Hogy fogom kordában tartani az izzadásomat? Vajon baráti gesztusként illene virágot vennem neki? Egyáltalán, baráti gesztusnak számít a virág?

– Azt akarod elhitetni velem, hogy barátnőd van? – kérdezte a barátom, Jason a head-setjén keresztül, amikor videójátékot játszottunk szombat délután. Általános iskolás korunk óta voltunk barátok, és most, hogy nem volt a közelemben, mindennap éreztem a hiányát. A mamája, miután a papája félrelépett, Nebraskába költözött, és ő vele ment, mert ha választásra került sor, mindig az anyját választotta az apjával szemben. Jobban utálta az apját, mint azt szavakkal ki lehetett volna mondani. Ez is közös volt bennünk. Mindig hétvégeken szoktunk játszani egymással, mert hét közben anya a számítógép közelébe sem engedett, főleg, ha játszani akartam, és ilyenkor mindig jól el is beszélgettünk.

– Nem barátnő. Lány barát.

– Szép – sóhajtotta. – Alig húzom ki a lábamat, máris átmész dögös csávóba, és felszedsz valakit.

– Szó sincs erről – tiltakoztam.

– Jól néz ki?

– Még annál is jobban.

Jason újra felnyögött.

– Az lehetetlen. Te túl csúnya vagy ahhoz, hogy ekkora szerencséd legyen.

Elnevettem magam.

– Ezért lány barát, és nem barátnő.

– Bármi legyen is, úgy tűnik, kedveled. Most megmondom, mit kell tenned. Este, amikor találkoztok, mondd meg neki, hogy jól néz ki. A csajok imádják az ilyesmit. És rendelj neki salátát. Minden menő csaj salátát eszik.

Természetesen eszembe sem jutott, hogy kövessem a tanácsait.

Jason még annyira sem értett a lányokhoz, mint én, ami persze majdnem a semmivel volt egyenlő. Azt a keveset, amit tudtam, Katie-től tanultam, aki a világ legnagyobb feministája volt. Mindig azt hajtogatta, hogy a nőket tisztelni kell, mert megérdemlik a tiszteletet. Apa, szerinte, sohasem tisztelte anyát, és ez volt a fő oka annak, hogy anya elhagyta.

Jobbnak kell lenned nála, Eli. Nem mondom, hogy mindenkit le kell köröznöd, de apánál jobbnak kell lenned.

És ezzel még csak nem is kért sokat.

– Nincs véletlenül egy duci barátnője a dagi haverod számára? – kérdezte Jason.

Bosszús képet vágtam.

– Ezt meg sem hallottam.

– Tudd meg, hogy mióta elköltöztem, öt kilót adtam le. Olyan vékony vagyok, hogy mindjárt elfogyok. Azt hiszem, miattad lettem kövér. Anyukád főztje az oka.

Ebben lehetett valami. Anya mindenbe vajat tett.

– Még valami – folytatta Jason. Elég csapongónak tűnt az örökös témaváltásaival. – Ha tényleg annyira dögös, mint amilyennek mondod, vigyél magaddal gumit. Szükséged lehet rá.

– Mi? Nem, nem lesz. Egyébként sem tudom, hogy honnan szerezhetnék.

– Kukkants bele a nővéred tamponos dobozába. Az enyém ott tartja – mondta tényszerűen.

Felvontam a szemöldökömet.

– Mióta kutakodsz te a nővéred tamponos dobozában?

– A biztonságos szex minden mással szemben előnyt élvez. A kérdések várhatnak – oktatott ki igazi szexszakértő módjára Jason. Márpedig ha biztos lehettem valamiben, ahhoz, hogy Jason velem együtt szűz, kétség sem férhetett. És ezen az sem változtatott, hogy Nebraskába költözött.

– Nem fogunk szexelni! – mondtam nagyon határozottan. – N-nem tetszem neki annyira.

– Oké. De ha azt akarod, hogy úgy is észrevegyen, smúzolnod kell. Megvan! Tudod, mit kell csinálnod? Vidd el a titkos helyedre!

– A titkos helyemre?

– Oda hát. Tudod, a sikátorba, a kocsmák mögé, ahol zenét szoktál hallgatni.

– Mi? Megőrültél?! Ott minden csupa kosz!

– Romantikus is lehet, ha rendesen csinálod. Gondold meg, haver, nem mindennap áll szóba egy hozzád hasonló fickóval egy dögös csajszi. Ismered a mondást, nem? Carpé dánum, öcsi.

– Talán carpe diemet akartál mondani.

– Istenemre mondom, Elliott, örülök, hogy összekaptad magad, mióta eljöttem!

Hallottam, hogy Jasont hívja a mamája, így arra hivatkozva, hogy vacsoráznia kell, gyorsan elköszönt tőlem. Kikapcsoltam a gépemet, aztán elmentem zuhanyozni, meg úgy általában, felkészülni a randinak semmiképp sem minősíthető találkozásra.

Amikor lezuhanyoztam és felöltöztem, anya rám mosolygott.

– Ha tudtam volna, hogy egy lány ilyen hatással van a tisztálkodási szokásaidra, már rég rávettelek volna, hogy randizni kezdj.

– Nem randizunk – sóhajtottam. – Ő csak a barátom. És rendesen zuhanyoztam eddig is.

– Na ne ess túlzásokba – mondta tréfálkozva anya. – Legközelebb már kölnit is akarsz, hogy jobb benyomást tegyél.

Kölni…

Nem is rossz ötlet.

Átloholtam a szomszédba, és dörömbölni kezdtem az ajtón. Amikor kinyílt, TJ bácsikámmal találtam magam szemben. Egy trombitát tisztogatott.

– Hé, Elliott, mi az ábra? Készen állsz a ma esti show-ra?

– Van kölnid? – kérdeztem, majd türelmetlen pillantást vetettem az órámra. Máris késésben voltam. Jasmine már talán elindult a buszmegállóba, és hamarosan megérkezik, és én még nem voltam készen. Sem fizikailag, sem mentálisan.

– Mi?

– Kölnire van szükségem.

TJ bácsi szélesen elvigyorodott.

– Hogy hívják?

– Kit?

– Hát a lányt.

– Nincs semmiféle lány – hazudtam.

Erre ő még jobban elvigyorodott.

– Hetvenöt éves vagyok, fiam. Sok emberöltőt megéltem, így nem tudsz becsapni. Ha azt mondom, hogy lány van a dologban, akkor annak úgy is kell lennie.

Idegesen topogni kezdtem; nem akartam, hogy ne legyek otthon, amikor Jasmine megérkezik.

– És, van?

TJ bácsi nevetve ellépett az utamból, és hagyta, hogy berohanjak a házba.

– Az első emeleti fürdőszobában találod, a második polcon. Valamelyik csak elnyeri a tetszésedet.

Több fajtából is fújtam egy kicsit a levegőbe, hogy lássam, melyiknek van a legjobb illata, de mindegyiket pocséknak találtam, így egyszerűen megfogtam az egyiket, és befújtam magam. Ha ez tetszik a lányoknak, gondoltam, én el tudom viselni a szagát.

Ahogy elhaladtam mellette, TJ bácsi legyezni kezdett az orra előtt.

– Jézusom! Nem kellett volna ennyit magadra locsolnod. Gyere, meg kell szellőztetnünk egy kicsit. – Azzal odaállított egy ventilátor elé, ahol, mintha madár lennék, legyezni kellett a kezemmel, hátha így megszabadulok a felesleges szagtól. – Még mindig nem árultad el, hogy mi a neve.

– Mondtam már, hogy nem… – kezdtem, de aztán észrevettem TJ bácsi felvont szemöldökét. Látszott, hogy nem hisz nekem.

– Jasmine.

– Jasmine. – Elvigyorodott. – Jazznek szólítod?*

– Nem.

– Pedig annak kellene.

Lehet.

– És mi van köztetek? Randiztok?

– Nem.

– És? Nem is akarsz?

De. Talán.

– Csak barátok vagyunk.

– Hallott már játszani?

– Aha. Minden szombat este eljön, hogy meghallgasson.

Rögtön felvillanyozódott.

– Tényleg? Akkor biztosan tetszel neki.

Megráztam a fejem.

– Én n-nem. Csak a zeném.

TJ bácsi, jelezve, hogy nem hisz nekem, visszaengedte a szemöldökét.

– Nincs olyan nő, akinek csak a zene tetszene. Titokban mindig odavannak a hangszert megszólaltató zenészért is.

Úgy néztem rá, mintha a torkára akarnám forrasztani a szót, mire megvonta a vállát.

– Csak mondom. De van egy ötletem. Tudd meg, hogy mi a kedvenc dala, aztán mondd meg nekem. Azzal fogjuk folytatni.

– Miért?

– Majd meglátod. – Kikapcsolta a ventilátort, és megveregette a vállamat. – Azt hiszem, most már mehetsz. Aztán rendesen játsszál ám!

– Megpróbálok.

– És kölyök! – kiáltott utánam, amikor már az utcán jártam. – Nem kell elkapkodni semmit. Hagyd, hogy magától alakuljon ki a harmónia. Nincs rosszabb, mint egy elfuserált ritmus, ami tökéletes lehetett volna, ha nem sieted el. Aztán ha befejezted, mondd meg neki, hogy mennyire szépnek látod. Nehogy szexinek vagy dögösnek nevezd! A szép a megfelelő szó. Esetleg a gyönyörű. A nők ezeket szeretik.

Az ilyen tanácsot szívesen fogadtam. TJ bácsikám mindig tudta, mit kell mondani, még ha én nem is voltam tudatában, hogy mekkora szükségem van a véleményére.

A bejárat előtt vártam, hogy Jasmine megérkezzen. Egyszer csak észrevettem, hogy a ház felé tart, ám ugyanakkor a ház belsejében is megszólalt egy hang, olyan váratlanul, hogy majd hanyatt vágódtam ijedtemben.

– Nagyon helyes! – kiáltotta anya, aki a nappali ablakából figyelt.

– Anya! Menj innen! – korholtam suttogó hangon, mire megcsóválta a fejét.

– Oké, megyek már. De akkor is helyes, Eli – felelte anya, majd eltűnt – legalábbis annyira, hogy ne láthassam. Ismertem ugyanis, és tudtam, talál magának olyan helyet, ahonnan figyelemmel kísérheti a fejleményeket.

– Szia! – mondtam Jasmine-nak, amikor megállt a ház előtt. Tökéletesnek láttam, mint mindig.

– Szia! – felelte, és becsúsztatta a kezét a farmernadrágja hátsó zsebébe. Egy hosszú pillanatig csak álltunk, néztük egymást, mit sem törődve a forrón tűző napsugarakkal. Amikor elmosolyodott, én is elmosolyodtam. És amikor az én szám húzódott mosolyra, az ő arca is felragyogott.

Egy darabig nem történt semmi más.

– A-azt hiszem, el kéne sétálnunk a b-buszmegállóhoz – motyogtam, a fejemmel mutatva a megfelelő irányt. Jasmine mosolyogva bólintott. A sarkon vártuk, hogy a városi busz bekanyarodjon a megállóba, de mintha nem lett volna mondanivalónk. Lehet, hogy ezt csak én gondoltam kényelmetlennek, de tény, hogy utáltam ezt a nagyon nagy csendet. Ugyanakkor fogalmam sem volt, hogy mivel törhetném meg.

Amikor végre beállt a busz, félreléptem és bólintottam, és bár elnyílt a szám, hang még mindig nem jött ki a torkomon. Csak utánad. Csak utánad.

Nyögd már ki, hogy „Csak utánad”!

Nem sikerült.

Már égett a fülem; az agyam lázasan kutatta a megfelelő szavakat, amelyek sehogy sem jutottak el az ajkamig.

– Szállj fel! – mondtam végül, vagyis nem mondtam, hanem kiáltottam. Sőt, ordítottam, és utáltam, ahogy kicsúszott a számon. Agresszíven hangzott, pedig nem annak szántam. Ha volt bennem agresszió, az rám irányult, és nem őrá.

Rám mosolygott, de az arckifejezése a mosoly ellenére is értetlenséget tükrözött. Végül fellépett a buszra. Vettem egy nagy levegőt, végighúztam a tenyeremet a homlokomon, majd én is felléptem, és leültem mellé. Összeszorítottam a szememet, és vettem egy nagy levegőt.

– Nem akartam kiabálni – mondtam halkan. – Ne haragudj. – Továbbra is gyűlöltem magam, mert ijedtnek láttam a szemét.

– A dadogásod miatt sikerült ennyire hangosra? – kérdezte.

Bólintottam.

– Tudtam, hogy mit akarok mondani, de nem jött össze. Így hagytam, hogy kibukjon belőlem az, ami a nyelvemig eljutott. Tényleg sajnálom.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze.

– Mit érzel, amikor ez történik a fejedben?

– Olyan, mintha egy robogó vonat előtt állnék, és nem tudok elugrani.

Elfordult tőlem, és egy hosszú percig az ablakon bámult kifelé.

– Pedig gyönyörű hangod van – mondta, amikor újra rám nézett.

Felkuncogtam.

– Ugyan! Semmiképp sem nevezném gy-gy… – Már megint! Gyönyörű. Ez különösen nehéz szónak számított. Nem tudtam felidézni egyetlen esetet sem, amikor első nekifutásra sikerült volna kimondanom. Volt egy csomó szó, amit alapjában kerültem, de a listát minden kétséget kizáróan a gyönyörű vezette. Behunytam a szememet zavaromban, és megpróbáltam kinyögni a lehetetlent, de előre tudtam, hogy nem fog menni. Az erőlködéstől gyöngyözni kezdett a homlokom; a körmeim belemélyedtek a tenyerembe.

Egyszer csak Jasmine tenyerét éreztem a combomon, és amikor felnéztem, rám mosolygott.

– Tényleg szép a hangod, Elliott – mondta újra.

Visszamosolyogtam, de közben az a különös gondolatom támadt, hogy hallucinálok.

Az utóbbi néhány hét olyan volt számomra, mint egy álom, amiből féltem felébredni. Az ilyen fiúkkal, mint amilyen én is voltam, a valóságban nem álltak szóba a Jasmine-hoz hasonló gyönyörű lányok.

Amikor megérkeztünk, vettünk néhány hot dogot a Dat Dogban, aztán kiültünk az egyik Frenchmen Streetre néző teraszra. Az idő előrehaladtával egyre jobban benépesedett az utca, járókelőkkel és zenészekkel egyaránt. Döbbenten bámultam, hogy milyen gyorsan eszik Jasmine, és milyen sokat.

– Ennél jobbat még sosem ettem – jegyezte meg boldogan, és felmarkolt egy nagy csomó krumplit. – A mamám megölne, ha látná, hogy mivel tömöm magam. Szerinted hány kalóriát gyömöszöltem magamba?

Kinyitottam a számat, hogy válaszoljak, de Jasmine megemelte a mutatóujját, és elhallgattatott.

– Sose áruld el egy lánynak, hogy hány kalóriát tartalmazott az étel, amit megevett!

– Akkor se, ha kérdezi?

– Főleg akkor ne! – Azzal a szájába pottyantotta az utolsó krumplikat.

– Jasmine?

– Igen?

– Miért lógsz velem? Ha őszinte akarok lenni, tényleg egy lúzer vagyok.

– Ne aggódj, én is.

Hitetlenkedő képet vágtam, és dörzsölni kezdtem a karomat.

– Te? Te nem vagy az! Téged mindenki szeret.

Elkomorult, és megrázta a fejét.

– Hogy szerethetne mindenki, amikor én magam sem tudom, hogy ki vagyok?

Mivel nem tudtam, mit mondhatnék, csak ültem szótlanul, és őt néztem. És ekkor megláttam a szemében. Ugyanaz a magányosság tükröződött benne, amit én magam mindennap éreztem. De hogy érezhette magát egy ennyire gyönyörű lány magányosnak?

– Tudom, ha rám nézel, azt gondolod, könnyű nekem, de nem az. Egy csomó mindent nem tudnak rólam az emberek.

– Ne haragudj, nem akartam vájkálni a…

– Semmi baj, Elliott – szakított félbe. – Nem kell szabadkoznod. Na, láss neki. Hallani akarom, ahogy játszol.

Elsétáltunk az utca végébe, ő leült a járdaszegélyre, és attól kezdve, hogy játszani kezdtem, le sem vette rólam a szemét. Bármikor abbahagytam és felnéztem, azt láttam, hogy az állát a tenyerében nyugtatja, és szélesen mosolyog. Eltűnődtem, vajon tudja-e, milyen idegessé, ugyanakkor boldoggá is tesz azzal, hogy ott van, és engem figyel? Magabiztosabbá váltam tőle, ugyanakkor féltem is.

Vajon tudta, hogy én mindig egy ilyen lányról álmodoztam? És ő vajon hozzám hasonló fiúról álmodott?

Amikor befejeztem, felállt, tapsolni kezdett és azt kiabálta, hogy Ráadást! Aztán odarohant hozzám, és szorosan átölelt. Szerettem, amikor megölelt, mert tudta, hogy nem kell hozzá engedélyt kérnie.

– Annyira jó vagy – mondta őszintén. – Annyira, de annyira jó!

Az órámra pillantottan, aztán megint őrá.

– M-megint el kell menned?

Vállat vont.

– Miért kérdezed?

– Mert akartam mutatni valamit, ami talán tetszeni fog neked.

– Lássuk.

Elindultam, ő pedig szótlanul követett. Időnként azért megcsíptem magam, mert így biztos lehettem abban, hogy nem álmodom. Befordultam vele a sikátorba, de közben láttam rajta, hogy ideges.

– Ne félj, biztonságban vagy – mondtam neki. Mellém lépett, és belém karolt.

Nem tiltakoztam ellene.

Odaértünk a helyemre, egy kuka mellé, ami le volt zárva, és kitártam a karomat.

– Ezt nézd! – mondtam vidáman.

– Pontosan mit? – kérdezte.

– Rosszul mondtam. Ne nézz, hanem hallgass… És közben próbálj arra koncentrálni, amit érzel.

Megvakartam a tarkómat. Anyám, ez ám a hülye helyzet! Nem kellett volna Jasonre hallgatnom.

– Általában fel szoktam ülni a kuka tetejére, de nem hinném, hogy egy lány… – Nem tudtam befejezni
a mondatomat, mert Jasmine már ott ült a kukán. Felmásztam mellé. – Nem mehetek be a bárokba zenét hallgatni, de innen mindent hallok. – Ott ültünk a sikátorban, a kocsmasor mögött, én csukott szemmel, és azt kérdeztem: – Mondd meg, hogy mit hallasz!

– Countryzenét – mondta, és lassan elmosolyodott.

– Az Mikey kocsmájából jön. És még?

– Talán… hm… Billie Holidayt?

– Az a Jo’s Catzban szól, az egy rhytm and blues bar. – Felvontam a szemöldökömet. – Te felismered Billie Holidayt?

– A mamám barátja zenész, így a fejem zenei ismeretekkel van tele.

– Akkor hogyhogy nem ismerted fel Bette Midlertől A rózsát?

Elpirult, és zavarában lóbálni kezdte a lábát.

– Felismertem.

– Akkor miért kérdezted meg, hogy mit játszottam?

– Mert… beszélgetni akartam veled, és nem tudtam, mi mást kérdezhetnék.

– Tőlem?

Bólintott. Majd hozzátette:

– Mert zavarba hozol.

– Miért?

– Mert amikor rám nézel, egyenesen a szemembe nézel. A suliban a legtöbb fiú sohasem néz a szemembe.

– Mert nem tudják, mit veszítenek – mondtam. – Nagyon szép szemed van.

Ettől még jobban elpirult.

– Köszönöm, Elliott.

– Mondj valamit magadról, amit még nem tudok.

– Énekelek.

Felvontam a szemöldökömet.

– Tényleg?

– Aha. Imádom a soult, de a mamám szerint csak a poppal lehetek híres. Így popot éneklek.

– Ezt nem értem?

Felnevetett.

– Ez kérdés volt?

– Tulajdonképpen igen. Úgy értem, ha a soult szereted, miért nem soult énekelsz?

Fészkelődött egy kicsit, aztán vállat vont.

– A mamám szerint a soul egy bizonyos hangszínhez és egy bizonyos bőrtípushoz való, és az én bőröm nem felel meg az általános elvárásnak.

– Mondja ezt Adele-nek.

Elmosolyodott.

– A mama azt mondja, hogy Adele egy a millióból, én pedig nem. Én nem tudom lebontani azokat a korlátokat, amelyeket Adele-nek sikerült.

– Nem akarom megbántani a mamádat, de ez a l-legostobább dolog, amit valaha hallottam. Az ember nem látja a zenét, hanem érzi. A zene ugyanis nem szín. A zene minden sztereotípia felett áll. Ha engem kérdezel, te leszel a világ legkiválóbb soulénekese.

Felnevetett.

– Még nem is hallottál énekelni!

– Akkor rajta! – kiáltottam, és a nyomaték kedvéért meglendítettem a kezemet. – Énekelj valamit!

– Most? – kérdezte, és nyelt egy nagyot.

– Most.

– Ideges vagyok – suttogta. – Nem akarom, hogy nézz közben.

– Majd behunyom a szememet. – Egyébként is, csukott szemmel lehetett átélni a zenét igazán.

– Megígéred, hogy nem fogsz leskelődni?

– Megígérem.

Behunytam a szemem, és vártam, hogy énekelni kezdjen. És amikor belekezdett a dalba, minden erőmre szükségem volt, hogy fel ne nézzek, de végül sikerült megtartanom az ígéretemet. A Mercy Mercy Me-t énekelte Marvin Gaye-től, és én minden rezdülését éreztem. A hangja legalább olyan szép volt, mint ő maga. Mély, füstös és erőteljes. És én behunyt szemmel is tudtam, hogy Jasmine-ból sztár lesz. Minden ha és de nélkül. Bizonyos emberek énekelni akartak, mások arra születtek, hogy énekeljenek. Jasmine Greene-nek az volt a sorsa, hogy sztár legyen. Már most besétálhatott volna bármelyik bárba, hogy előadja a számait.

Már most helye lett volna a hangjának a rádióban.

Minden más hang elhalt körülöttünk, ahogy énekelt. Semmi mást nem hallottam, csak őt.

Amikor elhallgatott, felnyitottam a szememet. Zavarában kivörösödött az arca.

– Rossz voltam, ugye? – kérdezte az ujját harapdálva.

– Eljön a nap, amikor a rádióban és a tévében fogsz szerepelni – mondtam.

Felvihogott.

– Ha eljutok addig, akkor te is ott leszel a zenekaromban.

– Megegyeztünk.

– És neked mit jelent a jazz? – kérdezte keresztbe fonva a karját. – Mert biztosan jelent valamit, nem?

– Hm… Leginkább azt, hogy amikor egyedül vagyok, akkor sem vagyok igazán magányos.

– Ugyanezt jelenti számomra a soul – mondta bólogatva. – A legjobb barátom. Mindenki más csak az ismerősöm.

Az órájára pillantott, és fészkelődni kezdett. Láttam, hogy a gondolatai már messze járnak, és azt is, hogy egyre zavartabban viselkedik.

– Ma is elmész Todd bulijába? – csúszott ki a számon.

– Honnan veszed, hogy oda készülök?

– Onnan, hogy hétfőnként mindenki erről beszél a suliban.

– És mit szoktak rólam mondani? – kérdezte, tőle szokatlanul agresszív hangon.

– Hm… Igazából semmit. Cs-csak annyit, hogy te is ott voltál.

Még nagyobb fészkelődésbe kezdett, és most már a szemén is látszott, hogy zavarban van.

– Tényleg csak ennyit?

– Aha.

– Nem iszom sokat – motyogta.

– Én nem bánom, ha iszol.

– De nem iszom. Csak… Csak azért kell ott lennem azokon a bulikon, hogy… – Elhallgatott és a hajába túrt, majd egészen közel hajolt hozzám. – Még mindig szívatnak, Elliott? Úgy láttam, hogy már nem kötekednek annyit veled.

Rámosolyogtam, de nem túl őszintén.

– Nem bánom, ha szívatnak – mondtam végül. – Vagyis, nem érdekel.

Most már a teljes testével felém fordult, és megcsóválta a fejét.

– De nem álltak le, igaz?

– Nem, de szerintem rájöttek, hogy nem tetszik neked, ahogy velem viselkednek, így csak akkor bántanak, amikor te nem vagy ott. De tudom kezelni.

– Nem. Nem! Istenem, mennyire gyűlölöm őket! És… fáj is, amit csinálnak?

– Cs-csak n-néhány k-karcolás.

– Mutasd meg!

Megrándult az arcom.

– De…

Megérintette a karomat, és amikor újra megszólalt, kétségbeesés vegyült a hangjába.

– Kérlek, Eli.

Elinek nevezett. Csak anya és Katie szokott így szólítani.

Előre tudtam, hogy sokkolni fogja, ha felhúzom az ingemet, és el fog borzadni attól, amit a többiek csináltak velem. Mégis úgy éreztem, hogy meg kell mutatnom neki, mert rosszabbul érezné magát, ha nem láthatná. Kihúztam az ingemet a nadrágomból, és megemeltem. A bőröm még mindig sötétlila volt attól, hogy Todd és a haverjai bokszzsáknak használtak az öltözőben, tesi után.

– Elliott! – kiáltott fel Jasmine, és végigsimította a kezét a bordáimon. Még ettől a könnyű érintésétől is összerándult az arcom. – Magasságos ég! És én még hittem nekik! Hazug seggfejek! – Lecsusszant a kuka tetejéről, és járkálni kezdett. – Velem kell jönnöd ma este!

– Mi?

– Szembe… Igen! Szembe kell szállnod azokkal a szemétládákkal! Értem én, hogy nem akarsz verekedni velük, de ha semmit sem csinálsz, sohasem fogják abbahagyni.

– N-nem hiszem, hogy ez jó ötlet lenne.

– Mégis velem kell jönnöd. – Ahogy ott sétálgatott, egyre jobban eluralkodtak rajta az érzelmei. – Nem tehetek semmit, amivel megakadályozhatnám, hogy bántsanak. Már mindent megpróbáltam. De talán, ha szembeszállsz velük… Ha mi ketten szembeszállunk velük… Győzhetünk. Tudom, hogy sikerülni fog. Mi ketten leszünk a… két muskétás. Mindenki egyért, egy mindenkiért. Érted, ugye?

– De én…

– Kérlek! Kérlek, gyere el velem!

Belenéztem a szemébe, és nem tudtam, hogy mondhatnék neki nemet. Nem tudtam, hogy a zaklatásom miért zavarta őt jobban, mint engem, de hogy a szívére vette, ahhoz kétség sem férhetett. A sírás határán állt. Képtelen voltam nemet mondani neki. Leugrottam a kuka tetejéről, és bólintottam.

– Oké. Menjünk!

6

Elliott

– Nélkülem kellene bemenned – mondtam Jasmine-nak. A torkom összeszorult az idegességtől, nyelni is alig bírtam.

– Mi? Semmi esetre sem! – felelte, és a karomnál fogva húzni kezdett maga után. – Annak, hogy most itt vagyok, egyetlen oka van. Az, hogy te eljöttél velem. Gyűlölöm ezeket a bulikat!

– Akkor miért jössz el minden hétvégén?

Maga elé nézett, mielőtt rám pillantott volna. A szeme bűntudatos volt, és ekkor megértettem, miért áll ott Todd lépcsőjén, készen arra, hogy belépjen a házba.

Miattam.

– Azt mondták, leállnak a molesztálásoddal, ha eljövök.

Vágtam egy grimaszt, és a zsebembe csúsztattam a kezemet.

– És ebben nincs semmi zavarba ejtő, azt akarod mondani?

– Elliott…

– Nem kell kiállnod értem. Tudom kezelni a dolgot.

Megrázta a fejét.

– Nem hinném.

– Pedig de. Egész életemben ilyen emberekkel voltam körülvéve. Nem a t-te dolgod, hogy megvédj, és hidd el, az, hogy egy lány kiáll értem, nem fog rajtam segíteni. A nővérem évek óta ugyanezt csinálja, és semmi sem változott. Rossz ötlet volt idejönni.

– Azért csak gyere be velem – fogta könyörgőre. Még a kezét is összekulcsolta. – Még az is lehet, hogy jól fogjuk érezni magunkat, miközben gúnyt űzünk belőlük. Így nemcsak én állok ki érted, hanem te is kiállhatsz magadért. Tökéletes lesz, meglátod.

Harapdálni kezdtem az arcom belső oldalát, és közben a pislákoló lámpát néztem a bejárat felett.

– Kérlek, Elliott! – könyörgött tovább. – Az, hogy besétálsz erre a partira, azt fogja jelenteni, hogy te állsz ki magadért, nem pedig én próbállak megvédeni. Sőt. Azt a látszatot fogja kelteni, hogy te védesz meg engem.

– Hazudsz.

– Nem.

Csak álltam, és képtelen voltam elvonni a szememet a pislákoló fényről. Kérlek, hagyd abba a hülye bámulást.

– Eli – mondta Jasmine lágyan. A hangja halk volt, és törődéssel teli. – Kérlek.

A keze ismét megérintette az alkaromat, mire a pillantásom elszakadt a lámpától. Most már az ujjait bámultam, és közben… Még jobban elszorult a szívem. Aztán dübörögni kezdett. Jasmine Greene hozzám ért, mi több, azért könyörgött, hogy legyek a kísérője egy buliba, amire én magam nem kaptam meghívást, és nem is fogok soha. És én, gyáva nyúl, képtelen voltam összeszedni a bátorságomat, hogy bemenjek vele.

– Adj öt percet – feleltem végül magas hangon. – Szükségem van öt percre, mielőtt belépnék ebbe a házba.

– Megvárlak.

– Nem! – fortyantam fel ingerülten. Jasmine arca megrándult, amitől én szörnyen éreztem magam. Ugyanakkor nem akartam, hogy ott legyen mellettem, és szemtanúja legyen a pánikrohamomnak. Nem akartam több okot adni neki arra, hogy sajnáljon. Már így is zavarban voltam. – Levegőznöm kell. És pár percig egyedül szeretnék maradni. – Elmosolyodtam, mire halványan bár, de ő is elmosolyodott.

– Megígéred, hogy aztán bejössz?

– Megígérem.

Megértően biccentett, bár magam is tudtam, hogy engem nem könnyű megérteni.

– Oké. Addig szerzek magunknak innivalót.

– Rendben.

A keze végül elengedte a karomat, és a kilincs felé nyúlt. De még mielőtt lenyomta volna, visszafordult hozzám.

– Elliott?

– Igen?

– Tudnod kell, hogy nem sajnállak. Néha a szemedből látom, hogy azt hiszed, sajnálatból vagyok veled, de nem. Szerintem te úgy vagy jó, ahogy vagy.

– Pedig össze vagyok zavarodva – mondtam, és a tarkómra fektettem a tenyeremet.

– Tudom. Épp ezért szeretlek. – Rám mosolygott. És ez a mosoly most olyan volt, hogy izzadni kezdett tőle a hónaljam. – Merthogy én is össze vagyok zavarodva. Nem is kicsit.

Amint belépett az ajtón, elléptem a háztól, és előhúztam az iPodomat. A zene mindig segített rajtam, amikor rossz dologgal kellett szembenéznem. Amikor elfelejtettem lélegezni, csak bedugtam a fülhallgatót a fülembe, és hagytam, hogy magával ragadjon a kedvenc zeném – a jazz.

Duke Ellington.

Charlie Parker.

Ella Fitzgerald.

Olyan sok legenda élt az iPodomban! Annyi észbontó zsenit cipeltem a zsebemben!

TJ bácsi mindent megtanított nekem meg a nővéremnek a világ legjobb jazzmuzsikusairól. Szinte biztosra vettem, hogy az első két szó, amit ki tudtam mondani, a Miles és a Davis volt, mint ahogy ezek lesznek az utolsó szavaim is, amikor majd elmegyek.

Nekem a zene terápia volt, és néhány szám után mindig erősebbnek éreztem magam. Őrületes volt, ahogy a jazz a helyükre tudta illeszteni a szívem letört darabkáit, és ahogy a hangok mindig megtalálták a lelkemben azt a biztos pontot, ahová fájdalom nélkül visszahúzódhattam.

Az élet néha nagyon nehéz tudott lenni, de az Úr talán azért adta az embernek a zenét, mert így akart bocsánatot kérni tőlünk a ránk mért nehézségekért.

Alaposan szemügyre vettem Todd házát. Látszott rajta a pénz, ahogy a körülötte elnyúló hatalmas terület is jómódra utalt. Nyilvánvaló volt, hogy mi ketten nem ugyanazt az életet éljük. A háztól balra jókora gyümölcsös volt, jobbra lóistállók sorakoztak. Todd gyakran szédítette azzal a lányokat az iskolában, hogy a családja tulajdonában lévő pompás lovakról mesélt nekik. Todd semmit sem tudott olyan jól, mint dicsekedni. Ebben, mondhatni, profi volt.

Az istállók felé indultam, mert az állatok általában megnyugtatóbban hatottak rám, mint az emberek. Ám amikor kinyitottam az első ajtót, megdermedtem. Todd és három idióta haverja volt ott, sört ittak, kezükben öngyújtó és ostor. Az egyik állásba kikötött lovat bántalmazták. Oda-odasuhintottak neki az ostorokkal, és közben káromkodtak. Szegény ló szűkölt a fájdalomtól.

– Ostoba dög – mondta Ted Jones, miközben elhúzta az égő öngyújtót a ló orra előtt. – A legszívesebben meggyújtanám a farkát – folytatta szadista hangon.

– Haver, ötven dolcsit adok, ha megteszed – mondta Keaton.

– Frankó! Tőlem ugyanennyit kapsz – tette hozzá nevetve Todd.

Minél közelebb ért Ted a ló farkához, annál jobban elszorult a szívem a mellkasomban dübörgő félelemtől. Tudtam, hogy mindegyik csávó egy seggfej, de hogy mekkorák, csak akkor derült ki igazán, amikor a ló szánalmasan felnyerített.

– H-hagyjátok abba! – üvöltöttem. A hangom remegett, és kitágult szemmel meredtem a három idiótára.

Rögtön nem érdekelte őket a ló. Felém fordultak mind a hárman.

Éreztem, hogy zuhanni kezd a gyomrom.

A hónaljamat elöntötte az izzadság.

Mégsem bántam, hogy magamra vontam a figyelmüket, mert ezzel talán segítettem a védtelen állaton.

– Ki hívta meg ezt a faszt? – kérdezte Todd sziszegő hangon.

Elszorult a mellkasom, és minden erőmmel megpróbáltam elkerülni a szemkontaktust. Légy láthatatlan. Utáltam, ha rám irányult a figyelem. Utáltam, ahogy magamon éreztem bíráló, megvető, lekicsinylő pillantásukat, amit azzal érdemeltem ki, ahogy kinéztem.

– Hagyjátok b-békén azt a szegény lovat! – mondtam bátortalanul. Mindig bátortalan voltam, amit szintén utáltam magamban.

Gyorsan körbevettek, és taszigálni kezdtek, úgy, ahogy a suliban is szokták.

– Ki mondta, hogy beteheted ide a lábadat, te torzszülött? He? – kérdezte Todd ugató hangon.

– J-j-jasmine hívott el magával? – dadogtam, a szándékom ellenére kérdő hangsúllyal.

– Jasmine? – vakkantotta Todd. – Még csak nem is a barátnőd az a ribanc. Ha elhívott, csak azért tette, hogy szórakozhassunk veled egy kicsit.

– Tévedsz. Jasmine és én barátok vagyunk – ellenkeztem.

– Igen? – Todd újra elindult felém, még a szemöldökét is felvonta. – Csak nem ráhajtottál, Csontváz? – Felröhögött, és a többiek is csatlakoztak hozzá. – Azt hiszed, kishaver, hogy van esélyed egy ilyen csajnál? Ugyan már, ember! Még egy csúf pinára sem tudnál szert tenni, nem egy dögösre.

Nyeltem egy nagyot.

Pina.

Gyűlöltem ezt a szót.

Gyűlöltem azt is, ahogy ezek hárman a lányokról beszéltek. A nővérem is gyűlölte volna őket ezért. Az apámnak azonban biztosan tetszett volna. Őt juttatták eszembe ezek a barmok. Ő is ugyanilyen szívtelen volt az esetek többségében. Hideg, gyűlölködő, akkor is, ha nem volt oka rá.

Gyűlöltem az apámat.

És gyűlöltem ezeket a fiúkat is.

– Hallgass ide, Csontváz. Teszek neked egy nagy-nagy szívességet. Most bemegyek, és szétbaszom a te Jasmine
Greene-edet. Addig dugom, amíg el nem ájul. Vagy addig, amíg dadogni nem fog, úgy, ahogy te, faszikám. Sőt. Mindennap kefélni fogok vele, a hülye kurvájával. Aztán odaküldöm hozzád, de csak azért, hogy a szemedbe mondja, nem te vagy a típusa. Ez majd megtanít arra, hogy ne akarj kilépni a saját köreidből, és ne akarj a nagykutyák nyomában lihegni a suliban. A kurvámmá teszem a ribancot.

Ökölbe szorítottam a kezemet, és amennyire tudtam, kihúztam magam.

– Ő n-nem k-k-kurva!

Nem is tudtam, mi történik, míg meg nem éreztem a kezemben a furcsa zsibbadást. Nem tudtam, mit teszek, míg vissza nem hanyatlott a kezem, és meg nem láttam a vért az ujjízületeimen. Addig nem is tudtam, hogy képes vagyok ilyesmire.

– Baszd meg az anyádat! – ordította Todd, és a kezét az orrára szorítva hátratántorodott. – Ez a kis fasz eltörte az orromat! Ezért még széttéplek! – hörögte.

– Kapjuk el! – ordította Ted. Mindhárman rám vetették magukat, aztán a karomnál fogva vonszolni kezdtek az istállón keresztül. Megpróbáltam kiszabadítani magam a szorításukból, de nem voltam hozzá elég erős.

Ők sokkal erősebbek voltak nálam. Nem csak együtt, egyenként is.

Nem vagyok elég erős.

Nem vagyok elég erős.

– Dobjuk be az egyik állásba – parancsolta Todd. Addigra már az egész arca vérben úszott. – Mostantól pokol lesz az életed, Csontváz!

Ted belökött a bokszba, olyan erővel, hogy a földre estem, és megijesztettem a bent álló lovat. Ne haragudj. Megpróbáltam felállni, de mielőtt megvethettem volna a lábamat, rám csapták az ajtót, és bezártak.

Ne!

Gyűlöltem a bezártságot. Azt, hogy nem tudtam kimenni valahonnan. Nem tudtam lélegezni. Nem tudtam, nem tudtam…

– Engedjetek ki! – ordítottam.

– A lófaszt engedünk! – harsant fel Todd hangja. – Csak magadnak köszönheted, hogy ekkora szarba kerültél. – Elhallgatott, majd lassan és gonoszul elvigyorodott. – És ha már szóba került a szar… – Jaj, ne! – Fiúk, fogjátok azokat a lapátokat, és gyertek ide.

– Várjatok! – kiáltottam. Egyetlen pillanat alatt elszivárgott belőlem az összes adrenalin, és könyörgőre fogtam. – Ne t-tegyétek ezt velem!

Oda se figyeltek rám. Engedelmesen megemelték a lapátokat, és várták az újabb utasítást.

– Menjetek be az összes állásba, és gyűjtsétek össze a trágyát! – parancsolta Todd.

És a fiúk pontosan ezt tették. Egészen a sarokig hátráltam; pontosan tudtam, hogy mi következik. Az összes lószart összegyűjtötték, és lendületes mozdulatokkal elkezdték rám lapátolni. Védekezően az arcomra szorítottam a tenyeremet, mire röhögni kezdtek. Csak pár percig tartott az egész, de esküszöm, éveknek éreztem.

Mindenhová jutott a trágyából. Nemcsak a bőrömre, hanem a számba is. Egyre csak öklendeztem, és közben nem kaptam levegőt. Büdös, pépszerű ragacs borított mindenütt. Ott volt a hajamban, az orromban, végigcsúszott az ingemen, majd megállapodott a cipőmön. Összegömbölyödtem, és megpróbáltam nem beszívni a testemet elborító bűzt.

Todd ütlegelni kezdte a tenyerével a csukott ajtót, és közben azt kiabálta:

– Ez m-m-majd m-megtanít arra, hogy térj ki az utamból, te kis pöcs. Most megyek, és megbaszom Jasmine-t, de ne aggódj: megmondom neki, hogy el kellett menned, mert közben rájöttél, hogy csak egy senki vagy.

Azzal magamra hagytak. Még a villanyokat is leoltották.

Megpróbáltam felállni, de elcsúsztam a lószaron.

Nem tudtam lélegezni.

Nem bírtam mozogni.

Semmit sem tudtam csinálni.

Csak ültem ott, némán, egyedül és összetörten.

7

Jasmine

– Végre megjöttél – mondta Todd, amikor odalépett hozzám. A nyitott verandán álltam, Elliottra várva, de a nyomát sem láttam sehol. Todd rám villantotta a sunyi mosolyát, és átfogta a vállamat. – Mi lenne, ha adnék valami igazán jó okot arra, hogy a szokásosnál tovább maradj?

– Mi történt az orroddal? – kérdeztem döbbenten az arcát borító vér láttán.

– Ne is törődj vele! Inkább menjünk be, és kapcsolódjunk be a buliba.

Kelletlen arcot vágtam.

– Tulajdonképpen a barátomat várom – feleltem, és leráztam magamról a kezét.

– A Csontvázat? – kérdezte.

– Elliottot – javítottam ki. – De tényleg, miért ilyen véres az arcod?

Todd figyelmen kívül hagyta a kérdésemet.

– Ugye csak viccelsz? Már ami ezt a kis szerencsétlent illeti. – Todd felröhögött, és hitetlenkedve az ég felé emelte a kezét. – Egy vicc, ahogy az a kölyök kinéz. Nem tudom elhinni, hogy egyáltalán érdekel.

A pillantásom ekkor megakadt a haverjain. Éppen az istállóajtót csukták be maguk után. Kihúztam magam.

– Elliott a barátom.

– Akkor hülye vagy. Én jobb barátod lennék – mondta rábeszélő hangon, és ismét átölelt. Az érintésétől felállt a tarkómon a szőr. Vettem egy nagy levegőt. Kellemetlenül érintett, hogy olyan közel állt hozzám. Félni kezdtem.

– Ne! – suttogtam, és ellöktem magamtól.

– Ne csinálj úgy, mintha te nem akarnád. Ismerem a fajtádat.

– A fajtámat? – kérdeztem dühösen, és megpróbáltam lefejteni magamról a markolászó ujjait. Amint ez sikerült, a haverjai röhögése közepette leszaladtam a lépcsőn.

– Ja. A fajtádat. Te is csak egy könnyen kapható kurva vagy – üvöltötte Todd, amitől még jobban borsózni kezdett a bőröm. – Vagy már elfelejtetted, mennyire élvezted, amikor a múlt héten a torkodig nyomtam a farkamat? – kérdezte. – Még csak erőlködnöm sem kellett.

Nem vagyok kurva, nem vagyok kurva…

Elborult az agyam, és már alig hallottam, amint Todd egyik haverja megjegyezte:

– Mindenki tudja, hogy imádsz dugni, Hollywood.

– Szálljatok le rólam! – vetettem oda, és elindultam, bár magam sem tudtam, hová menjek, azt meg pláne nem, hogy hol lehet Elliott.

– Épp most írtad ki magad a társaságból – ugatta utánam Todd, majd az istálló felé intett a véres fejével. – Menj, keresd meg azt a kis faszfejet, ha annyira odavagy érte.

Megálltam.

– Mit műveltetek vele már megint?

A srácok ismét felröhögtek, Todd pedig a hajába mélyesztette a vérfoltos ujjait.

– Mondjuk úgy, hogy nyakig van a szarban.

A kezem ökölbe szorult, és elindultam vissza, Todd felé.

– Ha bántottátok…

– Ő maga kereste magának a bajt, amikor szarházi módon viselkedett. Gyertek, srácok. Keressünk olyan csajokat, akiknek nincs herpeszük.

Seggfejek.

Rohanni kezdtem az istálló felé, bár el sem tudtam képzelni, hogy mi fogad majd, ha belépek. Görcsben állt a gyomrom, amikor kinyitottam az ajtót, és összeszoruló szívvel elkezdtem keresni Elliottot. Olyan erős volt a lótrágyaszag, hogy az orrom elé kellett húznom a pólómat, mert félő volt, hogy elhányom magam.

– Eli? – suttogtam remegő hangon, és ekkor végre megpillantottam.

Összegömbölyödve kuporgott az egyik sarokban, a fejét a felhúzott térdei közé hajtotta, és előre-hátra himbálta magát. Még csak fel sem nézett. Odarohantam, és bepillantottam a bokszba.

– Édes istenem! – sóhajtottam. Amikor elindultam felé, felpattant, és ijedten hátrálni kezdett. Aztán, amikor mégis hátrapillantott, megrándult az arca. Mintha megrémült volna valamitől. Mintha valami félelmetes közeledett volna felé. A szeme kitágult. Ekkor vettem észre a fülébe dugott fejhallgatót.

Amikor rájött, hogy nem az egyik bunkó jött vissza hozzá, megroggyant. Az arca és a pillantása sosem látott zavart és megbántottságot tükrözött, amikor rám nézett.

– Minden rendben – mondtam neki, és újabb lépést tettem felé.

– Ne! – mondta parancsoló hangon, és tiltakozása jeléül kinyújtotta maga elé a kezét. – Ne!

Megálltam, és némán figyeltem, ahogy öklendezni, majd hányni kezd. Amikor végzett, pislantott néhányat, és egyetlen további szó nélkül elment mellettem. Ki, a szabadba. Utánarohantam.

– Elliott! – kiáltottam.

Fel-alá kezdett járkálni az udvar közepén.

– N-n-nem kellett volna idejönnöm. Nem kellett v-volna – dadogta újra és újra. A keze közben megállíthatatlanul remegett.

– Csak meg kell mosakodnod – mondtam halkan, és vigasztalóan felé nyújtottam a kezemet. – Semmi az egész…

– Nem! A számban is sz-szar van! – kiáltotta egyre növekvő haraggal. Aztán vett egy nagy levegőt, és felém fordult. – S-sajnálom, hogy csúnyán b-beszéltem veled.

Ó, Elliott!

Az én hibám volt. Nem kellett volna kierőszakolnom, hogy eljöjjön velem. Nem kellett volna ilyen helyzetbe hoznom, de fel sem merült bennem, hogy ez fog történni. Arra gondoltam, hogy most az egyszer, ha ott állok mögötte, szembe tud majd szállni a bántalmazóival. De nem voltam ott. Nem voltam ott, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rám. Megbízott bennem, és én cserben hagytam.

– N-nem mehetek haza. Így s-semmiképp. K-képtelen lennék odaállni a n-nővérem meg a m-mamám elé. Épp m-m-ost m-mondtam nekik, h-hogy javult a helyzet. H-hogy abbamaradt a sz-szívatás. M-meg azt, hogy… – Megremegett a hangja, amitől még jobban összerándult a gyomrom.

– Akkor gyere hozzánk – mondtam neki.

Abbahagyta a járkálást.

– M-mi?

– Hazajöhetsz velem, és lezuhanyozhatsz. Aztán keresünk neked valamit a nevelőapám ruhái között. Nem fogja megtudni a családod, hogy mi történt.

– De a tiéd igen.

Megráztam a fejemet.

– Nem. Ray koncertre vitte a mamámat, utána meg szórakozni mennek a barátaikkal. Senki sem lesz otthon.

Elliott látványos grimasszal válaszolt.

– De egész úton szagolnod kell ezt a bűzt.

Halványan rámosolyogtam.

– Inkább szagolgatok egy szarszagú Elliottot, semmint hogy még egyszer szóba álljak azzal a szarlapátoló Toddal.

Ha nem is teljes szívből, de Elliott elvigyorodott. Odaléptem hozzá, és a blúzom ujjával tisztára töröltem az arcát.

– Most már te is olyan lettél – mondta.

– Egy mindenkiért, mindenki egyért, nem emlékszel? – kérdeztem tréfálkozva.

– Igen. – Bólintott. – Egy mindenkiért, mindenki egyért.

Elindultunk. Egy darabig csak mentünk egymás mellett, szótlanul. Magam is meglepődtem, hogy egy buszmegállóhoz érve a sofőr megengedte, hogy felszálljunk, de biztosra vettem, hogy egy ekkora városban, mint New Orleans, látott és szagolt már ennél rosszabbat is.

– Most jut eszembe… Mi történt Todd orrával?

– Betörtem – felelte Elliott tényszerű hangon.

– Mi? Hogyan? És miért?

Vállat vont, majd az ablak felé fordult.

– Csúnyán beszélt rólad.

– Miért, mit mondott?

– Nem számít.

– Eli – kezdtem.

Hirtelen felém fordult, és ezúttal rám is emelte a mogyorószín szemét.

– Jazz… – megrázta a fejét. – Bármit mondott is, tudtam, hogy nem igaz.

Nagyot nyeltem. Az egyik felem teljes bizonyossággal tudta, hogy Todd szavaiban volt némi igazság.

Elliott rögtön meglátta bennem a félelmet.

– Tudnod kell, hogy nem sajnállak. Néha a szemedből látom, hogy azt hiszed, sajnálatból vagyok veled, de nem. Szerintem te úgy vagy jó, ahogy vagy.

Halkan felnevettem, amikor szóról szóra elismételte, amit nem sokkal korábban én mondtam neki. Az arcomon ugyanakkor végiggördült néhány könnycsepp.

– Pedig össze vagyok zavarodva.

– Tudom – bólintott. – Ezért szeretlek.

Aztán visszafordult az ablakhoz, én azonban őt bámultam továbbra is.

És ekkor megéreztem.

Kicsin, erőtlenül, de nagyon is valóságosan ott volt.

A szerelem.

Vagy valami, ami a kezdete volt valaminek.

Tudtam, hogy túl fiatal vagyok, és azzal is tisztában voltam, hogy butaság, de abban a pillanatban kezdtem beleszeretni egy csendes fiúba, aki a maga visszafogott, csendes módján törődött velem. Aki félt, mégis erős tudott lenni. Aki kiállt értem, amikor pedig minden oka meglett volna rá, hogy ne tegye. Nem tudtam sokat a szerelemről. Fogalmam sem volt, hogy néz ki, vagy hogy milyen az íze, a tapintása. Azt sem tudtam, honnan jön, és hogyan keríti hatalmába az embert, de azt éreztem, hogy a szívem elszorul, és több ütemet is kihagy. És pontosan értettem, hogy mitől lett libabőrös a karom. Teljes bizonyossággal tudtam, hogy ez a dadogós, olykor ijedt fiú megérdemli a szerelmemet. Megérdemli, hogy ő legyen az első, akinek odaadom a szívemet.

Tudtam, hogy a szerelmet Elliott Adamsnek hívják.

És én pillanatok alatt bele is zúgtam.

Sokáig nem éreztem magam biztonságban. Elliott volt az, aki ezt az érzést megadta nekem.

A lószaros vállára hajtottam a fejem, és hagytam, hogy egy újabb könnycsepp végigcsorduljon az arcomon.

– Így még soha senki sem állt ki értem – suttogtam.

– Én m-mindig ki fogok állni érted – ígérte. – Ugyanígy.

Úgy éreztem, mintha pillangók reppentek volna fel a gyomromban.

– T-te nem az vagy, akinek az emberek mondanak, Jasmine.

Kicsit szipogtam, aztán még közelebb húzódtam hozzá.

– Te sem.

– Figyu, kérdés.

– Jöhet.

– Mi a kedvenc számod?

Mosolyra görbült az ajkam.

– A Make You Feel My Love, Adele-tól. Miért?

Felvonta a vállát.

– Csak úgy megkérdeztem.

Besétáltunk az otthonomba, lótrágyanyomokat hagyva magunk után, de nem érdekelt. Csak arra tudtam gondolni, hogy Elliottnak mielőbb meg kell tisztulnia. Ő azonban nem volt hajlandó ellépni az ajtótól. Átmentem az anyám szobájába, és felkaptam néhány ruhadarabot. Biztosra vettem, hogy Elliott el fog veszni bennük, de az adott helyzetben bármi jobb volt a semminél.

– Gyere! – mondtam neki, miután visszamentem a nappaliba. Elliott ezalatt sem mozdult egy tapodtat sem.

– Nem. Nem akarom bepiszkítani a lakásotokat. Épp elég a szag is.

– Elliott, ne aggódj. Majd feltakarítjuk. Bízz bennem. Gyere.

Elkísértem a fürdőszobához, de ott megint megállt.

– Előbb zuhanyozz le te – mondta. – Tudok várni.

Elmosolyodtam. Eddig azt hittem, hogy úriember, Rayt leszámítva, csak a városi legendában létezik.

– Nyugi. Én majd a mama zuhanyozóját használom, a hálószobája mellett.

– Ja? Oké.

Bement a fürdőszobába, és bezárta maga mögött az ajtót. Én a saját szobámba mentem, fogtam a pizsamámat, és visszabandukoltam a zuhanyozóba. Már a forró víz alatt álltam, de nem tudtam szabadulni az érzéstől, amit Elliott ébresztett bennem. Ő egymagában megtestesítette mindazt, amire nekem szükségem volt, ráadásul egy olyan pillanatban, amikor magam sem voltam tudatában, mennyire áhítom a fényt, amelyet ő hozott a sötét mindennapjaimba.

Mivel sokat utaztunk, sohasem ismerhettem meg a valahova tartozás érzését. Ezt adta meg nekem Elliott, és úgy sejtettem, hogy ezt sohasem fogom tudni eléggé megköszönni neki.

Miután felöltöztem, átmentem a nappaliba, ahol Elliott, túlméretezett öltözékében, már a padlót súrolta.

– Nem kellene ezt csinálnod – mondtam neki.

Rám nézett, majd kelletlen pillantással így szólt:

– Már hogyne kellene!

Mellé térdeltem, és elkezdtem segíteni neki.

– Nagyon sajnálom a mai estét. Tökéletes volt, míg el nem romlott.

– Aha. Nem baj.

– Dehogynem – feleltem komoran. – Nem helyénvaló, amit veled tettek.

Vállat vont.

– Hozzá vagyok szokva.

– Attól, hogy hozzá vagy szokva, még nagyon nincs rendben ez a viselkedés.

– A valóságban kétféle ember van – magyarázta. – A senki és a valaki. És úgy történt, hogy a mi valóságunkban én vagyok a senki, Todd a valaki, márpedig a valakik hozzászoktak ahhoz, hogy úgy bánjanak a senkikkel, ahogy nekik tetszik.

– De te nem senki vagy! – förmedtem rá.

Elvigyorodott.

– És ezt egy valaki mondja nekem.

Ha tudta volna, hogy én milyen gyakran éreztem senkinek magam!

Amikor befejeztük a takarítást, bedobtuk a szennyes ruhákat a mosógépbe, és leültünk egymás mellé a kanapéra. Odavittem két pohár vizet, és elkezdtünk beszélgetni. Semmiségekről, bármiről, egymásról és mindenkiről, aki csak az eszünkbe jutott.

A beszélgetés nagyszerű tud lenni, ha mindkét fél odafigyel a másikra. Márpedig én odafigyeltem a legkisebb szóra is, ami Elliott ajkát elhagyta, és ő ugyanígy volt velem.

– Miért a jazz? – kérdeztem, ahogy a kanapén feküdtünk egymással szemben, lelógatva a lábunkat a karfa felett.

– Mert annyira egyedülálló módon tud elmondani történeteket. A jazz… egyszerűen hibátlan. Legfeljebb a zenész vét el benne valamit.

– Ez tetszik.

Bólintott.

– Chet Atkins azt mondta egyszer: „Csináld meg ugyanezt a következő strófával is, és az emberek el fogják hinni, hogy komolyan gondolod.” Miles Davis meg azt, hogy „Amikor rossz hangot ütsz le, a következőn múlik, hogy jó lesz-e belőle, vagy rossz marad.” Ez az, amit a legjobban szeretek. Esélyt kapok arra, hogy a rosszat már a következő pillanatban jóvátegyem. Erről szól a jazz.

– Én nem szoktam jazzt hallgatni – vallottam be. – Úgy nem, ahogyan kellene.

Elliott megemelte a fejét.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy úgy viselkedsz, mint a többi tinédzser, aki nem hallgat régi stílusú jazz-zenét? Most nagyon megdöbbentettél – válaszolta viccelődve.

Elnevettem magam.

– Lejátszanál nekem valamit?

– Persze. – Azzal előhúzta a zsebéből az iPodját, és a kezembe adta a fülhallgató egyik végét. – Ne aggódj, letisztítottam.

A fülembe helyeztem a dugót, és lehunytam a szemem.

Alig kezdődött el a zene, máris futkározni kezdett a hátamon a hideg. Azok a trombiták, a szaxofonok, a fájdalom, az öröm… lángra lobbantott belülről, amit hallottam, de még ennél is jobban felmelegedtem attól, hogy velem szemben ott volt Elliott arca. Behunyta a szemét, és szélesen mosolygott. Neki ez jelentette a boldogságot. Az ő számára a jazz volt a biztonságos kikötő. Olyan volt, mintha az este szörnyűséges pillanatai semmivé foszlottak volna a zenében.

Imádtam, hogy a zenében talált megmentőre.

– Figyeld a hangját – mondta, még mindig lehunyt szemmel. – Hallgasd, hogyan sír, miközben énekel. Fáj még hallgatni is, igaz?

– Igen. – Valóban fájt hallgatni a nő hangját. Fájt hallgatni a szenvedését, miközben énekelt, és mégis… gyönyörű volt. Könnyek csorogtak végig az arcomon, mintha túlcsordult volna bennem az érzelem. – De olyan csodálatos!

Kinyitotta a szemét, és összekapcsolódott a pillantásunk.

– Pontosan!

– Ki gondolta volna, hogy a fájdalmas lehet ennyire gyönyörű?

– Aha. – Letörölte a könnyeimet, és megvonta a vállát. – Ki gondolta volna?

Közelebb húzódtunk egymáshoz. A szívem úgy dobogott, hogy majdnem kiugrott a mellkasomból, és a pillangók fáradhatatlanul repdestek a gyomromban. Annyira közel voltunk egymáshoz, hogy majdnem összeért az ajkunk. Meg fog csókolni, gondoltam magamban. Ott volt a pillanat, és tudtam, hogy meg fogja ragadni.

– Eli – suttogtam a szájába.

– Jazz – súgta vissza.

Nem tudtam tovább beszélni. Behunytam a szemem, és vártam. Vártam, hogy megkapjam életem első, igazi csókját egy olyan fiútól, akivel kölcsönösen törődünk egymással, de mielőtt ez megtörténhetett volna, Elliott megszólalt.

– Miért jöttél össze ezekkel a fiúkkal?

Felpattant a szemem, de a pillantásában nem láttam mást, csak végtelen őszinteséget.

– Mi?

– Miattam? – kérdezte idegesen. – Azt mondták, hogy nem bántanak többet, ha odadobod magadat nekik?

– Nem számít.

– De. Számít. Nagyon is sokat.

Elnyílt a szám, és megtört hangon azt feleltem:

– Ez csak szex, Elliott.

Felkönyökölt. A pillantásába most értetlenség költözött.

– Mi?

– Azt mondtam, ez csak szex.

Felállt, és csóválni kezdte a fejét.

– És ki mondta ezt neked?

A hirtelen hangulatváltozása halk kuncogást váltott ki belőlem.

– A fiú, akivel először lefeküdtem. Mondtam neki, hogy szeretem, mire ő azt felelte, hogy ez csak szex, semmi más. Ami rendben is van. Nem nagy ügy.

– Nem! – tiltakozott Elliott még mindig a fejét csóválva. – Nem! – ismételte meg még egyszer, az előbbinél is nyomatékosabban.

– Mi a baj?

– Az, hogy ez nem igaz. – Megállt, és rám szegezte azt a mogyoróbarna szemét. A hajthatatlanság, amivel beszélt, szinte mellbe vágott.

– Nem csak szex.

Mielőtt felelhettem volna, kulcscsörgést hallottam az ajtó felől.

– Ó, a francba! – sziszegtem. Lecsusszantam a kanapéról, és felálltam.

Elliott megmerevedett, én pedig a gyomromhoz kaptam, ahogy megpillantottam a belépő Rayt és a mamát.

A mama elsápadt, amikor meglátta Elliottot, majd elöntötte a harag.

– Mi az ördög folyik itt? – förmedt ránk.

– Jézusom! – dörmögte Ray, és megvakarta a tarkóját.

– M-mit kerestek ti itthon? – kérdeztem. Az agyam mintha leállt volna, és alig kaptam levegőt. Elliott mozdulatlanul állt, és minden szín kifutott az arcából.

– Biztos ezt akartad kérdezni, Jasmine? – mordult rám a mama fagyosan. – Öt percet adok a barátodnak arra, hogy eltűnjön a házamból.

– De mi nem… – kezdtem.

– Öt perc! – ordította a mama.

Elliott már ott sem volt. Sohasem láttam, hogy valaki ennyire gyorsan el tudott volna tűnni valahonnan. Görcsbe rándult a gyomrom, amikor becsukódott mögötte az ajtó, és attól is, ahogy Ray meg a mama rám meredt.

– Mégis, mit gondoltál, Hófehérke? Hogy jutott eszedbe, hogy a távollétünkben idehozz egy fiút? – kérdezte Ray halkan, mert Ray sohasem emelte meg a hangját, amikor velem beszélt. – Tudod egyáltalán, hogy ez milyen veszélyes lehet?

– Nem csináltunk semmit – válaszoltam remegő hangon. A mama pillantása megrémisztett. – Csak barátok vagyunk.

– Azt mondtad, beteg vagy – korholt a mama. A kanapéra dobta a táskáját, és csípőre tette a kezét. – Kizárólag azért mentem el Rayjel, mert azt mondtad, beteg vagy, és nem tudsz elmenni sem a táncórára, sem a stúdióba.

– Tudom, de…

– Ehelyett itt talállak egy fiúval, mint egy útszéli cédát – folytatta kíméletlenül. Összerándultam.

– Ez azért kicsit kemény volt, drágám – korholta Ray, én pedig lehajtottam a fejem.

– Ebből te maradj ki, Ray! – szólt rá a mama. Ray kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit a védelmemben, de én megráztam a fejem. Nem akartam, hogy miattam veszekedjenek. – Hogy lehetsz ennyire gyerekes? Hát nem fogod fel, milyen lehetőségeket hagysz ki azért, hogy egy jelentéktelen fiúval lehess? Ez nem fordulhatott volna elő, ha nem iratkozol be abba az iskolába. Ezennel megtiltom, hogy találkozz vele. Vagy bárki mással, hogyha már itt tartunk.

– De mama! – kiáltottam. – Csak barátok vagyunk!

– Nem, Jasmine. Elvonja a figyelmedet a fontos dolgokról. Ma este bebizonyítottad, hogy nem tudod kezelni a figyelemelterelő tényezőket. Nem fogod fel, hogy mennyire veszélyeztetik a karrieredet. Tudod a szabályokat. Összesen háromszor sértheted meg őket, aztán vége az iskolába járásnak. A maival a második szabálysértésnél tartasz. És most menj, feküdj le!

Szembe akartam szállni vele, de a mama már oda sem figyelt. Lefeküdtem, és az ágyamból hallgattam, hogy Rayt kezdi korholni, amiért ki akart állni mellettem.

– Még csak tinédzser, Heather, és úgy bánsz vele, mint egy felnőttel.

– Céltudatosnak kell lennie. Más sem hiányzik, mint hogy egy senkiházi felcsinálja. Akkor aztán búcsút mondhatna a sikernek. Nem tudhatjuk, mit mulasztott, kivel találkozhatott volna, míg ezzel a fiúval hetyegett.

– De hát nem töltheti az egész életét zenei és táncstúdiókban… Megfojtod.

– Talán inkább megmentem! Többet adok neki, mint amennyi nekem valaha kijutott, és ha neked ezzel problémád van, bármikor elmehetsz! – A mamának még talán sohasem volt ennyire hideg a hangja.

Ne…

Ne menj el, Ray.

A veszekedésnek egy ajtócsapódás vetett véget. Tudtam, hogy Ray volt az, aki elment, és a mama, aki maradt. A kezembe vettem az iPodomat, és bedugtam a fülesemet. Zenét akartam hallgatni, mert ez volt az egyetlen, amitől megnyugvást remélhettem.

De a zenén keresztül is meghallottam a mama közelgő lépteit. Alvást színleltem, amikor a szobámba lépett.

– Tudom, hogy ébren vagy. Holnap négy órát töltesz hangképzéssel, és hármat a tornateremben. Meg kell fizetned minden egyes pillanatért, amit elpazaroltál a mai napon. És ha ez még egyszer előfordul, te fogod viselni a következményeket. Megértetted?

Csendben hagytam, hogy a könnyeim végigcsorogjanak az arcomon.

A mama az ágyamhoz jött, leült a szélére, és megrángatta a karomat.

– Megértetted?

– Igen, mama – válaszoltam remegő hangon, és még biccentettem is hozzá.

– Akkor jó. És most gondolkozz el szépen a jövődről. Gondold végig, akarsz-e kurvaként viselkedni egy olyan fiú mellett, akitől semmit sem várhatsz az életben.

Azzal felállt, és miután kiment, egy határozott mozdulattal becsukta az ajtót maga mögött.

Én ugyanekkor felhangosítottam a zenét, és ugyanazt a három szót ismételgettem, míg el nem aludtam.

Nem vagyok kurva. Nem vagyok kurva. Nem vagyok kurva.

8

Jasmine

Hétfőn reggel, amikor beléptem az iskola folyosójára, valahogy másnak láttam mindent. A környezet, ahol az életem legboldogabb napjait töltöttem, már nem tűnt annyira barátságosnak. Az iskolatársaim összesúgtak a hátam mögött. Belekapaszkodtam a hátizsákom pántjába, megszaporáztam a lépteimet, és megpróbáltam nem tudomást venni arról, hogy én vagyok az, akit kinevetnek, de nem sikerült. A hideg futkosott a hátamon, miközben a szekrényemhez mentem a könyveimért. Ám amikor odaértem, a földbe gyökerezett a lábam. Már tudtam, miért nevetett rajtam, aki csak elhaladt mellettem.

KURVA. CÉDA. TRAMPLI.

Ezt írta valaki vörös festékkel a szekrényem ajtajára. A gondnok, mosószeres szivaccsal a kezében, éppen megpróbálta eltávolítani.

– Ó, de kínos – mondta Todd, amint váratlanul mögém lépett, és a vállamra tette a kezét. Az orra be volt kötve, és a szeme alatt lila foltok őrizték Elliott keze nyomát. – Ez nem a te szekrényed véletlenül?

– Miért csináltad? – kérdeztem háborgó gyomorral.

– Én? Miből gondolod, hogy én voltam? Hidd el, millióan tudják, hogy bárkinek szétteszed a lábadat. Bárki lehetett. Ami engem illet – közelebb hajolt a fülemhez, és suttogva folytatta –, háromméteres rúddal sem érnék a herpeszes seggedhez. Hát nem megmondtam, hogy kiírtad magad a társaságból, Hollywood? Most megeheted, amit főztél.

Peckesen továbbsétált, én pedig ott maradtam, leforrázva, miközben egyre többen álltak meg csak azért, hogy kigúnyoljanak. Volt, aki csak kinevetett, mások gusztustalannak neveztek, és szájról szájra adták egymásnak a pletykát, amit Todd bulijairól hallottak, és persze rólam. Nem tudtam eldönteni, mi volt a rosszabb – az, hogy pletykálni kezdtek rólam, vagy az, hogy jórészt igaz volt, amit rólam terjesztettek.

– Gyere! – mondta valaki, aztán egy kéz megragadta a karomat, és vonszolni kezdett a folyosón. Amikor kitisztult a szemem, és azonosítani tudtam az illetőt, megkönnyebbültem valamennyire.

Katie.

Végigvonszolt a folyosón, aztán egy csigalépcsőn lementünk az alagsorba. Ott nem voltak órák, hacsak az autószerelést nem számítjuk, amire általában csak fiúk jelentkeztek. Ez azt is jelentette egyben, hogy a szinten található női mosdó majdnem mindig üresen állt.

Bementünk, Katie felült a tükör előtti pultra, és rám nézett.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Szerinted?

Elkomorult.

– Nagyon sajnálom, ami történt.

– Ne sajnáld. Nem számít.

– De igen. Szemétség volt tőlük, hogy azt írták a szekrényedre. Azért ekkora bunkók, mert így élik ki magukat. A középiskola az utolsó hely, ahol még meg tudják játszani a nagymenőt, mert a való világban kénytelenek lesznek rájönni, hogy ők az igazi seggfejek. Akik azért aláznak meg minket, lányokat, mert azt hiszik, hogy attól többnek látszanak.

– Te mindig ilyen szenvedélyes vagy? – kérdeztem.

– Csak akkor, ha azt látom, hogy az önmagukat férfiaknak gondoló senkik lekezelően bánnak a lányokkal. Az ilyesmi eléggé fel tudja korbácsolni a szenvedélyemet.

Az arcomra szorítottam a kezemet.

– És mi van akkor, ha nem hazudnak?

– Akár hazudnak, akár nem, hányingerkeltő, amit csináltak. Nem szolgáltál rá. Senki sem érdemli meg, hogy így bánjanak vele.

Nyeltem egy nagyot, aztán felültem mellé a pultra.

– Elliott is látni fogja – suttogtam. Az idegesség görcsbe rántotta a gyomromat.

– Nem fog törődni vele.

– Engem akkor is zavar, hogy… ezt kell látnia.

– Mondom, hogy nem fog törődni vele.

– De…

– Jasmine. – Katie vigasztalóan a combomra tette a kezét, és mélyen a szemembe nézett. – Elliott nem fog törődni vele. – Hallottam, amit mond, csak nem tudtam elhinni. El sem tudtam képzelni, hogy állok oda Elliott elé. Már az is épp elég volt, ahogy reagált, amikor megtudta, hogy fűvel-fával lefekszem, csak hogy őt megvédhessem a fájdalmas verésektől. A szemében láttam, mit gondol rólam, amikor közöltem vele, hogy ez csak szex. Azt gondolta, hogy cserben hagytam.

– Túl jó hozzám. Nem érdemlem meg – mormogtam.

– Persze, hisz Elliottról beszélünk – felelte nevetve Katie. – Ő már csak ilyen. Jobb mindenkinél.

– Miért vonszoltál ide magaddal? Miért akarsz nekem segíteni?

– Mert tudom, hogy min mész keresztül. – Katie a sötétbarna fürtjeibe mélyesztette az ujjait, és vállat vont. Annyi mindenben hasonlított az öccsére, a karamellszínű bőrétől kezdve a mogyoróbarna szeméig. A legnagyobb különbség a testtartásukban volt. Ő büszkén, emelt fővel járt, míg Elliottban nyoma sem volt a magabiztosságnak. – Tavaly én jártam abban a cipőben, amiben te most. Én voltam az, akit kipécéztek maguknak a srácok. A felsőbb évesek felfigyeltek rám, az alsós csitrire, és ettől ellenállhatatlannak éreztem magam. Minden lány utált, de nem érdekelt. Csak féltékenyek, mondtam magamnak. Irigykednek rám. Aztán egyszer az egyik bulin elkövettem egy nagy-nagy hibát. Valahogy megfeledkeztem magamról… – Nagyot nyelt. – És készült egy videó, amin mindenfélét csináltam egy csomó pasival, és valaki terjeszteni kezdte a felvételt. Talán mondanom sem kell, hogy a képzelt ellenállhatatlanságomnak befellegzett. Eljött a hétfő reggel, a szekrényemet vörösre festették, és a videót csak az nem látta, aki nem akarta megnézni. Porig aláztak. Istenem, még a kisöcsém is látta, hogy mit művelt a nagymenő nővére.

– Magasságos ég! – motyogtam. – Még elképzelni is borzasztó!

Katie bólintott.

– Szörnyű volt. Több éjszakát végigsírtam. Az anyukám nem tudta, hogyan segíthetne, leginkább azért, mert képtelen voltam elmondani neki, hogy mi történt. Túlságosan szégyelltem magam. Aztán egy éjszaka, amikor megint csak sírtam, Elliott bejött a szobámba, leült az ágyam szélére, és azt mondta: „Egy szó sem igaz abból, amit rólad írtak.” Felnevettem, mert annyira komikus volt az egész. Sajnos minden igaz volt, amit állítottak rólam, és ezt megmondtam neki is. Nem is lett volna értelme tagadni, hiszen látta a videót, mégis csak azt hajtogatta: „Nem igaz.” Megkérdeztem tőle, mi nem igaz belőle, mire azt mondta: „Azok a fiúk címkéket ragasztanak rád, de ehhez nincs joguk. Nem ők fogják megmondani, hogy te ki vagy.”

Ó, Elliott.

– Amikor meghallotta, hogy a fiúk rólam beszélnek az iskolában, ökölharcba keveredett velük, és nyilvánvalóan alulmaradt. Ez az oka annak, ahogy most bánnak vele. Megverte Todd bátyját, aki tavaly végzett. És most, miattam, mindennap bűnhődnie kell.

– Nem a te hibád, hogy azok a fiúk ekkora bunkók. A vérükben van, hogy kinézzenek maguknak valakit, akit bántani lehet.

– Tudom, de azért nem bánnám, ha nem Elliott lenne ez a valaki. Bár ő el nem ismerné, hogy különösebben kiakasztaná a dolog. Egyszerűen elfogadja, hogy bántalmazzák – mondta Katie. – Éppen ezért aggódom érte annyira. Inkább vállalja, hogy naponta összeverjék, csak azokat ne érje semmi baj, akiket szeret. És ő mindig ilyen volt. Mióta csak az eszemet tudom.

– Ezt én is látom.

– Amikor a papám még velünk élt, állandóan ordítozott az anyukámmal. Aztán egy napon a kiabálás lökdösésbe ment át. Legközelebb már pár pofon is elcsattant. Általában úgy szokta verni a mamát, hogy mi, gyerekek ne lássuk, de egyszer odáig fajult a dolog, hogy a szemünk láttára esett neki. Elliott felugrott, és a falnak lökte a papát. – Vigyorogva megcsóválta a fejét. – Még csak hétéves volt, mégis szembe mert szállni a papával a mama védelmében. Nem tudom, észrevetted-e, de Elliott olyan, mint egy pálcika. Egyetlen testrésze sincs, ami alkalmas lenne a testi küzdelemre.

– Mégis kész harcba szállni bárkiért – mondtam elszoruló szívvel.

– Ja. Akár naponta. Mindennap képes háborúba vonulni azokért, akiket szeret, és mindent megtesz azért, hogy ne érezd magadnak hibásnak az elkövetett bűneidért. Szóval én értem, hogy zavarban vagy, amiért ő is látni fogja, amit a szekrényedre írtak, de ne legyél, mert Elliottot nem fogja érdekelni. Ő csak azt akarja majd, hogy te jól legyél.

Amikor végre összeszedtem a bátorságomat, és kimerészkedtem a mosdóból, reszketeg léptekkel elindultam vissza, a rideg valóságba. Elliott-tal azonban nem találkoztam. Ennek örültem is, meg szomorú is voltam miatta. Féltem attól, hogy mit fog mondani, ugyanakkor végtelenül vágytam a közelségére.

A nap végén azonban, amikor a szekrényem felé indultam, észrevettem, hogy Elliott már ott áll. A gyomromban azonnal felröppentek a pillangók. Elliott rám villantott egy félmosolyt, amit én hasonlóképpen viszonoztam. A szekrényem ajtajáról már lemosták a gyalázatot, de az emlékét senki sem tüntethette el a szívemből.

– Szia – mondta.

– Szia.

– Jól vagy?

– Jól. – Egyik lábamról a másikra álltam. – Láttad, mit írtak a szekrényemre?

– Igen.

– Ó…

A kezemet bámultam, és matatni kezdtem az ujjperceimet. Egyre idegesebben vártam a reakcióját, de hiába. Nem szólt egy szót sem.

– Indulnom kell, nehogy lekéssem a buszomat – mondta végül, és vakargatni kezdte a nyakát. – Biztos, hogy jól vagy?

– Biztos.

Kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, de egy szó sem jött ki az ajkai közül.

Elmosolyodtam.

– És te jól vagy, Eli?

Ő idegesen visszamosolygott.

– Aha. Igen. Akkor… majd találkozunk. – Elindult, de pár lépés után megállt, és visszafordult felém. – El… eljönnél velem valahová?

– Mi?

– Csak azt k-kérdeztem, hogy randiznál-e velem? Nem úgy, m-mint b-barát, hanem úgy. R-rendesen. – Attól, amit mondott, még sebesebben kezdték verdesni a szárnyaikat a gyomromban lakó pillangók. – Nyugodtan m-mondj nemet, ha nem akarsz – tette hozzá gyorsan.

– Szeretnék igent mondani, csak… – Harapdálni kezdtem az alsó ajkamat. – Azért hívsz el randizni mert sajnálsz? Azért, amit a szekrényemre írtak? Szánalomból akarsz találkozni velem?

Felnevetett.

– Szánalomból? Dehogy!

– Az a helyzet, hogy még sohasem randiztam.

– Nem baj. – Felvonta a bal vállát. – Én sem. Akkor… A szombat megfelel?

– És mi lesz a zenéléssel?

– Egyszer kihagyhatom, nem?

A szívem leállt egy pillanatra, de csak azért, hogy nagyobb fokozatra kapcsoljon.

– Oké.

A mosolya olyan széles volt, hogy egészen a füléig ért, a keze mégis idegesen simított végig a homlokán.

– Oké. Rendben. Hm… Akkor holnap a suliban.

– Szia. – Miután elment, a szekrényemhez fordultam és kinyitottam. Elkezdtem kiszedegetni a polcról a könyveimet, és egy kicsit megugrottam, amikor hallottam, hogy ismét a nevemen szólít valaki.

– Csak én vagyok, már megint – mondta Elliott. – Valamit elfelejtettem.

– Mit?

– Először is… – Tett felém egy óvatos lépést, majd ugyanannyit hátrált. – Megölelhetlek?

Felnevettem. Mindig szórakoztatónak találtam a mozdulatait.

– Kérlek.

Körém fonta a karjait, én pedig belélegeztem az illatát.

Ellazultam az ölelésében.

– Csak azt akartam mondani, hogy nem igaz. Semmi sem igaz abból, amit a szekrényedre írtak. És most addig foglak ölelni, amíg ezt el nem hiszed.

– Hát, akkor készülj fel, mert egy kis időbe beletelhet. – Behunytam a szemem, ő pedig még közelebb vont magához. – A végén le fogod késni a buszodat.

– Nem baj – válaszolta nemtörődöm hangon. – Akkor majd gyalog megyek.



– Nem hiszem el, hogy komolyan gondolod, Hópihe. – Ray az ajtóban állt, a hálószobám és a nappali között. A pillantása hitetlenkedő volt, a kezét összefonta a mellkasán. – A válaszom természetesen nem.

Felnyögtem.

– De ez csak egy kicsi kis hazugság lenne – könyörögtem.

– Csak hogy tisztázzuk – folytatta Ray elkeskenyedő szemmel. – Arra kérsz, hogy szervezzek meg a kedvedért egy találkozót az anyádnak egy producerrel szombatra, hogy te randizhass ezzel a fiúval, aki a múltkor idevetődött a házamba, és valamilyen oknál fogva az én ruháimat viselte?

– Igen.

– Jasmine. – Felsóhajtott. Abból, hogy nem a becenevemen szólított, tudtam, hogy tényleg haragszik. – Általában nekem is az a véleményem, hogy az anyád túl szokott lőni a célon, nem is kicsit, de ezúttal igaza volt. Hazudtál neki, sunyi módon becsaptad.

– De ha csak így tudom elérni, hogy legyen egy kis magánéletem! – kiáltottam.

– Attól még helytelenül cselekedtél – felelte Ray. – Figyelj rám, Hófehérke. Megpróbálok beszélni az anyád fejével az érdekedben, rendben? Talán el tudom érni, hogy legyen valamivel több szabadságod, hiszen még gyerek vagy. De csak veszíthetünk, ha te hazugságokkal akarod megnyerni a csatát.

– Sajnálom, hogy hazudtam, rendben? Tudtam, hogy másképp nem engedne el. De ez a szombat most nagyon fontos. Megígérem, hogy többé semmit sem kérek tőled, ha most az egyszer kisegítesz. Plusz ha tényleg összehoznál neki egy találkozót, nem is kellene hazudnunk.

– Nem? Akkor miért mondjuk neki azt, hogy én viszlek el helyette a stúdióba, gyakorolni?

– Oda tényleg elmehetünk, persze, csak utána. Máris nem hazudunk. Kééérlek! – Úgy rimánkodtam, mint egy ötéves. Még a legjobb kiskutyanézésemet is bevetettem, és elégedetten láttam, hogy Ray arca megrándul.

– Ezt ne csináld!

– Mit ne csináljak? – kérdeztem ártatlanul.

– Ne vess rám reménykedő őzikepillantásokat, Hófehérke. – Ray megadóan felsóhajtott. – Jól van, nyertél. De ha megcsináljuk, nekem is lesz néhány feltételem. Először is, tényleg elmegyünk a stúdióba a randi után.

– Oké, rendben. – A mosolyom olyan széles volt, hogy az egyik fülemtől a másikig ért.

– Várj, még nem végeztem. Találkozni akarok ezzel a fiúval. Majd elviszlek, felvesszük, és aztán kiteszlek benneteket ott, ahová menni akartok.

Nemtetszésem jeléül vágtam egy grimaszt.

– De nem fogod zaklatni, ugye?

Ray felkacagott.

– Ó, dehogynem! Meg fogom mondani neki, hogy vigyázzon, mert ha téged bántani mer, vagy összetöri a szívedet, én bizony isten pokollá teszem az életét. – Kinyújtotta felém a kezét. – Áll az alku?

Morogva bár, de felálltam, és a markába csaptam.

– Áll.

9

Elliott

TJ bácsi egyre a homlokát ráncolta a péntek délutáni zeneórámon.

– Nem, nem, nem! Ez így nem jó – mondta, és intett, hogy hagyjam abba. Fel-alá szaladgált a nappalijában, és kétségbeesetten rázta a kezét. – Ebben nincs semmi!

– Mi?

– Arról van szó, ahogyan játszol. Unalmas! Semmi sincs benne! Se szív, se lélek.

– P-pontosan úgy játszottam, ahogy m-mondtad – dadogtam, mert felzaklatott a kritikája. Már több mint két órája dolgoztunk azon a nyitódallamon. És előtte egész héten is ugyanazt a részt gyakoroltuk. Már én untam magamat hallani.

– Na ja. Tényleg a megfelelő billentyűket nyomtad le, és tényleg úgy, ahogy mondtam, bla-bla-bla. – Beszédes grimaszt vágott, aztán rám mutatott. – De hol van a hang?

– Mi?

– Hol van a te hangod? – kérdezte, ezúttal megnyomva minden egyes szót.

– K-kiabálhatsz, akkor sem t-tudom, hogy m-mit akarsz mondani – vágtam vissza dühösen.

Mélyen a szemembe nézett, aztán leült a kanapéra.

– Tényleg nem tudod?

– Nem.

– Azt akarom mondani, Elliott – emelt a szájához egy csésze kávét –, hogy szar, amit csinálsz.

– Akárhogy játszom, nem lesz jobb – ellenkeztem. – Ilyen a szám.

– Játszd el újra.

Felnyögtem.

– De…

– Játszd el újra!

TJ bácsi, ha rájött a dili, meg tudott őrjíteni. Mindig olyasmit várt tőlem, amit sehogy sem tudtam megadni neki, mégis tovább jártam hozzá, mert végül mindig neki lett igaza.

Felkaptam a szaxofont, és játszani kezdtem. Az ujjaim a megfelelő billentyűket fogták le, és pontosan úgy játszottam, ahogyan ő mondta, de még mindig nem találta elég jónak.

A szeme sem rebbent, amikor befejeztem. Egyetlen kritizáló szó sem hagyta el a száját, és már a pillantása sem volt annyira sértett. Nem csinált mást, csak felállt, fogta a saját szaxofonját, és elkezdett rajta játszani.

Eljátszotta ugyanazt a számot, amivel én is próbálkoztam.

De ember! Valahogy mégsem ugyanaz volt.

TJ bácsi úgy játszott, hogy az egész lénye eggyé vált a zenével. Mintha nem is a szaxofon adta volna a hangokat, hanem TJ lelke, ami láthatatlanul átszivárgott a hangjegyekből összeálló dallamba. Ettől a zenétől minden összetört ember magára talált volna, ezt biztosra vettem. Az általa életre keltett hangoknak csak egy rendeltetése lehetett: hogy meggyógyuljon tőlük a világ.

Csak néztem, mint a bolond, amikor befejezte. Aztán leült, és tovább kortyolgatta a kávéját.

– Oké – sóhajtottam. – Újra megpróbálom.

Nem engedett el a házából, amíg nem ment rendesen. Éjszakába nyúlóan gyakoroltunk, kihagyva a vacsorát is, de nem érdekelt. És egyszer csak megtörtént a varázslat. A sok kínlódás, küszködés és fájdalom nem volt hiábavaló.

TJ különleges zenetanár volt. Ő nem játszani és énekelni tanította az embereket. Ő csak olyan tanítványt vállalt, aki már jól játszott a hangszerén, de még meg kellett tanulnia, hogy a lelkét is beleadja. Ezt tanította meg TJ. Hogy egyre mélyebbre ásson a lelkében, és olyan dolgokat fedezzen fel, amelyeknek a létezéséről addig nem is tudott.

És ha egyszer TJ el tudta juttatni az embert a lelkének abba a zugába, ahol nem létezett más, csak a zene, akkor az illető megtalálta azt, amit keresett – az önnön hangját.

Ha nincs TJ, én azt sem tudtam volna, hogy van hangom.

Tény, hogy a belém vetett hitével néha az agyamra ment, de amit tőle kaptam, azt nem adtam volna semmiért.

Ő töretlenül hitt a tehetségemben akkor is, amikor én nem hittem magamban.

– Ez az! – Összecsapta a kezét, és heves bólogatásba kezdett. – Erről van szó! – lelkendezett, miután újra és újra nekifutottam a dalnak, amiről azt hittem, már tökéletesen tudom játszani, és végül valóban megtörtént a csoda. – Érted? Érted most már, hová akartam kilyukadni, fiam? Ide! Ezért érdemes kézbe venni a hangszerünket!

Elvigyorodtam, mert tudtam, hogy igaza van.

– Most pedig menj szépen haza. Rosszul vagyok már a látásodtól is.

Felkacagtam, és összeszedtem a holmimat.

– Várj, van itt neked valami – szólt utánam TJ. – Átment a hátsó szobába, és amikor visszajött, egy dobozt tartott a kezében. – Azt mondta a mamád, hogy holnap lesz életed első rendes randija.

– Már megint eljárt a szája.

– Csak azért, mert szeret téged. Tessék, a tiéd. Gondoltam, esetleg szükséged lehet rá.

Elvettem a dobozt, és elvigyorodtam.

– Kölni?

– Csak két spray, haver. Nem kell belefojtanod magad. Óvatosan adagold.

– Úgy fogom.

– És, Elliott! Érezd nagyon jól magad. Megérdemled. Te mindent megérdemelsz. – Gyorsan eljöttem, még mielőtt túlságosan elérzékenyült volna. TJ sok vonatkozásban pontosan olyan volt, mint anya; annyira szeretett, hogy képes volt elsírni magát, amikor valami jó történt velem.

És Jasmine Greene a legjobb volt, ami velem történhetett.

e

Szombat délelőtt a tükör előtt álltam, és magamat bámultam. Eljött a nap. Az első randim napja. Anya addigra már háromszor elsírta magát, Katie pedig, bár megpróbált nem fontoskodni, ahhoz adott tippeket, hogy miként viselkedjek Jasmine-nal, ha azt akarom, hogy úrinőnek érezze magát.

Nem mintha szükségem lett volna ötletekre. Amikor egy fiú két nővel él egy fedél alatt, elég jól meg tudja tanulni, hogy mit mondjon, és mit ne mondjon.

Továbbra is magamat néztem a tükörben, miközben égővörös arccal megpróbáltam kinyögni azt a rövidke mondatot, amit mindenképpen el akartam mondani Jasmine-nak.

– Gy-gy-gy… – Vágtam egy grimaszt. Gyönyörű. Gyönyörű. Nyögd már ki ezt a nyomorult szót! – Gy-gy… Istenem! – Keservesen felnyögtem, és a tenyerembe temettem az arcomat. Néha jobban utáltam magamat, mintsem el tudtam volna mondani. Vettem egy nagy levegőt, és újfent a tükörképemre meredtem. – Annyira. Gy-gy…

– Nem kell feltétlenül kimondanod – szólt oda Katie, amint mintegy véletlenül elsétált a fürdőszoba ajtaja előtt. – Abból, ahogy ránézel, tudni fogja, hogy szépnek találod-e, vagy sem.

– És hogyan kell néznem ahhoz, hogy érezze, gy-gy…

– Már most úgy nézel, Eli. Nyugodtan abbahagyhatod az önkínzást meg az agyalást, és egyszer az életben próbáld jól érezni magad.

Megfogadtam a nővérem tanácsát. Felhagytam a dolgok túlkombinálásával, és nem emeltem több akadályt magam elé.

– Várj. Hadd igazítsam meg a nyakkendődet. – Odalépett hozzám, és újrakötötte a valóban elfuserált csomót. – Örülök, hogy nyakkendőt kötöttél – mondta közben. – Még sohasem randiztam nyakkendős fiúval.

Megfeszültem.

– Túlöltöztem? Hülyén nézek ki?

Katie megrázta a fejét.

– Nem, öcsém. Egyenesen elbűvölő vagy. És a lányok szeretik az elbűvölő fiúkat. Én már csak tudom. Beismerem, nem volt szép, hogy a múltkor egy kalap alá vettem a többi lánnyal. Tévedtem, Eli. Jasmine még csak nem is hasonlít a suliban menőnek számító csajokra. Majdnem olyan jó, mint te. És te megérdemled, hogy egy ilyen lánnyal randizhass.

Még mindig a nyakkendőmmel babrált.

– Köszi, tesó – mondtam neki egy félmosoly kíséretében.

– Szívesen, öcsi.

Az ajtó előtt vártam, hogy Jasmine megérkezzen. Említette egyik nap, hogy az apja fogja elhozni, vagyis Ray, aki nem volt igazán az apja, és aki aztán kitesz, majd fel is vesz bennünket ott, ahol mondjuk neki. Ez persze csak fokozta az első randi miatt érzett idegességemet.

Amikor az autó odakanyarodott a ház elé, és megállt, elindultam a járdaszegély felé. Félúton járhattam, amikor az autóból kiszállt egy férfi, és felém fordult.

– Legyél kedves, Ray! – szólt rá az autóból gyorsan kipattanó Jasmine.

– Én mindig kedves vagyok – felelte a férfi olyan fagyos hangon, hogy megdermedt tőle a levegő. Minél közelebb ért hozzám, annál inkább előregörnyedt a vállam az idegességtől. Ray levette a napszemüvegét, és ettől teljesen elborult az agyam.

– Szent isten, hiszen maga Ray Gable! – kiáltottam. Biztosra vettem, hogy felrobbanok.

Ray szigorú tekintete mintha ellágyult volna egy kicsit.

– Te ismersz engem? – kérdezte.

– Ismered? – csodálkozott rám Jasmine is.

– Hogy ismerem-e? Maga nem más, mint a Peter’s Peak elképesztő gitárosa és énekese. Nem akarok drámai lenni, de én vagyok a l-l-legnagyobb rajongója. Mondhatok valamit?

– Persze. – Ray szélesen elvigyorodott, mintha jólesett volna neki, hogy felismertem. – Kérem, sohase csatlakozzon a mainstreamhez.

Felvonta a szemöldökét.

– Mi?

– Nos… – megköszörültem a torkomat, mert éreztem, hogy megrándul a gyomrom. – Amikor egy indie-zenész csatlakozik a mainstreamhez, a zenei világ mindig elveszít egy tehetséget, mert a zeneipar pénzéhes démonná változtatja az illetőt, aki ezáltal nemcsak az önképét veszíti el, hanem a hangját is, és amit csinál, az nem zene lesz többé, hanem nyúlós rágógumi. Sok nagyszerű művésszel megtörtént már ez, és én nagyon nem szeretném, ha önnel is megtörténne, mert a maga zenéje nyers és igazi. Túl nagyszerű ahhoz, hogy pénzért feláldozza. Nem mintha azt akarnám kívánni önnek, hogy ne keressen sok pénzt, mert hát miért ne lehetne ez a célja, és persze jó lenne, ha minél többen tudomást szerezhetnének a Peter’s Peak létezéséről, de engem nagyon elkeserítene, ha elveszítenék a mostani arcukat.

Mikor befejeztem végre a szónoklatomat, egy mély sóhaj hagyta el a számat.

– Wow! – dünnyögte meglepetten Jasmine. – Teljesen átmentél rajongói stílusba, és egyszer sem dadogtál közben!

– Hófehérke! – Ray oldalt billentette a fejét. – Miért nem mondtad, hogy a barátodnak ilyen kiváló a zenei ízlése?

– Jaj, istenem – nyögte Jasmine, és a tenyerébe temette az arcát.

– Gyere, Elliott, menjünk – mondta Ray, és a vállamra ejtette a kezét. – Remek illata van a kölnidnek.

Ha ott és akkor meghalok, boldog emberként vettem volna búcsút a világtól.

Ray és én végigbeszélgettük a Bourbon Streetig vezető hosszú utat. Természetesen egyetlen témánk volt: a zene. Adott egypár számot, hogy hallgassam meg, és én is felhívtam a figyelmét néhány kedvencemre. Jasmine a hátsó ülésen kuksolt, és ámulva figyelte a szeme előtt kibontakozó férfiszerelem megnyilvánulásait.

– Legközelebb csokornyakkendőt tegyél, haver. Nem mintha ez nem nézne ki jól, de a csajok a csokornyakkendőért bolondulnak – mondta Ray, és én az emlékezetembe véstem minden egyes szavát. Jasmine szabályosan kiugrott a hátsó ülésről, amikor az autó megállt a Francia negyednél. Én megköszöntem Raynek a fuvart, és ki akartam nyitni az ajtót, de hiába próbálkoztam.

– Bocs, fiatalember, de be vagy zárva – dörmögte Ray, miközben az orrára csúsztatta a napszemüvegét.

– Igen? – Kinyújtottam a kezem a zár felé, de amint felhúztam, Ray visszanyomta. – Hm… – Nyeltem egy nagyot értetlenségemben, és amikor felé fordultam, azt kellett látnom, hogy a dögös zenésznek nyoma veszett, a helyét egy kislányát túlvédelmező apuka foglalta el, aki ráadásul nem is volt igazán apuka.

– Jasmine remek lány – kezdte.

– Igen, uram.

– Nincs nála fontosabb az életemben. Ha megbántod, megkereslek, elveszem a szaxofonodat, és lenyomom a torkodon. Megértetted?

– Igen, uram? – feleltem reszkető hangon.

– Ez kérdés volt?

– Nem, Ray. Nem kérdés. Jézusom! Húzd már vissza az agyaraidat! Néha kérdő hangsúllyal válaszol, na és? És most engedd ki, légy szíves! – kiáltotta Jasmine.

Amint kinyílt az ajtó, kipattantam.

– Hívj fel, amikor azt akarod, hogy érted jöjjek, oké, Hófehérke? És, Elliott!

Zavartan nyeltem egyet.

– Igen?

Ray ragyogó mosollyal válaszolt.

– Feltétlenül meghallgatom a számokat, amiket ajánlottál. – Aztán az arca minden átmenet nélkül szigorúra váltott. – Vedd ki a kezed a zsebedből, és Jasmine-tól is tartsd távol mind a kettőt, mert megöllek. Ennyi! Szevasztok!

Már rég elhajtott, de én még mindig ugyanott álltam. Egyrészt megrémültem Ray szavaitól, másrészt teljesen kába voltam attól, hogy ekkora sztárral találkoztam. Különös út volt, az biztos, és akkor még finoman fogalmaztam.

– Ne törődj vele – mondta Jasmine. – Csak a szája jár.

– Ja. De azért ne lepődj meg, ha nem érek hozzád, sem ma, sem máskor. Gyere! Sietnünk kell, mert a végén még lekéssük a gőzhajót.

– Gőzhajót? – kérdezte Jasmine amint elindultunk a Bourbon Streeten.

– Aha. Natcheznek hívják. K-körbevisz egész New Orleanson, érintve a legfontosabb nevezetességeket.

– Ó! Klassz!

– Az. És közben élő jazz-zene szól a fedélzeten. Remélem, tetszeni fog.

– Mi? Imádni fogom! – A karomba bokszolt, és elvigyorodott. – Hallottam, hogy mit mondott Ray a csokornyakkendőkről, de nekem ez tetszik jobban.

Felforrósodott az arcom, és úgy néztem rá, ahogy Katie szerint mindig nézni szoktam, amikor meglátom.

– Köszönöm. Te is jól nézel ki.

Felnevetett, és belém karolt.

– Köszönöm, Eli.

Nem tudom, észrevette-e, de szó szerint elfelejtettem levegőt venni. Egyrészt mert belém karolt, másrészt mert attól tartottam, hogy Ray figyel bennünket, és észreveszi.

Amikor eljött az indulási idő, felszálltunk a hajó fedélzetére, majd beültünk az étterembe, ahol felszolgáltak nekünk egy késői ebédet.

– Még sohasem volt ilyen klassz programom – mondta Jasmine. – Most még jobban elszomorodom, ha arra gondolok, hogy mi mindent tönkretett a Katrina.

– Én is, de New Orleans erős város. Nem volt kérdés, hogy újjá kell építeni.

– A te családodat is megkárosította a hurrikán?

– Minket nem, de a szomszédjainkat igen. Nekünk, szemben a környékünkön lakók többségével, szerencsénk volt.

– El sem tudom képzelni, milyen lehetett. – Tologatni kezdte a tányérján az ételt, és megcsóválta a fejét. – Biztos nagyon jó érzés, ha van egy hely, amit az otthonának nevezhet az ember.

– Lehet, hogy neked is ez lesz az otthonod – mondtam neki. – Talán nem az az otthon, ahonnan elindulunk, hanem az, ahová megérkezünk.

– Ez tetszik. – Elvigyorodott. – Talán. – Aztán egyszer csak fészkelődni kezdett, és elborult az arca. – Elliott? Kérdezhetek valamit? Miért hívtál randira annak ellenére, amit megtudtál rólam meg… Todd bulijairól?

– Nekem csak azok a dolgok számítanak, amiket te magad mondasz el magadról nekem. Egyáltalán nem érdekel, amit mások gondolnak vagy mondanak.

– De én elmondtam neked, hogy mit műveltem azokkal a fiúkkal.

– Miattam – feleltem. – Bármit csináltál, azért tetted, mert meg akartál védeni. És ha már itt tartunk, nagyon szépen megkérlek, hogy még egyszer eszedbe ne jusson ilyesmit bevetni az érdekemben.

Jasmine beleegyezően bólintott.

Aztán, mielőtt folytathattuk volna a beszélgetést, odajött hozzám a banda egyik zenésze, és megkocogtatta a vállamat.

– Kezdhetünk.

Jasmine csodálkozva kapta fel a fejét.

– Kimaradtam valamiből?

Elmosolyodtam.

– A bácsikám azt mondta, hogy nem hagyhatom ki a szombati zenélést, így arra gondoltam, hogy itt játszanék el egy számot. Remélem, nincs ellenedre?

Jasmine arca felragyogott.

– Nincs! Persze hogy nincs!

– Akkor jó, mert te fogsz énekelni hozzá.

– Mi?

– Én, hm… a bácsikám barátai azt mondták, csak akkor játszhatok, ha hozok magammal egy énekest. Egész héten ezt a számot gyakoroltam.

– Mi?! Hogy én énekeljek? Nem! Arról szó sem lehet! Mi van, ha nem tudom a szöveget? – Dörzsölgetni kezdte a karját. – És olyan sokan vannak. Nem merek kiállni eléjük. Azt sem tudom, mit kellene énekelnem. Lehet, hogy olyan dalt választottál, amit nem ismerek.

– Kizárt, hogy ezt ne fújnád kívülről – mondtam, aztán felkaptam egy mikrofont, és a kezébe nyomtam. – Ez a kedvenced.

Felléptem az étterem végében felállított kicsike színpadra, és váltottam pár szót a zenészekkel, akik megígérték, hogy kísérni fognak egy szám erejéig. Amikor játszani kezdtem, és a helyiséget betöltötték a Make You Feel My Love első hangjai, Jasmine szemét elfutotta a könny.

TJ bácsi a hét folyamán addig gyakoroltatta velem a dalt, míg nem hangzott tökéletesen, és amikor megláttam, hogy felragyog tőle Jasmine szeme, arra gondoltam, hogy minden kínlódást megért ez az egyetlen pillanat. Biccentettem neki, mire ő lassan felsétált a színpadra, majd becsukta a szemét, és énekelni kezdett. Én is behunytam a szemem, és átadtam magam a zenének. Jasmine-ért.

Mert minden érte volt.

Őrült tapsviharban tört ki a közönség, amikor befejeztük. Jasmine szeméből csorogni kezdtek a könnyek. Odasétáltam hozzá, és megálltam mellette.

– Hallod ezt? A r-rajongóid. Neked tapsolnak. Az énekednek.

– Elképesztő! És te is elképesztő vagy, Elliott.

– Akkor ezek most boldog könnyek?

– A legboldogabbak – felelte.

Később befejeztük az ebédünket, majd vettünk két jégkrémet, felmentünk a fedélzetre, és néztük a Mississippi mellett elsuhanó tájat. Beszélgettünk, mindenről és semmiről, mégis tökéletes volt az együttlétünk. Egyetlen pillanat nem volt, amikor bármelyikünk kínosan érezte volna magát. Egyszerűen… jó volt. Jó volt jól érezni magunkat.

– Én láttalak meg először! – mondta Jasmine nevetve, és meglökött egy kicsit. – Én, én, én.

Nevetve rázni kezdtem a fejemet.

– Nem.

– De igen, Eli!

– Az teljességgel lehetetlen.

– Mitől vagy benne ennyire biztos?

Vállat vontam.

– Ott álltál az igazgató irodájában. S-sárga nyári ruha volt rajtad, és őrülten m-mosolyogtál, és én azt gondoltam: Wow, de csinos ez a lány. A legcsinosabb, akit valaha láttam.

Jasmine a legszívesebben bebújt volna a pad alá.

– Eli…

– Az is megfordult a fejemben, hogy esetleg drogozol, mert senkit sem láttam még, aki ennyire örült volna annak, hogy iskolába jöhet – tréfálkoztam, amivel sikerült megnevettetnem.

Annyira felszabadultan tudott nevetni. Életem végéig el bírtam volna hallgatni a nevetését.

– Hallottad már a Bansky nevet? – kérdeztem, ahogy lefelé csorogtunk a folyón.

Jasmine megrázta a fejét.

– Graffitiművész. Azon az épületen, amelyik mellett mindjárt el fogunk haladni, látni fogjuk az egyik alkotását. Legalábbis a szóbeszéd szerint ő festette oda. És… Hát… M-már napok óta p-próbálok elmondani neked v-valamit, csak nem b-bírom m-megformálni a szót. – Tördelni kezdtem a kezemet. – M-most azonban nem kell tovább p-próbálkoznom, mert m-meg tudom mutatni.

Jasmine kiegyenesedett, és amikor az épülettel egy vonalba értünk, és a felfestett mondat felé intettem, elfutotta a könny a szemét.

GYÖNYÖRŰ VAGY.

– Eli – suttogta alig hallhatóan.

– Az vagy. Sz-száz százalékig.

A hajózás után visszamentünk a Frenchmen Streetre, ott felültünk a kukára, és egy kicsit még hallgattuk a kocsmákból kiszűrődő zenét.

– Ez életem legjobb napja – mondta Jasmine a lábát lóbálva, és felpillantott a csillagokra.

– Nekem is.

– Elliott?

– Igen?

– Meg fogsz ma csókolni?

– Nem.

– Miért nem?

– Mert túlságosan szeretlek ahhoz, hogy ilyesmit tegyek veled.

Nem tudtam, érti-e, hogy mit akarok ezzel mondani, de ez volt a helyzet. Képtelen lettem volna megcsókolni. Egyelőre. Sok fiú használta őt úgy, ahogy nem kellett volna, és én nem akartam közéjük tartozni. Be akartam bizonyítani, hogy én őt magát akarom, nem a testét. És nekem már az is elég volt, hogy a közelében lehettem.

– Ó! – válaszolta, nem kis csalódottsággal a hangjában.

Megfogtam a kezét.

– Nagyon szeretlek, Jazz… Még a zenénél is jobban.

Jasmine idegesen felnevetett.

– Ne hazudj.

– Nem hazudok.

– De hát… a zenét mindennél jobban szereted, nem?

– Igen. De téged még annál is jobban.

Elmosolyodott, és a füle mögé simította a haját. Nagyon aranyos tudott lenni, amikor elpirult.

– Én is nagyon szeretlek téged, Elliott.

– Nem akarsz fellépni velem szombatonként? – kérdeztem önmagam számára is váratlanul, miközben a csillagokat bámultam.

Jasmine döbbenten felkapta a fejét.

– Mi?

– Azt kérdeztem, nem akarsz-e kijönni velem szombatonként, zenélni.

– De. – Hozzám hajolt, és a homlokomnak támasztotta a homlokát. – Szeretnék.

Amikor úgy gondoltuk, hogy ideje lenne találkoznunk Rayjel, elindultunk az utca vége felé. Néha megálltunk, és belehallgattunk egy-egy utcazenész produkciójába. Eltöltött bennünket a zene. És Jasmine mosolyától úgy éreztem magam, mintha megütöttem volna a milliódolláros főnyereményt. Remekül érezte magát, ráadásul velem.

Sosem hittem volna, hogy egy hozzá hasonló lány jól tudja érezni magát egy hozzám hasonló fiúval.

10

Jasmine

– Szuperül éreztem magam – mondtam Elliottnak a kocsi ablakán kihajolva, miután Ray kitette a házuk előtt. Én is ki akartam szállni, de Ray rám zárta az ajtót, így nem ölelhettem meg Elliottot.

– Én is. – Ott topogott a járdán, zsebre dugott kézzel. – K-köszönöm, Ray, hogy hazahozott.

– Elliott, nem vagyunk pajtások. Nyugodtan szólíts csak Mr. Gable-nek – tréfálkozott Ray, mire vetettem rá egy gyilkos pillantást. – Köszönj el, Hófehérke.

– Jó éjt, Eli. Hétfőn találkozunk a suliban.

– Jó éjt, Jazz.

Miután elhajtottunk, Ray mosolyogva hozzám hajolt.

– Jó srác. Utálom, mert beléd van esve, de egyébként remek kölyök.

Bólintottam. – Megkérdezte, nem akarok-e kiállni vele zenélni szombatonként a Frenchmen Streetre.

– És mit akartok előadni? Popot vagy soult?

– Soult.

– A francba, Hófehérke. – Ray megdörzsölte az orrnyergét. – Most tovább hazudozhatunk, mi több, minden szombatra meg kell szerveznem a mamádnak egy találkozót.

Fülig szaladt a szám.

– És te ezt hajlandó lennél megtenni értem?

– Tényleg annyira boldoggá tesz téged a soul?

– Tényleg.

– Akkor kötelességed megosztani ezt a boldogságot a világgal.

– De a mama ki lesz akadva rád, ha megtudja.

Felhorkantott.

– Miért? Van olyan manapság, hogy nincs kiakadva rám? Ugyanakkor ha meglátja, hogy milyen jól megy neked a soul, és mennyire boldoggá tesz téged, ő is örülni fog.

Ettől kezdve minden szombaton elmentünk Rayjel Elliottért, és Ray mindig ott maradt meghallgatni minket. Sőt, videót is készített rólunk, minden egyes alkalommal. Amikor popot énekeltem, sosem láttam ennyire izgatottnak. És a soulszámaimat mindig megdicsérte. Nem tudhatta, milyen sokat jelent ez nekem. Nemcsak a dicséret, hanem az, hogy minden alkalommal végighallgatott.

Rám nézett, és mintha azt mondta volna a pillantása, hogy bárki bármit mond, jó vagyok.

– Még sohasem láttalak ilyennek – mondta Ray egy este, miközben hazafelé autóztunk.

– Milyennek?

– Ennyire boldognak.

Ray és én különösen ügyeltünk arra, hogy vacsoraidőre mindig otthon legyünk, és meghallgassuk a mamát, aki mindig elmesélte, hogy milyen fontos emberekkel találkozik, és hála az ő áldozatos munkájának, van remény arra, hogy rövid időn belül felfedezzenek.

– Erre már előbb is sor kerülhetett volna, ha nem titkoltad volna el a kontaktjaidat, Ray. Hála istennek én is megtaláltam a magamét.

– Bocsánatot kérek – felelte Ray, és rám mosolygott. – Hófehérke elképesztőt alakított a stúdióban. Kár, hogy nem láttad. Szerintem büszke lennél rá.

A mama végigpörgette a telefonján a bejövő leveleit.

– Nos, hamarosan kiderül, hogy az lehetek-e.

– Ha akarod, megnézheted – dörmögte Ray, és ő is előhúzta a mobilját. – Készítettem róla néhány videót.

– Nem kell megmutatnod – mondta a mama, és belemélyesztette a csirkéjébe a kést. – Ott voltam.

– Mi? – kérdeztem.

Levágott a húsból egy falatkát, és a szájába tette.

– Azt mondtam, hogy láttalak. Volt olyan érzésem, hogy ti ketten az orromnál fogva vezettek engem, így ma délután követtelek benneteket, és láttam, amint Jasmine kiállt énekelni azzal a fura fiúval.

– Nem is fura – suttogtam.

A mama, mielőtt bekapott volna egy újabb falatot, felvonta a szemöldökét.

– De. Az.

– Oké, akkor… – Ray hátradőlt, és megköszörülte a torkát. – Gondolom, hogy most dühös vagy, de legalább a saját szemeddel láttad, hogy mennyire jó. Sőt. Lenyűgöző, Heather. Arra született, hogy soult énekeljen, nem igaz? Azt hiszem…

– Nem – vágott közbe a mama.

– Hogy?

– Te csak ne higgy semmit. – A mama letette az ezüst evőeszközt, és hideg pillantást vetett Rayre. – Nem volt jogod arra, hogy odavidd, és reményt ébressz benne ebben a hülye műfajban, amiben feleannyira sem jó, mint a popzenében.

– Ez nem igaz – ellenkezett Ray.

– De. És ha már itt tartunk, nincs jogod eldönteni, hogy miben jó, és miben nem. Nem te vagy az apja.

– Mama! – kiáltottam. – Hagyd abba!

– Én is azt szeretném, ha abbahagynád – mondta Ray, és láttam, hogy ökölbe szorul a keze. – Tizenöt éve vagyok veletek, Heather. Láttam, hogyan lett a totyogó kislányból gyönyörű tinédzser. Mindenemet odaadtam azért, hogy nektek jó életetek legyen, szóval tényleg felhagyhatnál ezzel az ostoba dumával. És bár lehet, hogy nem én nemzettem a lányodat, igenis én vagyok az apja. Nem értem, miért akarsz megfosztatni még ettől is! Jasmine a lányom, a lányunk, és ha nemcsak magaddal törődnél, hanem vele is, akkor látnád, hogy milyen rosszul érzi magát abban a bőrben, amelyet te húzol rá minden alkalommal, amikor rákényszeríted az akaratodat.

– Én? Hogy bármit rákényszerítenék? Hiszen imádja, amit csinál!

– Ha! Gyűlöli! – vakkantotta Ray.

Behunytam a szemem, és vettem egy nagy levegőt.

– Mindent gyűlöl benne, és ha láttad ma énekelni az utcán, akkor azt is látnod kellett, hogy hosszú idő után végre tényleg boldog, csakhogy te nem akarod ezt beismerni, mert elemészt a tudat, hogy mindez nélküled történt. Jóformán beleőrülsz abba, hogy elvesztetted felette az irányítást.

– Menj a pokolba! – sziszegte a mama.

– Már ott vagyok! – lőtt vissza Ray.

A mama eltolta magát az étkezőasztaltól, és felállt.

– Többé nem látlak szívesen a családunkban. Az lesz a legjobb, ha végleg elmész.

– Mi?! – kérdeztem döbbenten. – Nem dobhatod ki a saját lakásából!

– Nem az övé. – A mama ellenségesen keresztbe fonta a karját a melle alatt. – Menj el, Ray.

– Nem megyek sehová. Nem mintha kíváncsi lennék a drámai megnyilvánulásaidra, de…

– Lefeküdtem valakivel – közölte tényszerű hangon a mama.

Szabályosan leesett az állam, ahogy Rayé is. Értetlenül meredtünk egymásra.

Végül Ray volt az, aki megtörte a kínos csendet.

– Mit mondtál?

– Nem számít. Már nem akarok veled élni. Gyenge vagy.

Ray mélyen beszívta a levegőt.

– Ki volt az?

– Nem szá…

– Ki? – ordította Ray. Egyszerre volt dühös és összetört. Még sohasem láttam ilyennek. Azt én is tudtam, hogy a mamát nem könnyű szeretni, de Ray különleges volt. A legjobb. És a jó emberekbe nagyobbat lehetett rúgni, mint a kevésbé jókba.

– Trevor – felelte halkan a mama. – Tizenöt évet húztam le melletted, de soha semmit sem tettél értem. Trevor más. Nagyszerű dolgokat ígért nekem.

– Trevor Su? – kérdezte Ray.

– Igen. Trevor Su. Tudod, az, akivel nem voltál hajlandó összehozni.

– Mert egy kígyó!

– Talán mogult akartál mondani. – A mama büszkén kihúzta magát. – Meg fogja változtatni az életünket.

– Nem dolgozhatsz vele, Heather. Egy seggfej. Nem akarom, hogy Jasmine-t a közelébe vidd.

– De. Dolgozhatok vele, és fogok is.

– Komolyan beszélek. Az a fickó veszélyes. Olyan, mint a tűzhányó. Meg fogod égetni magad, ha bedőlsz neki.

A mama összeszorította az ajkait, és leereszkedően felvonta a vállát.

– Inkább perzselődjek meg, mintsem egy pislákoló gyertyaláng mellett kelljen leélnem az életemet.

Ray szeme elsötétült a bevitt ütés erejétől. Olyan fájdalmasan nézett, mintha a mama árulása szétzúzta volna a szívét. Nem mintha őrülten szerelmes lett volna a mamába, mégsem csalta meg soha. És most kiderült, hogy egy romlott nőhöz volt hűséges. Megdörzsölte az arcát, majd pislantott néhányat.

– Jól van. Te nyertél. Elmegyek. – Azzal eltolta magát az asztaltól. A kezét ökölbe szorította, az arca kivörösödött a haragtól, de több szó nem hagyta el a száját.

Egyszerűen felállt és elment. Még csak be sem csapta az ajtót maga mögött.

Nem tudtam, milyen egy fájdalomtól összetört szív, egészen addig, míg aznap este bele nem néztem Ray szemébe. Nem tudtam, milyen érzés, amikor az embernek megsajdul a lelke, egészen addig, míg a férfi, akit egész életemben az apámnak tekintettem, ki nem sétált a házunk ajtaján.

– Hogy tehetted ezt, mama?! – kérdeztem szinte sokkosan. – Hogy viselkedhettél így vele? – És persze velem…

– Vele? Hiszen csak egy senki! Egy önjelölt sztár, aki az utadban állt. Én, ezzel szemben, új lehetőséget találtam neked. Az életet ugyanis a lehetőségek mozgatják, és Rayjel már nem tudtunk továbblépni. – A mama zavartalanul tovább ette a csirkéjét, én azonban nem tudtam száműzni a fejemből a zavart. Eddig csak azt tudtam a mamámról, hogy nem könnyű vele. Azt nem, hogy szívtelen is.

– De szeretett téged.

– Szeretett? – kérdezte a mama. – A szeretet nem vezet sehová ebben a világban. Ne légy nevetséges.

– Te nem szeretted?

– Én azt szerettem benne, amit a családunkért tehetett volna, de cserben hagyott. Ahogy mondtam, a szeretet gyengévé teszi az embert, és nekem nincs időm a gyengeségre.

– Engem azért szeretsz? – kérdeztem, bár előre rettegtem a választól.

A mama összevonta a szemöldökét, és visszatette a tányérjára a villát.

– Ha eljön a nap, hogy nem hagysz többé cserben, szeretni foglak.

Ebben a pillanatban értettem meg, milyen az, amikor igazán magányos az ember.

11

Jasmine

Teltek-múltak a hetek, de Ray nem jött vissza. De mert igaz és lojális ember volt, még mindig ő fizette a számláinkat. Zokszó nélkül. Miattam. Bármit tett ez az ember, mindig miattam tette.

De nem csak a napok múltak fájdalmasan; a mama is egyre agresszívabban és gonoszabban viselkedett. Ha nem voltam iskolában, megszállottként dolgozta végig velem a napokat. Elliott szóba sem jöhetett, így csak az iskolában találkozhattam vele, a folyosón, az órák közötti szünetekben.

Fáradt voltam. Hiányzott Elliott, hiányzott Ray, és mindennél jobban hiányzott a soul.

Egyik nap, amint elsétáltam az iskolában az igazgatói iroda előtt, megpillantottam a mamát. Éppen kezet rázott az igazgatóval. Görcsbe rándult a gyomrom a látványtól.

– Mit keresel te itt? – kérdeztem.

– Neked is szép napot, Jasmine – felelte kimérten.

– Azt kérdeztem, miért vagy itt?

Látványosan végignézett a folyosón.

– Nem értem, miért akartál annyira iskolába járni. Én még a szagát is utáltam.

– Én meg szeretek itt lenni.

– Remek. Ez azt jelenti, hogy megtapasztaltad az iskolás életet. Élvezd ki, mert holnap elmegyünk.

– Mi?

– Rayjel ellentétben Trevornak sikerült felhajtania néhány kihagyhatatlan lehetőséget a számodra. Odaát, Európában. Már talált is nekünk egy megfelelő lakást Londonban, és lefoglalta a repjegyeinket.

– Mi?! – A szívem egészen a torkomig emelkedett. – Nem…

– De igen. Meglátod, nagyszerű lesz. A világ legjobb stúdiójával hozott össze bennünket. Egy olyannal, ahonnan egyik szupersztár kerül ki a másik után.

– Én nem megyek sehová.

– Dehogynem. Most írtam alá a kiiratkozási papírjaidat.

Mit?

– Mióta tudod, hogy el fogunk menni? – kérdeztem. – Mióta?

A mama leereszkedő pillantást vetett rám.

– Ne legyél már ennyire drámai, Jasmine.

– Mióta?!

– Pár hete. Talán egy hónapja.

Éreztem, ahogy megreped a szívem.

– És nem jutott eszedbe, hogy szólj? Gondoltad, elég lesz, ha a reptéren közlöd velem a hírt, mielőtt felszállnánk a gépre? Ha most nem futunk össze, egy szót sem szóltál volna az egészről, míg el nem indulunk.

– És? Számít valamit? – kérdezte. Sehogy sem értette a haragomat. – Hiszen ebből áll az életünk. Örökké úton vagyunk, mert egy álmot kergetünk.

– Nekem nem kell a te hülye kis álmod! – kiáltottam, aztán elfordultam tőle, és elrohantam. Meg sem álltam az alagsori mosdóhoz vezető csigalépcsőig. Az ajtónak nyomtam a tenyeremet, és berontottam. Odabenn vettem pár nagy levegőt, előhúztam a mobilomat, és felhívtam Rayt. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, amikor néhány kicsengés után beleszólt a telefonba.

– Hópihe? Mi történt? – kérdezte. – Nem iskolában kellene lenned? Baj van?

– Arra kényszerít, hogy menjek vele – mondtam nagy nyelések közepette. – Azt mondta, Londonba költözünk, ahol Trevorral fogunk dolgozni, de én nem akarok elmenni innen. Én itt akarok maradni, de nem engedi. Kérlek, Ray, ne engedd, hogy elvigyen! Kérd meg, hogy maradhassak.

– Bíztam benne, hogy csak mendemonda az egész…

– Te tudtad?

– Igen. De azt hittem, nem fogja keresztülvinni. Annyira sajnálom, Hófehérke.

Ömleni kezdett a szememből a könny.

– De én nem akarok elmenni. Én itt akarok maradni. Veled. Engedd meg, hogy veled maradhassak. A mama meg menjen, ahová akar, nem érdekel. Csak engem hagyjon itt. Ez az első hely, amit valamennyire az otthonomnak érzek, és te vagy az egyetlen férfi, akit mindig a papámnak tekintettem. Kérlek, engedd meg, hogy veled maradjak.

Hosszú csend következett. És minden múló pillanattal hevesebben rázott a zokogás.

– Semmit sem szeretnék jobban, Hófehérke, és ezt te is tudod.

Igen…

– De… – folytatta.

Nem…

– Be kell látnunk, hogy igazából nincs beleszólásom a dologba. Azért nincs, mert nem én vagyok az apád.

Azon tűnődtem, vajon saját magán is olyan mély sebet ejtett-e a kimondott szavaival, mint rajtam.

Kikapcsoltam a telefonomat, és kijöttem a mosdóból. Még mindig a könnyeimmel küszködve a folyosót jártam, amikor egyszer csak megpillantottam Elliottot. Éppen a földről kelt fel, de csak addig, míg Todd és a haverjai újra el nem lökték. Mióta betörte Todd orrát, még többet zaklatták.

Nekem persze nem tett említést róla, és amikor én felhoztam, csak annyit mondott, hogy nem igazán érdekli a dolog, és gyorsan témát váltott.

– Jazz? Mi a baj? – kérdezte, miután kiszabadította magát a lökdösődők köréből.

– Az… Az… – kezdtem, de annyira elszorította a torkomat a sírás, hogy nem tudtam folytatni, így megráztam a fejem. Még három órám lett volna aznap, de tudtam, hogy képtelen lennék végigülni őket. Túl összetört voltam ahhoz, hogy akár egyen is részt vegyek. – Ellógnál velem? – kérdeztem Elliottól. – Már nem akarok órára menni.

– Mi a baj? – kérdezte megint.

– Minden.

Vetett egy pillantást a folyosón álldogálókra, aztán kinyújtotta felém a kezét.

– Gyere. Menjünk.

e

A Frenchmen Streetből nyíló sikátorban üldögéltünk, a kuka tetején, és miközben hallgattuk a számunkra tiltott bárokból kiszűrődő zenét, folyamatosan szipogtam. Órák teltek el így. Még akkor is ott ültünk, amikor a napot elnyelte az éjszaka.

– Akkor hát tényleg elmész? – kérdezte halkan, az ujjait tördelve Elliott. Kerek, drótkeretes szemüvege szinte teljesen elrejtette a számomra oly kedves mandulabarna szemét. A szája lefelé görbült.

Bólintottam, és egyre csak őt néztem, annak ellenére, hogy ő nem bírt felém fordulni.

Alig ismertük egymást, mégis sokat tudtunk a másikról.

A New Orleansban töltött évem túl hamar a végéhez ért. Az órák már csak perceknek tűntek, a percek másodperceknek. Pedig nem akartunk mást, csak időt. Egy kicsit több időt szerettünk volna kicsikarni a sorstól mind a ketten, mert túl kevésnek tartottuk azt, ami jutott nekünk.

Pedig olyan sok időt töltöttünk ott, a kocsmasor mögött. És miközben a különféle dallamokat hallgattuk, ígéreteket tettünk egymásnak. Csupa olyat, amit nem tudtunk betartani. Ígéreteket a jövőről és az álmainkról. Megesküdtünk, hogy kapcsolatban fogunk maradni, örökre.

Csak tizenhat évesek voltunk, de lélekben, ha együtt voltunk, idősebbnek éreztük magunkat. Mielőtt találkoztam Elliott-tal, azt hittem, magányosan fogom leélni az életemet. De aztán ő rám talált a zenéjével, és minden megváltozott. Ha lett volna választásom, biztosan vele maradok. De ahogy azt az élet durván bebizonyította, egy tizenhat éves gyerek szinte semmiben sem dönthet.

Nekünk oda kellett mennünk, ahová a felnőttek vezettek bennünket.

– És ezúttal hová mentek? – kérdezte.

Gyűlöltem a gyomromat szorongató görcsöt. Gyűlöltem, hogy a mamát annyira nem érdeklik az érzéseim. Örök életemben otthon tanítottak, és ha Rayt nem szólítja egy szerződés New Orleansba, sohasem nyerhettem volna bepillantást az igazi életbe… Nem tudhattam volna meg, milyen érzés, amikor estéről estére ugyanabban az ágyban hajtja a fejét álomra az ember, és milyen az, amikor reggel elindul otthonról egy igazi iskolába. Nem tapasztalhattam volna meg, milyen az igazi barát, és hogy mit jelent hazamenni… És most mindezt elveszítettem.

– Londonba. És egy ideig ott is maradunk.

Felém fordult, és kutatni kezdte a pillantásomat. Talán azt hitte, meglátja benne a reményt.

– És aztán visszajössz ide?

Elkomorodtam. Mi nem szoktunk visszamenni sehová.

– Talán – feleltem, és megvontam a vállamat.

Elliott is elkomorodott a bizonytalan válasz hallatán.

– Szerinted mennyibe kerül egy tengerentúli hívás?

– Gondolom, sokba.

– Tudod, van egy kis jó is abban, hogy elmentek. Biztos jó hatással lesz a karrieredre.

– Nem akarok karriert – mondtam neki, és így is gondoltam. – Én csak egyet akarok. Itt maradni. Veled.

– Én is azt szeretném, hogy maradj, de ha jól jössz ki a dologból, akkor el kell menned.

– Ne akarj logikát vinni ebbe az egészbe – suttogtam. – Utálom, hogy mindenben logikát keresel.

– Gondolj csak b-bele. Ha elég sok p-pénzt keresel, v-visszajöhetsz ide, és v-vehetsz m-magadnak egy nagy házat, nagy f-fákkal, és ha úgy hozza a kedved, k-kiülhetsz a t-tornácra, jegesteát inni. Saját házad lesz… igazi otthonod.

Felsóhajtottam.

– Az jó lenne. De én akkor sem akarlak itthagyni téged – folytattam alig hallhatóan, a kezemet nézve. – Te vagy az egyetlen barátom. És Ray az egyetlen hozzátartozóm. – Legalábbis aki számít, tettem hozzá gondolatban.

Elliottnak észre kellet vennie, hogyan reagál a testem a felfoghatatlanra. Reszketett a kezem, és minduntalan megbicsaklott a hangom. Kiegyenesedett.

– Nem lehet, hogy mégis jót fog tenni a karrierednek ez a költözés?

– A mama szerint...

A lábát lóbálva közelebb araszolt hozzám.

– Nem a kérdésemre válaszoltál.

– Igen, tudom. – Mélyen beletúrtam a sűrű, fekete hajamba, ami pontosan olyan volt, mint a mamáé. – De az nemigen számít, hogy én mit gondolok.

Elliott rám nézett, és elmosolyodott, bár a szeme közben szomorú maradt.

– Megszökjünk?

Meg.

Kérlek.

Induljunk máris.

Mindegy, hová.

– Az jó lenne – suttogtam.

Elliott elfordult tőlem, és tovább tördelte az ujjait.

– Szerintem is.

– Elköszönsz a nővéredtől a nevemben?

– Persze.

– Köszi. – Pár percig csak ültünk egymás mellett, és megpróbáltuk elhinni, hogy nem változik meg örökre az életünk. A lábunkat lóbálva hallgattuk a Jazz Bárból üvöltő zenét, amely mögül időnként kihallatszott a Mikey’sben játszott country élénk ritmusa. Pár percig a pillanatnak éltünk.

– Nincs senki, aki a szívemnek kedvesebb lenne nálad, Jazz – szólalt meg végül Elliott olyan halkan, hogy alig bírtam kivenni a szavait. Imádtam, hogy Jazznek szólít. Tudtam, hogy semmit sem szeret annyira, mint a jazzt. Igen, Ray is nagyszerű zenész volt, de senki sem tudott úgy szaxofonozni, ahogy Elliott tudott.

– Az én szívemnek pedig te vagy a legkedvesebb. Nagyon fog hiányozni a zenéd.

– Nekem meg a hangod.

Kinyílt a szám, hogy mondjak valamit, de nem jött ki rajta hang. Mit mondhattam volna még?

Még sohasem fájt ennyire a szívem. Még nem ismertem túl régen Elliottot, csak pár hónapja, de ez felért az örökkévalósággal. Alig volt közös tulajdonságunk. Én voltam az iskolában a menő csaj, ő meg a folytonos zaklatásnak kitett, félénk fiú. Én hangos voltam, és kitárulkozó, ő szelíd. De ha eltévedtem, mindig ő mutatta meg nekem a hazafelé vezető utat.

És most el kellett búcsúznom tőle.

– Jazz?

– Igen?

– Megígérsz nekem valamit?

– Meg.

Elliott közelebb csusszant hozzám, és, hogy biztosan ránézzek, az arcomra simította a tenyerét.

– Ha valaha úgy érzed magad a mamád mellett, hogy már nem vagy önmagad… – Behunytam a szemem a súlyos szavak hallatán, és hagytam, hogy az arcomon végigcsorduljanak a könnyek. Ezeket törölgette Elliott a hüvelykujjával, miközben tovább beszélt. – Ha annyira megbánt, hogy már nem bírod tovább vele, akkor hagyd ott, és gyere vissza. Meg se állj, míg hozzám nem érsz. Én majd vigyázni fogok rád, amíg élek. Rendben?

– Így lesz. Megígérem.

Ekkor benyúlt a hátsó zsebébe, és előhúzott belőle egy kulcscsomót. Levette róla az egyiket, és a kezembe nyomta.

– Ez egy pótkulcs a házunkhoz. Azt akarom, hogy nálad legyen.

– Miért?

– A családunkban, ha bármi rosszon vagy jól megyünk keresztül, adunk egymásnak egy kulcsot. Ez egy emlékeztető, hogy bármi történjék is velünk, van egy otthonunk, amely visszavár. Plusz ha rossz napod van, előveheted, és talán eszedbe jut róla, hogy nem vagy egyedül. Erőt tud adni a n-nehéz n-napokon. Felidézi benned az otthonod hívó szavát.

Szorosan összezártam az ujjaimat a kulcs körül.

– Köszönöm, Eli.

– Szívesen, Jazz.

Aznap éjjel addig ültünk a sikátorban, míg az utolsó kocsmában is el nem halkult a zene. De még utána is maradtunk egy darabig. Ha tehetjük, kivárjuk, hogy ismét felcsendüljenek az ismerős dallamok.

Végül, amikor úgy éreztük, hogy kezdünk kifutni az időből, mindketten felálltunk, és én Elliotthoz préseltem magam.

Ő elhúzódott tőlem, de csak egy kicsit, és a fülem mögé simította a hajamat. Egymás szemét fürkésztük – az én barna pillantásom szinte teljesen felolvadt a mogyorószín szempár simogató melegében. Szerettem az arcát. Minden porcikáját szerettem, de az arcát a legjobban.

És bár nem mondtuk ki, mindkettőnket letaglózott a varázslatos érzés, amit úgy hívnak: szerelem.

Elliott kicsi volt. Sovány és törékeny. Meg mertem volna esküdni, hogy háromszor többet nyomok nála, de ettől még szeretett. Ugyanazzal az intenzitással, ahogy én szerettem őt. Ő csupa csont volt, én csupa hús. Az ő bőre karamellszínű volt, az enyém tejfehér. A szöges ellentétei voltunk egymásnak. Két ilyen ember nem szokott egymásba szeretni, mégis, ami kettőnk egymásra találásából született, azt egyetlen szóval lehetett jellemezni: gyönyörű.

Ha nem találkozom Elliott-tal, talán életem végéig megmaradtam volna abban a tudatban, hogy a szerelem hazug dolog. Ha ő nincs, sohasem tanulom meg, milyen érzés fiatalnak és szabadnak lenni. Amíg meg nem ismertem, rácsok mögött éltem. Elliott volt az, aki kinyitotta a ketrecem ajtaját, hogy szabadon szárnyalhassak.

– Majd e-mailezünk egymással – fogadkozott. – Mindennap írni fogok neked.

– Oké.

– Jazz?

– Igen, Eli?

– Most m-meg foglak cs-csókolni?

Felvihogtam, bár közben a hideg futkosott a hátamon.

– Ez kérdés volt?

Elliott megrázta a fejét.

– Nem.

Ismét kicsordultak a szememből a könnyek, és megint csak lehunytam a szemem.

– Engem még sohasem csókolt meg senki.

Elliott felvonta a szemöldökét.

– De hát…

Bólintottam.

– Tudom. Úgy látszik, hiába volt az a sok fiú, egyik sem akart csókolózni velem – mondtam szégyenkezve.

– Semmi baj – felelte. – Én sem csókolóztam még soha.

Megint bólintottam, bár a gyomrom rángott az idegességtől.

– Gyűlölöm, hogy az első csókunk egyben az utolsó is lesz.

– Nem. Nem lesz az utolsó. Legközelebb, ha találkozunk, addig csókollak, míg be nem pótoljuk az elmulasztott lehetőségeket. Legközelebb, ha megcsókollak, akkor az a csók az örökkévalóság üzenete lesz.

– Megígéred?

– Megígérem.

Abban a pillanatban úgy éreztem, hogy így is lesz. Amikor az ajka megérintette az ajkamat, halkan felnyögtem. Olyan gyengéden csókolt, mégis ott éreztem minden porcikámban, a lábujjaimtól a hajamig. Egyszerre volt édes, szomorú és boldog, és nagyon, de nagyon valóságos.

Tehát ilyennek kell lennie. Ilyen érzés, amikor az embernek ki akar ugrani a szíve.

Ezt hívják úgy, hogy szerelem.

Bár tudtam, hogy másnap elutazom, meggyőződéssel hittem, hogy minden rendben lesz. Minden rendben lesz, mert Elliott megmutatta nekem, hogy milyen íze van az igaz szerelemnek, és ezt az érzést már senki sem vehette el tőlem. Akkor is ott fog lebegni a tudatom mélyén, ha sötéten látom majd a világot.

Elliott Adams, a szerelme és a gyengéd csókjai az örökkévalóság ígéretét hordozták magukban.

12

Elliott

Esténként egész héten fürkésző pillantásokat vetett rám a mama vacsora közben. Mivel nem akartam, hogy szomorú legyen, próbáltam nem mutatni a bánatomat, mégis észrevette.

– Jól vagyok – mondtam neki, a spagettit tologatva a tányéromon.

– Az sem baj, ha nem vagy jól – felelte anya. Katie grimaszokkal próbálta álcázni az érzéseit, de igazából mindketten nagyon sajnáltak. – Nincs azzal semmi baj, ha időnként nincs jól valaki.

Vállat vontam.

– Átmehetnék a szobámba? Nem vagyok éhes.

– Persze. De szólj, ha szükséged van valamire. És bár holnap iskola van, ha szívesebben játszanál valamit Jasonnel, nyugodtan kapcsold be a gépedet – tette hozzá anya, abban bízva, hogy az engedékenységével mosolyt tud csalni az arcomra.

A kedvéért elmosolyodtam.

– Oké.

– Szeretlek, Eli.

– Én is szeretlek, anya.

Elfeküdtem az ágyamon, és elkezdtem zenét hallgatni. A jazzben az volt talán a legmegindítóbb, hogy képes volt igazodni az ember aktuális hangulatához. A kedvenc dalaim hallatán majdnem sírva fakadtam, míg más számokat hallgatva a legszívesebben a falhoz csaptam volna az iPodomat.

Hiányzott.

Még csak hat napja ment el, de annyira hiányzott, hogy azt el sem tudtam volna képzelni. Írtunk egymásnak, ahogy megígértük, de beszélgetni sohasem tudtunk. Ő akkor volt ébren, amikor én aludtam; ő épphogy elkezdte a napját, amikor én lefeküdtem. Kemény dolog volt azután értesülni a dolgairól, hogy azok már megtörténtek.

Jasmine távozásával az iskola sem lett könnyebb. Sőt. Csak romlott a helyzetem. Katie mindent megtett azért, hogy vigyázzon rám, de Toddot és a haverjait, akik minden korábbinál jobban szívattak, nem tudta megállítani.

Az új félév új órarendet is jelentett, és amilyen szerencsém volt, hét órából ötön együtt voltam Toddal vagy valamelyik alattvalójával.

A legrosszabb az egyik ötödik órai testnevelés volt, amelyiken hárman is ott voltak.

– Azt hiszed, megúsztad, hogy betörted az orromat, te nyomorék? – sziszegte Todd a fülembe az öltözőben, miközben két pribékje lefogott. – Most, hogy az a ribanc barátnőd lelépett, egyetlen céda sem maradt, aki a pártodat fogná – folytatta, és az arcomba köpött.

Semmit sem mondtam erre, mert tudtam, hogy azzal csak ártanék magamnak.

– Jobb, ha felkészülsz, kishaver. Hamarosan pontosan azt fogod kapni, amit megérdemelsz. Bár nem hiszem, hogy örülni fogsz neki. Most, hogy a kurváddal már nem kefélhetek, új husira lesz szükségem. – Gonoszul elvigyorodott. – A nővérednek szuper ütközői vannak, és mivel már mindenki láthatta őket, nem tudom, mi tarthatna vissza attól, hogy alkalomadtán ízmintát vegyek belőlük én is.

A kezem ökölbe szorult, és fel akartam pattanni, hogy behúzzak neki egyet, de a haverjai megint lefogtak.

Nem vagyok elég erős.

Nem vagyok elég erős.

– Ha h-hozzá m-mersz érni… – mondtam fenyegetőnek szánt hangon, mire felröhögtek.

– M-mert m-mi lesz, h-ha h-hozzáérek? – kérdezte Todd csúfolódó hangon. – Nem lesz semmi, tudod? Mindenét meg fogom fogni. Nem lesz olyan része, amit ne tapiznék körbe, aztán visszajövök, és veled is elbánok, te kis lúzer. Szét fogom rúgni a seggedet az orromért. Akkor, amikor egyáltalán nem számítasz majd rá. Mostantól olyan lesz az életed, mint az időzített bomba. Tönkre foglak tenni.

Megint megpróbáltam kiszabadítani magam a társai kezei közül, de nem sikerült.

Nem vagyok elég erős.

Nem vagyok elég erős.

– Engedjétek el, fiúk – parancsolta Todd, mire azok ketten akkorát taszítottak rajtam, hogy visszaestem a padra, és bevertem a fejemet az öltözőszekrényembe.

Sebesen forgott az agyam, de fogalmam sem volt, hogy mit kellene tennem. Nem tudtam, hogyan védhetném meg a nővéremet; hogyan érjem el, hogy ne történjen vele semmi rossz. Sosem bocsátottam volna meg magamnak, ha történik vele valami.

Bizsergett a bőröm, amikor felálltam, és visszatoltam a helyére a szemüvegemet. Csak egy dolog jutott az eszembe, és az sem számított, hogy ettől még lúzerebbnek fogok látszani. Nem érdekelt más, csak az, hogy megvédjem a nővéremet, bármi áron, és ez azt jelentette, hogy mindent el kellett mondanom a mamámnak.

Ő volt az egyetlen, akiből kinéztem, hogy rendet tud tenni ebben az elfajult helyzetben, és ahogy vártam is, anya szinte azonnal lecsapott.

Pár nappal később anya, Katie és én ott ültünk az igazgató irodájában. Velünk szemben Todd és a szülei foglaltak helyet. Katie egyszer sem nézett fel, és én is az ujjaimat tördeltem.

– Ugye tudja, Mrs. Adams, hogy ezek nagyon súlyos vádak? – kérdezte Williams igazgató. – Azt állítani, hogy Todd ilyesmit tenne egy lánnyal…

– Eszembe sem jutna! – bizonygatta Todd ártatlan hangon. – Egyetlen lánnyal sem tudnék megtenni ilyen dolgokat!

Jézus. Ennek színésznek kellene állnia! Ha nem tudtam volna, hogy maga az ördög lakozik benne, még én is ártatlannak hittem volna.

Katie dühösen fújtatott egyet, és forgatta a szemét. Anya szinte tajtékzott. Az ujjai idegesen doboltak a szék karfáján.

– Márpedig valamit tenni kell ebben az ügyben. Valamit, ami megállítja ezt a fiút. Már az is nyugtalansággal tölt el, hogy a lányomnak egy épületben kell lennie vele. És ezen önnek is el kellene gondolkoznia. Nincs az iskolának olyan lány tanulója, aki ilyen fenyegetőzések közepette biztonságban lenne! – hadarta izgatottan.

– Ez már tényleg abszurd! – jegyezte meg a szemét forgatva Mr. Clause. – El sem hiszem, hogy ilyen semmiség miatt elrángattak a munkahelyemről. Mi lett volna, ha Todd csinál is valamit?

– Megfenyegette a lányomat, hogy megerőszakolja! – kiáltotta anya. Már nem is nagyon türtőztette magát. – Ha maga szerint ez abszurd, és nem érdemel figyelmet, akkor maga ugyanolyan rémisztő, mint a fia.

– Ugyan már! Miért kerülgetjük a forró kását? – szólt közbe megvetően Mrs. Clause, és Katie felé fordult. – Nézzük már meg, hogy kiről beszélünk, az isten szerelmére. Ha ilyen lányom lenne, elásnám magam.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte anya.

A gyomrom csomóba rándult, és láttam, hogy Katie szeme kitágul a félelemtől.

– Anya, hagyd. Menjünk innen – suttogta, és rángatni kezdte anya kezét. – Hülyeség volt, hogy idejöttünk.

– Nem – mondta szigorú hangon a mama, Mrs. Clause-ra szegezve a tekintetét. – Tudni akarom, mire célzott a hölgy.

– Arra, hogy tavaly a maga lánya nyerte el az év ribanca címet, miután egy házibuliban több fiúval is közösült. Mindenki látta a videót. Meg vagyok lepve, hogy magának senki sem mutatta meg.

– Mit mond? – kérdezte anya.

– Azt, hogy nevetséges ez az egész. A fiam a közelébe se menne egy ilyen lánynak – ugatta dühösen Mrs. Clause.

– Egy milyen lánynak? – Anya arca még sohasem volt ennyire vörös. Attól féltem, hogy felrobban.

– Egy ilyennek. Aki ennyire könnyen kapható.

– Hogy merészeli! – üvöltötte anya. – A maga fia egy kis szarházi, aki a gyalázatos viselkedése miatt igenis büntetést érdemel.

– Ha el is hangzott az, amit maga állít, a szavakat nem követték tettek – vetette oda Mrs. Clause.

– Még nem – sziszegte a mama szinte sokkban. – Hát így neveli maga a fiát?

Williams igazgató megpróbált közbevágni, de esélye sem volt.

– És maga? Maga hogy neveli a gyerekeit? Az egyik kurvaként árulja magát az iskola folyosóin, a másik meg nem bír kinyögni egy értelmes mondatot. De mi más történhetne, ha nincs a családban egy apa, aki kézben tartaná a dolgokat? – kérdezte Mrs. Clause, és undorodva megrázkódott.

Anyának több sem kellett. Felpattant a székéről, és megindult Mrs. Clause felé. Megragadtam a karját, hogy megállítsam. Vadul villogott a szeme, amikor rám nézett. Olyan volt, mint a bocsaiért gyilkolni készülő anyamedve.

– M-minden r-rendben, anya – mondtam neki.

– Igen, anya. Menjünk – fogta könyörgőre Katie.

Anya szeme könnybe lábadt, de a hangja határozottan csengett, amikor visszafordult az igazgató felé.

– Nem tudom, ezek mennyit fizetnek magának vagy az iskolának, de biztos nem keveset, hogy ennyire a markukban tudják tartani, de ezek itt az én gyerekeim, maga pedig az igazgató. Csináljon valamit! – kiáltotta, azzal sarkon fordult, és a pillantásával utasítva bennünket, hogy kövessük, kimasírozott az irodából.

Szinte futva tettük meg az utat az autónkig. Anya felrántotta a sofőrülés melletti ajtót, majd miután gyorsan beült a kormány mögé, be is csapta maga mögött. Én becsúsztam a hátsó ülésre, így Katie-nek maradt az anyósülés. Anya ujjai szorosan markolták a kormánykereket, és zihálva szedte a levegőt.

– Annyira sajnálom, anya – tört ki végre Katie-ből. Az arcán ömleni kezdtek a könnyek. – Én…

– Ezért nem jártál el többet az akkori barátaiddal? – kérdezte anya.

Katie bólintott.

– Egy nagyon buta buli volt, és… és én nem mertem neked beszélni róla. Annyira zavarban voltam miatta. Kérlek, ne haragudj! – sírta Katie.

Anya odafordult hozzá, és mélyen a szemébe nézett. Végül a vállára tette a kezét.

– Katlyn Rae Adams, nincs az a szégyenletes vagy arcpirító tett, amit ne mondhatnál el nekem. Megértetted?

Katie bólintott.

– Igen, anya.

– Valamikor meg fogjuk beszélni, rendben? Most azonban csak annyit akarok tudni, hogy jól vagy-e. Jól vagy?

– Igen.

– Ami pedig azokat a… szörnyetegeket illeti, akik odabent voltak, az irodában… A felnőttekre gondolok, akik olyan gusztustalanul nyilatkoztak meg gyerekekről. Ők jelentik a problémát a világnak, és nem ti.

Anya szorosan magához vonta Katie-t, és mindketten sírva fakadtak. Ott zokogtak egymásra borulva, míg el nem apadtak a könnyeik. Ekkor megtörölték egymás szemét.

– Most pedig hazamegyünk, és eszünk egy jó vacsorát – közölte anya, és már indított is. – És aztán nekilátunk, és keresünk nektek egy másik iskolát.

– Anya? – szóltam előre.

– Igen, Elliott?

– Te sz-szarházinak nevezted Toddot?

Belevigyorgott a visszapillantó tükörbe, majd megvonta a vállát.

– Azt hiszem, igen.

Egész hazáig vigyorogtam.

Az én szuper anyukám!

13

Jasmine

– Mickey Rice a világ egyik legjobb producere, Jasmine. Az egész életünk megváltozna, ha el tudnánk érni, hogy vele dolgozhass. A legeslegjobbakkal áll kapcsolatban, és T. K. Reid a keverője. Nem is lehetnél szerencsésebb – magyarázta Trevor a taxiban, útban a stúdió felé.

A mama az ablakon bámult kifelé, és szinte minden épületet lefényképezett, ami mellett elhaladtunk. Már több hete voltunk Londonban, és ezalatt annyi időm sem maradt, hogy egyszer kifújjam magam. Ha nem valamilyen stúdióban voltam, vagy nem egy potenciális producerrel találkoztunk éppen, akkor odahaza tanultam a mamával.

Ha volt egy perc időm, akkor Elliottnak írtam. Ez volt az egyetlen módja annak, hogy érintkezni tudjunk egymással, ám az időeltolódás miatt nemegyszer csak reggel, ébredés után kaptam meg az éjszaka érkezett leveleit, és szinte minden lefekvéskor azt kívántam, bárcsak újabb üzenetre ébrednék másnap.

– Ha odaérünk, bízzatok rám mindent, rendben? – mondta a nyakkendőjét igazgatva Trevor. Az egész viselkedése arra utalt, hogy nagyon fontos lesz ez a találkozó.

Trevor tökéletes ellentéte volt Raynek. Úgy nézett ki, és úgy is viselkedett, mint egy kígyó. Nyoma sem volt benne kedvességnek.

– Én is bemehetek a megbeszélésre? – kérdezte a mama.

Trevor arca mintha megrándult volna.

– Nem tudom, Heather. Szerintem az lenne a legjobb, ha csak a profik vennének rajta részt – mondta, majd sokat sejtetően a mamára kacsintott.

– Azt akarom, hogy ő is bent legyen – szólaltam meg, de nem néztem rájuk. Az Elizabeth Towert bámultam az ablakon át.

– De… – kezdte Trevor, ám én felé fordultam, és közbevágtam.

– Ha a mama nem jöhet be, akkor én sem megyek.

– Hallgass már, Jasmine. Én úgyis csak láb alatt lennék, és a végén még rátaposnék valakinek a cipőjére – vette tréfálkozóra a mama. – Elég, ha Trevor ott lesz. Én majd elleszek addig.

Kicsit még vitatkoztam vele, de tudtam, hogy nem fog szembeszállni Trevorral. Ő nem olyan volt, mint Ray. Nem tűrte el a mama éles nyelvét. Ha a mama harapósra vette, ő visszaharapott. És nagyon erős harapása volt.

Azt remélve, hogy érkezett valami Elliottól, betöltöttem az e-mail-fiókomat, amit alig öt perce ellenőriztem utoljára, de csalódnom kellett. Nem jött új üzenet. Bár New Orleansban még csak hajnali három volt, mindennél jobban vágytam arra, hogy beszélhessek vele.

e

– Mióta ad elő? – kérdezte Trevortól az asztalának támaszkodó Mickey Rice. Egy ceruzát forgatott az ujjai között, úgy méregetett.

– Hat éve – felelte helyettem Trevor. – Hat éve lép fel profiként.

– És hány éves? – kérdezte Mickey. A pillantása összekapcsolódott az enyémmel, bár továbbra is Trevorhoz intézte a szavait.

– Tizenhat.

Mickey szemöldöke összeszaladt.

– Tizenkilencnek nézné az ember.

– A smink miatt. Amin, ha szükséges, bármikor finomíthatunk – felelte Trevor.

Mickey pillantása újra és újra végigsiklott a testemen. Keresztbe raktam a lábaimat, és a karomat is keresztbe fontam magam előtt. Roppant kínosnak találtam a helyzetet. Úgy beszéltek rólam, mintha ott sem lennék. Gyűlöltem, hogy más nyilatkozik a nevemben. A leginkább azonban azt gyűlöltem, hogy Trevor – egy teljes idegen – volt az, aki ha időlegesen is, bitorolta a hangomat.

– Nem, nem. Azt akarjuk, hogy idősebbnek tűnjön. Úgy jobban magára vonja a figyelmet. – Mickey alattomosan elvigyorodott. – Hány kiló?

– Miért nem tőlem kérdezi? – csattantam fel. Trevor a karomba csípett, és egy szigorú pillantással elhallgattatott.

– Hatvanöt.

– Dobjon le nyolcat.

– De százhetvenhárom centi vagyok – vitatkoztam.

– Jó, hogy mondod. Akkor legyen inkább tíz kiló.

– Mi köze ennek az egésznek a karrieremhez? – kérdeztem megbántottan.

– A zeneiparban akarsz szerencsét próbálni, szivi. Ahol ezen bukik vagy áll minden. – Mickey előhúzott egy doboz cigarettát, és az ajkai közé dugott egy szálat. Aztán odanyújtotta a csomagot Trevornak, aki szintén kivett egyet. Egek, de utáltam a cigarettafüstöt.

– Most akkor beszéljünk egy kicsit a műfajról – folytatta Mickey. – Miben jó?

És ez így ment tovább. Kivesézték a hiányosságaimat, a tehetségemet, és megvitatták, hogy szerintük milyen irányban kellene továbbhaladnom, satöbbi, satöbbi. Egy idő után meguntam, és titokban megpróbáltam megnézni a telefonomat, nem érkezett-e új e-mail Elliottól.

Természetesen nem.

Még aludt.

– És táncol is? – kérdezte Mickey.

– Nem akarja, hogy énekeljek? – vágtam közbe, mert már nagyon bosszantott, hogy mindenből kihagynak. Válaszként egy megsemmisítő pillantást kaptam Mickey-től.

– Már bocsáss meg, kislány, de ha nem vetted volna észre, itt most két felnőtt beszélget.

– Rólam – vágtam rá ellenségesen.

Trevor rám nézett, és megpróbált elhallgattatni, de ezúttal nem hagytam magam.

– Rólam beszélnek, meg a karrieremről, és még ezer más dologról, de az, hogy énekeljek is valamit, még fel sem merült.

– Mi köze a hangodnak ahhoz, amiről tárgyalunk?

– Hát nem azért vagyok itt, hogy énekeljek?

Mickey felnevetett.

– Mondtam, hogy ez a zeneipar, kislány. Az éneklésnek ehhez nem sok köze van.

Trevor odahajolt hozzám, és megcsóválta a fejét.

– Engedd, hogy tegyen a dolgomat, kölyök. Én majd képviselem az érdekeidet.

Nem hittem neki.

Ők folytatták a beszélgetést, én pedig sokadszorra is frissítettem az e-mail-fiókomat. Hatalmasat dobbant a szívem, amikor a kijelzőn megpillantottam az EAdams nevet.

Tárgy: Hajnali három óra

Jazz, arra ébredtem, hogy ki kell mennem a fürdőszobába, és 3:33-at mutatott az ébresztőórám. Rögtön rád gondoltam. Mennyi idő lehet most odaát? Reggel kilenc? Most van a találkozód azzal a menő producerrel, ugye? Meglátod, minden a legnagyobb rendben lesz. Őrültek lennének, ha nem kötnének szerződést veled.

Hiányzol.

Eli

e

Tárgy: Re: Hajnali három óra

Eli,

igen, épp a találkozón vagyok. Itt már majdnem tíz óra van. A fickót egyáltalán nem érdeklem, csak arról dumál, hogyan lehetne engem a legjobban eladni mint márkanevet.

Nem is tudtam, hogy márkanév vagyok.

Én csak énekelni szerettem volna. Lehetőleg soult.

Trevor bezzeg elemében érzi magát.

Nekem még jobban hiányzol. Menj vissza aludni.

Jazz

e

Tárgy: Re: Re: Hajnali három óra

Nem tudok visszaaludni.

Mondd meg nekik, hogy te csak soult vagy hajlandó énekelni.

Mondd meg nekik, hogy a popzene szar.

Állj ki az igazadért.

Boldog vagy?

Eli

e

Tárgy: Boldog vagyok?

Ja. Boldog. Azt hiszem.

Jazz

e

Tárgy: Re: Boldog vagyok?

Ne hazudj.

Eli

e

Tárgy: Re: Re: Boldog vagyok?

Jó éjt, Elliott!

Jazz

P.S. Hallgass Etta Jamest – ő mindig segíteni szokott, hogy elaludjak.

e

Tárgy: Re: Re: Re: Boldog vagyok?

Jó reggelt, Jasmine!

Eli

P.S.. Hallgass Tupacot – az mindig bejön, ha le akarok koptatni valakit.

e

Tárgy: P.S.

Jasmine?

Eli

e

Tárgy: Re: P.S.

Igen, Elliott?

Jazz

e

Tárgy: Re: Re: P.S.

Szerintem gyönyörű vagy.

Rohadtul gyönyörű.

Kívül-belül.

Eli

Ja, és szeretlek.

e

Tárgy: Most először

Most először mondod ezt nekem.

Jazz

e

Tárgy: Re: Most először

Tudom.

Eli

e

Tárgy: Re: Re: Most először

Elliott?

Jazz

e

Tárgy: Re: Re: Re: Most először

Igen, Jasmine?

Eli

e

Tárgy: Re: Re: Re: Re: Most először

Szerintem gyönyörű a hangod.

Még akkor is, amikor remeg.

Jazz

U.i.: Én is szeretlek.

14

Elliott

– Tudod, mi szokott történni a spiclikkel? – kérdezte Todd súgva, amint elsétált mellettem, és alattomosan taszajtott egyet rajtam. Mindennap zaklatott, de most már nem olyan feltűnő módon – mintha félt volna, hogy rajtakapják. Ugyanez volt a helyzet a haverjaival is. Annyi változott, hogy most már spiclinek szólítottak, mivel Katie ügyében anyához fordultam segítségért.

Nem mintha számított volna, hogy mit gondolnak rólam. Szívesen voltam spicli, ha ez azt jelentette, hogy Katie-nek nem esik baja.

Megnyitottam az e-mail-fiókomat, hogy megnézzem, jött-e valami Jasmine-tól. Ilyenkor mindig gombóccá zsugorodott a gyomrom, annyira izgultam, hogy legyen valami.

Ha nem volt, egyszerűen újraolvastam a régi leveleit. Már ettől is jobb kedvre derültem.

Szombatonként TJ bácsi utasítására még mindig eljártam zenélni a szokásos helyemre, bár Jasmine nélkül már nem igazán akartam ott lenni. A zenének tovább kell élnie, Elliott, akkor is, ha összetörik a szív. Ha nem így lenne, hogyan gyógyulnának meg az összetört szívű emberek?

Tehát továbbra is kiálltam zenélni a sarokra, és mindenki gratulált nekem, ahogy korábban is, de így, hogy Jasmine nem volt ott, mintha nem lett volna olyan hangos a siker. Nem beszélve arról, hogy nagyon magányosnak éreztem magam.

TJ bácsinak azonban most is igaza volt. Segített, hogy zenéltem. De még többet segített az, hogy anya, Katie vagy TJ minden alkalommal végighallgatta az előadásomat. Az egyik alkalommal a nővérem volt az, aki eljött, és végigdrukkolta a műsort.

– Nem muszáj mindig eljönnöd – mondtam neki, amikor az utolsó szám után tapsolni kezdett.

– Csak nem képzeled, hogy támogatás nélkül hagynánk, miközben te itt a lelkedet kiteszed? Egyébként meg azért vagyok én itt, mert anya dolgozik, TJ-nek meg órája van. Ja, meg azért, mert szeretem nézni, ahogy játszol. Elképesztő vagy, Eli. – Félszegen elmosolyodtam. Akkoriban még nehezen fogadtam a bókokat. – Elmész még a sikátorba, zenét hallgatni? – kérdezte.

– Igen, bár nem akarok sokáig maradni.

– Akarod, hogy hozzak néhány hot dogot a Dat Dogból? Szívesen elüldögélnék veled egy kicsit.

Felvontam a szemöldökömet.

– Ha azt mondom, hogy nem, akkor is hozol, igaz?

– Eltaláltad, öcsi.

– Akkor aligátorkolbászt kérek és Coca-Colát.

– Vettem! Akkor pár perc múlva ott találkozunk! – Azzal elsietett az étterem felé, én pedig elindultam a szokásos helyemre.

Ha felültem a kukám tetejére, az olyan volt számomra, mintha kikapcsoltam volna a környező világot. A bárokból kiszűrődő zene hangjai mindig meghozták a lelkemnek az áhított békét. Ilyenkor elképzeltem, milyen lenne újra látni Jasmine-t; milyen lenne magamhoz ölelni.

Jasmine Greene-t biztosan nem nekem szánta a sors, de tudtam, ha még egyszer láthatom, soha többé nem eresztem el.

Ahogy az elsötétülő eget bámultam, erősödő hangok ütötték meg a fülemet, de Katie-é nem volt köztük.

– Ugye tudod, mi szokott történni a besúgókkal?

Todd és a haverjai közeledtek felém. Teljes testemben megfeszültem, és leugrottam a kukáról, hogy elszaladjak előlük, de az egyikük elkapta a karomat.

– Hová ilyen sietősen? – vakkantotta Todd. – Hetek óta naponta feltesszük neked ugyanezt a kérdést, és azt hiszem, eljött az ideje, hogy megkapjuk rá a választ. Mi szokott történni a spiclikkel, Csontváz? – sziszegte a fülembe, miközben két haverja a kukához nyomott. Todd a gyomromba bokszolt, olyan erővel, hogy minden levegő kiszorult a tüdőmből. – Kivágják a nyelvüket, kiszúrják a szemüket, és kihúzzák a belüket.

– N-ne… Kérlek… N-ne bánts – könyörögtem, de meg sem hallottak. Részegek voltak, vagy be voltak lőve, vagy mind a kettő, nem tudtam eldönteni.

– Láttam, amikor a nővéreddel beszéltél az utcán. Ő is idejön? – kérdezte Todd, miközben én megpróbáltam kiszabadítani magam a szorító kezek közül.

– Nem – hazudtam, és nyeltem egy nagyot.

– Hát, akkor talán fel kellene hívnom, hogy vonszolja ide azt a helyes kis fenekét. Vegyétek el a mobilját! – parancsolta Todd.

– Hagyjátok békén! – üvöltöttem. A fickók válaszként olyan erővel csaptak a kuka oldalához, hogy felnyögtem a testemet átjáró fájdalomtól.

Elvették a telefonomat. Todd felpattintotta a tetejét. Megpróbált belépni, de mivel nem sikerült neki, vágott egy grimaszt.

– Mi a jelszó, nyomorék? – Válaszként összezártam a számat. Todd duzzogva közelebb lépett hozzám, és a képembe hajolt. – Azt kérdeztem – kezdte, miközben öklözni kezdte a gyomromat –, hogy mi a jelszó!

Éreztem, hogy hányni fogok, de egy szót sem szóltam. Nem mondhattam meg. Meg kellett védenem a nővéremet. Akárhány ütést elviseltem volna szótlanul, amíg biztonságban tudhattam Katie-t.

– Mi a francot csináltok? – kiáltotta egy hang a sikátor végéből. Odafordultam, és láttam, hogy a nővérem kezéből kiesik az étel.

Jaj, Katie, ne…

– Szóval még hazudsz is? – kérdezte Todd korholó hangon, és pofon vágott.

– Fuss, Katie! Fuss! – kiáltottam, de ő nem hallgatott rám. Futni kezdett, de nem el, hanem felénk. – Neeee!

– Hallgattassátok már el ezt a kis faszt – nyögte Todd. – Dobjátok be a kukába, én meg kezelésbe veszem ezt a kis ribit. – Azzal felbillentette a kuka tetejét, én meg a levegőbe emelkedtem. Az egyik fiú a lábamat markolta meg, a másik a két csuklómat kulcsolta össze, és néhány lóbálás után egyszerűen behajítottak a szemét közé. Amilyen gyorsan bírtam, felpattantam, és megpróbáltam kimászni, de rám csapták a tetőt, és hallottam, hogy felugranak rá.

A tető belsejének feszítettem a tenyeremet, és megpróbáltam feltolni, de nem tudtam.

Nem vagyok elég erős.

Nem vagyok elég erős.

Tisztán hallottam a röhögésüket. Öklendezni kezdtem a rothadó étel szagától, de megpróbáltam nem elhányni magam. Nem érdekelt más, csak az, hogy mielőbb biztonságban tudhassam a nővéremet.

– Kit látnak szemeim? – gúnyolódott Todd. – A város legnagyobb kurvájához van szerencsém, ha nem tévedek.

– Engedjétek ki, Todd – mondta szigorú hangon Katie. – Nem lehettek ekkora seggfejek.

Ne csináld, Katie… Menj el, amíg lehet.

– Ne aggódj miatta. Jól érzi magát a szemétben – felelte Todd vidáman, miközben az egyik haver alaposan megdöngette a kuka oldalát.

– Eli! – Bár Katie hangja még csak meg sem remegett, sejtettem, hogy meg lehet rémülve. Nem akartam, hogy bajba kerüljön miattam.

– Fuss el, Katie! – kiáltottam rekedten, és magam is dörömbölni kezdtem a kuka belső oldalán, amely hirtelen a cellámmá változott.

– Nem megyek sehová – felelte. – Ne félj. Kihívom a rendőröket.

– Lassan a testtel – mondta Todd. – Előbb beszélnünk kellene.

– Add vissza a telefonomat, te szemétláda! – sziszegte Katie.

Todd felröhögött.

– Tudod, hogy a szüleim eltiltottak az autózástól a szarházi öcsikéd aljas húzása után?

– Talán ha nem lettél volna akkora ökör, amekkora voltál, nem kerültél volna ekkora bajba – vágott vissza rezzenéstelen hangon Katie. Azt hiszem, ezt szerettem benne a legjobban. Azt, hogy nem félt semmitől. Vagy ha félt is, nem mutatta. Bármin ment is keresztül, mindig emelt fővel járt, és sohasem futamodott meg a konfliktusok elől.

– Elég nagy szád van – jegyezte meg Todd csúfondáros hangon. – Vajon mit tud még ez a száj?

Ismét dörömbölni kezdtem, és közben üvöltöttem, ahogy a torkomon kifért. A nyakamon kidagadt az ér az erőlködéstől. A kezemet már véresre horzsolta a kuka belső oldala. Rúgtam, kapartam és ütöttem a kuka fedelét. A bütykeimen felszakadt a bőr. A testem mindenütt sajgott, de hiába vetettem be mindent, nem tudtam kiszabadulni a tömlöcömből. Bármivel próbálkoztam, semmi sem működött.

Nem vagyok elég erős.

Nem vagyok elég erős.

– Engedj el! – visította Katie. Az, hogy Todd megérintette Katie-t, tovább fokozta az elszántságomat, de a kuka tetejét nem tudtam elmozdítani.

– Mi lenne, ha beszéden kívül másra is használnád azt a cserfes nyelvedet? Úgy emlékszem, a bátyámnak nagyon tetszett, amit csináltál vele – sziszegte Todd, majd a következő pillanatban fájdalmasan felordított. – Mi a fasz?!

– Mi történt? – kérdezte az egyik haverja, aki le is pattant a kuka tetejéről. Megragadtam az alkalmat, és minden erőmet megfeszítve megpróbáltam feltolni, de még mindig nem sikerült.

– Ez a ribanc borssprayt fújt az arcomba! – üvöltötte Todd. – Baszhatod, te kis kurva, ezért most megfizetsz! Kapd el, Tim! Te meg, Ryan, ne merj leszállni a kuka tetejéről!

Hangos dulakodás következett, miközben, ahogy hallottam, Katie mindent megtett azért, hogy ki tudja szabadítani magát a szorító kezek közül.

– Engedj el! Engedj el! – kiabálta, és, feltételeztem, ugyanúgy megpróbált eljutni hozzám, ahogyan én próbáltam őhozzá, de tehetetlenek voltunk mind a ketten. – Ne! – visította! – Kérlek, ne csináld! – tette hozzá nyöszörögve.

Aztán egyszer csak nem hallottam többé a hangját.

– Todd, haver, megfojtod! – motyogta az egyik srác.

– Pofa be, Ryan! – üvöltötte Todd.

– Mégis mi a faszt csinálsz, ember? – kérdezte Tim, most már ő is döbbenten.

– Ez csak egy kibaszott kurva! – sziszegte Todd.

– Nem lélegzik! – üvöltötte Ryan, és éreztem, hogy leugrik a kukáról.

Nagyot löktem a tetején, és végre felnyílt. Csúf jelent tárult a szemem elé. Ryan és Tim mindent megtett azért, hogy lerángassák Toddot a nővéremről. Az egyik keze Katie nyakát markolta, aki borzalmas küzdelmet folytatott minden levegővételért, a másik keze a bugyijánál matatott.

Nem…

Todd ekkor többször egymás után a betonhoz vágta Katie testét, miközben ő még mindig igyekezett lefejteni magáról a szorító ujjakat.

Sietve kimásztam a kukából. Láttam, hogy a fiúk végre elrángatják Toddot Katie-től. A nővérem a földre zuhant, és a fejéből, amely a betonnak csapódott, ömleni kezdett a vér. Láttam a pánikot a fiúk szemében, ahogy az élettelen testre meredtek.

– Ember! – ordította Ryan. A szeméből szinte sütött a rettenet. – Mi a faszt csináltál?!

Amint földet ért a lábam, nekirontottam Toddnak. A földre tepertem, üvöltöztem, ordítoztam vele, semmi logika nem volt abban, amit csináltam. Nagyobb volt nálam, mind a hárman nagyobbak voltak, de nem érdekelt. Minden erőmet összeszedve püfölni kezdtem az arcát. Már csupa vér volt tőle a kezem, de tovább ütlegeltem. Magam sem tudtam, hogy mit csinálok, de azt akartam, hogy szenvedjen, hogy ne kapjon levegőt, hogy át kelljen élnie mindazt, amit a nővérem miatta átélt. Tim és Ryan futásnak eredt, Todd egy erőteljes mozdulattal ellökött magától. Ahogy megtántorodtam, ő is felpattant, és a haverjai után rohant.

Feltápászkodtam, és Katie-hez rohantam. Alig lélegzett. A szeme kitágult, és nem volt benne más, csak iszonyú félelem.

– Eli – suttogta, és én magamhoz öleltem.

– Minden rendben – motyogtam, de ekkor észrevettem, hogy a kezem véres lett, amikor becsúsztattam a feje alá. – Ne félj, nem lesz semmi baj.

A szeme kezdett lecsukódni, erre megráztam.

Ne…

– M-maraj, itt, Katie! M-maradj itt! – A táskájába nyúltam, hogy elővegyem a telefonját, de ekkor eszembe jutott, hogy Todd elvette tőle. Kapkodva körülnéztem, és észrevettem a saját telefonomat a kövezeten, ahová a fiúk dobták. Felkaptam, benyomtam a 911-et, aztán visszamentem Katie-hez. Az ölembe húztam, és többé nem engedtem el. Ott feküdt. Ahogy az ő légzése gyengült, úgy erősödött bennem a szívemet markoló félelem.

Nem emlékeztem, hogy mit mondtam a diszpécsernek.

A hívást fogadó személy különféle kérdéseket tett fel, de nem tudom, hogy válaszoltam-e rájuk. Semmire sem emlékeztem. Mintha megbénultam volna. Minden részem haldoklott a fájdalomtól.

– Ne – könyörögtem, és még közelebb húztam magamhoz Katie mozdulatlan testét. – Ne, könyörgök, Katie, ne! – zokogtam bele a mellkasába, miközben a diszpécser biztosított, hogy már elindult hozzánk valaki. Egy mentő. Már úton van hozzánk a mentő.

Közben csak zokogtam, mert én már tudtam, hogy a nővérem nem fogja megvárni. Tudtam, hogy hiába indították el. Késő lesz, mire odaér.

Katie az én ölelő karjaimban vette az utolsó levegőt.

– Katie, ne! – ordítottam, aztán átadtam magam a visszafojthatatlan zokogásnak.

Amikor megérkeztek, félretoltak. Megpróbálkoztak az újraélesztéssel, aztán ráemelték Katie-t egy hordágyra. Engem is magukkal vittek az autóban. Még el sem indultunk, amikor halottnak nyilvánították.

Vele együtt bennem is meghalt minden. Ő volt a családom, a nővérem, a legjobb barátom.

Minden megváltozott bennem, amikor Todd Clause ellopta az életet a legjobb embertől, akit valaha ismertem.

Tudtam, hogy most már soha semmi sem lesz úgy, mint régen.

e

Tárgy: Talán egyszer büszke lesz rám

Úgy érzem, hogy jó ideje nem vagyok önmagam. Csak éjszaka énekelhetek soult, akkor is szinte csak suttogva, hogy Trevor és a mama ne hallja meg.

Sajnálom, hogy nem írok neked elég gyakran. A mama örökké ordítozik velem, hogy ne lógjak annyit a mobilomon.

Gyűlölöm, hogy ilyen messze vagy tőlem. Gyűlölöm, hogy nem láthatlak.

Van egy szupersztár producer, akivel állítólag találkozni fogok. Arról híres, hogy számos popsztár került már ki a keze közül.

Örökké azon agyalok, hogy miként mondhatnék mindenkinek nemet. Már az is megfordult a fejemben, hogy elszököm, és nem jövök vissza soha többé.

Hozzád akarok menni. Hozzánk. Oda, ahol soulzene van.

Aztán eszembe jut a mama.

Lehet, hogy igaza van. Mégiscsak ez az, amit csinálnom kell. Talán ha megteszem, amit akar, ha sikeres popénekes leszek, akkor büszke lesz rám.

És én ezt akarom.

Mindig is ezt akartam.

Néha már az is előfordul, hogy rám mosolyog. Amikor azt énekelem, amit ő akar hallani tőlem, akkor elmosolyodik.

Ne aggódj. Azért még soult is énekelek. Csak kicsit halkabban, mint régen.

Hogy vagy?

Jazz

Ja, és még mindig szeretlek.

15

Elliott

Feltápászkodtam, és Katie-hez rohantam. Alig lélegzett. A szeme kitágult, és nem volt benne más, csak iszonyú félelem.

– Eli – suttogta, és én magamhoz öleltem.

– Minden rendben – motyogtam, de ekkor észrevettem, hogy a kezem véres lett, amikor becsúsztattam a feje alá. – Ne félj, nem lesz semmi baj.

A szeme kezdett lecsukódni, erre megráztam.

– Fiam! – vakkantotta valaki, kiszakítva szívet tépő gondolataimból. A fejemben ez a jelenet játszódott le újra és újra.

– Nézz rám, fiam!

Felpattant a szemem.

Egy kórházi padon ültem, és két rendőr állt előttem. Az egyik némán, jegyzetfüzettel a kezében, a másik csak beszélt, de nem jegyzetelt. Ő volt az, aki fiamnak szólított, noha nyilvánvalóan nem voltam a fia.

– Fiam, meg kell értened, hogy minden információra szükségünk van. Bármire, ami az eszedbe jut. A legkisebb részlet is fontos lehet. El kell mondanod, hogy mi történt, mit láttál. Érted, fiam?

Nem vagyok a fia.

A falat bámultam, és időnként pislantottam egyet. A folyosón valahol folyamatosan villogott egy lámpa, és minden villanásnál összerándult a testem. Kérem, állítsák le a villogást. A kezem remegett, a torkom kiszáradt. Ha nyeltem, olyan volt, mintha valaki vagdosni kezdte volna a légcsövemet.

– Fiam, kérlek. Minél előbb információhoz jutunk, annál előbb kideríthetjük, mi okozta ezt a balesetet.

– E-ez… – motyogtam, és összeszorítottam a szememet. – N-nem… n-nem…

– Rajta! Mondd ki! – biztatott a rendőr. – Mi volt rajtuk? Hányan voltak? Ismerted őket? Tudod a nevüket?

A testem hajlongani kezdett, előre-hátra, és amikor kinyitottam a szemem, nem láttam mást, csak a véres ujjaimat. Az én vérem volt rajtuk, meg a nővéremé.

Újra becsuktam a szemem.

Nem.

Nem.

Nem…

Könnyek folytak végig az arcomon. A gyomromban felgyülemlett sav elindult a torkom felé.

Nem voltam elég erős. Miattam kellett meghalnia.

– Talán jobb lenne, ha békén hagynánk, Kenny – szólalt meg az addig néma zsaru. – Várjuk meg, míg ideér az anyja. Nyilvánvaló, hogy nem tud beszélni a sokktól.

– De… – kezdte a Kenny nevű rendőr.

– Csak egy kis időt adj neki – szakította félbe a másik. – Úgy látom, szüksége van rá.

Amikor elléptek mellőlem, visszafordultam a falhoz. A lámpa tovább villogott.

Állítsa már le valaki a villogást!

– Elliott! – kiáltotta anya, és rohanni kezdett felém a kórház folyosóján. Én a véres kezeimet bámulva, remegve vártam, hogy megérkezzen. Amint megláttam, felálltam. TJ csak pár lépéssel maradt el mögötte.

– É-é-én – kezdtem, de a remegéstől nem bírtam folytatni. Sem a fejemben, sem a szívemben nem álltak össze a szavak ahhoz, hogy anyától bocsánatot kérjek. Pedig könyörögni akartam neki, hogy bocsásson meg. Szerettem volna megértetni vele, hogy hibáztam, nagyot hibáztam. – É-é-én…

Nem.

Nem.

Nem…

Szavakra lett volna szükségem, de nem tudtam megformálni őket. Levegőre lett volna szükségem, de nem tudtam lélegezni.

Szédültem. Hányingerem volt. Összetörtem. És elveszett voltam.

Megremegett alattam a lábam, és elhomályosult a látásom. Ám mielőtt összeestem volna, anya magához rántott és megtartott. Így ketten zuhantunk a kórház padlójára, ahol hagytuk, hogy átjárjon bennünket a szívfájdalom.

– Nem, nem, nem – zokogta anya a nyakamba. – Nem vehetik el tőlem a kicsikémet… Mindent, csak őt ne…

TJ megpróbált segíteni rajtunk, de nem tudott. Senki sem tudta visszaadni nekünk azt, ami elveszett.

Anya nem tudott levegőt venni, annyira szenvedett attól, hogy a legrosszabb rémálma valósággá változott. Ott hullott darabjaira, a kórház padlóján, és esély sem volt arra, hogy bárki összerakja, mert amikor egy szülő elveszít egy gyermeket, önmagát is elveszíti. Senki sem ragaszthat össze egy darabokra hullott szívet, ami míg egyben volt, egy gyermekért dobogott. Senki sem vigasztalhatott meg egy anyát, akinek a lába alól kirántották az egész világot.

Senki sem hozhatta rendbe a történteket.

Miközben anya minden erejével engem próbált vigasztalni, én minden erőmet abba adtam bele, hogy átöleljem. Tudtam, hogy egyikünk sem jön már rendbe soha. Mindkettőnk belsejében javíthatatlanul megpattant valami, és olyan nagy roncsolódást okozott bennünk, hogy akár meg is halhattunk volna, mert már nem tudtuk, milyen érzés élni.

Ez a valami a szívünk volt.

Az én szívem megszűnt dobogni, amikor Katie meghalt, miattam.

Anya szíve akkor szűnt meg dobogni, amikor megtudta az igazat.

Tudtam, hogy sosem fogom megbocsátani magamnak, ami történt.

És anyától sem várhattam el, hogy megbocsásson nekem.

Ahogy ott ültünk, élettelenül, összetörten, végre sikerült kipréselni magamból azt a három szót, amit addig képtelen volt összerakni az agyam. Az arcom könnyben úszott, a torkom égett, de mégiscsak kimondtam azt, ami semmilyen körülmények között nem lehetett elég, és ami, tudtam, kísérteni fog további életem minden egyes napján.

– Annyira sajnálom, anya. Annyira sajnálom, anya. Annyira sajnálom, anya.

Ezt ismételgettem, újra és újra, egészen addig, míg teljesen üresnek nem éreztem magam.

e

Tárgy: 4624 mérföld

Szia, Eli,

rég nem hallottam felőled, de el tudom képzelni, hogy elfoglalt vagy. Én is az vagyok. Csak tudatni akartam veled, hogy még mindig gondolok rád.

London négyezer-hatszázhuszonnégy mérföldre van New Orleanstól.

Ma arra gondoltam, hogy legyalogolom ezt a távolságot, ha ez kell ahhoz, hogy újra lássalak.

Jazz

Ja, és még mindig szeretlek.

16

Elliott

A temetés napján a szobámban álltam, a tükör előtt, és magamat bámultam a fekete öltönyömben. A szemem püffedt volt, és nem tudtam megkötni a nyakkendőmet. Újra és újra megpróbáltam, de sehogy sem sikerült. Katie szokott benne segíteni.

Mindig ő kötötte meg a nyakkendőmet.

– Megengeded? – kérdezte TJ.

Tudtam, hogy ott áll mögöttem, az ajtónyílásban, de nem szóltam hozzá. Tulajdonképpen senkihez sem szóltam. Értelmetlennek tűnt a beszéd. És a nyakkendőkötés is.

Meg minden más.

Legyőzötten leengedtem a kezemet. TJ belépett a szobába, megfogta a nyakkendő végeit, és ahogy csomózni kezdte, megköszörülte a torkát.

– Ugye tudod, hogy nekem bármit elmondhatsz? Bármit az égadta világon.

Csendben maradtam.

Anya sétált el az ajtóm előtt, és bepillantott. Egy pillanatra megállt, és mintha mondani akarna valamit, kinyitotta a száját, de nem jött ki rajta semmi. Ő sem nagyon beszélt az utóbbi időben.

Főleg velem nem.

Nem tudtam, hogy pillantás lehet ennyire szomorú, míg anya szemébe bele nem néztem. Számomra ő volt a Csodanő, és attól, hogy ennyire elveszettnek láttam, ismét összetört a szívem. Én okoztam neki ezt a fájdalmat, ezt a szenvedést.

– M-már n-nem úgy n-néz rám, m-mint régen – suttogtam TJ-nek. – Gyűlöl.

TJ komoran megrázta a fejét.

– Téged senki sem tudna gyűlölni, Elliott Adams.

– M-már n-nem is b-beszél hozzám.

– Nem azért, mert gyűlöl. Azért nem beszél, mert egyelőre nem tudja, hogyan fejezze ki a gondolatait.

Lepillantottam a csillogó fekete cipőmre.

– Azért, m-mert m-m-megöltem Katie-t?

TJ megrázta a fejét, aztán, kényszerítve, hogy a szemébe nézzek, megragadta az államat.

– Kölyök, ha még egyszer meghallom ezt tőled, esküszöm, kitépem a nyelvedet! – A testem beleremegett a szorításába, de nem tágított. – Érted, amit mondok? – kérdezte, és mit sem törődve az arcomon végigcsorduló könnyekkel, kemény hangon így folytatta: – Fel bírod fogni, hogy nem miattad történt, ami történt?

– Igen, uram – rebegtem, de mindketten tudtuk, hogy nem így gondolom.

TJ szemét elfutotta a könny, és szorosan magához ölelt. Ott remegtem tovább, az erős karjaiban.

– Nem te követted el, Elliott. Nem te követted el ezt a szörnyűséget. Ne mondd azt még egyszer, hogy te ölted meg. Soha többé nem akarom hallani tőled ezeket a szavakat – ismételgette újra és újra, aztán megrázkódott. És ahogy ott tartott, a karjai között, éreztem, hogy vele is megtörtént, ami velünk.

Neki is meghasadt a szíve.

Sokan eljöttek a temetésre, ami feldühített. A régi „barátnők” úgy vonultak be a templomba, mintha egy évvel korábban nem közösítették volna ki Katie-t. Némelyiknek még ahhoz is volt bőr a képén, hogy elsírja magát.

– N-nem kellene itt l-lenniük – vakogtam, és a pofátlanságuk láttán ökölbe szorult a kezem. Hogy merik most idetolni a képüket, üvöltöttem némán, amikor élete legnehezebb pillanataiban nem álltak mellette?

Hogy mernek hangot adni a sajnálkozásuknak?

Hogy mernek törődést mutatni, amikor tudják, hogy az már nem változtat semmin?

– Hadd legyenek – mondta a vállamat megszorítva TJ. – A bűntudat csúf dolog. Képes egészben lenyelni az embert, és ezek itt most bűnbánatot tartanak.

– Bántották.

– És ezt tudják is. Ezért gyötri őket a lelkiismeretük. És azt nem veled kell elrendezniük, hanem az Istennel.

Nem mertem megmondani TJ-nek, hogy szerintem nincs Isten. Olyan semmiképp, akiben hinni tudnék, miután elvette a nővéremet.

– Ezek az emberek rossz döntéseket hoztak, Eli. És ezt már nem tudják megmásítani. A saját vermükbe estek bele, és most már ott is maradnak életük végéig. De ma… hadd legyenek ők is itt.

Ebben a pillanatban gyűlöltem TJ-t, mert ő mindig azt tette, ami helyes volt.

A temetésen odaálltunk a koporsó mellé, és néztük, ahogy a földbe eresztik a nővéremet. Szürreálisnak tűnt az egész. Felfoghatatlannak éreztem, hogy egyik nap még minden a legnagyobb rendben van, aztán a másikon elvesznek tőled valakit, akit szeretsz.

– Elliott – szólalt meg mögöttem egy hang. Megfordultam, és egy pufók, vörös hajú sráccal találtam magam szemben, aki zsebre gyömöszölt kézzel lépegetett felém.

– Jason! – Elkeskenyedő szemmel, zavartan állapítottam meg, hogy tényleg a legjobb barátomat látom. – H-hogy kerülsz te ide?

Még mindig Nebraskában kellett volna lennie a mamájával.

Vállat vont.

– Vissza akartam jönni a papámhoz egy rövid időre.

– De hát gyűlölöd!

– Őt igen, viszont te vagy a legjobb barátom – felelte szomorúan. – Így most egy darabig az apámmal leszek.

Jason nem tudhatta, milyen sokat jelent ez nekem. Elsírtam magam, mire ő megveregette a vállamat, aztán elfordult, hogy ne láthassam meg a szemében a könnyeket. Jason számára Katie volt az a lány, aki iránt először lángra gyúlt, és akiről azt hitte, visszasodorja majd mellé az élet, ha eljön a megfelelő pillanat. Katie volt az első lány, aki biztosította őt arról, hogy pont olyannak jó, amilyen, és arról is, hogy jóképű. Jason pedig teljesen odavolt érte, amit én meg is tudtam érteni.

El sem tudtam képzelni, hogy valaki ne szeresse Katie-t. Ő volt a legjobb egy nagyon rossz világban.

– Az ügyvéd, hm… akit anya felfogadott, azt akarja, hogy ne kiskorúként, hanem nagykorúként állítsák bíróság elé a… fiúkat – mondtam Jasonnek.

Jason vágott egy grimaszt.

– És még úgy sem fognak eleget kapni – felelte.

– Nem – értettem egyet. – Teljesen igazad van.

Az, hogy valakit betesznek egy kényelmes börtöncellába, az én szememben nem tűnt túl nagy büntetésnek. Főleg nem akkor, amikor a nővérem meggyilkolásáért kellett volna megbűnhődniük.

Magamról tudtam, hogy életem végéig a saját bűntudatom foglya leszek. Mindig ott lesznek a lelkem körül a rácsok, és sohasem fog begyógyulni az a seb, ami a szívemen és a lelkemen keletkezett.

És ez sem volt elegendő büntetés.

Ennél többet érdemeltem volna.

Sokáig álltunk a sír mellett. Csak akkor indultunk haza, amikor anya képes volt elbúcsúzni Katie-től… És amikor én is képes voltam megtenni ugyanezt.

– Amikor a nagypapám meghalt – szólalt meg Jason –, az volt a legszörnyűbb, hogy még csak elbúcsúzni sem tudtam tőle. A mama azonban azt mondta: „Nem végleg köszönünk el tőle, csak jó éjszakát kívánunk neki. Ami nem örökre szól. Csak addig, míg mindannyian fel nem ébredünk.” – Jason összevonta a szemöldökét, és vállat vont. – Eddig a pillanatig nem értettem, hogy mit akart ezzel mondani. Te sem örökre köszönsz el, Eli, csak jó éjszakát kívánsz.

Lehajtottam a fejem.

– Ettől még nem lesz könnyebb.

– Nem – értett egyet Jason. – Most biztosan nem. De eljön a nap, amikor igen.

Fura szerzet volt a halál. Bár szomorúnak találta az ember, ha valaki meghalt, az igazi gyász mibenlétét csak akkor értette meg, amikor a kaszás az ő ajtaján kopogtatott. És a fura szerzet láttán már hiába kívánta, hogy bár visszamehetne az időben bocsánatot kérni azoktól, akiknek a gyászában csak felszínesen osztozott. Magam sem tudtam, kinek fáj jobban az elmúlás – annak, aki elment, vagy annak, aki itt maradt.

A napok múlásával sem lett sokkal könnyebb. Sohasem gondoltam, hogy ennyire nem lehet túljutni valaki hiányán. Mindig van valami apró emlékeztető, ami eszünkbe juttatja a szeretett lényt. Akár csak annyi, hogy valaki felnevet a szupermarketben, vagy botladozva táncol. Vagy ahogy a sötét szobában üldögélve azt veszed észre, hogy fázol, mert hiányzik egy drága lény melege, és ettől kicsordulnak a könnyeid. Vagy hogy ott állsz egy partin, egy csomó ember között, csupa öröm és boldogság vesz körül, aztán egyszer csak összeomlasz, mert az ünnepi tortán lila a máz, és erről eszedbe jut, hogy annak, akit annyira szerettél, a lila volt a kedvenc színe.

Bizonyos szempontból olyan volt, mintha a távozás nem is lenne végleges, hiszen aki elment, mindenben jelen van valamilyen szinten. Ott él azokban, akiket itthagyott.

Magam sem tudtam, hogy ez áldás vagy inkább gyötrelem.

e

Hét hosszú napba telt, mire anya oda bírt állni elém anélkül, hogy elsírta volna magát. Egyik este megállt az ajtómban, és összefonta maga előtt a karját.

– Bocsáss meg – mondta.

– Te bocsáss meg nekem – feleltem.

A szeme elhomályosult, de nem sírta el magát.

– Nem miattad vagyok ilyen, Eli. Azt gondoltam, ezt tudnod kell. De amikor rád nézek… – Vett egy nagy levegőt, majd ugyanakkora vehemenciával ki is fújta. – Az a gyönyörű szemed. Pont, mint a nővéredé. És ezt nagyon nehéz nekem látni. De dolgozom rajta, rendben? Azt akarom, hogy tudd, dolgozom azon, hogy jobb legyek. Teérted. Érted bármire képes vagyok.

Odalépett hozzám, és megpuszilta a homlokomat.

– Számomra te vagy az egész világ. Ugye tudod?

Bólintottam.

– Igen.

Ez után a beszélgetés után anya minden este benézett hozzám. Volt, hogy csak rám mosolygott, és én ettől bátrabbnak láttam mindenkinél. Máskor megnyugtatott, hogy nem miattam történt, ami történt, és elmondta, hogy teljes szívéből szeret. Könyörgött, hogy ne hibáztassam magam olyasmiért, amit az ördög zúdított a nyakunkba. És közben egy csepp könnyet sem ejtett, miközben engem még mindig megbénított a saját bánatom.

Végül felállt, megpuszilta a homlokomat, és azt mondta, próbáljak pihenni egy kicsit.

Később azonban mindig meghallottam.

Előttem visszatartotta a könnyeit, de a szobájába érve mindig elfogta a zokogás.

Ilyenkor én mentem át hozzá.

Rámosolyogtam, és megpróbáltam a legbátrabb arcomat magamra ölteni. Megnyugtattam, hogy nem az ő hibájából történt, ami történt, és elmondtam neki, hogy mindennél jobban szeretem. Könyörögve kértem, hogy ne hibáztassa magát olyasmiért, amit az ördög zúdított a nyakunkba. És közben egy csepp könnyet sem ejtettem, miközben anyát megbénította a bánata.

Addig vele maradtam, míg el nem aludt.

Aztán mellé dőltem, és én is álomba zuhantam. Önző módon nem akartam visszavonulni a magányomba.

e

Tárgy: Szia

Eli,

nem tudom, mi van veled. Jól vagy? A mama olyan helyeken léptet fel, ahol nem akarok fellépni. Szeretném azt tenni, amit tanácsoltál, és megpróbálom követni a szívemet, de úgy tűnik, a mama nem hallja meg a dobbanásait.

Miért nem írsz? Hiányzol, és már kezdek aggódni miattad.

Jazz

Ja, és még mindig szeretlek.

17

Elliott

Az iskola is megváltozott. Most már senki sem zaklatott. Williams igazgató felmondott az állásából, anya szerint a bűnös lelkiismerete miatt, hiszen semmit sem tett azért, hogy elejét vegye a tragédiának.

Ha megjelentem egy folyosón, mindenki elkapta a pillantását. Még a tanároknak is nehezükre esett, hogy rám nézzenek. Végre bekövetkezett az, amire mindig vágytam: mintha láthatatlanná váltam volna mindenki számára. Egyvalaki bírta csak elviselni a látásomat, Jason, aki viszont akkor sem tágított volna mellőlem, ha el akartam volna küldeni.

Komolyan vette a legjobb barátként rá háruló kötelességeket, és a nap minden pillanatában a nyomomban járt.

– Jól vagy, Elliott? – kérdezgette.

– Jól – feleltem.

– Nem hazudsz?

– De.

Mégsem akartam megmondani neki az igazságot, azt, hogy én már nem leszek jól soha, mégpedig azért, mert nem voltam elég erős ahhoz, hogy megvédjem a nővéremet.

A mama határozott kívánságára tanácsadásra kezdtem járni, amit jobban gyűlöltem mindennél. Mr. Yang ott ült velem szemben, és ugyanolyan reménytelenül mosolygott rám, mint bárki más.

– Kemény lehetett, amin keresztülmentél, Elliott – mondta.

– N-nem igazán. A h-halál olyasmi, amivel könnyen m-megbirkózik az ember – feleltem gúnyosan. Magamban tudtam, hogy bocsánatot kellene kérnem a szavaimért, de nem tartottam fontosnak, hogy ezt meg is tegyem. Már semmi sem érdekelt. A nővérem meghalt, és ennek egyes-egyedül én voltam az oka. Ha én nem vagyok, ő sohasem ment volna el abba a nyomorult sikátorba. És ha nem vagyok akkora lúzer, nem tudták volna megfojtani. Akárcsak ha az én ujjaim fonódtak volna a nyaka köré, és nekem ezzel a bénító tudattal kellett tovább élnem.

– Hoztam neked néhány brosúrát – mondta Mr. Yang, és a kezembe nyomott néhány összehajtott lapot.

Emlékek – Megkapaszkodni bennük, vagy elengedni őket?

Tények a halálról

Hogy lehet felfogni a felfoghatatlant?

A gyász hét lépcsője

– Ezek talán segíteni fognak.

Az fix. A gyászon semmi sem tud úgy enyhíteni, mint egy jó brosúra.

– Mr. Yang?

– Igen, Elliott?

– Elmehetek?

– El, Elliott.

e

Azon a napon, amikor a nővérem meggyilkolásában bűnösnek találták Toddot, én is ott ültem a tárgyalóteremben. Ott ültem, amikor az anyja üvölteni kezdett kínjában. Ott ültem, amikor Todd könnyekben tört ki. Ott ültem, amikor a bátyja arcából minden szín kifutott, és az apját megnémította a döbbenet.

Az ítélet: tényleges életfogytiglan.

Todd Clause a legsúlyosabb büntetést kapta: az egész életét rácsok mögött kell töltenie a nővérem meggyilkolásáért. A világ ezt hívja igazságszolgáltatásnak.

Csakhogy olyan, hogy igazságszolgáltatás, nem létezik.

Abban a tárgyalóteremben sem beszélhettünk igazságszolgáltatásról, hiszen a nővéremet, hiába fog Todd élete végéig egy börtöncellában rohadni, már nem lehetett feltámasztani. Míg Todd tüdeje továbbra is emelkedik és süllyed, Katlyn Rae Adams testébe már semmi sem pumpál éltető levegőt.

Láttam a fájdalmukat és a szenvedésüket, de egyik sem jelentett nekem semmit.

Bár a pert megnyertük, senki sem beszélhetett győzelemről.

Senki sem beszélhet igazságszolgáltatásról, amikor egy ártatlan személy meggyilkolásáról kell dönteni. Csak ürességről lehet beszélni, amely minden érintett lelkébe beköltözik. Különösen azokéba, akik túl korán kényszerültek elköszönni valakitől, aki kedves volt nekik.

Az, hogy Todd Clause egy életre rács mögé került, nem hozta meg számomra a lelki békét. Attól a nővérem még halott maradt, és én tudtam, hogy miattam kellett meghalnia.

e

Tárgy: Hol vagy?

Eli,

aggódom miattad.

Hol vagy?

e

Tárgy: Nem tudom

Eli,

nem tudom, mi történt. Sok a dolgod? Haragszol rám? Valami baj van? Még csak elképzelni sem tudom, mi tarthatna vissza attól, hogy írj nekem. Csak annyit szeretnék tudni, hogy jól vagy, vagy ha nem, akkor szeretnék valahogy segíteni. Bármit megtennék. Hiányzol, Eli. Annyira hiányzol, és belebetegszem abba, hogy nem hallok felőled. Már nem tudom, mit tegyek.

Ha most sem jelentkezel, nem írok többet. Ha ezután sem hallok felőled, örökre békén hagylak.

Kérlek, jelentkezz!

Jazz

Ja, és még mindig szeretlek.

Bármi történjen is.

18

Elliott

Amikor Jasmine írt, mindig hosszan bámultam a levelét, de válaszolni nem bírtam rá. Nem tudtam leírni a szavakat, amelyekkel tudathattam volna vele, hogy Katie nincs többé. És nem mehettem el egy olyan helyre, ahol megnyílhattam volna Jasmine vigasztaló szavai előtt. Tudtam ugyanis, hogy még négyezer-hatszázhuszonnégy mérföld távolságból is módot találna arra, hogy megvigasztaljon, és ezt nem akartam.

Mióta Katie elment, ott égett valami a gyomrom mélyén, és azt akartam, hogy ez a valami mindörökre ott maradjon, fájdalmas emlékeztetőként, hogy sose feledhessem – én okoztam a halálát.

Soha senkinek nem tettem említést erről az égető teherről, mert mindenki azt mondta volna, hogy Katie-nek nem miattam kellett meghalnia. A szívem, a lelkem és az agyam azonban tudta az igazat, és ezzel együtt azt is, hogy életem végéig velem marad a szenvedés.

Egy idő múltán már határozottan bosszantani kezdtek Jasmine levelei, az aggodalma, a gondoskodó szíve… a benne élő remény.

Én nem akartam reménykedni. Egy töredékpercnyi boldogságot sem akartam érezni, mert én csak szomorúságot és bánatot érdemeltem.

Az ostoba brosúrákat is elolvastam. Mindegyiket, legalább hússzor.

Legtöbbször azonban a Gyász hét lépcsőjét vettem a kezembe.

Érdekesnek találtam. Olyan világos magyarázatokat adott.

Az első lépcső a sokk és a tagadás volt.

Ahogy az én esetemben is. Csakhogy túl gyorsan átléptem a második szakaszba, a fájdalom és a bűntudat állapotába. És a fájdalom csak nem akart elmúlni. Egyszerűen átcsúszott a harag fázisába.

Ez volt a harmadik fázis. Erősebb minden korábbinál. Haragudtam az egész világra, de leginkább magamra, hogy nem tudtam segíteni Katie-nek; nem voltam elég ahhoz, hogy megmenthessem.

Aztán, negyedikként, a magány csapott le rám, és ez volt az a pont, ahol megbuktam: nem tudtam átlépni az ötödik szakaszba.

A harag és a magány között ingadoztam. Hol az egyik erősödött fel bennem, hol a másik.

Sohasem értem el a következő, gödörből kifele vivő fázisokat. Sem a lelki felépülést, sem az elfogadást.

Szinte belefulladtam a sajgó fájdalmamba. Teljesen elbarikádoztam magam a világtól, amit minden egyes nappal sötétebbnek láttam. És minden nappal mélyebbre süllyedtem a semmibe.

Zenélés helyett fekvőtámaszokat kezdtem csinálni.

Ahelyett, hogy elmentem volna a Frenchmen Street sarkára játszani, súlyokat emeltem.

Elég erős leszek.

Elég erős leszek.

És ahogy múltak az évek, elkezdett megváltozni a testem. Megszállottan vágytam arra, hogy izmos és erős legyek. És minél nagyobb súlyokat emeltem fel nappal, annál kevesebbet éreztem este. Mindenben részt vettem, ami az izmaim növekedésével kecsegtetett. Minden egyes nap azért dolgoztam, hogy erősebb legyek.

Egyre nagyobb lettem.

Dagadni kezdtek az izmaim.

Még tovább edzettem.

Megváltoztam.

Annyira, hogy nem is lehetett rám ismerni. Elvesztettem mindazt, ami azzá tett, ami voltam.

Kerültem az embereket. Ha nem volt mellettem senki, akkor nem is bánthattak. Szellemlénnyé váltam, aki létezett ugyan, de már nem volt része a világnak, amely körülvette.

A nővérem távozásával számomra a zene is meghalt: a szívemben örökre elnémultak a dallamok.

19

Jasmine

Elliott nem jelentkezett.

Soha többé nem csókolhattam meg a fiút, aki szeretett. Soha többé nem nézhettem bele a mogyoróbarna szemébe. Soha többé nem kaptam tőle levelet, amiben elmondhatta volna, hogy mennyire hiányzom neki.

Az idő múlásával egyre nehezebb lett az életem, és egyre sötétebben láttam mindent.

Sohasem hittem volna, hogy létezik ekkora sötétség. Csak az hozott némi fényt az életembe, hogy Ray néha felhívott vagy írt nekem. Hetente kétszer a FaceTime-on hívtuk egymást, és Ray minden beszélgetésünk elején és végén feltette ugyanazt a kérdést.

– Jó napod volt ma, Hófehérke?

Volt, amikor könnyekre fakadtam a szavaitól, de mindig ügyeltem arra, hogy ne szipogjak bele a telefonba.

– Igen – mondtam neki mindig. – Nem is lehetett volna jobb.

Persze mindig hazudtam, és ezzel ő is tisztában volt, de sohasem jutottunk el addig, hogy ezt meg is mondja. Minden erőmmel azon voltam, hogy elérjek valamit, és ezt Ray is tudta. Azt is, hogy a mama miatt teszem, amit teszek.

Nagyon fontos volt nekem, hogy egyszer büszke legyen rám a mamám. Bár Ray nem bírta felfogni, hogy miért van erre akkora szükségem, tiszteletben tartotta az elszántságomat.

És bár a zenei karrierem elkezdett felfelé ívelni, minden más szétesett körülöttem. Gyűlöltem azzal ébredni, hogy be kell mennem a stúdióba, és fel kell áldoznom magam egy olyan szektorban, amelyben képtelen voltam szeretni önmagam.

Trevor sem könnyített a helyzetemen.

Szerette szememre vetni a hibáimat, és aztán ráparancsolt a mamára, hogy hozassa rendbe velem azt, amit rosszul csináltam.

Raynek igaza volt vele kapcsolatban. Egy kígyó volt. Nem volt benne semmi, amitől ne rázott volna ki a hideg. A gonosz mosolyától kezdve mindent utáltam benne, de leginkább azt, ahogy a keze a derekamra csúszott, amikor bemutatott valakinek.

Amikor megemlítettem a mamának, hogy milyen kínosan érzem magam ilyenkor, a mama jól lehordott.

– Mindent megtesz érted, Jasmine. Hogy mersz így beszélni róla?

Másként viselkedett Trevorral, mint annak idején Rayjel, ezt még én is észrevettem. Mindig Trevor mellett állt ki, még akkor is, ha tudta, hogy Trevor rosszban sántikál. Csak úgy sütött a szeméből a csodálat, ahogy Trevorra nézett. Számára ez a férfi testesítette meg mindazt, amire egész életében vágyott. Ray tökéletes ellentéte volt, ezért is utáltam annyira, és azért volt érte oda a mama. Az egész szívével szerette, annak ellenére, hogy viszonzásként a legjobb pillanatokban is csak langymeleg érzelmeket kapott.

Mit nem adtam volna azért, hogy ennyire szeressen engem is.

Erre az egyre vágytam egész életemben.

Ahogy múltak a napok, egyre jobban feledésbe merült minden, amit addig jónak tartottam. Egyre jobban elhalványult bennem a szeretet és a melegség, amelyet Elliott mellett éreztem, és a végén elhalványult maga Elliott is. Fiatalabb koromban azt hittem, túl vagyok az életem nehezén. Ám ahogy idősebbé váltam, mindent megadtam volna azért, hogy visszamehessek a régi életembe, abba az időszakba, amikor egy fiatal, megtört fiú és egy fiatal, sérült lány szerelemre lobbant egymás iránt.

De az élet nem így működik. A világ elhatározta, hogy összeszabdal: annyi sebet ejt rajtam, hogy végül nem marad rajtam semmi, amit épnek lehetne tekinteni.

e

Hat évig maradtam Londonban, hat végtelennek tűnő évig.

Eladtam magam a popzenének, bár a szívem a soulért dobogott. Minden döntésemet az anyámért hoztam. Eltűrtem a lekicsinylő megjegyzéseket, mert ő azt mondta, hogy azok csak szavak. Hagytam, hogy idegen férfiak érintsék meg a vállamat, a hátamat, a domborulataimat, mert a mama azt mondta, hogy ez is az iparághoz tartozik.

– Tudd, hogy hol van a helyed, Jasmine – mondta egyszer, miután úgy sírtam álomba magam azt követően, hogy egy producer megszorította a fenekemet. – Pontosan tudtad, hogy mit vállalsz.

Ez hazugság volt, de a mama elhitte.

Gyakran eltűnődtem, látja-e a körülöttünk lebzselő férfiakat? Érzékeli-e, ahogy rám néznek? Kíváncsi lettem volna, észreveszi-e a kelleténél hosszabb ölelésüket, a tapogató mancsaikat és az elismerő füttyeiket. Néha úgy éreztem, mindent lát, de figyelmen kívül hagyja a cél érdekében. Mert semmire sem vágyott annyira, mint a sikerre… Mert nem akart beleharapni az őt etető kézbe.

Ő tudta, hol a helye.

És azt is pontosan tudta, hogy milyen árat fizetünk az áhított sikerért.

De vajon tudta-e, hogy minden érintéstől kiráz a hideg, és ég a torkom a visszatartott könnyektől? Tudta-e, hogy hosszas zuhanyzással próbálom lemosni magamról a napi mocskot, és hogy minden éjjel úgy sírom álomba magam? Az volt az érzésem, hogy nem is törődik velem.

Üzletasszony volt, aki úgy tett, mintha nem léteznének a zárt ajtók mögött meghúzódó árnyak. Csak a tehetségemre koncentrált. Azt akarta fejleszteni mindenáron. A tehetségem új lehetőségeket jelentett, a több lehetőség nagyobb hírnevet, a nagyobb hírnév pedig azt az ígéretet hordozta magában, hogy egy nap büszke lesz rám a mamám.

De ahogy múltak a napok, egyre kevésbé érdekelt a büszkesége, és egyre gyakrabban mondtam ki a kedvenc szavamat.

Nem.

Persze azzal, hogy kimondtam, semmi sem lett könnyebb. Ugyanakkor különös értelmet nyert, amikor olyasvalakinek mondtam, aki felhatalmazva érezte magát arra, hogy megérintsen. Ahogy végigmértek, amikor beléptem valahová… ahogy némán ítéletet mondtak azért, ami voltam, és azért is, ami nem… ahogy összesúgtak, meg sem várva, hogy hallótávolságon kívül kerüljek.

Szexi. Dögös. Lefogadom, hogy nem csak énekelni tud az a kihívó száj.

Még csak huszonkét éves voltam, de mindenkinél jobban tudtam, mit jelent a megaláztatás. Tudtam, milyen érzés ott állni egy szobában, nyakig felöltözve, és azt hallgatni, hogy milyen kihívóan viselkedem. Férfifalónak neveztek, pedig nem csináltam semmit. Tudtam, milyen érzés, amikor kioktatnak, hogy nagyobb sikereket érhetnék el, ha a fellépéseim során megmutatnám a cickóimat.

Mindig megjelentem, ahol kellett, és elvégeztem, amivel megbíztak. Nem tettem se többet, se kevesebbet. Magamon hagytam a ruhámat, igyekeztem csendben maradni, vagy ha megszólaltam, majdnem mindig ugyanazt mondtam.

Nem.

Nem.

Hagyd abba.

Ne csináld.

De ettől még lekicsinylő módon nyilatkoztak rólam. Ettől még show-ról show-ra, találkozóról találkozóra vittek, és úgy kínálgattak, mint egy licitálásra kiválasztott árut. Mintha egy trófea lennék, és nem érző emberi lény. És a mama ezt mind megengedte. Én voltam az ő fénylő csillaga. Nekem kellett megtennem mindazt, amit ő maga sohasem tudott elérni, mert egy gyereknek az a dolga, hogy valóra váltsa a szülője álmait. És ezt a mama naponta az orrom alá dörgölte.

Egy gyereknek túl kell tennie a szülein.

Csakhogy én eleve jobb voltam náluk.

Megfogadtam, ha lesznek gyerekeim, nem fogok így bánni velük. Szeretni fogom őket. Védelmezni. Minden körülmények között.

Én nem erre szerződtem.

Fogalmam sem volt, mit jelent a zeneipar részévé válni.

Mégis vállaltam, a mama miatt. A szeretetéért. Az elismeréséért. Azért, hogy elnyerjem a szívét. Idővel azonban megértettem, hogy ez nem fog sikerülni, bármilyen keményen próbálkozom is.

Minden történetnek vége szakad egyszer. Leginkább akkor, amikor a főszereplő elér egy bizonyos határt. Azt a bizonyos utolsó cseppet a pohárban. Nálam ez július 30-án következett be.

Július 30-án túlontúl felerősödtek a fejemben a hangok. Július 30-án, az éjszaka közepén összepakoltam a holmimat. Július 30-án azt sikította a szívem, hogy meneküljek, és én hallgattam rá.

Olyan gyorsan futottam, ahogy csak a lábam bírta.

Olyan messzire, ameddig az erőm engedte.

Aztán még egy kicsit tovább.

Vettem egy repülőjegyet.

Végül felszálltam egy gépre.

2017. július 31-én, szúró mellkassal és megsebzett lélekkel, de végre hazaértem.

Második rész

Amit igazán szeretünk, mindig velünk marad,

a szívünkbe zárva, az utolsó leheletünkig.

JOSEPHINE BAKER

20

Jasmine

Számomra sohasem helyek jelentették az otthont, hanem az emberek. Azok, akik valamilyen módon hozzájárultak annak a nőnek a megformálásához, akivé lettem. Azok, akik a sebhelyeimmel együtt is képesek voltak szeretni, mi több, szépnek tartották őket. Azok, akik megengedték, hogy hibázzak, és tovább szerettek, a hibáim ellenére is.

Számomra ők jelentették az otthont.

Nem mintha sokan lettek volna. Az én otthonom kicsi volt, akár egy púderdoboz. Sokan valószínűleg szerencsétlennek tartottak az otthonom alapján, pedig nem voltam az. Messze voltam attól, hogy szerencsétlen legyek, hiszen az a parányi otthon mindig ott volt, és várt rám. Volt hová menekülnöm. Olyan sokan bolyongtak hajléktalanul a világban. Akik senkihez sem fordulhattak szükség idején.

Ha az embernek van valakije, aki elkapja, amikor zuhanni kezd, már szerencsésnek és boldognak mondhatja magát.

Többévi szabadesés után túl közel kerültem a földhöz. Ám amikor a becsapódástól rettegve behunytam a szemem, ott volt, és nem engedte, hogy lezuhanjak.

Kitárt karokkal várt rám az otthonom.

Idegesen rángott a gyomrom, miközben kisétáltam a Louis Armstrong Nemzetközi Repülőtérről New Orleansban. A szívem a torkomban dobogott. Minden egyes lépésem közelebb vitt ahhoz a helyhez, ahol addigi életem során a legboldogabb voltam. Minden pillanat közelebb hozta az újrakezdés ígéretét.

Életem utolsó hat évét azzal töltöttem, hogy megpróbáltam boldoggá tenni az anyámat. Megpróbáltam valóra váltani az álmát, amiben annyira hitt. Megpróbáltam úgy teljesíteni, hogy büszke lehessen rám. De bárhogy is próbálkoztam, mindennap megbuktam. Pedig minden idegszálamat beleadtam, mégsem volt elég.

Idővel, rengeteg szívfájdalom árán, megtanultam a legnehezebb leckét, amit az élet egy gyereknek kínálhat: a szeretetet, bármennyire erőlködünk is, nem lehet kicsikarni magunknak senkiből. Senkit sem kényszeríthetünk arra, hogy szeressen bennünket, hogy büszke legyen ránk, vagy hogy törődjön velünk. Egy dolgot irányíthatunk csak valamennyire: a saját szívünket. És ha szerencsénk van, rájöhetünk arra is, hogy milyen ritmusra dobog.

Eljött az idő, hogy magamat helyezzem előtérbe, még akkor is, ha közben megszakadt a szívem, mert még mindig nagyon szerettem a mamát. Volt még valami, amit a saját bőrömön kellett megtanulnom: a szeretet nem szűnik meg, csak mert mi úgy akarjuk. Addig marad a szívünkben, amíg úgy tartja a kedve, akár engedélyt adunk neki rá, akár nem.

Nyújtogatni kezdtem a nyakamat, és egyszer csak megpillantottam egy szeretetteli arcot – azt, amelyiknek a látásáért képes lettem volna meghalni az elmúlt hat év során. Ledobtam a táskámat, és rohanni kezdtem a kitárt karok felé. Azok összezárultak körülöttem, és többé nem engedtek el.

Aztán egy száj a fülemhez hajolt, és belesúgta:

– Szia, Hófehérke.

Megpróbáltam visszatartani a kicsordulással fenyegető könnyeimet, és még szorosabban bújtam az ölelő karokba.

– Szia, Ray.

A lakásába mentünk, ami háromszor akkora volt, mint az, amiben az elutazásunk előtt laktunk. Gyönyörű volt, három háló- és két fürdőszobával, egy Texas nagyságú konyhával, magas mennyezettel, modern és drága bútorokkal.

Vigyorogva néztem, ahogy Ray becipeli a bőröndjeimet.

– Látom, mégiscsak kifizetődő volt csatlakozni a mainstreamhez – ugrattam. Ray zenekara egyre sikeresebb lett az évek során, és még mindig felfelé ívelt a karrierjük.

Elvigyorodott.

– Miféle mainstreamhez? Nem vagyok egy Adam Levin, és csak egy átlagos sikertörténetet mondhatok a magaménak, ugyanakkor… nem is panaszkodhatom.

– Azért ez egy kicsit többnek tűnik az átlagosnál, Ray – jegyeztem meg.

– Kifizetődő tud lenni, ha az ember rátalál egy olyan lemezcégre – mondta mosolyogva –, amelyik nem akarja mindenáron a maga arcára gyúrni, ezzel együtt eleget fizet ahhoz, hogy megengedhess magadnak egy normális lakást. Gyere. Tiéd lehet a nagy hálószoba.

Hitetlenkedve néztem.

– Csak nem képzeled, hogy elfogadom?

– Ugyan már, Hópihe… – Felém fordult, és elhalt a hangja. Keresztbe fonta maga előtt a kezét, és kissé ostobán elvigyorodott.

– Mi van?

Ray szeme elhomályosult, miközben kezével zavartan vakarta meg a tarkóját.

– Semmi. Csak… megnőttél.

Zavaromban egyik lábamról a másikra álltam, és megcsóváltam a fejem.

– Ne akard, hogy sírjak, Ray. Túl sok könnyet ejtettem az utóbbi időben.

Szipákolt egyet-kettőt, végül bólintott.

– Csak… Annyira örülök, hogy itt vagy.

– Én is.

Felkapta a bőröndjeimet, és elindult velük a folyosón.

– Akkor is a nagy hálószobát kapod. Nem fogadok el kifogást.

Megpróbáltam vitatkozni vele, de nem engedett. Aztán amikor a szobába léptem, már nem is próbáltam visszatartani a könnyeimet. Az ágyon hat üdvözlőkártya feküdt és hat, aranypapírba csomagolt, ezüstszalaggal átkötött doboz.

– Mi ez? – kérdeztem.

Ray gyengéden a karomba bokszolt.

– Az ajándékaid. Hat születésnapodat mulasztottam el.

– Ó, Ray – motyogtam, és újra magamhoz öleltem. Ezúttal a pólójába hullattam a könnyeimet. – Köszönöm. Mindent köszönök. Az ajándékokat, a szobát. Leginkább azt, hogy befogadsz.

Elvigyorodott, és megpuszilta a homlokomat.

– Isten hozott itthon, Hófehérke. És most pihenj egy kicsit.

Itthon.

Olyan régen volt, amikor utoljára otthon éreztem magam valahol.

Leültem az ágyra, és elkezdtem kinyitogatni a kártyákat. Csordultig telt a szívem, ahogy elolvastam őket. Mindegyik Hófehérkét ábrázolta, és végre elolvashattam, amit az elmúlt hat születésnapom alkalmával írt nekem: sok boldogságot kívánva elmondta, hogy mennyire szeretne a közelemben lenni, hogy együtt ünnepelhessen velem.

Az ajándékokról kiderült, hogy egymáshoz tartoznak. Az első dobozban egy karkötő volt, a többi rejtette a hozzá tartozó kis függőket: egy mikrofont, egy szívet, egy hangjegyet, egy hópihét és egy J betűt. Felfűztem őket a karperecre, amit aztán a csuklómra csúsztattam.

Ray akkor is mellettem állt, amikor fizikailag nem lehetett jelen. A mamával töltött évek alatt mindig elérhettem, amikor szükségem volt rá, és amikor betelt a pohár, és eljöttem, egyenesen hozzá szaladtam. Hozzá és az egyetlen városba, ahol valaha otthon éreztem magam.

Semmit sem vettem ki a bőröndjeimből. Csak felnyitottam őket, előhúztam egy pizsamát és ágyba bújtam. És ahogy lehunytam a szemem, hosszú idő után először éreztem úgy, hogy megpihen az az összetört szívem. Sem az életemet, sem a helyzetemet nem gondoltam végig. Egyszerűen átadtam magam a nyugalomnak. Szükségem volt rá. Behunytam a szemem, és elaludtam.

Már nem is emlékeztem, milyen jó érzés, amikor az ember agya elpihen.

e

Másnap reggel arra ébredtem, hogy az ablakon beáramló napsugarak melegen simogatják a karomat. Egy pillanatig nem tudtam, hol vagyok. Felugrottam. Aztán kidörzsöltem a szememből az álmot, és megkönnyebbülten felsóhajtottam.

Semmi baj. Itthon vagyok.

A gyomrom éhesen korogni kezdett, és abban a pillanatban megéreztem az odaégett szalonna kesernyés szagát. Kivonszoltam magam az ágyból, és elindultam a konyha felé. Ray a tűzhely mellett állt, és reggelit próbált készíteni – nem sok sikerrel.

– Mit csinálsz? – kérdeztem nevetve, miközben megfordított egy több darabra szakadt palacsintát.

Felém fordult. Az arca csupa palacsintatészta volt. Kitört belőlem a nevetés.

– Szörnyen nézel ki. És szörnyű szag van.

Ray szélesen elvigyorodott.

– Neked próbálok üdvözlő reggelit készíteni.

Odasétáltam mellé, és felkaptam egy odaégett szalonnadarabot.

– Látom, mindent beleadtál. – Beleharaptam a szalonnába, és vágtam egy grimaszt. – Mi lenne, ha a Café du Monde-ban ennénk meg azt az üdvözlő reggelit?

Szórakoztató volt hallani a szájáról felröppenő, megkönnyebbült sóhajt.

– Oké! Én úgysem tudnék olyan jó fahéjas fánkot készíteni. De… még mielőtt belevetnénk magunkat az ünneplésbe… – Intett, hogy menjünk át a nappaliba. – Felhívott az anyád? – kérdezte, mielőtt leültünk.

Megráztam a fejem.

– Nem.

– És e-mailt? Küldött?

– Nem…

Felsóhajtott.

– Elmondanád, mi történt pontosan?

– Hát… Mondtam neki, hogy nem bírom tovább. Egyszerűen képtelen voltam elviselni, ahogy velem bántak. Vissza akartam jönni.

– És? Mit válaszolt?

– Azt, hogy nem jöhetek, mert már csak nagyon kevés választ el a nagy áttöréstől. Ekkor könyörgőre fogtam. – Behunytam a szemem, és vettem egy nagy levegőt. – Kérleltem, hogy jöjjön vissza velem, hogy hagyja ott Trevort. Azt szerettem volna, ha új életet kezdünk ideát… mi ketten.

– Mire ő?

Idegesen elvigyorodtam, és harapdálni kezdtem a számat.

– Azt mondta, hogy én vagyok az élete legnagyobb csalódása, és ha a hatalmában állna… – Felsóhajtottam. Ha hatalmamban állna visszaforgatni az időt, meg sem szülnélek. A szavai, bármennyire is próbáltam elfelejteni őket, ott visszhangoztak a fejemben. – Sok szerencsét kívánt – hazudtam végül. – Ahogy én is neki.

– Jézusom… – dörmögte Ray. – Sajnálom.

– Ne sajnáld. Jobb nekem így.

– De tudom, mennyire szeretted volna, ha úgy viselkedik, ahogy… anyaként sohasem tudott. Pedig te mindent megtettél a kapcsolatotokért.

Bár nehezemre esett, ragyogó mosolyt varázsoltam az arcomra. Azt gondoltam, az Ray szomorúságát is enyhíti majd.

– Már ez sem számít. Tényleg. Valóban megpróbáltam jobbá tenni a kapcsolatunkat. Mindenemet beleadtam, de az sem volt elég. Idővel elfogadtam, hogy ez a helyzet, és most már jól vagyok.

– Biztos? – kérdezte még mindig habozva Ray.

– Száz százalék.

– Nos, azért szeretném, ha tudnád, hogy én itt vagyok neked. Most és mindörökké.

– Most és mindörökké – ismételtem el suttogó hangon. – Nem is tudom, hogy köszönhetném meg, amit eddig értem tettél. Csak egészen különleges emberek képesek arra, hogy elfogadják egy másik férfi gyerekét.

– A vérségi kötelék nem feltétlenül tart egyben egy családot, Hófehérke. A szeretet azonban igen.

– Szeretlek, apa – suttogtam, de közben a torkomban dobogott a szívem.

Ray szemét elfutotta a könny. Hogy ki ne csorduljon, belecsípett az orrnyergébe.

– Te… Apának szólítottál.

– Mert az vagy. Az apám.

– Én is szeretlek, kislányom. De van még valami… – Vágott egy grimaszt, összevonta a szemöldökét, aztán mintha zavarban lenne, tördelni kezdte az ujjait. – Nem könnyű szavakba foglalni, amit kérdezni akarok, és nagyon fontos, Hópihe, hogy őszintén válaszolj. Rendben?

– Rendben.

– Előfordult, hogy… bántott valaki? Úgy értem, az iparban. Volt olyan, hogy… visszaélt valaki a helyzeteddel?

– Ugyan már, Ray.

– Komolyan kérdezem, Jasmine. Bántottak? – Bár óvatosan fogalmazott, a szemében tanyát vert a félelem.

Megszorítottam a kezét.

– Csak szavakkal. Néha átkarolták a derekamat, vagy megmarkolták a fenekemet, vagy megpróbáltak szemérmetlen ruhákat rám adni, de ennél rosszabbat senki sem tett.

– Biztos?

– Biztos.

Szinte látni véltem, ahogy a feszültség távozik az izmaiból.

– Akkor jó. De esküszöm, ha kiderül valakiről, hogy megalázóan bánt veled, vagy egy ujjal is hozzád ért… én megölöm.

– Így beszél egy igazi hős! – mondtam nevetve, majd komolyra fordítottam a szót. – Jól vagyok, Ray. Komolyan. És, ami a legfontosabb – tettem hozzá boldogan –, itthon vagyok.

Átsétáltunk a Francia negyedbe, a Café du Monde-ba, de az arcunkról egy percre sem fagyott le az ostoba vigyor. Csak ültünk, és bámultuk egymást fülig érő szájjal.

– Nagyon büszke vagyok rád, tudod-e? – kérdezte Ray, miután leraktak elénk egy nagy tál fahéjas fánkot. Porcukorfelhő emelkedett fölénk, ahogy rávetettük magunkat. – Megvédted magadat, és amikor úgy érezted, nincs tovább, eljöttél.

– El kellett volna jönnöm már évekkel korábban.

Ray vállat vont.

– Nincs olyan, hogy volna. Az időzítés akkor jó, ha a cselekvés időpontjára esik.

Mennyire hiányoztál, apa!

– Most pedig – folytatta tele szájjal – meséld el, mi mindenből maradtam ki az elmúlt hat év alatt.

Felnevettem.

– De hiszen folyamatosan kapcsolatban voltunk!

– Ez igaz, de személyesen minden másképp hangzik, mint a telefonban. Meg hát… – Hátradőlt, és úgy nézett rám, mint aki ámulatba esett. – Most látszik csak, hogy mennyire megnőttél. Őrület. Tényleg kimaradtam egy csomó mindenből.

Ha csak a felét tudta volna!

Így hát beszélgetni kezdtünk a fánk meg a gőzölgő kávé felett. Még csak gondolkodnunk sem kellett, simán, erőlködés nélkül ömlött belőlünk a szó. Ray azon kevesek közé tartozott, aki a puszta szavaival szeretetet váltott ki abból, akivel beszélt. Úgy tudott viselkedni mindenkivel, mintha rajtuk kívül nem számítana senki más. És amikor a zene került szóba! Talán ez hiányzott nekem a legjobban. Amikor a stúdióról, a rajongókról vagy a dalszövegekről beszélt, szabályosan felragyogott a szeme, mintha a lelkében kigyúlt volna egy ezerwattos fényforrás. Raynek a zene volt az élete szerelme, így nem tudott róla másképp beszélni, csak andalító dallamokban.

– Ja, és most jut az eszembe… Van itt neked egy állás.

Felvontam a szemöldökömet.

– Mi?

– Egy állás az Eve-ben – mondta, majd félreértve az értetlenségemet, hozzátette: – Egy blues café. Igazából pincérnőre van szükségük, de ha ahhoz van kedved, bármikor kisajátíthatod magadnak a színpadot.

Megcsóváltam a fejem.

– Miért vennének fel így, ismeretlenül? Azt sem tudják, hogy énekelek.

– Az lehet, de adnak a véleményemre. Én is náluk léptem fel, mielőtt egyenesbe jött volna a karrierem. Meglátod, tetszeni fog. Mia, a tulajdonos, az egyik legjobb ember, akit valaha ismertem. Kezeskedtem érted. Hétfőn kezdhetsz.

– Túl jó vagy hozzám.

Felnevetett, aztán vállat vont.

– És ez újdonság neked? Csak azt sajnálom, hogy még ma este vissza kell repülnöm Los Angelesbe – mondta, miközben kifizette a számlát, majd leporolta az ingéről a porcukrot. Igazából a zenekarával kellett volna lennie, de amikor felhívtam, megígérte, hogy itt lesz, amikor megérkezem. Tudtam, hogy kevés időnk lesz csak egymásra egy lekötött turné miatt, így nagy becsben tartottam minden pillanatot, amit rám áldozott.

– Nem baj, megleszek – nyugtattam meg. – Már így is többet tettél értem, mint amennyire számítottam. Nem tudom eléggé megkö…

– Ha még egyszer hálálkodni kezdesz, rád borítom a porcukrot. Te mindenkinél fontosabb vagy nekem, Hófehérke, így ha szükséged van rám, otthagyok csapot-papot. Milyen család lennénk, ha hátat fordítanék neked?

Reggeli után a nyakunkba vettük a Francia negyedet. Már el is felejtettem, mennyire szerettem sétálni ezeken a zajos utcákon. Mintha itt lüktetett volna New Orleans szíve. Volt itt minden. Vudu bolt, vudu fánk, vagy egy tucatnyi „élő szobor” és szakadatlan utcazene mindenfelé.

Jó érzés volt itt lenni. Olyan… helyénvaló.

– Nos, a gépemig még van egy egész napunk. Van valami különös kívánságod?

– Ami azt illeti… – Az ujjaim ráfonódtak a nyakláncomon lógó kulcsra, amit egyszer sem vettem le az elmúlt hat év alatt. Az a kulcs volt, amit egy szégyenlős fiú adott nekem akkor régen, és ami mindig olyan volt a bőrömön, mint egy simogatás. – Lenne valami.

e

– Megjöttünk – közölte Ray, miközben leállította az autót a Maplewood és a Chase Street sarkán. A szívem a torkomba ugrott, amikor megpillantottam a vörös téglás házat a frissen nyírt fűvel. A nagy tölgy még mindig ott állt előtte; az ágai ki sem látszottak a vibrálóan zöld levelek alól. Ray megérintette a vállamat. – Biztos, hogy ezt akarod? Hat év hosszú idő. Ennyi idő alatt minden megváltozhat, Hópihe.

Bólintottam.

– Tudom. De meg kell tudnom, hogy mi történt. Ha nem tudom meg, ezen fogok rágódni életem végéig.

Kiszálltam az autóból, és felsétáltam a nyitott verandára. Az ágakon madarak ugrándoztak, és a szabadságukról énekeltek, miközben az én szívemet még mindig gúzsba kötötte annak a fiúnak az emléke, aki egyszer a lelkembe látott.

Az öklöm tétovázva megállt, mielőtt megérintette volna az ajtót. Az eszem késhegyig menő vitát folytatott a lelkemmel. Az előbbi azt mondta, fussak el, hagyjam a múltat a múltban, míg a lelkem mindennél jobban várta a találkozást Elliott Adamsszel.

Feldobogott a szívem, amikor megpróbáltam magam elé képzelni. Hogy nézhet ki? Még mindig sovány és csontos? Megvan még a drótkeretes szemüvege? És vajon megmaradt a dadogása meg a mosolya, mely olyan visszafogott volt, hogy alig engedte láttatni az arcán kirajzolódó gödröcskéket?

Végül összeszedtem a bátorságomat és bekopogtam. Aztán vártam.

És vártam.

Egyre csak vártam.

Közben hátrapillantottam Rayre. Láttam, hogy összeszorított szájjal figyel.

A gyomrom csalódottan visszazöttyent a helyére, amikor a kopogásomra senki sem válaszolt. Egy vállrándítással jeleztem Raynek, hogy senki sincs itthon, és már elindultam, vissza az autóhoz, amikor hallottam, hogy megnyikordul az ajtó.

– Helló!

Reménnyel telve megpördültem, de nem tudtam eltitkolni a csalódásomat, amikor megláttam az idősödő, egyértelműen kaukázusi férfit.

– Segíthetek? – kérdezte.

Feszes szájjal rámosolyogtam, és megköszörültem a torkomat.

– Helló. Azt hiszem, igen. Igazából egy… hm… nos… – A hangom remegett, ahogy a kezem is, és nem tudtam megformálni a szavakat. Éppen vettem egy nagy levegőt, amikor megéreztem Ray vigasztaló kezét a vállamon.

– Helló, Ray vagyok, ő pedig a lányom, Jasmine. Volt egy barátja, aki itt lakott valamikor. Ön talán tud valamit róla. A neve Elliott… – Ray elhallgatott, és rám nézett, hogy tegyem hozzá a számára ismeretlen vezetéknevet.

– Adams – mondtam, még mindig remegve.

Az idősödő férfi összevonta a szemöldökét, és megrázta a fejét.

– Sajnálom, de a ház előző lakói több mint öt évvel ezelőtt elköltöztek. Azóta én lakom itt.

A szívem… ismét összetört.

– És nem tudja véletlenül, hogy hm… mi történt velük? Vagy hogy hová mentek? – kérdeztem.

A férfi végigsimította a kopasz fejét.

– Nem. Sajnálom.

– Azért köszönjük – felelte Ray, és kezet rázott a férfival. – Ne haragudjon, hogy zavartuk.

– Bár segíthettem volna – mondta erre a férfi.

– Többet segített, mint gondolná. – Ray búcsúzóul még visszamosolygott az értetlenül bámuló emberre, aztán visszasétáltunk az autóhoz.

Beszálltam, becsukta mögöttem az ajtót, aztán sietős léptekkel átment a másik oldalra, és becsusszant a kormány mögé.

– Sajnálom, Hópihe.

– Én is, de ne aggódj. Kibírom.

– Jól vagy?

Felnevettem.

– Hát persze. – Megcsóváltam a fejem, és szélesen rámosolyogtam. – Nem sok esélyt adtam ennek a dolognak, de meg kellett próbálnom.

Visszamentünk a lakásba, és ott ütöttük agyon az időt mindaddig, míg Raynek indulnia nem kellett.

– Biztos nem akarod, hogy kivigyelek a reptérre? – kérdeztem.

Ray arca megvonaglott.

– Hat évig az út rossz oldalán vezettél. Inkább taxival megyek. – Szorosan magához ölelt. – Bármire szükséged van, hívj, oké?

– Oké.

Már az ajtónál járt, amikor visszafordult.

– És Hópihe…

– Igen?

– Ne felejtsd el, hogy New Orleansban vagy. A legjobb helyen ahhoz, hogy újra megtaláld magad. Itt zene vesz körül. Keresd meg a neked leginkább tetsző dallamot. Keresd meg az elveszett lelkedet.

21

Jasmine

Még aznap este felhúztam egy farmert meg egy fekete inget, hozzá egy bőrdzsekit, és pontosan azt tettem, amit Ray tanácsolt: elindultam megkeresni a lelkemet.

Bejártam a város számomra legkedvesebb részeit – illetve a szívemnek legkedvesebb részt.

Elsétáltam a Frenchmen Streetre, és teleszívtam a tüdőmet New Orleans-i levegővel. Bekanyarodtam a sikátorba a bárok mögött, és miközben átadtam magam a kiszűrődő zenének, hagytam, hogy megrohanjanak az emlékeim.

Olyan nagy békesség áradt azokból a kocsmákból. Az egész sikátorban béke honolt.

Valamikor ez a hely jelentette számomra az otthont, a biztonságos kikötőt.

Lehajtottam a kuka tetejét, és felültem rá, ahogy régen. Az ég felhős volt, és bár egyetlen csillagot sem láttam, elkezdtem megszámolni őket, ugyanis tudtam, hogy ott vannak, ugyanúgy, ahogy valahol, a látókörömön kívül, még mindig létezett egy Elliott nevű fiú.

Gyakran az eszemben járt… Az elmúlt hat év minden egyes napján.

Ostobaság volt részemről, hogy nem száműztem az emlékeimből. Időtlen idők teltek el azóta, hogy utoljára láttam, és azóta is, hogy utoljára írt, mégis a nyakamban hordtam a tőle kapott kulcsot. Hogy jusson eszedbe, nem vagy egyedül, és hogy van hová visszatérned.

Nem tudtam volna megmondani, miért tartottam meg ennyi éven át. Azt hittem, megvéd? Vagy az emlékek miatt? Fájdalmamban? Esetleg azért, mert reményt adott? Tényleg nem tudtam, de a legsötétebb pillanataimban ez tartotta bennem a lelket. Ez segített, hogy tovább tudjak lépni. Olyan időkre emlékeztetett, amikor boldognak hittem magam.

És reményt adott arra, hogy egy nap még jóra fordulhat minden.

Így amikor Elliott eszembe jutott, mindig azt kívántam, hogy egyszer még keresztezzék egymást az útjaink. Önző módon arra kértem az univerzumot, hogy hozza vissza az életembe Elliottot, bármi áron. Látni akartam, ha másért nem, azért, hogy megnyugodhassak: neki jobb sors jutott, mint nekem.

Vajon hová mehetett ő és a családja? Azzal, hogy nem rám van szüksége, tisztában voltam. Bennem már semmi sem emlékeztetett arra a lányra, akit ő ismert, és mégis… gyakran felidéződött bennem az a csodálatos szempár, és ilyenkor azon tűnődtem, hogy vajon kit simogat.

Azért imádkoztam, hogy szerencsével járjak. Azt akartam, és mindennél jobban reméltem, hogy a pillantásom egyszer még találkozik az övével. Látni akartam a fiúból lett férfit, és tudni akartam, hogy vajon kik hallják a zenéjét. Tudni akartam, hogy boldog-e.

Reméltem és kívántam, hogy így legyen.

e

Elég sok időt töltöttem az emlékeim között, mire felálltam, és elindultam vissza, a Frenchmen Street felé. Soktucatnyi ember döntött úgy, hogy ott tölti az estét – a nyüzsgés éppen olyan volt, mint amilyenre tinédzserkoromból emlékeztem. Az emberek kiabáltak, táncoltak, csak úgy áradt belőlük az energia.

Végigfutott a hideg a hátamon, amikor meghallottam a szaxofont. Azonnal sarkon fordultam, és elindultam abba az irányba, ahonnan a hang érkezett. A fejemben majdnem olyan gyorsan kergették egymást a gondolatok, mint amilyen tempósan mentem, mi több, szaladtam az ismerősnek tűnő melódia felé.

A sarkunk felé.

Ahol valamikor, Elliott szívet tépő kísérete mellett, soult énekeltem.

A zene gyönyörű volt, majdhogynem szürreálisan szép. Levegőt is alig kaptam, mire a sarokra értem. De nem Elliott volt az, aki zenélt.

Egy idős férfi volt, aki olyan odaadással fújta a szaxofonját, mintha azon múlt volna az élete. A körülötte állók önfeledten hallgatták.

Fuldokolni kezdtem, bár amíg a férfi játszott, megpróbáltam türtőztetni magam.

Hagyd abba, Jasmine. Nevetségessé teszed magad.

De nem tudtam mit tenni. A zene varázslatos volt. Csak azt sajnáltam, hogy nem másvalaki játssza. Gyűlöltem magam a hangok hatására feltörő emlékek miatt.

Hogy hiányozhatott valaki, aki hosszú éveken át egy sort se írt nekem?

Miért fájt még ennyi idő után is az emléke?

Leültem a járdaszegélyre, az idős úr pedig tovább játszott. Kitűnően. Mintha hadat üzent volna a saját hangszerének, vagy mintha szeretkezett volna a belőle kicsalt hangokkal. Úgy játszott, mintha a zenéje lett volna a levegő forrása. Mintha utoljára vette volna kézbe a hangszerét. A lelkét is kiadta a zenétől átitatott csatatéren. Minden kis dallamnak saját története volt.

Miközben azt figyeltem, ahogy átadta magát a dalainak, én is átadtam magam az érzéseimnek. Sírnom kellett. Először csak pár könnycsepp gördült ki a szememből, de aztán fojtogatni kezdett a zokogás. Képtelen voltam abbahagyni. Mintha mindaz, ami az eltelt hat évben és az elmúlt hét alatt történt velem, ki akart volna csordulni belőlem. Az életem árán sem tudtam volna visszatartani a könnyeket. És a fájdalmat sem, amelybe az egész testem beleremegett.

Amikor a zene elhallgatott, az emberek, új kalandot keresve, továbbálltak, csak én maradtam ott, egyedül, könnyáztatta arccal.

A férfi betette a tokjába a szaxofonját, majd odasétált hozzám, és ő is leült. Hogy ne láthassa a sírástól püffedt arcomat, elfordultam tőle.

Nem kérdezte meg, miért sírok. Csak benyúlt a zsebébe, előhúzott egy zsebkendőt, és odanyújtotta. Elvettem, és szárazra töröltem vele a szememet.

– Elnézést – mondtam neki még mindig halálra váltan.

A férfi lágyan rám mosolygott. Barna szemében visszatükröződött az egész lelke.

– Kislány, maga túl fiatal ahhoz, hogy ennyire sokat érezzen. – Zavartan felnevettem, és tovább törölgettem a szememet. Még mindig kapkodva szedtem a levegőt. Szóra nyitottam a számat, de ő megrázta a fejét. – Adjon magának még pár pillanatot. Ne akarja siettetni az érzéseit. Hagyja, hogy kijöjjön, aminek ki kell jönnie.

Nem tudom, miért, de az utolsó megjegyzésétől megint rázni kezdett a zokogás. A férfi azonban nem tágított. Idegen volt számomra, mégsem lepődött meg a furcsa viselkedésemen.

Végül mégiscsak összeszedtem magam. Belefújtam az orrom a zsebkendőjébe. Amikor felé nyújtottam, elvigyorodott, és megrázta a fejét.

– Tartsa meg.

– Köszönöm.

– Maga milyen zenét játszik?

Felvontam a szemöldökömet.

– Miből gondolja, hogy zenész vagyok?

Mindentudóan elmosolyodott.

– New Orleansban vagyunk. Itt mindenki zenész – tréfálkozott. – És erre utalnak a függők a karkötőjén.

Ah, most már értem.

– Az utóbbi pár évben popot énekeltem, de a soul a mindenem.

A férfi bólintott.

– Gondoltam. Láttam, hogy hallgatja a játékomat. Láttam, hogy kihallja a zenéből a fájdalmat, és átéreztem a bánatát. Olyan benyomást kelt, mint egy elveszett bárányka.

Vágtam egy grimaszt.

– Tulajdonképpen az is vagyok. Most próbálom megtalálni a hazafelé vezető utat.

– Tudja, mit szokott mondani a feleségem, nyugodjék békében, amikor elveszettnek látott? – A férfi lassan felállt, és felém nyújtotta a kezét, hogy felsegítsen. – Azt, hogy keressek vigaszt a zenében. És maga pontosan ezt tette. Ne bánkódjon, hogy közben utat törtek maguknak az érzelmei.

– Köszönöm. – Elmosolyodtam, és fázósan megdörzsöltem a karomat. – Csodálatosan játszott.

– Szívesen. Megengedi, hogy feltegyek egy kérdést?

– Igen?

– Miben hisz?

– Hogy miben hiszek?

– Aha.

– Ne haragudjon, de nem értem, mire kíváncsi.

A férfi egészen felém fordult, és az arcomhoz hajolt.

– Mi mozgatja? Mi motiválja? Mi az, ami darabokra töri a szívét, mégis gyógyító hatással van a fájdalmára? Mi az, ami erőt ad a napjaihoz? Miben hisz? Mi okozza a lelkének a legnagyobb szomorúságot? Mi az, ami szétzúzza a reményeit?

Halkan felnevettem.

– Nem hiszem, hogy tudnék válaszolni a kérdésére.

Bólintott.

– Sokan nem tudnak. De érdemes eltűnődni rajta, nem gondolja?

Válaszként elmosolyodtam.

Ő meg visszamosolygott.

– Az emberek Teddy Jamesként ismernek – mondta –, de a családtagjaim és a barátaim csak TJ-nek szólítanak. Maga annak nevez, aminek csak akar. – Rám kacsintott. – Minden este kijövök ide játszani. Ha van hozzá kedve, jöjjön el maga is. Nem állítom, hogy mindig tökéletes leszek, de az biztos, hogy minden számba bele fogom tenni a szívemet.

– Pontosan erre van szükségem. Köszönöm, TJ. Engem Jasmine-nak hívnak, és tudom, hogy őrülten hangzik, de az, ahogy zenél… nagyon emlékeztet valakire. – Elcsuklott a hangom, és hogy el ne sírjam magam újra, összeráncoltam az orromat. – Nem ismer véletlenül egy Elliott Adams nevű fiút?

TJ szeme elkerekedett, aztán halványan elmosolyodott.

– Jasmine. Hát persze! – A kezébe fogta a kezemet, és még szélesebbre nyílt a mosolya. – Nem Jazznek nevezte magát ez az Elliott?

Összeugrott a gyomrom.

– De igen.

Visszaengedte a helyére a szemöldökét, és még közelebb hajolt hozzám.

– Hadd kérdezzek még valamit.

– Rendben.

– Mit jelképez ez a kulcs a nyakában?

Lepillantottam rá. Észre sem vettem, hogy a beszélgetés valamely pontján rátaláltak az ujjaim. Most eltűnődtem, vajon máskor is előfordult-e ez.

– Nem is tudom. Talán a reményt? – Vágtam egy grimaszt, és újfent szemügyre vettem a kulcsot, ezúttal kicsit másképp.

– Kitől kapta?

Elfutotta a szememet a könny.

– Maga ismeri.

TJ belenyúlt a zsebébe, és előhúzott egy nehéz kulcscsomót.

– Családi hagyományról van szó. Generációkkal ezelőtt kezdődött, mármint a kulcsajándékozás. Ha valaki nehéz időszakot élt meg, vagy valamilyen súlyos változás következett be az életében, kapott egy kulcsot, ami arra emlékeztette, hogy van hová mennie, nincs egyedül. – Elkezdett keresgélni a kulcsai között. – Ezt az anyámtól kaptam az apám halála napján. Ez az esküvőmkor került hozzám. A nagyanyám adta, hogy sose feledkezzem el az otthon melegéről és a szeretetről, ami ott körülvett. Ezt az apám nyomta a kezembe, amikor a háború alatt besoroztak. Mindegyik kulcsnak különös jelentősége van. És mindegyik a reményt szimbolizálja, amely elhiteti velünk, hogy a rossz napot mindig egy jobb fogja követni, és hogy előbb-utóbb előbukkan a nap a felhők mögül.

– Gyönyörű hagyomány.

– És ezt – akasztott le egy kulcsot a karikáról, hogy a kezembe adja – évekkel ezelőtt adta nekem egy akkor tizenhárom éves, Elliott Adams nevű fiú, miután a feleségemet elvette tőlem a rák. Egész életünkben szomszédok voltunk, és úgy tekintettem rá és a nővérére, mint a saját unokaöcsémre és unokahúgomra. Ennyire közel álltam a családjukhoz, és meg kell mondjam, ez a kulcs mentette meg az életemet. A nappalimban ültem és sírtam, amikor a kezembe nyomta, és azt mondta: „Ne félj, TJ bácsi, tudom, hogy most nagyon egyedül érzed magad, de igazából nem vagy egyedül, mert mi itt vagyunk neked. És mindig itt is leszünk.”

Elsírtam magam, miközben Elliottról beszélt. És közben egyre gyorsabban vert a szívem.

– Elmentem a házukhoz, de már nem laknak ott.

– Nem. A tragédia után elköltöztek egy másik városrészbe.

– Milyen tragédia után?

TJ az ujjait kezdte bámulni, és láttam, hogy megrándul a szája.

– Maguk iskolatársak voltak, ugye?

– Igen.

– És emlékszik arra a gyalázatos alakra, Todd Clause-ra?

Elszorult a torkom.

– Igen.

– Sosem fogom elfelejteni ezt a nevet. És azt sem, hogy ez a gazember mi mindentől fosztotta meg ezt a rendes családot. – Bár TJ szeme könnybe lábadt, megpróbálta tartani magát. – Elliott sorsa rosszabbra fordult, miután maga elment – kezdte, és mindent elmesélt. Elmondta, hogy támadták meg Elliottot, hogy aztán csalinak használják; hogyan zárták be a kukába, ahol végig kellett hallgatnia a nővére bántalmazását, és hogy mire ki tudott jutni valahogyan, már késő volt, és aztán Elliott önmagát hibáztatta a történtekért. A sarok, ahol most álltunk, Elliott számára azokat a szellemeket testesítette meg, melyek nap mint nap szűnni nem akaróan kísértették.

Hányingerem lett, miközben azt magyarázta TJ, hogy mi történt Katie-vel.

– Ó, istenem… – Könnyek lepték el a szememet, amikor TJ szavaiból megtudtam, hogy Katie végül Elliott karjai között halt meg. El sem tudtam képzelni, hogy egy ilyen szörnyűség mit tehet az ember lelkével, ahogy azt sem, hogy nap mint nap milyen csata dúlt Elliott szívében. Pedig ő nem követett el semmit.

– Miattam történt – suttogtam remegő hangon.

TJ felvonta a szemöldökét.

– Mi?

– Ez az egész. Amit most elmesélt. Annak, hogy azok a fiúk olyan keményen bántak Elliott-tal, egyetlen oka volt. Az, hogy kiállt mellettem. Ha én nem vagyok…

– Nem! – vágott közbe TJ ellentmondást nem tűrő hangon. – Azok a fiúk már azelőtt bántalmazták Elliottot, hogy maga egyáltalán képbe került. Ne hibáztassa magát olyasmiért, amit azok az emberi szörnyetegek követtek el.

A mellkasomat szorító fájdalom azonban nem akart elmúlni.

– Miért? Elliott nem ezt teszi?

– De, igen – bólintott TJ.

– Rengeteg e-mailt írtam neki – meséltem remegve. – De egyre sem válaszolt.

– Olyan lett, mint egy remete. Magába fordult, és többé nem nyílt ki senkinek. Néha megjelenik nálam valamiért, de csak a teste. Ilyenkor az a benyomásom, hogy belülről teljesen kiürült. Olyan, mint egy szellem. Mintha az igazi Elliott maga is meghalt volna a nővérével együtt, évekkel ezelőtt.

– TJ?

– Igen?

– Hol van?

Súlyos sóhaj szakadt ki az idős férfiból.

– Jasmine, tudnia kell, hogy Elliott már nem az az ember, akinek maga ismerte. Megváltozott. Hidegebb lett, elutasítóbb. Szinte teljesen magának való, és nemigen enged senkit közel. Nehéz ezt elmagyarázni. Ha sikerül találkoznia vele, ne lepődjön meg, ha nem úgy alakulnak a dolgok, ahogyan azt várná. Mert semmi sem lesz úgy, ezt előre megmondhatom.

Értettem, hogy mit mond. Megértettem a figyelmeztetést, de mégis…

Bele kellett néznem abba a mogyoróbarna szempárba.

– TJ?

– Igen.

Vettem egy nagy levegőt.

– Hol van?

22

Elliott

Eléggé szerettem a munkámat.

Ki tudtam belőle fizetni a számláimat, és lefoglalt. Plusz a szünetekben magam is gyúrhattam, és ezt ki is használtam mindig. Ezért is koppantam akkorát.

– B-bocs… Mit mondtál? – hajoltam közelebb a fémvázas székemen Marchoz. Az íróasztala mögött ült, proteinszeletek, papírok, egészséges ételreceptek és kétgallonos vizespalackok között. Rendetlenség vette körül, ami a leharcolt edzőterem egészére jellemző volt, de Marc, a tulajdonos, nem sokat tett azért, hogy ezen változtasson.

Az edzőtermet az apja hagyományozta rá, és messziről látszott rajta, hogy ő maga nem igazán kötelezte el magát a projekt mellett. Viszont színházművészet-diplomájával szinte lehetetlen volt kellően fizetett állást találnia New Orleansban. Így amikor az apja felajánlotta neki az edzőtermet, tárt karokkal fogadta.

Marc nem volt üzletember, de a színházi diplomájának köszönhetően néha egész jól el tudta játszani a szerepet.

– Jól hallottad. Ki vagy rúgva. Sajnálom. – Mark, mintha nagyon elfoglalt lenne, matatni kezdett a papírjai között. Így ugyanis nem kellett a szemembe néznie. Mindig ezt csinálta. Kerülte az egyenes megoldásokat, aztán később mindent az alkalmazottjaira kent, pedig valójában az ő alkalmatlansága miatt volt hanyatlófélben az edzőterem.

– Ó…

Erre azért letette a papírt. Felnézett, és megvonta a vállát.

– Csak ennyit tudsz mondani, hogy „Ó”? Nem is akarod tudni, hogy miért bocsátalak el?

– M-miért, ha t-tudni akarnám, az m-megváltoztatná a d-döntésedet?

– Nem.

– Akkor az én válaszom is nem. – Felálltam, hogy elmenjek, de ő tovább beszélt.

– Tegnap három vendég is sírva távozott miattad – mondta.

– Nem én tehetek arról, hogy túl gyengék. – Mindegyiknek hátra lett volna még három fekvenyomás,
de egyikük sem fejezte be a gyakorlatsort. – Azt hittem, az a dolgom, hogy ösztönözzem a vendégeket.

– Pontosan. Ösztönöznöd kellett volna őket, nem lebarmolni. Tudod, nálad jobb személyi edzőt el sem tudok képzelni, ha fitneszről van szó. Jól ismered az eszközöket, és remekül be tudod mutatni őket. Képzett vagy, és pontosan tudod, milyen technikákat kell alkalmazni annak érdekében, hogy látványosan átalakuljon a test. Hogy a fenébe ne, hisz magadon kísérletezted ki az egészet. Úgy nézel ki, mint egy görög isten. Csupa izom vagy, kibaszottul jó a tested, de érzelmileg… Képtelen vagy érzelmi támaszt nyújtani azoknak, akik azért jönnek ide, hogy egészségesebbek legyenek.

Értetlenül hallgattam.

– Azért rúgsz ki, mert tegnap három ember sírva fakadt miattam?

– Igen. Illetve… nem csak. – Felnyögött. – Elliott, hát tényleg nem érted? Olyan hideg vagy, mint az Északi-sark, ezért soha nem is leszel képes mások felé emberi, együttérző viselkedést tanúsítani.

– Nem?

Marc felvonta a szemöldökét.

– Ez most kérdés volt?

– Nem.

Erre felsóhajtott, majd tovább beszélt.

– Az ügyfeleink általában fogyni szeretnének. A legtöbbjük szenvedésként éli meg, hogy túlsúlyos. Önbecsülési problémáik vannak egész életükben. Mit gondolsz, mit érezhetnek, amikor az edzőjük azt üvöltözi a fülükbe, hogy nem elég erősek?

– De hát ez az igazság. Tényleg nem elég erősek.

– Amit nem kell feltétlenül a szemükbe mondani.

– Hiszen nem is nagyon szólok hozzájuk. Nem beszélgetek senkivel – feleltem. És ez igaz is volt. Csak annyit mondtam, amennyire feltétlenül szükség volt. A legtöbben azt sem tudták, hogy dadogok, és ez volt a lényeg. Ha nem beszéltem, nem is dadogtam. Gyengeségnek tartottam a dadogásomat, és az évek során célként tűztem ki magam elé, hogy eltitkoljam mások elől a gyengeségeimet. Emellett beszédterápiára jártam, és már tényleg csak akkor dadogtam, ha kiakadtam valamin, vagy nagyon felbosszantottak.

– Ami szintén nagy probléma – bólogatott Marc. – Furának tartanak az ügyfelek.

– Furának?

– Érthető, nem? Nem szólsz hozzájuk, csak akkor, ha gyengének nevezed őket. Bezzeg, ha jól teljesítenek… Hallgatsz, mint a sír. Nem hallottam, hogy egy dicsérő szó is elhagyta volna a szádat.

– És az mennyiben segítene nekik?

– Nem hallottál még a pozitív megerősítésről? Rengeteget számít.

– Szerintem meg nem igazán.

Marc bólintott.

– Nem érdekes. Már nem nekem dolgozol.

– Ó?

– Haver, miért mondasz mindent kérdő hangsúllyal?

Erre nem válaszoltam.

Marc rám nézett.

– Most már elmehetsz.

Feltoltam magam a székről, de mielőtt kimentem volna az irodájából, még egyszer utánam szólt.

– Ne felejtsd el kipakolni a szekrényedet. Az új edző harminc perc múlva érkezik.

Egyenesen az öltözőbe mentem, és összeszedtem a holmimat. A súlyemelő rész mellett elhaladva hallottam, hogy többeket örömmel tölt el a távozásom. Szinte mindenki utált, ami sokkolt egy kicsit.

Hogyan utálhatnak valakit, akit nem is ismernek?

Igaz, hogy távolságtartó voltam. Nem nagyon beszéltem senkivel. Mégis elméleteket gyártottak arról, hogy milyen fura egy szerzet vagyok. Ha nem is nagyon, de bántott, hogy mások szemében én vagyok a mumus.

Pedig sohasem akartam negatív szereplő lenni.

Csak egyet akartam, egyetlenegyet egész életemben: hogy hősként tekintsenek rám, de közben valahogy eltévedtem, és már túl messzire mentem ahhoz, hogy megtaláljam a visszavezető utat.

e

A Bourbon Street-i Daze Jazz bár legtávolabbi, legeldugottabb sarkában senki sem zavart. Oda ültem be minden áldott este. Whiskey-t ittam, és a mindig nálam lévő jegyzetfüzetbe írogattam. Itt egyedül lehettem mindig, teljesen zavartalanul. Kivéve, amikor Jason megállt mellettem.

Minden este leült velem szemben, egy üveg Jim Beammel a kezében. Mindig rátöltött az amúgy is tele poharamra, és erőnek erejével beszélgetésbe elegyedett velem.

– Hogy érted azt, hogy kirúgott?

– Úgy, ahogy mondom – feleltem, és lapozni kezdtem a füzetemet.

– Hogy ekkora seggfej legyen! – morogta Jason, akit a jelek szerint jobban bosszantott a dolog, mint engem. – Kidolgoztad neki a beledet. Egy fasz!

Vállat vontam.

– A francba, haver! – sziszegte, és az asztalra csapott. – Tudom, hogy közönyös vagy, és nagyjából mindent leszarsz, de ez akkor is szívás – bizonygatta. – Figyelj... Ha kápéra van szükséged, bármikor beállhatsz a pult mögé.

Félig-meddig elmosolyodtam, és megköszöntem neki az ajánlatot. A bár Jason apjáé volt, és én ott laktam felette, az emeleten. Valamikor Jasoné volt a lakás, de amikor összeköltözött a menyasszonyával, Kellyvel, felajánlotta nekem. És mivel csak feleannyit kért, mint amennyit az akkori bérleményemért fizettem, kaptam a lehetőségen.

– Még valami. Megkaptad az üzeneteimet a legénybúcsúval kapcsolatban? – kérdezte.

– Mind a tízet.

Elvigyorodott.

– Csak nyolc volt, te seggfej. Nem kell mindent túldramatizálni. Akkor? Ott leszel?

– Nem.

– Na, ne hülyéskedj! Hányszor házasodik meg a legjobb haverod? Nem beszélve arról, hogy te leszel a tanúm.

– D-de én… nem szoktam p-partikra járni. Az összes haverod utál.

– Nem is! – hazudta.

– Dehogynem. Furának tartanak.

– Mert az is vagy – mondta bólogatva. – Ennek ellenére te vagy a legjobb haverom, akivel sülve-főve együtt vagyunk. Ha nekik ez nem tetszik, le vannak szarva. Ha akarod, vissza is vonhatom tőlük a meghívást, és akkor csak mi ketten leszünk. Te meg én. Így is le tudjuk inni magunkat, nem igaz?

– Miért, itt nem azt csináljuk?

– De. Csakhogy ott sztriptíztáncosok is lesznek!

Elnevettem magam.

– Akkor főleg kihagyom. De az esküvőn ott leszek.

Ebben a pillanatban Jimmy Show tántorgott be a bárba, félbeszakítva a beszélgetésünket. Minden este részeg volt már, amikor megérkezett. Így próbálta túltenni magát azon, hogy a felesége pár hónappal korábban elhagyta. Szabályosan bezuhant az egyik bokszba, és az asztalra ejtette a fejét.

– Hé, Jimmy! – szóltunk oda neki szinte egyszerre.

Erőtlenül intett a kezével, de a fejét meg sem mozdította.

– Jól vagy? – kérdeztük.

Megemelte a hüvelykujját, aztán elsírta magát. Jason vágott egy grimaszt.

– Ha elleszel – nézett rám –, átülök mellé a Jim Beammel. Neki nagyobb szüksége van rá, mint neked.

Ebben végre egyetértettünk. Egy darabig figyeltem, ahogy Jason vigasztalni kezdi Jimmyt. Nem véletlenül volt ő a legjobb haverom. Mindig be tudta bizonyítani, hogy milyen klassz ember. Velem meg pláne az volt mindig. Egész életünkben. Nem hagyta, hogy teljesen magamba forduljak. Ha látta, hogy elzárkózom, rám rúgta az ajtót, és szabályosan rám akaszkodott.

Kis idő múlva visszatértem a whiskey-mhez és a jegyzeteimhez.

Lehet, hogy remete voltam, de ha tele volt a whiskey-s poharam, és ott volt velem a jegyzetfüzetem meg Jason, sohasem éreztem magam magányosnak.

23

Jasmine

Én láttam meg először, bár később ő az ellenkezőjét állította.

Egyedül ült a Daze-ben, egy sarokbokszban. Az egyik füle mögött egy ceruza volt, és egy megviselt jegyzetfüzetet lapozgatott, miközben whiskey-t kortyolt. Alig mozdult azóta, hogy én csaknem két órával korábban megérkeztem; még csak fel sem nézett. Az egyetlen személy, akinek a jelenlétét érzékelte, a csapos volt, aki időnként megállt az asztala mellett, és újratöltötte a poharát.

A vele szemben lévő bokszban ültem, és időnként rápillantottam. Semmi mást nem csináltam, csak néha belekortyoltam az italomba. Aznap este vodkát ittam.

Régebben majdnem mindig tequilát rendeltem, de attól általában érzelgőssé váltam. Egyszer megpróbálkoztam a bourbonnel, attól meg rosszul lettem. Így maradtam a legbiztonságosabb választásnak tűnő vodkánál.

Alig lehetett ráismerni, annyira megváltozott. Testes volt, kigyúrt, edzett, és gyűrött. Fekete pólója a legelőnyösebben tapadt izmos testéhez, és bár az ajka nem mosolygott, a szeme…

Azok az édesen szomorú, mogyoróbarna szemek pontosan úgy néztek most is, mint az emlékeimben, kivéve, hogy most nem árnyékolta be őket semmilyen szemüveg.

Sok becsípett nő útba ejtette az asztalát, és megpróbálta magára vonni a figyelmét, de egyik sem járt túl nagy sikerrel. Maximum egy biccentést kaptak, de Elliott arra sem méltatta őket, hogy rájuk nézzen – a jegyzetfüzetébe mélyedve lapozgatott tovább. Időnként kihúzta a füle mögül a ceruzát, és leírt valamit.

– Egyedül van? – kérdezte egy részeg férfi, majd válaszra sem várva becsusszant velem szembe, a bokszomba.

– Igazából…

– Hadd hívjam meg egy italra – szakított félbe, és a kezemre fektette olajos, szappant rég nem látott kezét. Fehér pólóját ugyancsak koszfoltok borították; olyan benyomást keltett, mintha az élete utolsó tíz évét egy autó motorházában töltötte volna el.

– Nem kérek semmit, köszönöm – feleltem nyugodtnak szánt hangon, miközben óvatosan elhúztam a keze alól a kezemet.

– U-ugyan már – fogta szánalmasan könyörgőre, és utánam nyúlt. – Igyunk valamit, aztán ha maga is úgy akarja, elszórakozhatnánk egy kicsit.

Szóra nyitottam a számat, de egy másik hang megelőzött.

– Jimmy! Keress magadnak egy másik asztalt! – Átpillantottam a sarki bokszba, ahol Elliott még mindig jegyzetelt, de minden kétséget kizáróan ő volt az, aki megszólította Jimmyt.

Jimmy hátradőlt és felnyögött.

– Ugyan, Elliott, muszáj mindig…

– Jimmy – szakította félbe Elliott most már szigorúbban, de még mindig maga elé nézve. – Hagyd békén.

Jimmy morgolódva feltolta magát, és tántorogva továbbállt.

– Köszönöm – mondtam Elliottnak.

Elliott, anélkül, hogy felnézett volna, bólintott.

– Jimmy nem veszélyes, csak nehéz időszakon megy keresztül.

Halkan felnevettem.

– Mindenkinek lehet nehéz időszaka. Én már csak tudom.

Mintha Elliott szemében megvillant volna valami, amikor felpillantott, majd visszatért a jegyzeteihez.

Aztán megállt a keze.

Hátradőlt.

Összehúzta mogyoróbarna szemét.

Végül becsukta a jegyzetfüzetét.

Amikor felállt, és teljes figyelmével felém fordult, erőteljesen feldübörgött a szívem. El sem tudtam képzelni, mi fog következni.

A mozdulatait követve én is felálltam, és végigsimítottam a kezemet a bőrdzsekimen.

– Jasmine – lehelte, és láttam, hogy zavart értetlenséggel néz felém.

– Elliott.

– Mit csinálsz… – kezdte, de nyomban el is halt a hangja.

Az ajkát megtalálta egy apró kis mosoly; a kezét belegyömöszölte a fekete farmernadrágja zsebébe. A pillantásom végigtáncolt az arcán. Semmit sem hagyott ki, felmérte a változásokat, és megpróbálta megragadni azt, ami változatlan maradt.

Szinte csak változást regisztrált a szemem.

Rövidre trimmelt szakálla volt – még sohasem láttam semmilyen arcszőrzettel, és az volt az első benyomásom, hogy nagyon jól áll neki. A bal karját tetoválások borították, és bár nem volt könnyű, megpróbáltam mindegyiket szemügyre venni és értékelni.

Egy felnőtt férfi állt előttem.

Nem sok minden maradt meg benne a régi fiúból, de a szeme…

Az a gyönyörű, mogyoróbarna szempár…

Felkapta a whiskey-s poharát, az utolsó cseppig kiitta, ami még benne volt, majd letette.

– Mit… – Elhallgatott, és behunyta a szemét. – Mi-mit csinálsz te itt? – Az apró kis dadogás hallatán megsajdult a szívem.

– Téged kereslek. – Nem tudtam, mi mást mondhatnék. Azt sem tudtam, mit érzek. A szemem elhomályosult, és a gyomromban szunnyadó parázs izzani kezdett, aztán csak azt éreztem, hogy már a torkomat nyaldossák a lángjai. Attól féltem, hogy elégek, mielőtt megszólalhatnék. Az, hogy ennyi év után újra látom, elindított bennem egy érzelemlavinát. – Bocsáss meg. Tudom, úgy tűnhet, mintha zaklatni akarnálak, és ezt te biztosan nem veszed jó néven, meg azt is tudom, hogy nagyon váratlan lehet neked ez az egész, de látni akartalak, mert… – a kezem és az ajkam remegni kezdett, és nem találtam meg a szavakat, amelyek pontosan kifejezhették volna az érzéseimet. – Mert… – folytattam ideges ajakrángással. – Nos, mert… – Ezen a ponton már nem is nagyon láttam a szememet elhomályosító könnyektől, mert az előttem álló férfi helyét elfoglalta egy vékony, törékeny fiú. – Mert… – Újra megremegett a hangom, mire Elliott összehúzta a szemét.

– Jasmine?

– Igen?

– Lélegezz.

– A-azt csinálom.

– Nem. Hidd el, én tudom, milyen, amikor nem lélegzik valaki.

És már megint ott volt… az a régi fiú.

A szívem…

Dobbant egy hatalmasat.

Megrepedt.

Ezer kis darabra hullt.

Majd össze is forrtak rajta a repedések.

– Nem akartam csak úgy idejönni, de…

– Jazz. – A hangja mély volt, és a becenév hallatán futkosni kezdett a hideg a hátamon.

– Igen?

– Megcsókolhatlak?

Bólintottam.

– Igen.

Közelebb lépett, és a szája lecsapott a számra, miközben körém fonta a karjait, és tolni kezdett a boksz hátsó fala felé. Erősen csókolt, és mélyen. Úgy, mintha a szíve utolsó kívánságát akarná beteljesíteni. A keze közben becsúszott a combom alá, megemelt, és ráültetett az asztal lapjára, én meg a derekára kulcsoltam a lábamat. És ezzel újra ott voltam, ahol a történet annak idején félbeszakadt. Azzal a különbséggel, hogy akkoriban még csak éledezett bennünk a szikra – most félő volt, hogy felfalnak bennünket a lángok.

Az ajka…

Az érintése…

A teste…

Az egész lénye…

Ó, mennyire vágytam arra, hogy visszatérhessek Elliott
világába, ahol minden értelmet nyert, és ahol eszembe sem jutott volna megkérdőjelezni a szerelem létjogosultságát.

Whiskey-íze volt, és olyan emlékeké, amelyeket sohasem tudtam elfelejteni.

Halkan belesóhajtottam a szájába, miközben ő az ajkaimmal játszott érzékien. A testünk egymásnak feszült, és a pillanat visszarepített bennünket a fantáziával kiszínezett tegnapokba.

Elliott nem feledkezett meg az ígéretéről.

Azt ígérte, meg fog csókolni, ha újra találkozunk.

És ezt be is váltotta.

És ez a csók…

Ez a csók még annál is több volt. Túlszárnyalt mindent, amire számítani mertem, és talán túltett azon is, amit ő adni akart. Ez a csók fájdalmas volt, durva, szomorú, és valahogy mégis gyönyörű.

Bocsánatkérés volt mindazért, amit elmulasztottunk.

Lassan elhúzódott tőlem, de a kezem ott maradt a mellkasán, és továbbra is magamon éreztem ölelő karjait. Aztán végighúzta a fogát az alsó ajkamon, és a homlokomnak támasztotta a homlokát. Kapkodva lélegeztünk, s nem tudtam eldönteni, melyikünk szíve kalimpál annyira vadul és szabadon. Elliott lassan megnyalta a száját, és magához szorított.

TJ tévedett.

Tévedett, amikor azt mondta, hogy Elliott megváltozott. Ha megváltozott volna, most nem az a szelíd, csendes fiú állt volna előttem, aki már az érintésével képes volt begyógyítani a sebeimet. Aki mindig ott volt, amikor szükségem volt rá, és aki édesen reménykeltő fényt hozott az én sötétséggel teli világomba.

Magamba lélegeztem. Annyira egybeolvadt a testünk, hogy nem mertem elengedni, mert attól féltem, hogy akkor, mint egy szellem, eltűnik a szemem elől.

– Annyira sajnálom, Elliott! – Belezokogtam az ingjébe, és még közelebb húztam magamhoz. Újra ott éreztem az ajkát az ajkamon. – Annyira sajnálom, ami Katie-vel történt.

Abban a pillanatban elengedett.

Ellépett tőlem, és amikor ránéztem, zavarodott pillantással nézett vissza rám. Aztán pislogni kezdett, és minden pislantással közönyösebbé, keményebbé, hidegebbé vált a nézése.

Idegenné.

– Mi? – kérdezte halkan.

– Én… TJ-től tudom, hogy mi történt. Annyira sajnálom, nem tudom elhinni, hogy…

– Hallgass! – vakkantott rám. Már semmi gyengédséget nem láttam benne. Forogni kezdett velem a világ, már-már azt hittem, én találtam ki az egészet, beleértve az ölelkezésünket és a csókot is. Nem először csinált volna bolondot belőlem a fáradt agyam.

– Mi van? – kérdeztem döbbentem, miután lecsusszantam az asztal tetejéről. – El…

– Ne! – parancsolt rám, és nem mondott többet. Felkapta a jegyzetfüzetét, és pár lépéssel eltűnt az emeletre vezető lépcső kanyarulatában. A szívem ki akart ugrani a mellkasomból, a fejemben egymást kergették a zavaros gondolatok.

Elliott tárt karokkal fogadott.

Aztán, egy szemvillanás alatt, semmivé foszlott.

24

Elliott

Jazz.

A kedvenc zeném.

Részeg gondolatok kergetőztek a fejemben, miközben felbotorkáltam a lakásomig. Meg kellett szabadulnom tőlük, hogy mielőbb visszatérhessek abba a fásult dermedtségbe, amit az utóbbi időben előnyösebbnek találtam minden másnál. A nappalimban volt egy bokszzsák, amit naponta használtam. Felvettem a bokszkesztyűmet, és püfölni kezdtem. Addig ütöttem, amíg nem éreztem semmit.

A testem kifárasztása az önmagamtól való menekülés bevált módszere volt, de most, bár megpróbáltam nem gondolkodni, Jasmine Greene minden ütés között megjelent az agyamon keletkezett repedések valamelyikében.

Nem mintha meglepetésként ért volna, de gyönyörű volt. Nem tudtam kiverni a fejemből.

Ne! Hagyd abba, mondogattam, és tovább püföltem a zsákot.

Semmi okom nem volt arra, hogy körülötte forogjanak a gondolataim. A múltam része volt, ahonnan én már elköltöztem.

De az a csók…

A szája…

Az íze…

Az érintése…

Nem, mondtam hangosan két ütés között. Amikor meghallottam az ajtómon a kopogást, hatalmasat nyeltem. Levettem a kesztyűmet, és félig-meddig azt remélve, hogy Jasmine lesz az, odamentem, és kinyitottam, de persze nem ő volt.

– Mégis mi a frász akart ez lenni? – rohant le Jason minden bevezető nélkül.

A legjobb barátom láttán végigsöpört rajtam a megkönnyebbülés. Visszahúztam a kesztyűmet, és tovább bokszoltam.

– Hé, seggfej! Hozzád beszélek! Válaszolj! Mi történt odalenn?

– Miről beszélsz?

– Ó, nem is tudom. Talán a csajról, akit megkúrtál a nyelveddel, odalenn a bárban.

– Nem kúrtam meg semmivel – feleltem, és megpróbáltam nem tudomást venni a homlokomon gyöngyöző izzadságról.

– A lófaszt nem. A menyasszonyommal nem teszek ilyet. Nem mintha nem szeretné. Szerintem ölni tudna egy ilyen nyelvelésért – karattyolta Jason, erősen hadonászva. – Ki volt a csaj?

– Senki. Csak egy lány, akit ismertem valamikor.

Jason odaugrott a bokszzsák elé, de megvonaglott az arca, amikor az egyik ütésem épphogy elkerülte.

– Azonnal hagyd abba! A Bosszúállókra edzel, vagy mi a frász? Részleteket követelek!

– Emlékszel, amikor Nebraskában voltál a mamáddal, és meséltem neked egy lányról?

– Ja. Most is jókat röhögök a hallucinációidon egy olyan csajról, aki legjobb esetben is csak az álmaidban létezett.

– Nos, ő volt az.

Jason álla a hasáig esett.

– Hiszi a piszi.

– Mi?

– Csak nem képzeled, hogy beveszem, hogy ezzel a csajszival lógtál gimis korodban? Ne vedd sértésnek, haver, de emlékszem, milyen voltál akkoriban. Nálad rondább pasit nem tudtam elképzelni sem. Kivéve talán önmagamat – tette hozzá tréfálkozva.

Vállat vontam.

– Pedig ő volt az.

– Szent Kleofás! Oltári dögös!

Nem válaszoltam. Jason vállára tettem a kezemet, félretoltam, és folytattam a zsákom püfölését. Csak most már a lábamat is bevetettem.

– Talán lenne kísérőd az esküvőmön – vetette fel, és játékosan az oldalamba bökött.

– Felejtsd el.

– Miért? Nem lehet, hogy…

– Nem érted, hogy nem? – vágtam közbe. – Már nem is ismerem.

– Az a nyilvános mandulanyaldosás nem erre utalt.

– Oké. Egy pillanatra elvesztettem a fejemet.

– Azért még találkozol vele, nem?

Kétségbeesetten belebokszoltam a zsákba.

– Nem.

– Miért nem? Figyelj, haver, tudom, hogy van ez a kissé hosszúra nyúló emós korszakod, ami miatt alapjában véve utálod az egész világot, meg minden egyebet, de… én láttam odalenn valamit… Ne is tagadd.

– Tudod, mikor láttam utoljára? M-még K-katie előtt… – Elcsuklott a hangom, és hogy folytatni tudjam, vettem egy nagy levegőt. – Többé nem találkozunk.

Jason elkomorult.

– Ó! Értem. – Aztán tanácstalanul megvonta a vállát, és megveregette a hátamat. – Legalább utoljára jól megadtátok egymásnak. Egyébként milyen volt? Nyilvánosan megdugni valakit, ha csak a nyelveddel is? Ha jobban belegondolok, fertőtlenítenem kell majd azt az asztalt. Emlékeztess, ha elfelejteném.

– Jason?

– Igen?

– Fogd be!

– Oké. – Persze tovább dumált, mert Jason sohasem tudta, hogyan kell befogni. – Akkor is szükséged lesz egy kísérőre.

– Szerintem meg nem.

– De igen. Te vagy a tanú. Hogy nézne ki egy esküvői tanú kísérő nélkül?

– Hm, talán úgy, mintha egyedül lenne?

– Hagyd már, Elliott. Ha akarod, összehozhatlak va…

– Az istenre, csak azt ne! – vágtam közbe. – Elegem van a vakrandikból.

Jason felvonta a szemöldökét.

– Azért, mert Susie-ról kiderült, hogy eggyel több lábujja van? Esküszöm, amikor összehoztalak vele, nem tudtam erről a kis testi hibáról.

Elvigyorodtam.

– Fogd már fel, hogy nem, és kész.

– Hát jó. Egyedül is eljöhetsz az esküvőmre, de csak akkor, ha előtte részt veszel a legénybúcsún.

– Haver, ahogy azt már odalenn is megmondtam, nem megyek el a legénybúcsúdra. – Már ezerszer elismételtem neki ugyanezt, mégis naponta feltette a kérdést, újra és újra, abban bízva, hogy a végén megunom, és beadom a derekamat. Gimi után Jason egyetemre ment, ahol a diákszövetség tagjaként élete talán legjobb éveit töltötte. Ott ismerkedett meg, többek között, a menyasszonyával, Kellyvel, még másodéves korában, egy bulin. Azóta is együtt voltak – Jasont egyszerűen megbabonázta az a lány. Diploma után szinte rögtön megkérte a kezét, és azóta másról sem tudott beszélni, csak az esküvőről. A vőlegények vőlegénye lett.

Nem mintha ezzel meg tudott volna döbbenteni. Jason mindenhez így viszonyult. Mindenét beleadta abba, ami mellett egyszer elkötelezte magát. Amikor szerelmes lett, akkor abba. És amikor az esküvőjét kezdte szervezni, még rátett egy lapáttal. Épp ezért nem akartam elmenni a legénybúcsújára. Előre tudtam, hogy ott extrém dolgokba rángatnának bele.

– T-tudod, hogy ki nem állhatnak a haverjaid – folytattam. – Meg egyébként sem vagyok b-bulizós típus.

– Én viszont az vagyok, és ígérem, bulizni fogok helyetted is. Én csak annyit kérek, hogy ülj ott mellettem, akkor is, ha közben nem csinálsz semmit, csak seggfej módjára proteinshakekről meg fekvőtámaszokról ábrándozol.

Szívesen teljesítettem volna a kívánságát, de nem tehettem. Tudtam, hogy a haverjai a Frenchmen Streeten akarnak majd lógni, és én nem jártam ott a nővéremmel történt tragédia óta.

És most sem akartam odamenni. Sőt, soha többé.

– Az esküvődön ott leszek – biztosítottam. – Ott fogok állni a jobbodon.

Jason felsóhajtott.

– Oké, de ha lehet, ne akarj jobban kinézni nálam, rendben? Ez az én napom lesz. Nekem kell ragyogni meg minden, nem neked. Na, visszamegyek dolgozni.

Az ajtóból azonban még visszafordult.

– Ez a csaj, ez a Jasmine, gyönyörű, Elliott. Mintha nem is ebből a világból való lenne.

Ezzel, ha nem is válaszoltam rá, egyet kellett értenem.

25

Jasmine

Másnap délután, ahogy visszaérkezésem óta mindennap, elindultam TJ sarka felé. Már játszott, amikor odaértem, így leültem a járdaszegélyre, és átadtam magam a muzsikának. Behunytam a szemem, és éreztem, hogy lúdbőrös leszek. Mintha a lelkem mélyéből szólt volna a zenéje, és amikor végül abbahagyta, csak arra vágytam, hogy folytassa.

– Ennyire rosszul ment? – kérdezte, miután leült mellém.

– Ennyire látszik rajtam? – kérdeztem vissza tréfásnak szánt hangon.

– Csak egy kicsit. Sajnálom, ha nem úgy sült el, mint ahogy szerette volna.

– Hát, ez van – feleltem. – Legalább megpróbáltam.

– Azért… kapott tőle valamit? Mondjuk… köszönt? Vagy legalább az alapdolgokat megkérdezte? Hogy vagy? Merre jártál? Mivel foglalkozol? Egyáltalán… szóra nyitotta a száját?

– Megcsókolt – mondtam neki. TJ szeme elkerekedett. Mintha meglepte volna a vallomásom. – Megcsókolt, én visszacsókoltam, és minden jól ment, és még csak nem is álmodtam. Épp arra gondoltam, hogy ez a város mindig a legjobbat hozza ki belőlem, amikor hirtelen vége lett.

– Mi? Csak úgy? – TJ összevonta a szemöldökét. – Minden előzmény nélkül?

– Minden előzmény nélkül. Annyira jó volt minden, szinte a mennyekben éreztem magam, aztán mondtam neki, hogy mennyire sajnálom, ami Katie-vel történt, és…

– Ah! – vágott közbe TJ. – Szóba hozta Katie-t, és a halál csókja, ironikusan, a csók halála lett. Ha Katie-re terelődik egy beszélgetés, Elliott azonnal bezárul.

– Gondolja, hogy újra ki fog nyílni?

TJ megrázta a fejét.

– Nem. Azzal, aki bele meri ütni az orrát az ő nagy fájdalmába, egyszer és mindenkorra végzett. Tudja, mikor láttam utoljára?

– Nem.

Elkomorult.

– Én sem. És ugyanez a helyzet a mamájával. Beszél vele, ha felhívja, de szegény asszony már nem is emlékszik rá, hogy mikor találkoztak utoljára. Az meg, hogy Elliott rátelefonáljon, még nem fordult elő soha. Fura, de olyan, mintha Katie halálával meghalt volna Elliott is.

– Tegnap este nagyon is élt – bizonygattam. – Láttam. Sikerült megpillantanom a mogyoróbarna szeme mögött.

– Néha, egy-egy villanás erejéig, talán sikerül, igen – magyarázta TJ. – Az, hogy megpillantotta magát, talán fellobbantott benne egy lángot, amit hat éven át megpróbált kioltani. Aztán abban a pillanatban, ahogy érzett valamit, erőszakkal kioltotta megint.

– Ez valóban különös.

– És szomorú. Hozzá kötődnek a legkedvesebb emlékeim. Zenét tanítottam egész életemben, és Elliott jelentette a pályám csúcsát. Azt is megértette, amit ki sem mondtam. Plusz a feleségem és én mindig szerettünk volna gyereket, de ez a vágyunk, sajnos, nem teljesült, ezért őket kettejüket szerettük úgy, mintha a sajátjaink lennének. Megszakadt a szívem, amikor mind a kettőt elveszítettem.

– Nagyon sajnálom.

– Köszönöm. Tudja, fura dolgokat művel az emberrel az öregség. Minél idősebb lesz valaki, annál magányosabbnak érzi magát, és annál hosszabbnak látja a napokat. Ezért szeretek ide kijönni, játszani. Ez némi értelmet ad az életemnek.

– Mit csinál akkor, amikor nem játszik?

Elmosolyodott és felállt.

– Otthon ülök, és várom, hogy elindulhassak ide.

Megszakadt a szívem, ahogy elképzeltem, amint otthon ül, és várja, hogy leszálljon az este.

– Ne szomorkodjon, ifjú hölgy. Ez az élet rendje – mondta vigasztaló hangon. – Néha az a legjobb, ha az ember rábízza magát a hullámokra.

Én is így gondoltam. A baj az volt, hogy a hullámok néha túl magasra csaptak.

Egész este ott ültem, és a játékát hallgattam, és amikor végzett, felálltam, és megköszöntem neki az élményt.

– Én köszönöm, hogy meghallgat – felelte, miközben betetette a szaxofonját a tokba. – Jó, hogy van itt valaki, akivel a szünetekben beszélhetek.

– Holnap is eljövök.

És a holnapból újabb holnapok lettek. Végignéztem, ahogy az ősz átszínezte a várost, és rozsdabarnára festette a fák leveleit. Mióta megismerkedtem TJ-vel, minden este ott ültem vele, a sarkon, és a játékát hallgattam. Bár elkezdtem dolgozni Eve-nél, az ő zenéléséhez igazítottam a szüneteimet. New Orleansba való visszatérésem óta TJ jelentette az életem fénypontját. Ha ő nem lett volna, nem hiszem, hogy át tudtam volna vészelni a napjaimat.

Plusz a zenéjéből mindig Elliott szívdobbanásait véltem kihallani.

– Nos, hogy tetszettek az eddigiek? – kérdezte TJ, amikor beiktatva egy kis szünetet letette a szaxofonját, és odaült mellém a járdaszegélyre.

Elvigyorodtam, és azt feleltem:

– Ma jobban játszik, mint tegnap, és eddig tegnap hozta a legjobb formáját.

Számos hibát elkövettem az életemben, de az, hogy naponta meghallgattam TJ játékát, biztosan nem tartozott közéjük. Nem volt este, hogy ne nyitotta volna szét az összecsukható fémszékét a Frenchmen Street sarkán, hogy aztán kiemelve a tokjából a szaxofonját elkezdjen játszani a járókelőknek.

Sokan megálltak, hallgatták egy darabig, és mielőtt továbbálltak volna, odadobtak neki egy-egy bankjegyet. Volt, aki táncra perdült a zenéjére. A turisták videóra vették a játékát. Néhányan pedig úgy haladtak el mellette, mintha nem létezne sem ő, sem a zenéje.

Ezt képtelen voltam megérteni. Hogy tehettek úgy emberek, mintha nem létezne valami, ami ennyire a mennyből való?

TJ a nyolcvanas éveiben járt, és beleszületett a soulba. Senki sem tanulhatott meg úgy játszani, ahogy ő játszott – csak az, akinek szíve volt, és akinek az egész lényét átitatta a soul. A mindig kifogástalanul öltöző TJ a menő öltönyeivel és nyakkendőivel a Frenchmen Street élő legendája volt. Rányomta a bélyegét az utca éjszakai életére.

Heteken át minden este kisétáltam a legendás sarokra, és a járdaszegélyen ülve végighallgattam a számait. Mindig fülig ért a szája, és nem volt rá példa, hogy ne pozitívan nézte volna az életet. Nem beszélve arról, hogy a jazznek, amit játszott, gyógyító ereje volt. Még a legszomorúbb ember előtt is felvillantotta a reményt.

TJ hét harminc körül szokott szünetet tartani. Ilyenkor elsétált a Dat Dogba, ott vett két palack vizet meg két hot dogot, aztán visszajött, és odaült mellém. Az egyik hot dogot a kezembe adta, és megvacsoráztunk.

– Van valami, amin változtatnom kellene, hogy jobb legyek? – kérdezte egyszer az ételt rágcsálva.

– Igen. Ne etessen minden este finom falatokkal.

– Ezen nem segíthetek. Úriember vagyok.

Elvigyorodtam.

– Talán maga az utolsó.

– Remélem, hogy nem. Azt szeretném, hogy a maga férje is úriember legyen.

– Nem akarok én férjhez menni. Nem vonz a házasság.

– Ó, ne – nyögte. – Ne mondja, hogy nem hisz az igaz szerelemben.

– Az attól függ, hogy milyen napom van – vontam vállat.

– Hát akkor miben hisz? Hogy áll például a jóistennel?

– Ez ügyben még nem jutottam dűlőre magammal, de szeretném, ha lenne.

– Rendben. Ezt el tudom fogadni. És mi a helyzet a földönkívüliekkel?

– Talán léteznek – válaszoltam a vizemet kortyolgatva. – De nem úgy, ahogy azt az E.T.-ben és a hasonló filmekben láttuk. Én inkább azokban a földönkívüliekben hiszek, akik megszállják valahogy az élőket, hogy aztán az irányításuk alá vonják a testüket meg a gondolkodásukat, és olyan dolgokat csináltassanak velük, ami egyébként az eszükbe sem jutna.

– Például?

– Hm… Például kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok benne, hogy az anyámat megszállta egy idegen, azért lett olyan, amilyen.

– Most már hetek óta ismerem, és ez az első alkalom, hogy szóba hozta a mamáját. Míg a papáját gyakran emlegeti, az anyját soha.

– Hoppá! – mormogtam. – Most is csak nyelvbotlás lehetett. Többé nem fog előfordulni, megígérem.

– Mégis miből gondolja, hogy földönkívüliek irányítják az anyukáját?

Elmosolyodtam, és, mivel nem akartam erről többet mondani, fészkelődni kezdtem. TJ vette a jelzést, és nem kérdezősködött tovább. Ez volt az egyik oka annak, hogy annyira szerettem. Soha semmit sem erőltetett, amivel fájdalmat okozott volna a másik embernek.

– Oh! Majdnem elfelejtettem! – kiáltottam fel, és a nyomaték kedvéért összecsaptam a két kezemet. – Pénteken fellépésem lesz.

– Ne! – mondta TJ, és a combjára csapott. – Titokban már vártam, hogy visszatérjen a soul színpadára.

– Én is. Egy ideje már gyakorolok. Olyan régen volt, amikor olyasmit énekeltem, amit én szerettem volna. – Elmosolyodtam, és megböktem a vállát. – Feltétlenül el kell jönnie. Ha megbukom, szükségem lesz valakire, akinek a vállán kibömbölhetem magam.

– A világ kincséért sem hagynám ki.

– Köszönöm, TJ.

– Másokat is meghív? – kérdezte. – Nem lehet, hogy egy vén trotty legyen az egyetlen barátja.

Vállat vontam.

– Sohasem voltam könnyen barátkozó típus. A mamám nem hagyott sok időt arra, hogy a stúdiókon kívül találkozhassak bárkivel. Így nehéz kapcsolatokat létesíteni.

– Ma már másodszor hallom a mama szót – bökött az oldalamba.

Beleharaptam az ajkamba.

– Újabb nyelvbotlás. Egyébként, valamikor régen volt egy nagyon jó barátom, de az a történet már a múlté.

– De attól még történet – mondta. – Tudja, nekem is nagyon hiányzik.

– Fura. Olyan régen volt, és mégis… Amíg nem találkoztam vele, nem is éreztem, hogy szükségem lenne rá. Aztán, miután megismertem, minden megváltozott. Elliott mellett megállíthatatlannak éreztem magam. Addig mindenki azt sulykolta belém, hogy nem vagyok elég jó.

– Hát igen. Ő ilyen hatással volt mindenkire. Bár visszafizethetnénk neki azt, amit neki köszönhetünk. De még nem mondta meg, hol lesz a fellépése.

– Eve bárjában, péntek este hatkor. – Összeráncoltam az orromat. – Ha eljön, el fog késni innen.

– Nem baj – felelte TJ, és megkopogtatta maga mellett a betont. – Van egy olyan érzésem, hogy ez a sarok nem megy sehová.

26

Elliott

Az anyám tizenötször hívott az elmúlt hét során, és ugyanennyi üzenetet hagyott, ami hárommal kevesebb volt, mint egy évvel korábban. Az üzeneteire válaszoltam; tudattam vele, hogy jól vagyok.

Szerda este súlyemeléssel gyötörtem magam a szobámban, amikor valaki bekopogott. Amikor ajtót nyitottam, anya állt előttem. Bevásárlószatyrok voltak a kezében, és szélesen mosolygott.

– Szia, Eli – mondta azon a kedves hangján.

Pislogtam, és már nem őt láttam magam előtt, hanem Katie-t.

– Szia, anya. – Utat engedtem neki, mire ő elsétált mellettem. – Mi járatban vagy errefelé?

– Nem hívtál vissza. Aggódtam.

– De hiszen küldtem egy csomó sms-t.

– Én nem sms-ben kerestelek, hanem telefonon – felelte nemtörődöm hangon. – Vissza kellett volna hívnod.

– Bocsánat.

– Semmi baj. Már hozzászoktam.

Ahogy elkezdte kipakolni a szatyrait, felvontam a szemöldökömet.

– A minap vásároltam. Van kajám.

– De nem házi koszt – dünnyögte, és előhúzott egy ételdobozt. – Lefogadom, hogy a hűtődben csak csirke van meg brokkoli. – A hűtőszekrényhez lépett, kinyitotta, és szemügyre vette a tartalmát. – És lazac.

– Próbálom tónusosabbá tenni az izmaimat – magyaráztam.

– Oké. Egy szelet torta nem fog belerondítani a programodba – mondta erre, és tovább folytatta a pakolást. Annyi kaját hozott, hogy elég lett volna egy hadseregnek is.

– De igen. Ezen a héten nem szerepel cukor az étrendemben – válaszoltam, és jelentőségteljesen az órámra néztem. – És bár szeretném, hogy még maradj, vár a meló. Indulnom kell.

– Ez érdekes – mondta, miközben kivett két tányért a konyhaszekrényből, és letette őket az asztalra. – Útközben benéztem az edzőterembe, ahol azt az információt kaptam, hogy kirúgtak.

– Meg akartam mondani neked, de…

Anya pillantása ellágyult.

– Nincs szükséged pénzre? – kérdezte, és már húzta is elő a tárcáját.

– Nincs. Van, amennyi kell.

– Szívesen hozzájárulok a lakbéredhez – folytatta a bankjegyeit számolgatva.

– Anya, hagyd már abba. Mondtam, hogy minden oké.

Megcsóválta a fejét.

– Engedd, hogy segítsek.

– De ha egyszer nincs rá szükségem. Egyébként is, el kell rohannom egy interjúra. Teljesen kiment a fejemből.

– Elliott. Csak kifogást keresel. Nincs semmiféle interjú.

– Anya…

– Kérlek! – fogta könyörgőre, és kétségbeesetten a levegőbe emelte a kezét. – Tudom, hogy nem akarod, hogy itt legyek. Azt is megértem, hogy te nem akarsz eljönni hozzám, de drágaságom… – elcsuklott a hangja. – Ma van a születésnapod. És senki sem érdemli meg, hogy a születésnapján egyedül kelljen lennie. Ugye maradhatok?

Láttam, hogy mindjárt sírva fakad, így megköszörültem a torkomat.

– Maradhatsz.

– Oké. És most ülj le szépen.

Úgy tettem, ahogy mondta, de tovább morgolódtam.

– Akkor sem eszem cukrot ezen a héten.

– Nem is kell. Majd én megeszem a tortát. – Azzal felkapott egy másik dobozt, és elém tolta. – Neked pulykacombot készítettem.

Egy hosszú percre elhallgatott, majd újra beszélni kezdett.

– Tudom, hogy nehezen viseled, hogy minden évben idetolakodom a születésnapodon, de az anyád vagyok, Eli, és te a fiam vagy. És ez azt jelenti számomra, hogy amíg én élek és mozgok, egyetlen születésnapot sem fogsz egyedül tölteni. Megértetted?

Bár meg sem szólaltam, csak ettem az ételt, amit nekem készített, láttam rajta, hogy tisztán hallja a válaszomat.

Megértettem, anya.

27

Jasmine

Eljött a fellépésem napja. A gyomrom idegesen rángott, bár az egész bárban nem voltak többen kilencnél.

Ezek közül három alkalmazott volt.

Az egyik bokszban ültem, forró teát kortyolgattam, és a lábammal dobolva vártam, hogy elérkezzen a fellépés pillanata.

– Ha nem hagyja abba, le fog szakadni a lába – förmedt rám TJ, amint belépett, és ledobta magát velem szemben. A szaxofonját az asztalra fektette, és arra tette a kalapját.

Elmosolyodtam.

– Már aggódtam, hogy mégsem tud eljönni.

– Ha elígérkezem valahová, mindig odaérek, legfeljebb kések egy kicsit – mondta. – Megpaskolta a remegő kezemet. – Nagyon feszült. Lazítson.

– Nem tudok – feleltem. – Túl régen léptem fel olyan zenével, amiben örömömet lelem. Félek.

– Ugyan! Az éneklés olyan, mint a biciklizés. Nem lehet elfelejteni. – Átnyúlt az asztalon, és vigasztalóan megszorította a kezemet. – Nem lesz semmi baj.

Amikor eljött az időm, vettem egy nagy, tisztító levegőt, és a mikrofonhoz léptem. Aztán a bár zenekara játszani kezdte az első számomat, mire én behunytam a szemem, és átadtam magam a zenének. Minden hangot hosszan kitartottam, és egyébként is, mindenemet beleadtam, teljesen átadva magam a pillanatnak, és a lelkem egészen átforrósodott attól, hogy visszatértem a saját világomba, a soul világába, ahová tartoztam.

Négy dalt adtam elő. TJ mindvégig ott maradt, le sem vette rólam a szemét.

Miután befejeztem az utolsót, Leela James Fall for You című dalát, megköszöntem a kilenc embernek, hogy meghallgattak.

Visszasiettem TJ-hez, becsusszantam vele szemben a bokszba, és a világ tetején éreztem magam.

– Nos? – kérdeztem, majd belekortyoltam az addigra már hideg teámba. – Milyen volt?

Felvonta a szemöldökét.

– Maga még sohasem biciklizett, ugye?

Elnyílt a szám.

– Mi?

– Nem ment valami jól.

Éreztem, hogy összeszűkül a szemem. Nem esett jól a megjegyzése.

– Miről beszél? Hiszen mindenkinek tetszett!

– Mert idióták, és nem értenek hozzá – felelte, miközben felállt. – Elég ironikus, hogy egy soulénekesnek nincs lelke.

– TJ…

– Minden hangot kiénekelt, úgy, ahogy kell. És igen, minden jelenlévőnek tetszett, amit csinált. Ami nem nagy ügy, hiszen itt mindenki szereti a zenét. Ráadásul New Orleans tele van tehetségekkel. De maga több szimpla tehetségnél, Jasmine. És a szeretetreméltóságnál is több. Többnek kell lennie. – Gyengéden rám mosolygott, és megkocogtatta az orromat. – Magának varázslatosnak kell lennie.

– De hogyan? – kérdeztem. – Mitől lesz valaki varázslatos?

Kilépett a bokszból, és a fejébe nyomta a kalapját. – Én szívesen adok órákat magának – mondta. – Persze csak ha elfogad.

– Mintha azt mondta volna, hogy felhagyott a tanítással.

– Mert fel is hagytam. – Biccentett, és leemelte az asztalról a szaxofont. – De most, hogy meghallottam a hangját… Még nem egészen olyan, mint amilyennek lennie kellene, mégis, ahogy énekel… ahogy a szeme sírt, amikor megpróbálta kihozni magából azt a varázslatot, ami valahol mélyen igenis ott van… nos, ez egészen izgalomba hozott. Újra kedvem támadt a tanításhoz.

Vettem egy mély levegőt, aztán nagyon lassan ki is fújtam.

– Mikor kezdünk?

– Holnap délben. – Felkapott egy tollat, lefirkantotta egy szalvétára a címét, és a kezembe nyomta.

– Tökéletes.

– Ne késsen el.

– Nem fogok. Vigyek magammal valamit?

– Csak egy jegyzetfüzetet meg a legmélyebb, legsötétebb félelmeit – mondta, és elindult. – Ja, és még valami…

– Igen?

– Maga nem való popénekesnek. Maga ez… Ez, amit itt előadott. Ez a maga stílusa. Ha definiálnom kellene a soult, azt mondanám, hogy maga az.

TJ még csak nem is sejtette, milyen sokat jelentenek nekem a szavai. Alig vártam az első órát.

e

Beleszerettem TJ házába, abban a pillanatban, hogy megálltam előtte. Pontosan olyannak láttam, mint amilyennek a történeteiből megismertem. Az udvarban elöl két hatalmas tölgyfa magasodott, amelynek a leveleit vibráló vörösre és rozsdaszínűre festették az őszi nap lágy sugarai. Azok, amelyek leestek az ágakról, táncolva kergették egymást a kissé elhanyagolt kertben. A házat magas fonott kerítés vette körül, és olybá tűnt, mintha a bekerített terület felett az erdő kezdte volna átvenni az uralmat. Az udvar közepén kőpad állt, lábai mentén magasra nőtt a gyom. A bejáratot három szobrocska őrizte: egy angyal, egy Chuck Norris és egy földönkívüli.

Ez a három utóbbi önmagában is elég indok volt arra, hogy TJ a kedvenc ismerősömmé nője ki magát.

– Valamikor gyönyörű volt – magyarázta, amint az első verandáról szemügyre vettük az elénk táruló látványt. – A feleségem, amíg élt, nagy rendben tartotta. Én hanyagoltam el ennyire.

– Még ilyen elvadultan is csoda szép – mondtam mosolyogva.

TJ visszamosolygott.

– Bár mindenről elmondhatnánk ugyanezt. Jöjjön. Készítek magának egy teát.

A ház is lenyűgöző volt, tele emlékekkel és történelemmel. Az egyik falat teljes egészében a világ legkülönbözőbb helyeiről küldött képeslapok borították. Megálltam, és mosolyogva végigjárattam rajtuk a pillantásomat.

– Megígértem a feleségemnek, hogy bejárjuk a világot, és így is tettünk – mondta, miközben átadott nekem egy csésze illatos, gőzölgő teát, és ő is végignézett a képeken. – De semmi sem volt olyan jó, mint hazajönni.

– A felesége csoda szép asszony volt – mondtam, már a kandallópárkányon sorakozó képeket nézegetve. Többtucatnyi fotó sorakozott ott is, megannyi emlék, tintával megörökített pillanat – Theodore James élete képekben. És milyen remek életet tudhatott maga mögött! Szerencsésnek mondhattam magam már attól is, hogy ízelítőt kaphattam belőle. A kandallópárkány sarkán álló fotó láttán a torkomig ugrott a szívem. Elliottot ábrázolta a szaxofonjával, amely ötször akkorának tűnt, mint ő maga.

– Ez azon a napon készült, amikor megkapta az első hangszerét – magyarázta TJ. – Azt a pillanatot örökíti meg, amikor szerelembe esett a jazz-zel.

Elliott arcán valóban ott ragyogott a szerelem. A mosolya széles volt, a füléig ért, és az izgatottságához kétség sem férhetett.

– El sem tudom mondani, mennyire hiányzik ez a mosoly – szaladt ki belőlem a vallomás.

– Mindnyájunknak – mondta TJ. – De most nem azért vagyunk itt, hogy róla beszéljünk. Ma magára fogunk koncentrálni.

Levettem a dzsekimet, és a kanapé hátára terítettem, aztán, kezemben a jegyzetfüzetemmel, leültem.

– Útközben próbáltam bemelegíteni a hangszálaimat, úgyhogy ha maga is úgy gondolja, azt a részt kihagyhatjuk.

TJ a kandallónak dőlve végigmért. Egészen elkeskenyedett a szeme.

– Ma nem fogunk énekelni – mondta. – Sőt. Egy jó darabig nem fogunk énekelni.

– Hogyan?

– Rengeteg tennivaló vár magára, mielőtt belevetnénk magunkat az éneklésbe. – A jegyzetfüzetem felé intett a fejével. – Hozzá is láthat. Kezdje rögtön a legnehezebbel.

– A legnehezebbel?

– Igen. Azzal, amitől a legjobban fél. A legmélyebb igazságaival. Írja le, mind valamennyit. Vegye sorra a démonjait, amelyek éjszakánként nem hagyják aludni. Írja le, mi árnyékolja be az életét. Mi okoz rettegést, fájdalmat.

– Mi köze mindennek az énekléshez?

Leült a velem szemközti székre, és összekulcsolta a kezét.

– Mennyire ismeri saját magát?

– Hogy érti?

– Mit lát, ha mélyen magába néz?

Zavartan elvigyorodtam.

– TJ, tudja, hogy én nem…

– Mit lát, ha magába néz? – kérdezte újra.

Megfeszültem.

– Az én életem nem nevezhető szomorúnak – mondtam. – Én boldog vagyok.

– Tudom, de mégis… Mit lát, ha magába néz?

Minden egyes kérdéssel azt érte el, hogy megrándult az arcom. Fogalmam sem volt, hová akar kilyukadni, vagy miért ismételgeti ugyanazt a kérdést, bár azt azért sejtettem, hogy nem kegyetlenségből. A szeme nem is nézhetett volna gyengédebben, és ez volt az, ami a leginkább zavart – az, ahogy rám nézett, és meglátta bennem azt, amiről úgy tettem, mintha nem is létezne.

– Tudom, hogy boldog, Jasmine, hiszen állandóan mosolyog. Néha azonban láthatóvá válik a vihar, ami ott tombol a pillantása mögött. Szinte látom, miként szaggatja darabokra ott belül. Hiába próbál úgy tenni, mintha életében nem látott volna még esőcseppet sem. Megpróbálhatja eltemetni a fájdalmát és a félelmeit. Attól azok még elő fognak bukkanni. Ugyanakkor az elfojtásra irányuló igyekezete nem engedi érvényesülni az igazi hangját, hiába esdekel azért, hogy szabadon szárnyalhasson.

– Én… – Megremegett a hangom, és a füzetemet nézve megcsóváltam a fejemet. – Én nem szeretném ezt csinálni, TJ. Nem akarok ilyen mélyre ásni.

TJ egy darabig csak nézett, aztán egészen lágyan elmosolyodott.

– Nem tud meggyógyulni az, aki tagadja a sebeit.

Feszesen visszamosolyogtam és bólintottam, de képtelen voltam megszólalni.

TJ megadóan felsóhajtott.

– Oké. Akkor hát skálázzunk egy kicsit.

e

A következő hetek ugyanúgy zajlottak. Gyakoroltam TJ-vel, dolgozni mentem, esténként meghallgattam TJ-t, aztán átsétáltam a sikátorba, ott felültem a kuka tetejére, és megpróbáltam lélegezni. TJ mindent megtett azért, hogy a legjobbat hozza ki belőlem, de pokoli nehéz volt a közös munka. Én tettem azzá.

Volt körülöttem egy láthatatlan fal, amelyet én magam építettem, mégsem tudtam, hogy létezik. Csak akkor vált nyilvánvalóvá, amikor TJ megpróbálta elbontani.

Boldog voltam. Tudtam, hogy az vagyok. Harcoltam azért, hogy boldog legyek. Keményen megdolgoztam érte.

De TJ-nek igaza volt. Ahhoz, hogy megtaláljam a hazavezető utat, sokszor kellett kátyúba lépnem, és közben összeszedtem néhány sérülést. És bár azt hittem, már mind begyógyultak, TJ észrevette őket. Ez megrémisztett. Majdnem ugyanekkora félelmet ébresztett bennem az a gondolat, hogy a problémák mélyére ásva megkérdezzem magamtól, mit jelentenek ezek a sebek, és ami ennél is fontosabb, ki okozta őket. Nem mintha nem szerettem volna körbejárni az érzéseimet. Ez azonban nem jelentette azt, hogy ne akarnám elzárni őket mindörökre.

Ha nem omlottam volna össze TJ előtt a megismerkedésünk napján, valószínűleg sohasem látta volna meg a viharfelhőket, amelyek időről időre eltáncoltak a fejem felett. Ha nem ismeri meg rögtön ezt az oldalamat, talán el tudtam volna hitetni vele, hogy jól vagyok.

Annak, hogy nem nyíltam meg jobban, a zeném látta leginkább a kárát, bár hogy mennyit tartok vissza magamból, nem volt világos mindaddig, míg TJ rá nem mutatott.

Úgy tettem, mintha minden rendben lenne, noha ez nem volt igaz. És TJ is velem színlelt, bár nem volt ínyére a dolog. Ő jobban hitt bennem, mint én önmagamban, de semmi szín alatt nem akart rákényszeríteni olyasmire, amire még nem álltam készen.

Az volt a szomorú igazság, hogy magam sem tudtam, mikor fogok eljutni erre a pontra. Nem nagyon bíztam abban, hogy a hangomat át fogja színezni az a bizonyos varázslat. Nem hittem, hogy képes leszek szembenézni a saját sebeimmel, vagy ha mégis, előre tudtam, hogy nem fogom szépnek találni őket.

De ezzel együtt is boldog voltam. Még akkor is, ha a felettem gyülekező felhőkből időnként kiszabadult egy-egy esőcsepp. De ennél több egyszer sem történt. Az esőcseppekből sohasem lett sem zápor, sem zivatar.

Márpedig pár cseppnyi esővel el tudtam boldogulni. De miért is panaszkodtam volna miattuk, amikor tudtam, hogy másoknak, például Elliottnak, hurrikánokkal kell megbirkózniuk?

Minden ember életében volt olyan dalszöveg, amelynek az eléneklése fájdalommal jár.

De az én szövegemnél sokkal rosszabbak is léteztek.

Én szerencsésnek mondhattam magam.

És boldognak.

28

Jasmine

– Ma mogyoróvajas-lekváros szendvicset hoztam, ifjú hölgy – mondta TJ másnap, miután leült mellém a szokásos szünetében.

– Nem nekem kellett volna? – kérdeztem. – Mintha tegnap is maga hozta volna a vacsorát.

Vállat vont.

– Elfelejtettem. Majd holnap maga hozza. Apropó, a mai óránk egész jól sikerült, nem gondolja?

– Úgy érzem, nem váltom be a hozzám fűzött reményeit – mondtam bánatosan. – Nem adok bele mindent, és ez az én hibám. Olyan, mintha blokkolva lenne az agyam.

– Ha csak annyit tesz bele, amennyit tud, már az is elég. Előbb-utóbb el fog jutni arra a pontra, hogy mindenét beleadja. Nem muszáj rögtön tökéletesnek lennie. Egyelőre megelégszünk a jóval is.

– Köszönöm, TJ.

– Szívesen. Máskor is.

Miután megettük a szendvicseinket, TJ felállt, és tovább zenélt. Én is elindultam vissza a munkahelyemre, de valami miatt megtorpantam.

TJ hangszere valahogy nem úgy szólt, mint máskor. Halk volt, és kifejezetten szomorú. Természetesen most is szépen hangzott az elővarázsolt dallam, de alig volt több halk suttogásnál. Ismét elfordultam, mert folytatni kellett a munkámat, de attól, ami a következő pillanatban történt, a torkomig ugrott a szívem. TJ kezéből kiesett a szaxofon, és nagyot csattant a kövezeten. Az ijesztő hangtól megdermedtem.

– TJ – suttogtam magam elé összezavarodva, és a pillantását kerestem. Barna szeme szabályosan kidülledt, a keze megmarkolta a mellkasát. Ne! Visszarohantam hozzá, de mire odaértem, a térde is felmondta a szolgálatot. – TJ… Ne, kérem… – Könnyáztatta arccal magamhoz öleltem, és megpróbáltam felsegíteni. Az egész testét rázta a remegés. Észre sem vette, hogy patakokban ömlő könnyem az ő kedves, ijedt arcát mossa. A pillantása szinte égetett. Nagyokat nyelve rázni kezdtem, könyörögtem neki, hogy ne aludjon el, maradjon velem, ne foszoljon szét az éjszakában.

Nehezen lélegzett. Majdhogynem zihált, és közben egyre nőtt körülöttünk a tömeg. Többen felhívták a 911-et, mások rémült kiáltozásba kezdtek, az arcokra kiült a félelem.

Csak én nem bírtam megszólalni.

Hiába próbálkoztam, mindig megtört vagy elcsuklott a hangom, és csak nagy nehezen tudtam kipréselni magamból azt a négy szót, amit kereplő módjára ismételt az agyam:

– Kérem, ne hagyjon itt.

Odaértek a mentősök és félretoltak. Nem volt könnyű dolguk. Karmolva, rugdosva küzdöttem azért, hogy TJ mellett maradhassak. Semmit sem akartam jobban, mint a közelében lenni. A kezét fogva szerettem volna kivárni, hogy jobban legyen.

Mert biztosra vettem, hogy rendbe jön. Nem is lehetett másként. Theodor James, a világ legtehetségesebb zenésze, a legcsodálatosabb emberi lény, a barátom, nem mehetett el csak úgy.

A mentősök azonban nem engedték, hogy ott maradjak.

Nyugtalanul figyeltem, hogy mit csinálnak. Megmérték TJ pulzusát. Megpróbálták újraindítani a szívét. Megpróbálták megmenteni, ezért hordágyra rakták, és betolták a mentőbe.

– Hadd jöjjek én is! – kiáltottam, és be akartam nyomulni a kocsi belsejébe, de megint félretoltak. Szó sem lehetett arról, hogy velük menjek, és minden percet, amit azzal kellett tölteniük, hogy engem eltávolítsanak a mentőautótól, TJ megmentésétől raboltam el. Így végül hátraléptem, hogy mielőbb elindulhassanak.

– A Tulane Medical Centerbe visszük – kiáltotta az egyik mentős, mielőtt elszáguldott volna az autó.

Azt hittem, megszakad a szívem.

Felkaptam a földről a szaxofont, beletettem a tokba, és sietve elindultam New Orleans utcáin. Nem tudtam lélegezni. Maguktól vittek a lábaim, miközben megpróbáltam levegőt pumpálni az üres tüdőmbe. Elrohantam a sarokig, ott leintettem egy taxit, aztán csak vártam… vártam… és vártam.

A Tulane-hoz érve berontottam a sürgősségi részleg ajtaján, és egyenesen a recepcióhoz mentem.

– B-bocsánat. Egy férfit keresek, akit az imént hoztak be a Frenchmen Streetről. Szívrohama vagy sztrókja volt, és sz-szeretném tudni, hogy jól van-e? – TJ szaxofonját magamhoz szorítva, remegve álltam a pult előtt, és csak többszöri nyelvbotlással bírtam kinyögni, hogy mit is akarok.

– Lassítson egy kicsit. Mi a páciens neve?

– TJ. Hm… Theodore James. A nyolcvanas éveiben jár.

– És milyen kapcsolatban áll vele? – kérdezte a nővér, abba sem hagyva a gépelést.

– A barátja vagyok.

A nő keze megállt.

– Nem hozzátartozó? – kérdezte, rám emelve a pillantását a monitor felett.

– Nem. Csak barátok vagyunk.

– Sajnálom. Csak közvetlen hozzátartozónak adhatok információt. Csak annyit mondhatok, hogy valóban idehozták, és egyenesen az intenzívre vitték.

– De…

– Sajnálom, hölgyem. Ez minden. Ismer valakit a családjából? Kapcsolatba tud lépni valakivel?

– Csak a feleségéről tudok, de ő már meghalt. Én… csak… – Égetni kezdték a szememet a könnyek, mire a nővér vigasztalóan megszorította a kezemet.

– Mi lenne, ha itt maradna a váróban, hátha megérkezik közben egy hozzátartozó?

– Ezt fogom tenni. Köszönöm.

A várakozás azonban nem használt. Ha behunytam a szememet, az összeeső TJ-t láttam magam előtt. Rémült pillantása mintha beleégett volna a retinámba.

Előre-hátra ringattam magam, és megpróbáltam visszatartani a makacsul feltoluló könnyeimet.

Az elmúlt hónapok során TJ folyamatosan jelen volt az életemben; szó sem lehetett róla, hogy elveszítsem. Amikor már nem bírtam tovább a várakozást, felugrottam, és kirohantam az épületből. Egyetlen hely volt, ahová mehettem, és habozás nélkül neki is indultam.

e

– Elliott! – kiáltottam, miután levegő után kapkodva berontottam a Daze-be. Ugyanannál az asztalnál ült, ahol a múltkor is, és a szemében keménység villant, amikor felnézett.

Lassú, kimért mozdulattal felállt, és megcsóválta a fejét.

– Azt hittem, megértetted, hogy…

– TJ-ről van szó – hadartam kétségbeesetten.

– Mi van vele?

Forró könnyek csordultak végig az arcomon, ahogy beszélni kezdtem.

– Azt hiszem, szívrohama volt. Kórházban van. Utánamentem, de nekem semmit sem mondanak, mert nem vagyok családtag, és arra gondoltam, hogy te talán ismersz valakit, akit felhívhatnánk, vagy…

– Menjünk – vágott a szavamba, majd felkapva a jegyzetfüzetét meg a ceruzáját el is indult. – Itt áll az autóm.

Odamentünk a kocsijához, és beültem az anyósülésre. Ahogy ott ültünk, egymás mellett, néma csendben, ismét görcsbe ugrott a gyomrom. Arról, hogy Elliott ugyancsak ideges, a kormánykeréken megfeszülői ujjai tanúskodtak.

– Súlyos?

Ahogy felidéztem magam előtt TJ tekintetét, fuldokolni kezdtem.

– A-azt hiszem.

Egyik kezével hátranyúlt, és markolászni kezdte a tarkóját.

– Először anyához megyünk. Őt hatalmazta meg ilyen esetekre.

– Nincsenek hozzátartozói?

– Nincsenek. Csak anya van neki. Meg én.

Nem beszéltünk többet. A házhoz érve kiszállt, és sietős léptekkel bement, elmondani az anyjának, hogy mi történt. Gyorsan visszajöttek. Elliott behuppant a kormány mögé, az anyja pedig sietve beült a hátsó ülésre.

– Nem tudom elhinni – mormogta az asszony egy mappát szorongatva, amelyben, feltételeztem, TJ orvosi leletei voltak. A légzése majdnem annyira szabálytalan volt, mint az enyém. – Rendbe fog jönni. Megígérem, hogy talpra áll.

– Te csak ne ígérgess semmit – mormogta indulatosan maga elé Elliott. Én azonban meghallottam.

Az anyja felpillantott, és megtörölte a szemét.

– Eli?

– Igen?

– Ki ez a hölgy ott melletted? – kérdezte, majd megköszörülte a torkát. – A barátnőd?

A gyomrom liftezett egyet a hasamban, Elliott felnyögött.

– Mi? Nem! TJ barátnője.

– Nos, TJ barátnője… örvendek. Bár más körülmények között találkoztunk volna. Egyébként Laura vagyok.

Megfordultam, és rámosolyogtam.

– Én pedig Jasmine. Örülök, Laura, hogy megismerhetem.

– Jasmine – ismételte meg egészen halkan, és újfent a fia felé fordult. – Az a Jasmine? Akit te Jazznek neveztél?

Elliott arca megrándult.

– Igen.

– Ó, istenem… Nem is tudtam, hogy visszajött. – Ragyogó arccal fordult vissza felém. – Tényleg nem tudtam, hogy újra itt van, New Orleansban. Eli, hogy lehet, hogy meg sem említetted?

– T-talán m-most inkább TJ-vel kellene f-foglalkoznunk – mondta Elliott morcosan. Nem tudtam, hogy létezhet ilyesmi, de a szívem felvette a dadogása ritmusát.

– Igazad van – felelte az anyja. – Csak… olyan szürreális ez az egész.

Az, hogy szürreálisnak nevezte a helyzetet, meg sem közelítette a valóságot.

29

Jasmine

Amint megálltunk a kórház előtt, Laura a nővérpulthoz rohant, hátha megtud valamit TJ-ről. Elliott és én a váróterembe mentünk. Leültünk egymás mellé, és nem szóltunk egy szót sem.

Elliott kínosan ügyelt arra, hogy egy szék üresen maradjon közöttünk.

Laura időnként odanézett, és mielőtt visszafordult volna az ügyeletes nővérhez, puhán ránk mosolygott.

– Nagyon köszönöm – mondta a nővérnek. Aztán odasietett hozzánk, beült közénk, keresztbe tette a lábait, és elmosolyodott. – Bocsánat. Elég sokáig tartott.

– Semmi baj.

– Elég súlyos rohama volt, és még most is rakoncátlanul ver a szíve. – Megláthatta a szememben a riadalmat, mert nyugtatóan az alkaromra tette a kezét. – Szerencsére a legjobb helyen van. Az intenzív osztályon. Egy ideig biztosan ott is marad.

– És ébren van?

Laura megrázta a fejét.

– Nem, de hamarosan felébred. Talpra fog állni.

– Hogy állíthatsz ilyesmit? – vonta kérdőre Elliott. – Honnan tudod?

– Biztosan sehonnan – felelte lágy hangon az anyja. – De néha magamnak is muszáj hazudnom, különben a szívem felmondaná a szolgálatot. Gyakran a hazugságaimnak köszönhetem, hogy egyáltalán fel tudok kelni.

Megrázott a szavaiból áradó keserű őszinteség.

Hazudott magának, hogy élni tudjon. Nálam jobban senki sem tudta, milyen érzés örök hazugságban élni.

Megköszörülte a torkát, és rám emelte a pillantását. Csak úgy sugárzott belőle a gyengédség.

– Meg fog gyógyulni, igaz?

Bólintottam.

– Meg. Nem hagyunk neki más opciót.



Teltek-múltak az órák, de nem stabilizálódott TJ állapota. Mivel már nem bírtam tovább ülni, felálltam, és sétálgatni kezdtem. Közben, csak azért, hogy beszéljek valakivel, felhívtam Rayt, és elmondtam neki, hogy mi történt. Az volt az első reakciója, hogy hazajön.

– Eszedbe ne jusson! – mondtam neki. Az ujjaim közben összezárultak a nyakamban lógó kulcson. – Holnap Portlandben léptek fel. Nem hagyhatod cserben a többieket.

– Tudom, de hetek óta mást sem hallok, mint azt, hogy milyen fontos neked ez a fickó. Ha szükséged van rám…

– Köszönöm, de megvagyok. Amint úgy gondolom, hogy nem, felhívlak, rendben? Most csak hallani szerettem volna a hangodat.

– Örülök, hogy felhívtál, Hópihe. Bármikor felhívhatsz, mindig fel fogom venni a telefont.

Ebben biztos is voltam. Miután elköszöntünk egymástól, a büfébe mentem, és vettem három kávét. A váróba érve láttam, hogy Laura ismét egy nővérrel beszél, Elliott azonban ugyanott ült, ahol hagytam. Lehajtotta a fejét, és az összekulcsolt kezeit bámulta.

– Kávét? – kérdeztem. – A tejszín meg a cukor már benne van.

Rám pillantott, aztán tovább nézte a kezét.

– Nem fogyasztok cukrot.

– Semmi baj – nyújtottam felé a poharamat. – Itt van az enyém. Én is feketén iszom.

– Nem kell.

– Eli…

– Azt m-mondtam, n-nem kell. – Behunyta a szemét, és ökölbe szorította a kezét. Szinte láttam, ahogy nőni kezd benne a feszültség, ugyanúgy, mint gyerekkorunkban. És minél jobban félt, annál többször kellett nekifutnia a szavaknak. – Nem kell! – szakadt ki belőle, ezúttal dadogás nélkül, olyan erővel, hogy hátratántorodtam. Aztán amikor felnézett, és egymásba kapcsolódott a pillantásunk, megláttam a szemében az igazat. A reakciója ellenére nem durvaság volt benne, hanem szomorúság. Úgy nézett rám, mint aki mély álomból ébredt, és nem tudja pontosan, hogy mit lát.

Én vagyok.

Végre meglátott engem, és én is megláttam benne a régi Elliottot, hiába próbálta elrejteni.

– Ne haragudj… nem akartam kiabálni, csak néha… tudod, a szavak…

Bólintottam.

– Tudom.

Elfordult, de aztán mégiscsak megszólalt újra.

– Azért… k-köszönöm.

– Nincs mit. – Visszaültem, ügyelve arra, hogy üresen hagyjak köztünk egy széket, mert tudtam, hogy így kényelmesebben érzi magát. Ugyanakkor kitartóan néztem továbbra is, ami biztosan kínosan érintette, de nem tehettem róla. Képtelen voltam elvonni róla a szemem.

A durvasága ellenére is ő jelentette számomra a hazatérést.

Azon tűnődtem, ugyanúgy végigéli-e a csókunkat nap mint nap, ahogy én az elmúlt hetek minden egyes napján újra és újra végigéltem. Hogy eszébe jutok-e egyáltalán.

– Eli – súgtam, és közelebb hajoltam hozzá. – Amikor a múltkor találkoztunk…

Elnyílt a szája, mintha mondani akarna valamit, de meggondolta magát. A pillantása hidegségétől azonban kirázott a hideg. Nem tudtam, mit tegyek. Kergetőzni kezdtek a fejemben a gondolatok. Egyszerre szerettem volna megölelni és megütni. Magamhoz húzni, és a mellébe zokogni.

– Figyelj – kezdte elviselhetetlenül hűvös hangon. – Ami kettőnk között történt… az a csók…

Laura, ragyogó mosollyal az arcán, ezt a pillanatot választotta ki arra, hogy visszajöjjön hozzánk.

– Jó híreim vannak! Azt mondták, felébredt! Átvitték egy normál kórterembe, és így már bemehetünk hozzá.

– Jól van? – kérdeztem. Most már nem Elliott körül forogtak a gondolataim, hanem TJ körül.

Felébredt.

Hivatalosan is a kedvencemnek nyilvánítottam a szót.

– Jól. Oxigénmaszk van rajta, így nem tud beszélni, és a keze még remeg, de felébredt. Jól van. Menjünk, nézzük meg.

– Igen! – Kifújtam az addig benn tartott levegőt, és bólintottam. – Menjünk.

e

Mire a kórterembe értünk, TJ újra elaludt. Mindhárman egyetértettünk abban, hogy akkor tesszük vele a legjobbat, ha nem ébresztjük fel.

– Ha lehet, itt maradnék vele éjszakára – mondtam a nővérnek, aki beleegyezően bólintott. Laura megköszönte, és magához ölelt.

Elliott felkapott egy lapot, és ráírt valamit, majd a kezembe nyomta.

– A telefonszámom, ha bekövetkezne valami változás.

Elvettem és megköszöntem.

Mielőtt elmentek volna, Laura odalépett TJ-hez, és finoman megpuszilta a homlokát.

– Holnap visszajövök, TJ – mondta lágyan. – Még mielőtt felébrednél.

Kifelé menet sóhajtott egy nagyot. Amikor Elliott mellé ért, láttam, hogy Elliott megfogja a kezét, és vigasztalóan megszorítja.

Laura felnézett a fiára, és csorogni kezdtek a szeméből a könnyek. Már ettől a kicsi kis érintéstől is elsírta magát.

– Hazaviszlek – suttogta Elliott.

– Köszönöm.

– Ez a legkevesebb. – Aztán ő is TJ-hez lépett, és megszorította a vállát. És ahogy az idősebb férfit nézte, aki a mentora volt, a családja, egy pillanatra ellágyult a szeme. Aztán hozzám fordult.

– Jasmine.

– Igen?

Nem szólt semmit, de a bólintásában minden benne volt. A köszönet is. Hangosan, érthetően.

– Szívesen, Elliott.

Elmentek, én pedig kényelembe helyeztem magam.

TJ felébredt az éjszaka közepén, és amikor meglátott, megpróbált beszélni, de nem tudott. A keze megmarkolta az oxigénmaszkot, és megpróbálta levenni, de én nem engedtem. Mellé léptem, és hogy megnyugtassam, megfogtam a kezét.

– Semmi baj, TJ. Itt vagyok. Nincs egyedül.

Már ettől könnyebbé vált a légzése, és behunyta a szemét. Még vártam egy darabig, és amikor láttam, hogy tényleg jól van, én is hagytam, hogy erőt vegyen rajtam az álom.

30

Elliott

Hajnali öt körül értem vissza a Daze-be. Belépve a boksz felé pillantottam, ahol ülni szoktam, és ott találtam Jasont, egy üveg Jim Beam és két pohár társaságában. A fejét a mellkasára hajtva aludt, így odasétáltam hozzá, és megveregettem a vállát.

Mocorgott egy kicsit, aztán megdörzsölte a szemét.

– Helló! – mondta, és nagyot ásított.

– Mit csinálsz? – kérdeztem.

– Téged várlak. Hogy van TJ? – Közben megemelte az üveget, és mindkét pohárba töltött.

– Rendbe jön – feleltem, és leültem vele szemben.

– És te? Te jól vagy? – tolta elém az egyik poharat.

Az ujjaim a pohárra fonódtak, és vállat vontam.

– Én mindig jól vagyok.

– Ja, ja, tudom, de így, magunk között… Tényleg minden oké?

Vágtam egy grimaszt, és megforgattam a pohárban a whiskey-t.

– Meghalhatott volna.

– De nem halt meg.

– Nem, de…

Jason átnyúlt az asztal felett, és a karomra tette a kezét.

– Nem halt meg, haver. Még velünk van.

Lassan bólintottam. Még velünk van.

– N-nem is emlékszem, mikor láttam utoljára, l-leszámítva a mai napot – mondtam, és elszorult a mellkasom. – Szar ügy, nem?

– Az, de az ember csak annyit tehet, amennyit elbír. Ne ítéld el magad nagyon, haver.

Márpedig éppen ezt tettem. Majdnem elveszítettem valakit, akinél közelebb kevesen álltak hozzám, és nem tudtam felidézni, hogy mikor láttam utoljára. Vagy hogy mikor beszéltem vele, akár telefonon. TJ egész életében vigyázott rám meg a családomra, mégis elfordultam tőle. Úgy viselkedtem, mintha nem is létezne.

Meghalhatott volna úgy, hogy nem marad lehetőségünk a találkozásra.

– Ne gyötörd magad a tegnap miatt, Elliott. Kaptál egy új esélyt, és ez a lényeg. Ha akarod, már holnap kihasználhatod.

Összeráncoltam a homlokomat, és egy hajtásra kiittam a whiskey-t.

– Ideje hazamenned.

– Ja. Lehet. – Megvonta a vállát. – De olyan jól érzem magam itt is. Kelly egyébként is utálja, hogy horkolok. – Még egyszer a karomba bokszolt. – Biztos, hogy jól vagy, Elliott?

– Nem – megráztam a fejem, és hosszú évek után először az igazságot mondtam. – Ma nem vagyok jól.

31

Jasmine

Még fel sem kelt a nap, Laura és Elliott már ott állt TJ ágya mellett. TJ hol felébredt, hol visszaaludt, de már nem volt szüksége az oxigénmaszkra, aminek csak örülni tudtam.

– Egy kis összejövetel a vén szivar tiszteletére? – kérdezte, ahogy magatehetetlenül feküdt a kórházi ágyon. A beszéde kicsit kásás volt – az orvosok figyelmeztettek bennünket, hogy így lesz –, és nagyon fáradtnak tűnt. Felkavarodott a gyomrom attól, hogy ilyennek látom. A szeme csak résnyire volt nyitva, és észrevettem, hogy remeg a bal keze, de mindent megtettem azért, hogy ne mutassam ki az aggodalmamat.

– Nagyon rám ijesztett, TJ – mondtam neki, majd hozzáhajoltam, és megpusziltam a homlokát.

– Mindnyájunkat megijesztettél – tette hozzá Laura.

– Még azt az ajtófélfának támaszkodó, sötét árnyékot is? – kérdezte.

Mindketten Elliott felé fordultunk, aki kínosan ügyelt a tisztes távolság megtartására. Ahogy ott állt, sötét farmerben, zsebre dugott kézzel, semmit sem lehetett leolvasni az arcáról.

– Még engem is.

TJ kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de szavak helyett köhögni kezdett, amivel újfent ránk ijesztett. Megcsóválta a fejét, és megnyugtatott bennünket, hogy jól van.

– Csak óvatosan – intette Laura. – Fiam, idehoznád az ablakpárkányról azt a pohár vizet?

Elliott, amikor elsétált mellettem, súrolta kicsit a karomat. Azonnal fellángolt a lelkem.

Hogy tompítsam az idegességemet, megráztam a fejemet, és visszafordultam TJ-hez. A vizét kortyolgatta éppen.

– Annyira féltem, hogy nem jön vissza – suttogtam.

– Az nem fordulhat elő – mondta. – Mindig, mindenhová odaérek. Legfeljebb kések egy kicsit – tette hozzá egy kacsintás kíséretében.

Ekkor egy nővér lépett a szobába. Meglepetés suhant át az arcán – mintha váratlanul érte volna, hogy ilyen sokan vagyunk az apró helyiségben.

– Szép napot mindenkinek. Rose nővér vagyok, és a következő pár órára engem osztottak be TJ mellé. Bár gondolom, nagy örömükre szolgál, hogy visszatért közénk, attól tartok, kénytelen leszek családtagokra korlátozni a látogatást.

– Hiszen ők mind cs-családtagok, Rose – dünnyögte TJ. – A húgom, az unokahúgom meg az unkaöcsém. Elég nyilvánvaló, nem? Úgy hasonlítunk egymásra, mint négy tojás.

Rose elmosolyodott.

– Látom, TJ, mégis, azt hiszem, jót tenne magának, ha egyszerre csak egyvalaki lenne itt. Pihennie kell.

– Majd mi odakinn várunk – mondtam Laurának, majd TJ-hez léptem, és megpusziltam a homlokát. – Jó hallani a hangját.

– Jól van, Jasmine? – kérdezte, amitől nevetnem kellett. Ő feküdt abban a kórházi ágyban, nem én, mégis aggódott miattam.

– Ne foglalkozzon már velem annyit – feleltem. – Én mindig jól vagyok.

– Hamarosan folytatjuk a zeneórákat – mondta.

Felnevettem.

– Nem kell azt elkapkodni. Egyelőre pihennie kell.

Bólintott. Elléptem, és a háttérből figyeltem, ahogy Elliott is megáll az ágya mellett. Az egyik kezét TJ vállára tette, és alig érzékelhetően elmosolyodott. Annyira finoman, hogy ha nem ismertem volna oly jól ezt az arckifejezést, talán észre sem veszem.

– Ha tudtam volna, hogy egy sztrókkal kicsikarhatok belőled egy látogatást, nem vártam volna ennyi ideig – tréfálkozott TJ.

– N-nagyon ö-ö-… – Elliott elhallgatott, és behunyta a szemét. Enyhén el is pirult, és miközben a keze ökölbe szorult, a nyakán elkezdtek kidudorodni az erek. – N-nagyon ö-örül-… – próbálkozott újra, de csak nem akart összeállni benne az egyszerű szó. Egy pillanatra megint visszatért hát a régi, szégyenlős fiú.

Felnyitotta a szemét, és komoran nézett maga elé.

TJ rásimította a kezét Elliott megfeszülő öklére.

– Én is nagyon örülök, fiam. – És ez az apró érintés elég is volt ahhoz, hogy Elliott öklében engedni kezdjen a merevség. TJ ugyanígy szokott megvigasztalni engem is. És bizonyára mindenkit, aki közel állt hozzá.

Ezt követően mindketten kijöttünk a kórteremből, és átsétáltunk a váróba, ahol leültünk egymás mellé. Ezúttal nem maradt köztünk üres szék. Közel voltunk egymáshoz, és mégis úgy éreztem, hogy mérföldek választanak el bennünket.

Kísérteties volt a közénk ékelődő csend. Az agyamban egymást kergették azok a gondolatok, amelyeket képtelen voltam szavakba önteni, végül mégis úgy döntöttem, hogy megpróbálom.

Keresztbe tettem a lábamat, és megköszörültem a torkom. Kinyitottam a számat, hogy nekikezdjek, de Elliott megelőzött.

– Honnan ismered? – kérdezte, TJ-re utalva.

– Minden este, munkába menet, megállok a sarkon, és meghallgatom a játékát. És nemrég elkezdett nekem zeneórákat adni. Ő az egyik… hm… – Hirtelen nem tudtam, hogyan folytathatnám, de Elliott várakozóan nézett, így mondanom kellett valamit. Gyorsan letöröltem az arcomon végigcsorgó könnycseppet. – Ő számomra az egyik legfontosabb ember a világon.

Elliott összekulcsolta a kezét, és a padlót kezdte bámulni.

– Miért? – kérdezte.

– Mit miért?

– Miért mész el arra a sarokra?

Egy hangyányit elmosolyodtam.

– Ne tegyél fel olyan kérdést, amire tudod a választ.

– Gondolom, még mindig énekelsz.

Bólintottam.

– TJ-től tudom, hogy te már nem játszol.

– Nem.

– Ez a legszomorúbb dolog, amit az utóbbi időben hallottam.

Olyan összetörtnek, olyan legyőzöttnek látszott. Elliott túl fiatal volt ahhoz, hogy így elbánjon vele a világ. Túl fiatal a szomorúsághoz, amit a szemében láttam.

De hát én ugyanígy voltam.

Annyi mindent szerettem volna mondani, de a kemény külseje túl kellemetlenül érintett, mondhatni, a torkomra fagyasztotta a szót.

Hol voltál?

Mitől szoktál sírni?

Mitől mosolyogsz?

Miből élsz?

Hiányoztam?

Te hiányoztál nekem.

Leginkább azonban szerettem volna magamhoz húzni, megölelni, felidézni az érintését, de tudtam, hogy egyiket sem tehetem.

Nem tehettem, mert egyiket sem akarta. Elárulta a testtartása. Egy darabig csendben ült mellettem, szinte hallottam a gondolatait, de ki semmit sem mondott. Egy idő után azonban nem bírtam tovább a csendet.

– Azt hittem, soha többé nem látlak – tört ki belőlem a vallomás, az érzelmeimnek megfelelően talán túl nyersen. – Aztán ahogy megcsókoltál, amikor újra találkoztunk…

– Az h-hiba volt – vágott közbe.

– Én nem éreztem annak.

– Pedig az volt. – Vállat vont, aztán felállt, és elsétált mellőlem. Még csak hátra sem pillantott. Otthagyott, összezavartan, értetlenül.

Én továbbra is a váróban maradtam, arra számítva, hogy előbb-utóbb visszatér, de nem jött vissza. Később visszamentem TJ kórtermébe, majd miután beszélgettünk egy kicsit, ismét kimentem, de Elliott még mindig nem volt sehol. Ez több okból kifolyólag is jobban nyomasztott minden másnál. Teljesen összezavarodva hagytam el aznap a kórházat.

Elliott Adamas szinte teljesen megváltozott, bizonyos vonatkozásban azonban mégis a régi maradt.

Számtalan darabra törte az élet, és valahogy mégis teljesen önmaga volt.

32

Jasmine

Esős szombati nap volt, amikor TJ-t végül kiengedték a kórházból. Laura és én vittük haza, mert Elliottnak állásinterjúra kellett mennie. TJ állította, hogy jól van, és jól meglesz egyedül, de nem ez volt a helyzet. Még mindig egyensúlyzavarai voltak, és nem szívesen hagytuk volna felügyelet nélkül.

Laura és én vele töltöttük a délelőttöt, és leginkább arról vitatkoztunk, hogy mi legyen. Többször is átbeszéltük, hogy ki miként képzeli el a következő időszakot.

– Semmi gond, TJ. Ki tudok venni néhány napot, utána meg már az is elég lesz, ha munka után benézek hozzád – mondta Laura könnyed hangon, hogy TJ bűntudatát könnyítse valamelyest.

– Nem, nem, nem. Más sem hiányozna, mint hogy felborítsd miattam az életedet. Már így is túl nagy gondot okozok neked, és egyébként is, éjjel-nappal dolgozol. Túl sok lenne, ha még rólam is gondoskodnod kellene. Tudom, hogy a biztosításom nem terjed ki a házi ápolásra, de nem baj. Remekül megleszek magam is.

– TJ, hiszen ma reggel is elestél – emlékeztette Laura. – Nem maradhatsz egyedül.

– Akkor sem a te dolgod eldönteni, hogy mi legyen. Nem vagyok a gyereked. Nem beszélve arról, hogy a jelenléted nem oldana meg semmit. Éjjel akkor is egyedül maradnék. Miben lennének mások a nappalok?

– TJ, bolondságokat beszél – szóltam közbe egy idő után. – Semmilyen körülmények között nem hagyjuk egyedül.

– Márpedig kénytelenek lesznek – mormogta makacsul. – Öreg vagyok, na és? Majdcsak megleszek.

– Épp az a probléma, hogy nem. Ma reggel is jól jött, hogy ott voltam, amikor elestél, nem? Tudtam neked segíteni. Mi lesz, ha megint előfordul? – kérdezte Laura.

– Estem már el máskor is, az istenért, és szépen felálltam – felelte morogva TJ. – Gondolom, most is sikerülni fog.

Ostorcsapásként ért bennünket, amit mondott.

– Azt mondja, nem ez volt az első esése?

– Ó, istenem, miért nem szóltál? – korholta Laura.

– Mert tudtam, hogy aggódnál – felelte TJ. – Annyi dolgod van, Laura. Nem akartalak még ezzel is terhelni.

– Hát most már biztosan nem hagyunk egyedül – mondta az asszony minden korábbinál határozottabban.

– És? Hogy akarod megoldani?

– Én tudom vállalni az éjszakákat – mondta az ajtóból egy mély hang. Mindannyian arra fordultunk. A folyosón Elliott állt, zsebre dugott kézzel.

TJ összevonta a szemöldökét.

– Mit keresel te itt?

Elliott pillantása előbb rajtam táncolt végig, csak utána állapodott meg TJ-n.

– Épp most kaptam állást egy edzőteremben, nem messze innen. Reggel nyolctól délután négyig tart a munkaidőm, így semmi akadálya annak, hogy veled töltsem az estéimet.

Laura szeme elhomályosult, és a szívére szorította a kezét.

– Tényleg segítenél? – kérdezte olyan hangon, mintha teljesen készületlenül érte volna a fia felajánlása.

– Valóban megtennéd? – kérdezte TJ is, majdnem annyira értetlenül, mint Laura.

– Igen.

– Miért?

Elliott szemmel láthatóan kellemetlenül érezte magát. Nem szívesen tárulkozott volna fel, és ezt a jelenlévők közül mindenki tudta. Minden alkalommal, amikor a közelében voltunk, szemtanúi lehettünk annak a küzdelemnek, amelyet a lelkével vívott. Mintha szeretné legbenső önmagát adni, de közben attól fél, hogy a kitárulkozás új sebeket ejtene rajta.

– Mert te is megtennéd értem ugyanezt – mondta Elliott. – Tulajdonképpen már meg is tetted. Amikor az apám itthagyott m-minket, te a helyére léptél.

Ó, Elliott!

TJ tudta, hogy ezt az ajánlatot nem utasíthatja el. Elliott évek óta a jelét sem adta annak, hogy bármilyen kapcsolatot akarna a családjával, és TJ bolond lett volna, ha a felkínált lehetőséget nem ragadja meg.

– Kimegyek, megnézem, fel tudok-e akasztani az egyik fára egy b-bokszzsákot? – mondta Elliott kérdő hangsúllyal.

– Menj csak, fiam – felelte még mindig döbbenten TJ.

Elliott már kiment, de mi még mindig csak bámultunk utána. Laura keze még mindig a szívét markolászta, a szeméből ömlöttek a könnyek.

– Hazatért a fiam! – suttogta.

– Még nem – felelte TJ a fejét csóválva. – De már dolgozik rajta.

e

Elrendeztük TJ körül a dolgokat; Laura még egy járókeretet is hozott neki, hogy megkönnyítse a mozgását a házon belül. Ezzel együtt is napokba telt, mire mindannyian belezökkentünk az új kerékvágásba, de végül sikerült kialakítanunk egy olyan rutint, ami mindenkinek megfelelt, és ettől kezdve könnyebb lett minden. Csak egyvalami volt továbbra is nehéz. Végignézni azt a küzdelmet, amelyet TJ önmagáért, a régi énjéért folytatott. Azt képzelte, hogy könnyebben visszajön majd minden, de csalódnia kellett. Hol a feledékenység vett rajta erőt, hol a szédülés. Nehezen járt, de a legnagyobb fájdalmat az okozta neki, hogy nem tudott játszani.

Egy délután, amikor megérkeztem, a szaxofonja mellett találtam rá; az ujjai a hangszert cirógatták.

– Jól van, TJ? – kérdeztem, de nem válaszolt. Mellé léptem, és vigasztalón a vállára tettem a kezemet. – TJ.

Megrázta a fejét, és rám nézett. Még sohasem láttam szomorúbbnak a szemét.

– Igen?

– Feküdjön le egy kicsit. Pihennie kell. Mire felébred, én már valószínűleg nem leszek itt, de Elliott biztosan megérkezik közben. És ha nem zavarok, én is benézek még munka után. Rendben?

Bólintott, így elindultunk a szobája felé. Gyűlölte, hogy a segítségemre szorul lefekvésnél. Már azt gyűlölte, hogy segítségre van szüksége. Korábban mindig ő segített másokon, és az, hogy most ő szorult segítségre, nehéz dolognak bizonyult. Ennek ellenére megköszönte, nemcsak nekem, hanem az Istennek is. Döbbenetes volt, ahogy a nehéz időkben hinni tudott egy nála hatalmasabb erőben. Bár hasonlítottunk volna rá ebben! Akkor talán nem láttuk volna olyan reménytelenül sötétnek a helyzetünket.

Miután TJ lefeküdt, nekiláttam kitakarítani a házat. Már az utolsó simításoknál tartottam a nappaliban, és épp indulni készültem, hogy beérjek a munkahelyemre, amikor kipillantottam az ablakon, és az utca túloldalán megláttam Elliottot. Háttal állt nekem, zsebre dugott kézzel, és az előtte álló házat bámulta – azt a házat, amelyben gyermekkora nagy részét töltötte.

A bejárathoz sétáltam, és figyelni kezdtem. Jöttek-mentek körülötte az emberek, de meg sem mozdult; mintha nem is érzékelte volna az utcán zajló eseményeket.

– Elliott! – kiáltottam oda neki a bejárati verandáról. Nem fordult meg. Lesiettem a lépcsőn, átsétáltam az úton, és megálltam mellette. Úgy állt, mint aki teljesen megfagyott, és nem tud mozogni. Idegesen megrándult a gyomrom. – Eli – szólítottam meg nagyon halkan, és a vállára tettem a kezemet.

Ijedten megugrott, és ahogy felém fordult, megláttam a szemét. Millió érzelem kavargott benne – csupa igazi érzelem, amit az egykori otthona látványa hívott elő a lelke legmélyebb zugaiból. Vett egy nagy levegőt, és hátralépett. Ezzel együtt a pillantása is keménnyé változott.

– Mi van? – vakkantotta.

– Csak… – Elcsuklott a hangom, miközben megpróbáltam belekapaszkodni a lelke megtört darabkáiba. Amik az imént még olyan tisztán kirajzolódtak a pillantásában. Láttam. Én már csak felismertem az ilyesmit. Értettem a szomorúságot, amelyet a lelke mélyén rejtegetett, mert hasonló volt az enyémhez. Amit nem értettem, az a nyers, marcona külső volt, amellyel felém és a világ felé fordult. – Csak meg akartam nézni, hogy jól vagy-e.

– Mindig jól vagyok. – Elfordult tőlem, és TJ háza felé indult. Egy sóhajjal követtem.

– Az sem baj, ha nem vagy mindig jól – mondtam neki. – Én biztosan nem lennék jól, ha vissza kellene mennem a házhoz, ahol felnőttem, és amely tele van Kat…

– Fogd már be a szád! – üvöltött rám, és szembefordult velem az utca közepén.

– Mi?

Ahogy közelebb lépett, még nagyobbnak látszott, és erről eszembe jutott, hogy én milyen kicsi vagyok hozzá képest. Fölém hajolt, az arca csak centikre volt az arcomtól. Meleg lehelete a bőrömet simogatta, amikor megszólalt.

– Azt mondtam, hogy elég.

– Elliott…

– Te már nem ismersz engem, és én egyáltalán n-nem vágyom arra, hogy újrakezdjem a b-barátságunkat. Nem miattad v-vagyok itt – közölte jéghideg hangon.

– Nem is gondoltam, hogy miattam lennél – suttogtam megrendülten.

– A szemed nem ezt mondja. A szemed azt mondja, hogy te még hiszel bennünk… vagyis abban, hogy még jelentünk valamit egymásnak, pedig nem. Te legalábbis semmit sem jelentesz nekem, és én sem jelentek neked semmit, rendben? Azért jöttem vissza, hogy segítsek TJ-nek. Nem többért, és nem kevesebbért. Megértetted?

Bólintottam, de éreztem, hogy előregörnyed a vállam. Egyre kisebbnek éreztem magam.

– Meg.

– Akkor jó. – Elfordult, és újfent elindult a ház felé, de egyszer csak megállt, és visszaszólt. – És Jasmine?

– Igen?

– Soha többé ne említsd előttem a nővéremet. Soha.

Azzal otthagyott az utca közepén, miközben én se köpni, se nyelni nem bírtam a döbbenettől. Szabályosan megmerevedtem, és ugyanolyan dermedten álltam egy darabig, ahogyan őt találtam a régi házuk előtt. Aztán egyszer csak áttörtek a jégpáncélomon a gondolataim, és most már pontosan tudtam, mit kellett volna mondanom neki. Utánairamodtam.

– Nem! – súgtam a háta mögött, mert nem akartam felébreszteni az alvó TJ-t.

– Tessék?

– Azt mondtam, nem. Nem beszélhetsz így velem. Nem bánhatsz velem lekezelően, és nem mondhatod, hogy fogjam be a számat csak azért, mert te szomorú vagy. És ne hazudd azt, hogy nem vagy szomorú, mert az vagy, Elliott. És tudod, mi árult el? A szemed. Abban a töredéknyi időben, amikor megfordultál, sikerült megpillantanom az igazi énedet és a fájdalmadat. És sajnálom, hogy szóba hoztam a nővéredet, mert belátom, hogy azzal átléptem egy határt. Ettől függetlenül nem mondhatod nekem azt, hogy fogjam be, csak mert kiszaladtam megnézni, hogy vagy. Nem rendelheted el, hogy olyasvalaki legyek, aki nem tudok lenni. Ha te azt akarod, hogy ne vegyek rólad tudomást, és te sem akarsz tudomást venni rólam, rendben van. Elfogadom. De ne merd még egyszer azt mondani, hogy fogjam be a számat. Már én sem az a kislány vagyok, akit ennyivel el lehet hallgattatni.

Elliott egyik lábáról a másikra állt.

– Igazad van – nyögte végül, majd lesütött szemmel még hozzátette: – Bocsánatot kérek.

Nem számítottam bocsánatkérésre.

Mindent vártam, csak ezt nem.

– Ó… – motyogtam.

– Én nem… – Elhallgatott, és alig észrevehetően megrándult a szája. – Én nem akartalak… – A zsebébe gyömöszölte a kezét, majd a földet kezdte vizslatni, és megköszörülte a torkát. Amikor felnézett, a pillantása összefonódott az enyémmel, és ismét azt a lágyságot láttam benne, amit annyira szerettem. – Nem tudom, hogyan létezzem a közeledben – mondta végül nyers, őszinte hangon. Láttam. Láttam, mennyire fájt neki kimondani ezt, mielőtt másodszor is faképnél hagyott volna néhány percen belül. És én megint döbbenten bámultam utána.

Teljesen összezavart. Nem tudtam, hogy lehet, hogy valaki az egyik pillanatban még lángol, a következőben meg jégcsappá változik. Azt sem tudtam, hogy erre mi lenne a megfelelő reakció, mit jelent egyáltalán ez a viselkedés, de azt tudtam, hogy ugyanígy érzek én is.

Fogalmam sem volt, hogyan létezzem a közelében.

És mégis. A fenyegető árnyak ellenére is azt kívántam, hogy mindig ott legyen.

33

Elliott

Nem volt olyan nap, hogy – akár fényes nappal is – ne lett volna rémálmom. Elég volt egy pillantást vetnem a tükörbe, az arcvonásaimban a nővérem arcát véltem felfedezni. TJ házában nem volt olyan szoba, amely valamilyen módon ne idézte volna fel Katie emlékét. A hálószobák felé vezető folyosón még azok a vonalkák is ott voltak, amelyek a testmagasságunkat jelölték kétéves korunk óta. Ez a ház volt a második otthonom, ahol az ünnepeket és a születésnapokat megültük, vagy ha úgy tartotta a kedvünk, összejöttünk akár egy keddi napon is.

Katie-nek TJ konyhájában esett ki az első foga, és TJ étkezőjében kapott szidást azért, mert elégtelen lett az első tesztje.

Bármihez értem, rá emlékeztetett. A legrosszabb azonban az volt, hogy nem tudtam elkerülni anyámmal a találkozást. Míg bennem csak a szemem emlékeztetett Katie-re, anyában a szeme és a mosolya is. Meg az örökké kócos haja, ami ugyanúgy göndörödött. És persze a szíve, a személyisége és a lényét meghatározó szeretet.

Ami szép volt az anyámban, az szép volt a nővéremben is, és ettől mindig újra összetört az én szétzúzott szívem, amikor megláttam.

Az ilyen rémálmok inkább nappal gyötörtek. Amint lehunytam a szemem, álmodni kezdtem valamit, ami mindig árnyékokkal volt tele. Volt, hogy a sikátorban voltam, és újra hallottam a Katie-t gúnyoló hangokat, a bántalmazását kísérő zajokat. Néha tudtam, hogy az egész csak álom, mégsem bírtam felébredni belőle. Pedig muszáj volt felébrednem. Nem bírtam volna ki, ha újra és újra végig kell néznem a halálát. Biztosan nem bírtam volna ki…

Feltápászkodtam, és Katie-hez rohantam. Alig lélegzett. A szeme kitágult, és nem volt benne más, csak iszonyú félelem.

– Eli – suttogta, és én magamhoz öleltem.

– Minden rendben – motyogtam, de ekkor észrevettem, hogy a kezem véres lett, amikor becsúsztattam a feje alá. – Ne félj, nem lesz semmi baj.

A szeme kezdett lecsukódni, erre megráztam.

Ne…

– M-maradj itt, Katie. M-maradj itt.

– Eli – sírta Katie, és közben az ingemet markolászta. – Eli… Eli… E…

Felpattantam TJ kanapéjáról, és hogy ki tudjak lépni a túlságosan is valósnak tűnő álomból, megráztam magam. A testem izzadságban úszott, a szívem úgy dobogott, hogy még a plafon is beleremegett. Nem tudtam megúszni Katie haldoklása nélkül. Megint meghalt.

És mint mindig, most is a karjaimban vette az utolsó lélegzetet.

– Eli – suttogta egy hang, ami arra késztetett, hogy megforduljak. Jasmine volt az. Ott állt, balra tőlem, rémülettől és aggodalomtól kitágult szemmel. – Kiabáltál álmodban.

Szorosan összezártam a szemem, és megráztam a fejemet.

Ő közelebb lépett hozzám, és reszketegen elmosolyodott.

– Ma kicsit korábban végeztem, és eszembe jutott, hogy itt hagytam a kulcsaimat. Hazamehetsz, ha akarsz. Én majd itt maradok.

Az órámra néztem. Pontosan éjfél volt.

– Oké.

– Jól… – kezdte Jasmine, de végül mégsem tette fel a kérdést, hiszen tudta rá a választ.

Nem.

Nem voltam jól.

És tudtam, hogy nem is leszek. Soha.

A Daze-be mentem. Jason még a pult mögött dolgozott, így felültem az egyik bárszékre, vele szemben. Elkomorodott, amikor meglátott, és azonnal odatolt elém egy pohár whiskey-t jéggel.

– Rémálmod volt? – kérdezte.

Bólintottam.

– Ébren voltál, vagy álmodban történt?

Lelöktem a whiskey-t.

– Is-is.

Jason másodszor is töltött.

– Akarsz róla beszélni? – Mindig feltette ezt a kérdést.

És én mindig azt feleltem: nem.

A bárpultra könyökölt, felvonta az egyik szemöldökét, és felém hajolt.

– Akarod, hogy elmeséljem, milyen előkészületeket tettünk az esküvőre? Szeretnéd tudni, hogy milyen virágokat választottunk?

Megcsíptem az orrnyergemet és elvigyorodtam.

– Naná!

Jason laposan elmosolyodott, aztán előhúzta a telefonját, és megmutatta a fotókat. Mert persze hogy mindent lefényképezett.

– Kelly bazsarózsát akart meg boglárkát, én azonban, régimódi lévén, ragaszkodtam a rózsához, de nem ám a vöröshöz. Inkább perzselt narancssárgát választottam, csillagvirággal megbolondítva. Úgy éreztem, ez jobban illik a novemberi esküvőhöz, mint a vörös. Végül mindketten engedtünk, és azt kell mondjam, érdemes volt. Meglátod, gyönyörű lesz! – Az egész arcát beragyogta a várakozás izgalma. Hosszú idő óta ez volt számomra a legkellemesebb látvány.

Még senkit sem láttam, aki ennyire izgatottan várta volna, hogy férj lehessen. Kelly szerencsés volt, hogy ilyen vőlegény jutott neki. Még több mint egy év volt az esküvőig, de mindketten akkora odaadással szervezték, mint akiknek csak egyetlen hónapjuk van a nagy napig.

Miközben Jason esküvői terveit hallgattam, hálát adtam magamban azért, hogy valaki kiszakított a valóságból. Néha, hogy az embernek pihenni tudjon a lelke, nem volt szükség másra, csak pár szál bazsarózsára, egy pohár whiskey-re és egy barátra, aki szereti, a sebeivel ugyanúgy, mint nélkülük.

e

Teltek-múltak a hetek, és TJ egyre nehezebbnek találta az alkalmazkodást az új helyzetéhez. Nem akart nehézséget okozni senkinek, de nem úgy alakultak a dolgok, hogy erősnek érezhesse magát. Korábban mindig ő segített másokon, és most nem tudta, hogyan kell viselkedni ebben a helyzetben, hogy ő szorul segítségre.

– Nem, nem és nem! – hallottam egyik este, miközben TJ vacsoráját készítettem. Átsiettem a zeneszobába. A földön találtam, és éppen azon erőlködött, hogy fel tudjon állni.

– TJ – mormogtam ijedten, és mellé léptem, hogy segítsek neki.

Ő azonban eltolt magától. Mindezt olyan szigorúan és mogorván tette, amilyennek még sohasem láttam.

– Nem! Ne érj hozzám! – förmedt rám, és tovább próbálkozott. Persze nem tudott egyedül felállni, ezért én ügyet sem vetve a tiltakozására, felsegítettem egy székre.

– Egyébként mit csinálsz? – kérdeztem, mert el sem tudtam képzelni, hogy mit keres a zeneszobában.

– Gondoltam, megnézek pár kottát – felelte. – Csak látni akartam néhány hangjegyet. – A falakat a padlótól a mennyezetig zenei témájú könyvek borították; óratervek, amelyekből a tanítványait tanította egy életen át, köztük engem is. És bár évek teltek el azóta, hogy visszavonult, az, hogy a saját dallamait eljátssza, sohasem okozott gondot neki. Egészen mostanáig.

– Szólhattál volna, hogy segítsek – korholtam gyengéden.

– Unom, hogy mindenért szólnom kell! – kiáltotta, ami döbbenetes volt. TJ ugyanis sohasem kiabált. Az előfordult, hogy megdorgálta az embert. De hogy üvöltözött volna – soha. A pillantása a bal kezére esett, ami enyhén remegett a szívroham óta. Végül összevonta a szemöldökét, és felsóhajtott. – Sajnálom. Csak… nagyon nyomasztó tud lenni, hogy többé nem tudok játszani – mormogta elkeseredetten.

– Talán egy kis fizikoterápia javítana a helyzeteden.

– Nyolcvanegy éves vagyok, és szívrohamom volt, Elliott. Meg sem tudom tartani a hangszeremet. – Teljesen legyőzöttnek tűnt. – Soha többé nem tudok játszani.

– És akkor? Mi van?

– Mi?

– A zene nem minden. Majd csinálsz helyette valami mást.

TJ arcszíne hirtelen lilába fordult.

– Mi a francot mondtál?

– Azt, hogy a zene nem minden.

– Te most csak viccelsz, ugye? – kérdezte döbbenten. – A zene az egyetlen, ami számít.

Volt idő, amikor én is ugyanezt hittem.

– Tudod, mit látok, amikor behunyom a szememet? – kérdezte, és már le is eresztette a szemhéját. – Hangjegyeket látok, dallamokat és dalszövegeket. Magát a zenét látom. Minden légvétellel a jazzre gondolok.
És amikor kilélegzem, másra sem vágyom, mint arra, hogy a számhoz emelhessem a szaxofonomat. Amit nem tudok megtenni. És a hangszerem nélkül… a zeném nélkül… – Egy nagy könnycsepp gördült végig az arcán, én pedig minden erőmmel megpróbáltam nem tudomást venni róla, hogy kellemetlenül érint az érzelmi feltárulkozása. – A zeném nélkül akár meg is halhatok.

Köhögnöm kellett, így majdnem a torkomon akadt a hang.

– Ezt nem gondolod komolyan. Figyelj. Tudom, hogy nehéz elhinni, de a zenén kívül is van élet. Én is szaxofonoztam, aztán abbahagytam, és látod? Nincs semmi bajom.

Felnyitotta a szemét, és keményen végigmért.

– Te döntöttél úgy, hogy többé nem játszol. Ha jól emlékszem, önszántadból tetted le a hangszeredet. Engem azonban megfosztottak tőle. Durván kitépték a kezemből. És a kettő nem ugyanaz.

Lehajtottam a fejem. Bűntudatom volt a fájdalma miatt, de nem tudtam, mit mondhatnék neki. Ekkor arra kért, hogy menjek ki, és én úgy is tettem. Kifelé menet azonban hallottam, hogy erőt vesz rajta a csillapíthatatlan zokogás. Tudtam, hogy én magam nem segíthetek rajta, egyszerűen azért, mert már nem tudom, hogyan kell másokon segíteni. Én már csak annyit tudtam, hogyan lehet összetörten élni, így attól a személytől kértem segítséget, akiről úgy véltem, hogy meg is tudja neki adni.

Még le sem tettem a telefont, amikor Jasmine már úton volt. Szabadnapos volt, és bár aludt, nagyon gyorsan összeszedte magát, és rekordidő alatt odaért. Beugrott az első útjába kerülő taxiba, és egy szemvillanás alatt ott volt.

– Hol van? – kérdezte nyersen, amikor félelemtől kitágult szemmel belépett a nappaliba.

A pillantásom végigtáncolt a testén. Először azt regisztrálta, hogy a ballonja nincs begombolva. Ő is végignézett magán, és mintha csak ekkor vette volna észre, hogy egy rövid bokszeralsóban jött el otthonról, és egy szűk spagettipántos felsőben, ami alatt nem viselt melltartót, így a vékony anyagon keresztül jól láthatóvá vált a mellbimbója. Felnyögött, és gyorsan összehúzta maga előtt a kabátot. El is vörösödött, mire én elfordultam.

– Bocs – makogtam.

– Én kérek elnézést – felelte. – Annyira rohantam, hogy nem is gondolkodtam.

– Kölcsönvehetsz tőlem valamit, ha gondolod. Hoztam magammal edzőruhát, de még egyetlen darabot sem használtam belőle.

– Jó ötlet. Köszi.

Kisiettem, és előhúztam egy fehér ujjatlan felsőt meg egy fekete melegítőalsót. Jasmine elvette tőlem a darabokat, és a fürdőszobába sietett átöltözni. Amikor kijött, alig észrevehető mosoly játszott az ajkai körül, és a látványtól a torkomba ugrott a szívem. Gyönyörű volt. Szinte elveszett a ruháimban, nevetségesen nagy volt neki mind a két darab, mégis tökéletesnek láttam. A melegítőnadrág derékrészén többet kellett tekernie, hogy a megfelelő helyre kerüljön a derekán. A pillantásom a csípőcsontjára siklott, ami egy kicsit kilátszott.

Jézusom!

A gyomrom táncolni kezdett, és nagy nehezen tudtam csak elvonni a látványról a pillantásomat.

– A z-zenesz-szobában van – dadogtam. – Ott töltötte a fél délutánt.

– Köszi – mondta, és már ott sem volt. Behúzta maga mögött az ajtót, én pedig visszaültem a kanapéra, és vártam, hogy TJ valóban jobban legyen.

Beletelt némi időbe, de Jasmine végül átkísérte TJ-t a hálójába, és lefektette aludni. Amikor visszajött, felálltam és ránéztem.

– Jobban van – felelte a ki nem mondott kérdésemre. – Csak pánikba esett.

– Nem tudtam, mit csináljak. Én… – Nehezemre esett még nyelni is. – Tényleg nem tudtam, mit tehetnék.

– Köszönöm, hogy felhívtál.

– Én köszönöm, hogy eljöttél.

– Szívesen. Ha akarod, itt is maradhatok. Ha már egyszer eljöttem.

– Oké. Jól hangzik.

Egy darabig még álltunk, egymást bámulva, leginkább azért, mert képtelenek voltunk máshová nézni. Láttam, hogy a jobb szája sarka felkunkorodik egy kicsit, amire én azzal válaszoltam, hogy elhúztam a szám bal felét, de szerencsére észrevettem, hogy mit csinálok, és gyorsan visszaengedtem.

Már megint ő töltötte ki a gondolataimat.

– Hát akkor… Viszlát, Jasmine – mondtam, és indulásra készen felkaptam a cuccomat.

Ő tovább mosolygott.

– Viszlát, Elliott.

Elindultam a bejárati ajtó felé, ő pedig követett, hogy bezárja utánam. Mielőtt azonban kiléptem volna, megfordultam. Éreztem, hogy összeszűkül a szemem.

– Mi van vele? – kérdeztem.

– Haszontalannak érzi magát. Azt hiszi, csak addig volt értékes, amíg zenélni tudott. A zene adott célt az életének, és most, hogy az sincs – elveszettnek érzi magát.

– H-hogy tudtad m-megvigasztalni? M-mit mondtál neki?

– Semmit.

– Hogy? – kérdeztem zavartan.

– Egy szót sem szóltam. Csak leültem mellé.

– És meg sem próbáltál beszélni vele?

Megrázta a fejét.

– Nem. Előfordul, hogy nincs szükség szavakra, Elliott. Néha az is elég, ha az ember kiadhatja magából az érzéseit, és ha közben valaki ott van vele, akkor előbb-utóbb eszébe jut, hogy nincsen egyedül.

34

Jasmine

Egy késő novemberi estén, munka után, a bárok mögött üldögéltem, és a Frenchmen Street zenéjét hallgattam. Még mindig lenyűgözött, hogy mennyire otthon érzem magam azon a néhány piszkos négyzetméteren. Az egyik kocsmában felhangzó countryt hallgatva behunytam a szemem, és mélyen beszívtam a levegőt. Ott, a bárok mögött ülve tudtam a legjobban átgondolni a dolgaimat. Az ott töltött idő kilencvennyolc százalékában tökéletesen éreztem magam. Boldognak és egészségesnek. És a gondolataim sohasem eveztek sötét vizekre.

Hanem amikor abban a kétszázaléknyi időben úgy döntöttek, hogy kalandoznak egy kicsit, elég messzire tudtak menni.

A mama egyszer sem hívott fel, mióta eljöttem.

Amikor Rayjel beszéltem, mindig megkérdeztem, hogy őt megpróbálta-e elérni, és mindig azt a választ kaptam, hogy nem. Persze nem kellett volna meglepődnöm. Elég durva dolgok hangzottak el, amikor utoljára beszéltünk egymással, így nem volt meglepő, hogy sem telefonon, sem e-mailben nem keres.

És mégis.

Ha nekem lett volna egy lányom, tudni akartam volna, hogy biztonságban van-e.

Ha nekem lett volna egy lányom, én jobban viselkedtem volna, mint a mama.

– Jasmine.

A nevem hallatán felpattant a szemem, és amikor láttam, hogy Elliott áll előttem, megrándult a gyomrom.

– Mit csinálsz te itt? Ó, istenem, TJ-vel történt valami, igaz? Jól van? – kérdeztem, és már le is csusszantam a kuka tetejéről.

– Jól van. Rávettem anyát, hogy ma éjjel ő legyen ott vele. Én meg… – A pillantása végigpásztázta a sikátort, és mindkét keze ökölbe szorult.

Édes istenem.

– Eli, ez az a hely, ahol… történt? – kérdeztem suttogva.

Egy pillanatra behunyta a szemét, csak azután bólintott.

– Igen.

– Jártál itt azóta?

– Nem.

– Akkor most miért jöttél ide? Jól vagy? Ugye mégiscsak történt valami? – Ezernyi kérdés kavargott a fejemben, de azt látva, hogy mennyire intenzíven éli meg az élményt, csak dadogni tudtam. A homloka izzadságban úszott; végigsimította rajta a tenyerét és vágott egy grimaszt.

– Szükségem van a segítségedre.

– Bármit megteszek – mondtam. – Amit csak kérsz.

– TJ bajban van, és én segíteni akarok neki. M-megint n-nagyon rossz éjszakája volt. T-teljesen szétesett. Úgy érzem, t-tennem kell v-valamit. N-nem nézhetem t-tovább t-tétlenül.

– És ezért jöttél ide, ebbe a sikátorba? Mert aggódsz miatta? – kérdeztem, mire bólintott. – De ehhez miért kellett idejönnöd, Eli? El tudom képzelni, milyen nehéz lehet neked itt.

– Amikor nem volt senkink, ő segített rajtunk. Amikor semmink sem volt, ő mentett meg minket. – Megremegett a hangja. – Amikor az apám lelépett, TJ k-kérés nélkül átvette a helyét. És amikor Katie… – Elhallgatott, és nyelt egy nagyot. – Amikor Katie meghalt, én elszaladtam. TJ volt az, aki ott maradt, és átsegítette anyát a nehezén. Ő mindig ott volt nekünk. Mindig. És most, először, ő szorul segítségre, és én segíteni akarok neki.

– De mit tehetnénk? Mivel segíthetnénk rajta?

– Azt h-hiszi, meghalt a z-zenéje. Be kell b-bizonyítanunk neki, hogy ez n-nem igaz.

– Hogyan?

Amikor elkezdte részletezni a tervét, minden egyes szavánál cigánykereket hányt a szívem. Minden felvetett gondolata tökéletes volt. Abban a pillanatban azt a kedves, szerető fiút láttam benne megint, aki kiállt értem, a nővéréért, a mamájáért. Aki mindig mindenkiről gondoskodni akart.

– Szerinted ez segíteni fog?

– Szerintem igen.

– Jó – mormogta. – Nagyon jó. Akkor ezt megbeszéltük. Szia. – A szívem a torkomba ugrott, amikor elindult.

– Elliott, várj!

Szembefordult velem.

– Mi az?

Kiürült az agyam. Éreztem, hogy a testem remegni kezd, mire megdörzsöltem a karomat.

– Semmi. Menj csak. Jó éjszakát.

– Valamit csak akartál mondani? – kérdezte.

Válaszként tettem felé egy lépést, de rögtön vissza is léptem. A testem makacs küzdelmet folytatott az agyammal, és ezt Elliott is érzékelte. Közelebb lépett hozzám.

– Jasmine?

Abban a pillanatban a nyakába vetettem magam, és szorosan köré fontam a karomat. Magamhoz öleltem, bár biztosra vettem, hogy el fog tolni magától. Tiltott területre léptem, és ha az utóbbi időben megtanultam valamit vele kapcsolatban, az az volt, hogy az általa meghúzott határok átlépését nem tűri jól. Mégsem tudtam megálljt parancsolni magamnak. Miután ott állt, ahol állt, és miután tudtam, hogy milyen nehéz lehetett neki visszajönni abba a sikátorba… nem tudtam nem megölelni. Nem hagyhattam, hogy elsétáljon onnan, csak úgy. Nem hagyhattam, hogy magányosnak érezze magát. Az ölelésemmel arra akartam emlékeztetni, hogy nincs egyedül. Hogy van alatta egy háló, amely biztosan felfogja, ha zuhanni kezd.

Elliott nem tolt el magától, de vissza sem ölelt. Éreztem a végtelen szomorúságát, a fájdalmát, a szívét. Csak elképzelni tudtam, hogy milyen régóta fuldoklik a kínzó bánatban.

Ekkor, teljesen váratlanul, megtörtént a csoda. A két keze a hátamra fonódott, és közelebb húzott magához. Engedte, hogy megöleljem, és visszaölelt. Nem engedett el, és már ettől az apró gesztustól elszorult a torkom. Elliott Adams, aki jó ideje eltolt magától mindenkit, megengedte, hogy hozzásimuljak. És én olyan szorosan öleltem, ahogy csak bírtam, mert tudtam, hogy ezen az estén erre van a legnagyobb szüksége.

És végtelenül hálás voltam azért, hogy visszaölelt.

35

Jasmine

Gyorsan beköszöntött a New Orleans-i tél, és a vele együtt érkező hideg keresztülsöpört az egész városon. Elliott-tal együtt már hetek óra azon a meglepetésen dolgoztunk, amelyet TJ számára találtunk ki, és végre kezdett szépen összeállni a dolog. És hazudnék, ha azt állítanám, hogy nem esett jól ilyen sok időt együtt tölteni. Bár nem beszéltünk sokat, már azt is ajándékként éltem meg, hogy a közelében lehetek, főleg, hogy szinte mindenki mást megpróbált távol tartani magától továbbra is.

Egy héttel karácsony előtt, pizsamában, egy csésze forró csokival a kezemben a tévé előtt kucorogtam, és egy karácsonyi filmet néztem. A mama sohasem csinált nagy ügyet az ünnepekből, a legtöbbet végigdolgoztuk, így annak ellenére, hogy egyedül voltam, különleges élményként éltem meg, hogy ünnepi műsorokat nézhetek a jávorszarvasos pizsimben.

Amikor este kilenckor megmozdult a bejárati ajtón a kilincs, majd szívszélhűdést kaptam. El sem tudtam képzelni, ki lehet az. Ám amikor kinyitottam az ajtót, csak egy hatalmas fát láttam.

– Ez meg mi a… – motyogtam, miközben a fa elvonult mellettem, és Ray bukkant fel mögötte, mosolygósan, vidáman.

– Boldog karácsonyt, Hófehérke! – kiáltotta.

– Ó istenem! Mit csinálsz te itt? – Odarohantam hozzá, és szorosan átöleltem.

– Mindjárt karácsony van. Csak nem képzelted, hogy kihagyom az első közös karácsonyunkat?

Felnevettem.

– Hiszen te zsidó vagy!

– Ez igaz, de mindig is szerettem volna fát díszíteni. – Azzal megemelte a fát, és átvonszolta a nappaliba. – Csak mellékesen mondom, de az autóban van még vagy hétszáz dollárnyi dísz és két kisebb fa az étkezőbe meg a konyhába.

– Komolyan? – Szélesen elvigyorodtam, és izgalmamban a mellemre szorítottam a kezemet. – A konyhában is lesz fa?

Ray vállat vont.

– Az első karácsonyunk megér ennyit, nem? Jövőre majd szolidabb ünneplést tervezünk.

– Jövőre a hanukát fogjuk megünnepelni – mondtam.

– És mi lenne, ha a menórát is meggyújtanánk, meg karácsonyfánk is lenne?

Mosolyogva bólintottam.

– Megegyeztünk.

Sokáig fennmaradtunk. A lakást díszítettük, sokat nevetgéltünk, és elénekeltük az összes létező karácsonyi dalt. Mire végeztünk, úgy nézett ki a lakás, mintha beköltöztettünk volna az Északi-sarkból egy kis darabot. Sikerült megragadnunk a karácsony lényegét.

– Mit szólnál egy sonkás-pulykás karácsonyi vacsorához? Én készíteném – ajánlotta Ray.

– Jaj, csak azt ne! – Nevetve ledobtam magam a kanapéra. – Igazából arra gondoltam, hogy hívhatnánk vendégeket. Csak néhány barátot. Például TJ-t. Annyi mindenen esett át az utóbbi hetekben, és ahogy látom, még mindig elég savanyúan néz a jövő elé. Talán egy ünnepi vacsora a szerettei körében felvidítaná egy kicsit.

– Úgy tűnik, már el is tervezted. De a főzésben azért segíthetek, nem?

– Nem. Komolyan. Nem szeretném, ha a szemem láttára haláloznának el a vendégeim.

Ray hozzám vágott egy párnát, én meg visszadobtam.

– Örülök, hogy itt vagy.

Elmosolyodott.

– Én is.

e

Másnap reggel amikor megérkeztem TJ házához, Elliott, egy csésze kávéval a kezében, a verandán álldogált.

– Nincs benne tej – mondta, és felém nyújtotta a csészét.

Elmosolyodtam a gesztus láttán.

– Köszönöm. Hogy van a betegünk ma reggel? És hogy telt az éjszaka?

– Jól van, azt hiszem. Betettem neki egy Miles Davis-dokumentumfilmet, azt nézi, és úgy tűnik, sikerült elterelnem a gondolatait.

– Az jó.

– Nos, viszlát – mondta, és hosszú lábaival már le is lépett a verandáról.

– Várj! Kérdezni akarok valamit. Van valamilyen programod karácsonyra?

Megrázta a fejét.

– Nem igazán szoktuk megünnepelni, mióta Katie… – A zsebébe süllyesztette a kezét. – Miért?

– Hát… nos… csak azért, mert eszembe jutott, hogy szívesen magamra ölteném a házigazda szerepét, ha elfogadnátok a meghívásomat. Ray hazajött, és arra gondoltam, hogy átjöhetnétek hozzánk. Te, az anyukád meg TJ.

– Általában le szoktunk ülni Jasonnel egy kis karácsonyi italozásra. Sohasem tervezzük el különösebben, de… valahogy mindig eléri, hogy ott legyek.

Megvontam vállamat.

– Oké. Akkor ennyi. Gondoltam, azért megkérdezem.

– Oké. És… Köszönöm? – válaszolta kérdő formában, amitől repesni kezdett a szívem.

– Nincs mit. Én is köszönöm a kávét. Remélem, jó napod lesz – tettem hozzá, és kinyitottam a bejárati ajtót.

– Esetleg Jason és a menyasszonya, Kelly is eljöhetne?

Amikor megfordultam, Elliott még mindig engem nézett, és valami olyasmit véltem megpillantani abban a gyönyörű szemében, amit még egyszer sem láttam benne, mióta visszatértem: reményt.

– Hát persze. Akkor igazán vidám a karácsony, ha sokan vagyunk.

– Az anyukám majd biztos be akar segíteni a főzésbe.

Elvigyorodtam.

– Az jó, mert egyedül nem boldogulnék.

– Mikor menjünk?

– Mondjuk délben. Az megfelel?

Még mindig nem tudtam elhinni, hogy elfogadta a meghívást.

– Jól hangzik. Majd szólok mindenkinek, és ott leszünk.

– Köszi, Eli. – Rámosolyogtam, és bár nem tudtam eldönteni, hogy tudatosan-e, de százszázalékos mosollyal válaszolt.

e

– Lélegezz, Hópihe! – Karácsony napján Ray nevetve figyelte, amint megbomlott nőszemély módjára rohangáltam fel-alá a lakásban. Megterítettem, majd újra átrendeztem az étkezőasztalt. Mindig találtam egy szalvétát, aminek a hajtása nem sikerült jól, vagy egy ezüst evőeszközt, amely nem ragyogott úgy, ahogy az ünnephez illett.

– Azt akarom, hogy minden tökéletes legyen – feleltem, és még egyszer ellenőriztem, hogy megfelelően előkészítettem-e a főzéshez a hozzávalókat. Nem szerettem volna, hogy Laurának, aki valóban felajánlotta a segítségét, a kelleténél több dolga legyen.

– Tökéletes lesz – mondta Ray, miközben felállt egy szobalétrára, és a helyére igazította a fagyöngyöt, ami valamilyen oknál fogva mindennap leesett. – Már most tökéletes. Csak lélegezz.

Megpróbáltam engedelmeskedni, de éppen akkor, amikor ki akartam fújni a levegőt, megszólalt a csengő.

– Atyaúristen! Korábban jöttek! Úgy számítottam, hogy nem érnek ide tizenkettő előtt. – Kapkodva megigazítottam a hajamat.

Ray vigyorogva a helyére tette a létrát.

– Tizenegy ötvenhárom van – közölte nevetve. Aztán miközben gyorsan lekaptam a fekete ünnepi ruhámról a kötényt, elém lépett, a vállamra ejtette a kezét, és gyengéden megrázott. – Lélegezz!

Kifújtam végre a levegőt, és az ajtóhoz szaladtam. Amikor kinyitottam, megpillantottam a mosolygó Laurát, aki egy kerekesszékben tolta maga előtt TJ-t. Utánuk Jason és Kelly következett, kezükben megrakott ételdobozok. – Kicsit korábban jöttünk, amiért elnézést kérünk – mondta vidáman Laura.

– Tényleg? Észre sem vettem – válaszoltam csodálkozva, miközben hallottam, hogy Ray felkuncog valahol.

– Hoztam egy kis fűszeres tojáslikőrt! – kiáltotta Jason büszkeséggel átitatott hangon.

– De csak az igyon belőle, aki lassú halállal szeretne meghalni – tette hozzá viccelődve Kelly.

– Megpróbálom észben tartani – feleltem mosolyogva, és kipillantottam. – Hol van Elliott?

– Leparkolja az autót. A ház előtt nem volt hely, így kitett bennünket. Gondolom, hamarosan megérkezik – magyarázta Laura.

Amikor megfordultam, hogy mindenkit bemutassak mindenkinek, azt láttam, hogy Jason és Kelly meredten áll, és tátott szájjal bámulja Rayt. Muszáj volt elvigyorodnom.

– Nagyon örülök, hogy mindenki eljött. Engedjék meg, hogy bemutassam a papámat, Ray Gable-t.

A vendégekről is elmagyaráztam, hogy ki kicsoda, és Ray mindenkivel kezet rázott.

– Nagyon örülök, hogy a házamban üdvözölhetem önöket – mondta kedvesen mosolyogva. – Adják csak ide a kabátjukat, majd átviszem őket a vendégszobába.

– Szent atyaúristen! – kiáltotta még mindig döbbenten Jason.

– Szent atyaúristen! – visszhangozta még mindig tátott szájjal Kelly. – Ray Gable a papád?

Ray büszkeségét látva elmosolyodtam. Az, hogy felismerték a rajongói, a legjobb karácsonyi ajándék volt, amit csak kaphatott.

– Igen, ő.

– Nem kell ebből nagy ügyet csinálni – mondta vigyorogva Ray, de mintha magasabbnak tűnt volna, mint addig. – Én is ugyanolyan hétköznapi ember vagyok, mint bárki más. Vécére járok, és magam tankolom az autómat. No, adják ide a kabátjukat.

Kelly vihogva hátradobta a haját.

– Nahát, Ray! – Elpirult, majd játékosan belebokszolt Ray karjába.

Jason ugyancsak kuncogott egy sort, majd Kellyt utánozva hátrasimította rövidre nyírt haját. Látszott, hogy még mindig nem tért magához.

– Nahát, Ray! – Hihetetlen, de ő is elpirult, és mit tesz isten, ő is belebokszolt Ray karjába.

Még csak pár perce ismertem Kellyt, de már ennyi idő alatt nyilvánvalóvá vált, hogy olyanok Jasonnel, mint két tojás.

– Tudja Elliott, hogy Ray Gable a papád? Ő ugyanis a legnagyobb rajongója – folytatta Rayhez fordulva, miközben átnyújtotta neki a kabátját. – Persze csak utánam.

Kelly gyors bólogatásba kezdett.

– Igen, teljesen odavan magáért – bizonygatta, miközben ő is kicsusszant a kabátjából. – Persze közel sem annyira, mint én.

Szinte láttam, ahogy Ray egója a duplájára nőtt.

Ezután következett Laura.

– Sajnálom – mondta kedvesen mosolyogva, miközben hagyta, hogy Ray lesegítse róla a kabátot. – Nekem fogalmam sincs, hogy ki maga. – És mi történt Ray hatalmas egolufijával? Amilyen gyorsan feldagadt, ugyanolyan gyorsan ki is pukkadt.

– Semmi baj – felelte Ray, némán nyalogatva a sebeit. – Nem lehet mindenki olyan híres, mint Adam Levine.

Laura szeme felragyogott.

– Ó! Imádom a Maroon 5-ot. Ismeri őket?

Ettől már nekem is vihognom kellett.

Laura és Kelly egyenesen a konyhába ment, és nekiláttak a főzésnek. Ray és én átvittük a kabátokat a vendégszobába, Jason pedig áttolta TJ-t a nappaliba.

– Boldog karácsonyt!

Ahogy megfordultam a hangra, azt láttam, hogy Elliott áll a küszöbön, egy palack masnival díszített pezsgővel a kezében.

Azonnal kavarogni kezdtek bennem az érzelmek.

– Boldog karácsonyt!

Elliott levette a fejéről a havas micisapkáját, majd a fekete háromnegyedes kabátját és a sálját is. Olyan jóképű volt, hogy arra nem voltak szavak. És ezt a szívdobbanásaim is jelezték. Fekete nadrágot viselt burgundivörös inggel és fekete nadrágtartóval. És ahogy az ing megfeszült az izmos karján… Már a puszta látvány elég volt ahhoz, hogy bármely nő teherbe essen.

– Nagyon jól… – kezdtem, de elhalt a hangom. Pislantottam párat, és megpróbáltam elvonni a testéről a pillantásomat, de ez nem volt könnyű.

– Nagyon jól… – kezdte, de az ő hangja is elhalt. És ekkor elmosolyodott. Visszamosolyogtam. Leírhatatlanul boldog voltam. Jó volt végre olyan helyen lenni, ahol nem forrasztották csúf emlékek az ajkunkra a mosolyt.

– Új vendég érkezett? – kérdezte Ray, aki éppen akkor lépett az előszobába, amikor becsuktam az ajtót Elliott mögött.

– Ray Gable – mondta bólogatva Elliott. – Semmilyen körülmények között nem tudnám elfelejteni. Örülök, hogy újra láthatom.

– Talán ismerjük egymást? – kérdezte Ray kicsit összezavarodva.

– Nos, igen. Még gyerekek voltunk, amikor találkoztatok – vágtam közbe. – Öhm… Emlékszel arra a fiúra, akivel énekelni szoktam a Frenchmen Street sarkán?

Ray bólintott, de felvonta a szemöldökét.

– Igen, persze. De mi lett vele? Csak nem felfalta ez az óriás? – viccelődött Elliott kiizmosodott alkatára utalva.

Mindhárman felnevettünk, aztán elhallgattunk, és Elliott-tal csak bámultuk egymást. Közben azon tűnődtem, hogy az ő szíve is olyan vadul ver-e, mint az enyém.

– Oké… Nos… – Ray benyomult közénk, és Elliott felé nyújtotta a kezét. – Kérem a kabátodat, Elliott.

Mindketten megköszörültük a torkunkat.

– Megyek, és segítek a konyhában – mondtam, és megpróbáltam nem tudomást venni a pillangókról, amelyek Elliott Adams láttán mindig felröppentek a gyomromban.

– Oké. Én a nappaliban leszek a többiekkel – felelte gyorsan Elliott, és a kezembe nyomta a pezsgőt.

Nagyon kellemesen alakult a délután. Az ínycsiklandozó ételek után a fiúk odaültek a televízió elé, de zenészek lévén nem futballt néztek, hanem minden idők legjobb koncertjeit a YouTube-on. És míg az átlagemberek a Dallasi Cowboyok vagy a Green Bay Packers meccsének az eredményeiről vitatkoztak, ők Prince-ről meg Michael Jacksonról beszélgettek.

– Akkora majmok mind a ketten! – jegyezte meg nevetve Laura, miközben az edényeket pakolta a mosogatógépbe. A konyhai zajokba ekkor beszűrődött TJ nevetése, és ez kellemesen megdobogtatta a szívünket. – De jó, hogy megint nevetni hallom!

– Igen – bólintottam. – Örülök, hogy jól érzi magát.

– Mindketten jól érzik magukat – mondta Laura, és Elliott felé biccentett, aki nem nevetett hangosan, mint TJ, de az arcán tagadhatatlanul ott volt valami mosolyféle.

– Boldognak látszik, ugye? – kérdeztem.

Laura szemét elfutotta a könny.

– Sokkal boldogabbnak, mint az utóbbi években bármikor. És ez neked köszönhető.

– Nem hinném – feleltem. – Csak kezdi megtalálni önmagát.

Laura megcsóválta a fejét, és a vállamra tette a kezét.

– Bár látnád, hogy néz rád, amikor nem figyelsz oda.

– Hogy? – kérdeztem zavartan.

Kelly bólintott.

– Évek óta ismerem a fickót, de még sohasem láttam ennyire… Milyennek is? – Megvonta a vállát. – Reménykedőnek?

– Már az, hogy itt van, és zenéről beszélget… Évek teltek el úgy, hogy szóba sem hozta a zenét. Elzárkózott tőle, mert tudta, hogy a zenétől jobban érezné magát, és ezt, úgy vélte, nem érdemli meg.

Mosolyogva hallgattam őket. Jó volt velük lenni, és közben a rend is helyreállt.

– Jasmine – szólt be a konyhába Elliott, és magához intett a fejével.

– Idő van? – kérdeztem súgva.

Az órájára nézett és bólintott.

– Ha nem akarunk megkésni, azt hiszem, indulnunk kellene.

– Rendben.

Elliott, hogy magára irányítsa a figyelmet, megköszörülte a torkát.

– Bocsássatok meg, hogy megzavarom a beszélgetést, de… hm… Jasmine és én készítettünk TJ számára egy karácsonyi meglepetést, amit szeretnénk átadni.

TJ felvonta a szemöldökét.

– Meglepetést? Nekem?

– Igen. A baj az, hogy nincs itt. El kell mennünk érte. Ha tizenöt perc múlva találkozhatnánk a Frenchmen Streeten, az tökéletes lenne.

Jason szeme kidülledt a döbbenettől.

– Jól hallottam? Frenchmen Streetet mondott? – kérdezte a karomat rángatva.

– Igen. Miért?

Hitetlenkedve megcsóválta a fejét.

– Nem volt a Frenchmen Streeten, mióta Katie…– Elhallgatott, és a kezébe temette az arcát. – Mi vagy te? Mágus?

Felnevettem.

– Ugye tudod, melyik sarkon szokott játszani TJ?

– Tudom.

– Tudnál segíteni abban, hogy negyedóra múlva ott legyen?

– Persze.

– Köszönöm, Jason – mondtam mosolyogva.

– Nem – mormogta még mindig hitetlenkedve. – Én köszönöm.

36

Jasmine

A Frenchmen Street sarkához érve megkerestem a pillantásommal azt a helyet, ahol TJ játszani szokott, és örömmel láttam, hogy mindenki ott van. Hátrafordultam, és majdnem beleütköztem a szorosan mögöttem álló Elliottba.

– Minden készen áll? – kérdezte.

– Minden.

Bólintott, aztán megfordult, és intett a mögötte álló embereknek. Több százan voltak, hangszerrel a kezükben, készen arra, hogy játszani kezdjenek. És ahogy New Orleansban szokás, Elliott kézlendítésére mindenki rá is zendített, és a tömeg elindult TJ sarka felé.

Az utcát betöltötte az ünnep és a zene. Mindenki táncolt vagy szalagot lengetve énekelt, és mindezt egyetlen embernek a tiszteletére, akit úgy hívtak: Theodore James. A hideg futkározott a hátamon, ahogy közeledtünk felé. Szürreális volt a látvány. A csoda szép város csoda szép estjében csak úgy lüktetett az energia.

Nemsokára odaértünk TJ-hez. Könnyes szemmel pásztázta végig a tömeget, amelyben kivétel nélkül mindenki a tanítványa volt valamikor. Nem volt ott senki, akit ne érintett volna meg a zenéjével, akinek ne tanította volna meg, hogyan kell játszani, énekelni, szárnyalni. Minden jelenlévőt ő segített hozzá ahhoz, hogy mélyen önmagába nézve megtalálja a maga csodáját, a maga igazságát.

A zene ritmusára a zenészek egyenként odatáncoltak TJ elé, és az ölébe tettek egy kulcsot. Könnyáztatta arccal figyelte, amint az egykori tanítványai egy-egy kulcs formájában letették elé a szeretetüket, a megbecsülésüket, a tiszteletüket. Minél nagyobb lett a kulcshalom, annál nagyobb meghatottság tükröződött a megajándékozott arcán. Megértette, hogy bár nehéz idők járnak rá, nincs egyedül. Bármilyen sűrű is volt körülötte a sötétség, és bármelyik úton indult is el, az út végén mindig ott várta az otthon melege.

Nekem sohasem helyek jelentették az otthont, hanem az emberek, akik formáltak, alakítottak, míg azzá nem lettem, akivé válnom kellett; akik a sebeimmel együtt elfogadtak, mi több, szépnek nevezték a hegeimet; akik akkor is tudtak szeretni, amikor hibáztam.

TJ otthona hatalmas volt, világos, és ezt ő is átérezte ezen a különleges estén.

Amikor a zene elhalt, mindenki az ő nevét kiáltotta. Éppen mondani akart valamit, amikor új hang törte meg a Frenchmen Streeten beállt csendet – egy olyan hang, amibe beleborsódzott a jelenlévők háta.

Elliott volt, és a szaxofonja.

A pillantásom döbbenten állapodott meg rajta, ahogy játszani kezdett.

Fájdalmasan nyers és szívszaggatóan őszinte volt a felsíró dallam. Attól, ahogy az ujjai a hangszeren táncoltak, és ahogy elővarázsolta belőle a hangokat, majdnem kicsordult a könnyem. Odatérdeltem TJ mellé. Láttam, hogy Elliott játéka teljesen letaglózza – minden idegszálával a felröppenő hangokra figyelt. Ray Laurát ölelte át, aki a fia játékát hallgatva szinte összeroskadt.

Elliott játékától engem is megrohantak az emlékek. Milliószor jobb volt, mint amire emlékeztem, pedig a zenéje ott élt bennem… Ez a zene gyógyította be a sebeimet fiatalkoromban, és ebből tanultam meg, hogyan lehet valami egyszerre fájdalmas és csoda szép. És ez mutatta meg az utamat hat évvel korábban, amikor elvesztem.

Elliott zenéje maga volt a szárnyalás.

– A mi dalunk – suttogta TJ, és megszorította a kezemet. – Az At Last Etta Jamestől. Erre táncoltunk az esküvőnkön. Tudta, hogy ezt fogja eljátszani?

– Nem – feleltem. – Azt sem tudtam, hogy játszani fog.

Ó, Elliott…

Lassan felálltam, megköszörültem a torkomat, és odasétáltam Elliott mellé. Behunytam a szemem, és elkezdtem énekelni. Egy szemvillanás alatt megtaláltam az összhangot a szaxofonból felröppenő dallammal. És miközben az ajkaim megformálták a lélegzetelállító szöveg szavait, úgy éreztem, körülölel a gyönyörű zene.

Mindenemet beleadtam, és közben eggyé váltam Elliott Adamsszel és a lelkével.

Hátborzongatónak tűnt a csend, amikor elhallgattunk. Elliott mogyoróbarna pillantása összekapcsolódott az enyémmel. A szívem még sohasem vert ennyire sebesen. Szerettem volna azt hinni, hogy az övé is ki akar ugrani a mellkasából. Mellém lépett, és könnyedén megszorította a kezemet.

– Köszönöm – suttogta.

– Nagyon szívesen – feleltem.

Ezután odasétált TJ-hez, megállt előtte, és előhúzott a zsebéből egy kulcsot.

– Tudom, azt hiszed, hogy a sztrók után elveszítetted a zenédet – kezdte mosolyogva, miközben az idős férfi tenyerébe helyezte a kis fémdarabot. – Tudom, hogy te magad is elveszettnek érzed magad, de nézz körül. Nézd meg ezt a sok embert, aki eljött ma délután. Meg sem tudod számolni, hány életet változtattál vagy mentettél meg a puszta zenéddel. – Vett egy nagy levegőt, és amikor újra TJ-re nézett, a szeme megtelt érzelemmel. – Valamilyen módon mindnyájunkat megmentettél, TJ bácsi – magyarázta a tömeg felé intve Elliott. – Ugye most már érted? Nem veszíthetted el a zenédet, hiszen te magad vagy a zene.

37

Elliott

– Ennél édesebbet még sohasem láttam! – lelkendezett Kelly. Ő, Jason, Jasmine és én a Daze bokszában ültünk. Mivel még nem voltunk álmosak, ide vonultunk vissza a TJ-t ünneplő térzene után, hogy leeresszünk néhány italt.

– Én is az ájulás határán voltam, ami nem jellemző rám – bólogatott Jason is, és magához húzta Kellyt. – És Jézusom, Elliott! Ahogy játszottál! Most jöttem csak rá, hogy mennyire hiányzott a zenéd.

– És a hangod, Jasmine! – visította Kelly, majd pár örömteli sóhaj kíséretében teletöltötte a poharainkat Jason fűszeres tojáslikőrével.

– Hát igen! Az sem akármi volt! – értett vele egyet Jason, és a magasba emelte a poharát. – Jasmine-ra és Elliottra! – kiáltotta őszinte lelkesedéssel.

Koccintottunk.

Jasmine rám mosolygott, és gyengéden a karomba bokszolt.

– A zenédre!

Felé fordultam.

– A hangodra!

Felhajtottuk az italokat, és ettől kezdve sohasem ürült ki a poharunk. Mindig volt valami, amire koccintani kellett. Ha másra nem, a karácsonyra.

Nem tudtam volna felidézni, hogy mikor ünnepeltem utoljára.

Jasmine időnként lopott pillantásokat vetett a telefonjára. El sem tudtam képzelni, kinek a hívását várhatja szinte vallásos áhítattal, de azt láttam, hogy minden alkalommal átsuhan az arcán a szomorúság. Persze gyorsan lerázta magáról. Olyan gyorsan, hogy csak én vettem észre, és én is csak azért, mert az elmúlt hetekben szinte állandóan őt figyeltem.

A beszélgetést Jason és Kelly uralta. Korábban nem igazán tartottam fontosnak, hogy megismerjem Kellyt, de minél többet láttam belőle, annál nyilvánvalóbbá vált, hogy ő és Jason tökéletesen összeillenek. Egyformán gondolkodtak, egyformán nevettek, és szemmel láthatóan odavoltak egymásért. És ezt az együttlétük minden pillanatában ki is mutatták.

– Ha esetleg eszetekbe jutna ilyesmit csinálni… – váltott témát Kelly, aki a jelek szerint ráunt a tojáslikőrre, mert ezúttal vörösbort töltött magának és Jasmine-nak. – Nincs stresszesebb dolog a világon, mint megszervezni egy esküvőt.

– Tudjátok, hányféle vaníliabevonat van a Cake & Pie Bakeryben? – kérdezte Jason.

– Például! – dobta fel Kelly nevetve a kezét a feje fölé. – El sem tudjátok képzelni! Megmondjuk nekik? – nézett Jason felé.

– Mondjuk!

– Harmincnégy! – kiáltották egyszerre.

– És mi mindegyiket megkóstoltuk – tette hozzá Jason.

– Pedig előre tudtuk, hogy a csokoládébevonatot fogjuk választani. Ugyanakkor az ingyenes bevonatkóstoló nem olyasmi, amit kihagy az ember – magyarázta
Kelly.

Jasmine felkacagott. Imádtam a nevetését.

– Mindig is szerettem volna eljátszani, hogy férjhez megyek, ha másért nem, a torta miatt.

– Tessék! Itt az alkalom! Nem is élt, aki nem kóstolt meg legalább harmincnégyféle vaníliabevonatot – bizonygatta Kelly lelkesen. – De tudjátok, mi a legeslegrosszabb az esküvőszervezésben?

– Az ülésrend! – kiáltották megint egyszerre.

– Betty nem ülhet Nancy mellé, mert mindketten jártak Eddie-vel, Eddie viszont nem ülhet olyan asztalhoz, amelyiken halételek vannak. Jackie ki nem állhatja a nővérét, Sarah-t, mert az anyjuk halála után Sarah-é lett a ház, merthogy Sarah volt az, aki a mamájukat ápolta. Mark rohadtul utálja Evát, Eva viszont reménytelenül szerelmes Markba. Jane szóba sem áll Robbal, mert Rob Trumpra szavazott, ugyanakkor Rob meg Harley-val nem beszél, mert a lány Bernie Sanders oldalán áll, amiből kifolyólag vermonti matricákkal van kidekorálva az autója lökhárítójára. Az ikreket meg végképp nem lehet egy asztalhoz ültetni, mert mindketten önálló lények, és nem akarnak egész életükben egy párt alkotni. – Kelly csak beszélt és beszélt, talán még Jasonnél is többet, ami döbbenetes volt már önmagában is.

– Baromi kimerítő, és baromi drága – tette hozzá Jason, és ismét magához húzta a menyasszonyát. – Jobban jönnénk ki, ha megszöktetnélek.

Kelly felkacagott.

– Ja. A szüleim meg odalennének a boldogságtól. Már attól is ki vannak akadva, hogy egy demokrata lesz a férjem.

– Igaz, igaz. Nem lesz szöktetés.

Kelly az arcára szorította a tenyerét, és megcsóválta a fejét.

– Ó, atyám, már megint csak mi beszélünk, ráadásul csupa olyasmiről, ami mást esetleg nem is érdekel. Ne haragudjatok.

Így jár az, aki sok tojáslikőrt iszik.

– Oké, oké, egy szót sem ejtek többet az esküvőről. Inkább csináljunk valami vicceset! Kinek van kedve Én még sohasemet játszani? – kérdezte a két tenyerét összeütve Kelly.

– Az meg mi? – kérdeztem.

Jasmine szeme elkerekedett.

– Te még sohasem játszottál Én még sohasemet? – kérdezte döbbenten.

– Nem?

Elvigyorodott.

– Ez most kérdés volt? – kérdezte kuncogva. Nagyon jól állt neki a spiccesség. Állandóan mosolygott meg nevetgélt – régen volt részem bájosabb látványban. Az arca rózsás volt, a szeme kitágult, mint az őzikéé, minden érzelem kiült az arcára.

Nem volt okom a panaszra.

Jasmine, mintha olvasott volna a gondolataimban, tovább vihogott.

– Ne aggódj, én sem.

– Az Én még sohasem egy ivós játék – magyarázta Kelly. – Valaki azt mondja, hogy „Én még sohasem”, majd befejezi valamivel, amit még sohasem csinált. Az, aki részt vesz a játékban, és élete bármely pontján csinálta azt a bizonyos dolgot, amit a másik nem, felhajt egy pohárkával, aztán jöhet a következő személy. A játékot körben játsszuk, egészen addig, míg ki nem fekszünk a piától. Te kezdesz, Jas – rendelkezett.

Jason bólintott.

– Oké. Én sohasem lógtam a suliból.

Mindannyian ittunk.

– Én még sohasem sírtam Disney-filmen – mondta Jasmine.

Ő, Kelly és én ittunk.

Jason rám nézett, és hitetlenkedve felvonta a szemöldökét.

– Haver…

– Ne mondd, hogy nem láttad a Mackótestvért! – förmedtem rá.

– Ó, a francba! Tényleg. – Felhajtotta, ami a poharában volt. – Igazad van.

– Ezek a kérdések túl unalmasak – közölte Kelly. – Dobjunk be egy kis izgalmat. Én még sohasem csináltam hármasban – trillázta kihívóan, valóban magasra téve a lécet.

Éreztem, hogy Jasmine engem néz. Amikor látta, hogy nem iszom, felkunkorodott a szája sarka.

– Most én jövök – vágott közbe Jason. – Én még sohasem vesztettem el a szüzességemet egy haverom kerti partiján a fészer eldugott sarkában, ahol öt lila esernyő lógott a mennyezetről.

– Ez piszkosul sze-sze-… – Elhallgattam, és lehunytam a szememet. Szemléletes. Nyögd már ki, az istenért. Zavaromban az egekig szökött a vérnyomásom. Fel nem tudtam fogni, hogy felnőtt férfiként ilyen helyzetbe kerültem. Úgy éreztem, mindenki engem bámul, és arra vár, hogy préseljem ki magamból ezt a nyomorult szót. Így ugyanis el sem tudták képzelni, hogy mit akarok mondani. Félő volt, hogy összeomlok, amikor az asztal alatt kinyúlt felém egy kéz, és megpihent a combomon. Felnéztem, és Jasmine gyengéd mosolyával találtam magam szembe. Vettem egy nagy levegőt. – Ez piszkosul szemléletes volt – toltam ki magamból a harmadik nekifutásra.

Hálásan Jasmine kezére simítottam a tenyeremet, és gyengéden megszorítottam az ujjait. Köszönöm.

Ő, mintha meghallotta volna, újra rám mosolygott, így adta a tudtomra szavak nélkül, hogy szívesen.

Kelly megköszörülte a torkát, és szórakozottan belekortyolt a poharába.

– Nem kerti partin történt, hanem egy bibliatáborban, és nem fészerben, hanem egy istállóban, ahol két ló végignézte az egészet.

Mindenki hangos nevetésben tört ki. Jasmine akkor sem vette el a kezét a combomról, amikor rákerült a sor. Az ujjai ingerlő matatásba kezdtek, és minél közelebb kerültek a combom belső oldalához, annál reszelősebbé vált a lélegzetem.

– Akkor most én következem – mondta, és a szabad kezével megemelte a poharát. – Sohasem lettem szerelmes nyakig lószarosan.

Felnevettem.

Alig ismertem rá a saját hangomra.

Jason és Kelly szemöldöke a plafonig szaladt, és döbbent pillantásokat váltottak egymással, de én ügyet sem vetettem rájuk – Jasmine poharához érintettem a poharamat, és mindketten ittunk egy kortyot.

– Hm… Ebben meg mi a pláne? – kérdezte értetlenül Kelly.

– Ahogy elnézem, elég furán indulhatott a kapcsolatotok – jegyezte meg Jason.

Ezután még több tequilát ittunk, és még többet nevettünk. Jasmine még érzelmesebbé vált, és bár tisztában voltam azzal, hogy meg szeretném kapni, azt is láttam rajta, hogy mennyire részeg.

– Azt hiszem, ideje véget vetni a mulatságnak – mondtam mosolyogva a barátaimnak.

– Szerintem is mennünk kellene – értett egyet Jason. – Hívok egy Ubert.

Kelly éppen Jasmine-nal vihogott valamin, amit csak ők ketten értettek.

Miután Jason és Kelly elindult, Jasmine sebesen megfordult, amitől majdnem orra bukott, de elkaptam. Elpirult, és a mellkasomra fektette a tenyerét.

– Itt maradhatok?

– Persze, ha akarsz. Én majd a kanapén alszom.

– Brrrr – berregte, és végighúzta az ujját a mellemen. – Velem is aludhatsz.

Halkan elnevettem magam, és megráztam a fejem.

– Részeg vagy.

– Igen, de az a hír járja, hogy részegen rugalmasabb vagyok, mint józanul.

Ó, istenem.

Tényleg pocsolyarészeg volt.

– Ha hallanád, amit most mondtál, és józan lennél, valószínűleg tíz árnyalattal vörösebb lenne az ábrázatod. Gy-gyere, lefektetlek.

Jasmine pillantása elnehezült, és elkezdte cibálni az ingemet.

– Inkább csináljuk itt – könyörgött. Azt szerette volna, ha ott helyben a magamévá teszem. A keze lecsúszott az ágyékomhoz, mire én gyorsan eltoltam magamtól.

– Jasmine. – Grimaszoltam. – Részeg vagy.

– Kérlek, Eli. Kérlek… akarlak – suttogta, és lassan elkezdte kigombolni az ingemet. – Nem akarod érezni a bőrömet? Nem akarsz megízlelni? Nem akarsz a magadévá tenni?

Istenem, dehogynem.

A testem minden érintésre válaszolt, és jobban vágyott rá, mintsem azt szavakkal el tudtam volna mondani. Hány éjszakán képzeltem már el, hogy ott fekszem rajta, mögötte, felette… hogy benne vagyok. Jasmine egymaga megtestesítette mindazt, amire valaha vágytam, fizikálisan, mentálisan, érzelmileg egyaránt. Ő volt az, akit magam mellett akartam tudni a reggeli ébredésnél és a nap végén, de most nem állt rá készen.

– Ugyan már, Elliott – suttogta lágyan a fülembe. – Kérlek!

Vettem egy nagy levegőt.

Nem.

Nem volt teljesen magánál. Nem tudta elmondani, hogy valójában mit akar. A testét ajánlotta, de nekem az egész csomag kellett: Jasmine, testestől-lelkestől.

Azt akartam, hogy tudatosan adja oda magát nekem.

A puszta szex velem is csak olyan lett volna, mint amilyennek azt más férfiakkal megtapasztalta – üres.

– Nem lehet – mondtam neki, miközben a szája felszántotta a nyakamat. Minden érzékem pattanásig feszült, és összerándultam, amikor hozzám ért. – Jazz, hagyd abba!

– De Eli… Kérlek!

– Nem. – Összeszedtem magam, és kiléptem a bűvköréből. A szoba legtávolabbi sarkáig szaladtam, hogy megszabaduljak a drogtól, amit a lényembe csepegtetett. – Tényleg nem lehet.

– Miért? – kérdezte. Láttam rajta, hogy zavarban van, bár ezt hamis magabiztossággal próbálta leplezni. – Tudom, hogy akarsz.

– Így igaz.

– Akkor meg? Miért nem akarsz lefeküdni velem? Miért nem akarod, hogy keféljünk?

– Azért, mert fontos vagy nekem.

Jasmine szeme elhomályosult, aztán megcsóválta a fejét. Sohasem hallottam szomorúbbat annál, mint amit ezután mondott.

– Én nem vagyok fontos senkinek, Elliott. Aki akar, kitép belőlem egy darabkát, aztán ha úgy látja, hogy már nem jó semmire, fogja, és elhajítja.

A szívében tomboló vihart ezúttal a szeme is tükrözte.

Vajon mikor kezdődött?

Mennyi ideje szórta haragos villámait?

Jasmine boldognak hazudta magát, mert még az is könnyebb volt, mint beismerni, hogy mi lett belőle. Bizonyos esetekben a hazugság is jobb volt a fájó igazságnál.

A szíve össze volt törve, és gyűlöltem magam, hogy ezt sem vettem észre egészen addig, míg egy részeg pillanatában fel nem fedte magát.

Hozzám nyomta a testét, és könyörgött, hogy érintsem meg, hogy szeressem; hogy tegyek úgy, mintha nem láttam volna meg a csokoládészín pillantás mögött gyülekező viharfelhőket. De megláttam. Megláttam, és ettől még az én elcseszett szívem is összetört.

– Csókolj meg! – suttogta.

– Nem.

– Keféljünk! – könyörgött.

– Nem lehet.

A szeméből kicsordultak a könnyek, és püfölni kezdte a mellkasomat.

– Gyűlöllek! – kiáltotta, és egyre erősebbeket ütött. Felemeltem a kezem, hogy kedvére püfölhessen, mert tudtam, hogy igazából nem velem kiabál, és nem engem üt, hanem a démonjait, amelyeknek a létezését annyira titkolni próbálta. Az alkohol már csak ilyen volt – kihozta az emberből azt is, amit igazából nem akart megmutatni.

Néhány percnyi püfölés után mintha csitult volna a haragja, de csak azért, hogy átadja a helyét a szívet tépő fájdalomnak. Először csak egészen halkan sírt, de aztán rázni kezdte a zokogás. Az ütései elgyengültek, végül erőtlenül a mellkasomra omlott. A kezemet még mindig a fejem felett tartottam, és akkor sem tettem semmit, amikor rángatni kezdte az ingemet. Közben egyre csak sírt, és én semmit sem akartam annyira, mint megvigasztalni. Ha tehetem, felgöngyölítem a fájdalmát, megnyitva előtte a saját szívemet.

– Mondd meg, hogy mit akarsz, Jasmine. Itt vagyok. Mondd meg, hogy mit csináljak.

– Ölelj át – suttogta.

– Jó.

– Szeress – könyörgött.

Szeretlek. Mindig is szerettelek.

A karom gyorsan megtalálta az utat a karcsú dereka köré, és magamhoz húztam. Aztán egy örökkévalóságig átölelve tartottam, de még ez sem volt elég.

Felvittem a hálószobámba, az ágyamra fektettem, és betakargattam. Ő a szemét törölgette, ami az elmosódott szemfestékkel úgy nézett ki, mint a mosómedve szeme.

– Biztos, hogy nem alszol velem? – motyogta olyan hangon, hogy mosolyognom kellett.

– Talán majd holnap.

Erre az oldalára fordult, magához ölelt egy párnát, én pedig a kapcsolóhoz léptem, és eloltottam a villanyt.

– Nem hívott fel. És e-mailt sem küldött.

Az ajtófélfának támaszkodtam, és felvontam a szemöldökömet.

– Ki?

– A mama – suttogta, és újra elfogta a zokogás. – Karácsony van, mégsem írt egy sort sem. Pedig én írok neki. De ő sohasem válaszol. Mióta eljöttem, mindennap küldtem neki e-mailt. Egyszer sem írt vissza.

– Mert bolond.

Jasmine felnevetett, és közelebb húzta magához a párnát.

– Te sem válaszoltál.

– Mert én meg egy barom vagyok.

– Tudod, Elliott Adams, téged meg tudlak érteni. A mamát már nem annyira. Én mindig mindent megtettem azért, hogy boldog legyen. Nem tehetek róla, hogy nem jártam sikerrel. Veled más a helyzet. Te okkal nem írtál. Hogy is írhattál volna, amikor Katie-nek miattam kellett meghalnia.

A mellkasom elszorult a fájdalomtól.

– Mit mondtál?

– Én voltam az oka annak, hogy téged bántalmaztak – magyarázta ásítozva. – Ha én nem vagyok, akkor most élne a nővéred. A mamának talán igaza volt. Sohasem kellett volna megszületnem. Akkor most minden rendben lenne.

Mire válaszolhattam volna, Jasmine öntudatlan álomba merült. Még horkolt is egy picit.

De vajon miért hitte úgy, hogy Katie miatta halt meg?

Vérzett a szívem Jasmine-ért. Nem tudtam elképzelni, hogy min ment keresztül. Nem elég, hogy az anyja örökké elégedetlen volt vele, még azt is a szemére vetette, hogy egyáltalán megszületett. Inkább látta volna holtan, mint élve.

Az én anyám az életét odaadta volna, ha azzal visszahozhatja a lányát.

Az elmúlt hat évben csak a saját sebeimet nyalogattam, és közben egyszer sem jutott eszembe, hogy mások min mennek keresztül.

Jasmine-t ugyanúgy összetörték, mint engem.

Csakhogy ő, normál esetben, el tudott rejtőzni a mosolya mögé. Most azonban a sötét oldalát is felfedte előttem.

Bár aludt, még mellette maradtam egy darabig.

Rámosolyogtam, és megpróbáltam összeszedni az összes bátorságomat. Elmondtam neki, hogy nem az ő hibájából történt, ami történt. Elmondtam neki, hogy ő maga a két lábon járó szeretet. Kérve kértem, hogy ne hibáztassa magát olyasmiért, amibe maga az ördög rángatta bele.

Aztán én magam is elaludtam. Egyszerűen lecsúsztam a padlóra, ott, az ajtó mellett, és mivel önző módon nem akartam egyedül lenni, hagytam, hogy ott nyomjon el az álom.

38

Jasmine

Egyedül ébredtem Elliott ágyában, és végtelenül ostobának éreztem magam. A fejem hasogatott, és biztosra vettem, hogy mindjárt elhányom magam. Túl sok volt a tojáslikőr meg a bor.

– Aúú… – Ülő helyzetbe tornásztam magam, és kisimítottam az összegyűrődött ruhámat. Megpróbáltam megszelídíteni a hajamat is, de nem létezett olyan hajgumi és magasra csavart konty, amely rendezettebbnek láttatta volna a fejemen meredező szénaboglyát.

A pillantásom az éjjeliszekrényre siklott, és amikor megláttam a pohár vizet, a kekszeket és a két Advilt, néma köszönetet mondtam Elliottnak. Magamban azt kívántam, bár ez is olyan lenne, mint a többi részegségbe torkolló éjszaka, amikor reggelre mindent elfelejtettem. Sajnos most nem ez volt a helyzet. Tisztán emlékeztem az összes zavarba ejtő dologra, amit tettem vagy mondtam… arra, ahogy ráakaszkodtam Elliottra, és porig alázva magam szexért könyörögtem.

Szinte hallottam a hangomat, amikor arra kértem, hogy keféljünk.

Ó, istenem, arra biztattam Elliott Adamset, hogy dugjon meg.

És arra is emlékeztem, hogy összeomlottam.

Miután lenyeltem az Advilt, felkeltem. Összeszedtem a cuccomat, és az ajtón kilépve lábujjhegyen elindultam a kijárat felé. Elliottot, szerencsére, sehol sem láttam.

Nem álltam készen arra, hogy a szemébe nézzek.

– Csak nem kerülsz? – kérdezte. Éppen akkor lépett ki a fürdőszobából, amikor elfordítottam az ajtógombot.

Megfordultam. Ing nélkül állt előttem, és a haját szárítgatta egy törülközővel. Zavartan elmosolyodtam.

– Nem, dehogy. Csak meg akartam nézni TJ-t.

– Felhívtam anyát. Jól van.

– Ó, oké… Akkor egyenesen hazamegyek, és segítek eltakarítani Raynek a tegnapi maradványokat. Elég rendetlenül hagytuk ott a házat.

Elliott gyengéden végigmért.

– Jazz – kezdte. – Tegnap éjszaka…

– Túl sokat ittam – vágtam közbe. – Ráadásul kevertem az alkoholt, és ez különösen rossz hatással volt rám. Elnézést kérek mindenért, amit mondtam vagy csináltam.

– Nem csináltál semmi rosszat.

– Dehogynem. Bolondot csináltam magamból. Kérlek, bocsáss meg.

Közelebb lépett hozzám; már ettől lúdbőrös lettem.

– Mi történt?

– Ho… Hogy érted?

Még közelebb jött.

– Mi történt veled?

Becsuktam a szemem.

– Semmi. Sajnálom, de tényleg jól vagyok. Csak túl sok volt a pia.

– Nem vagy jól.

Még közelebb jött.

– Elliott…

– Úgy tudom, dolgoztál TJ-vel. Tanított, ugye?

– Csak rövid ideig. – Dörzsölgetni kezdtem a karomat. – Miért?

– Magadba néztél?

Megfeszültem.

– Miről beszélsz?

– Annak, aki TJ tanítványa akar lenni, mélyre kell ásnia. M-mindennap bele kell néznie a tükörbe, hogy megtalálja a maga igazságát. Nehéz és félelmetes is leásni azokra a helyekre, de mindenkinek magába kell néznie, és felszínre kell hoznia azt, amit ott talál.

Nyelnem kellett.

– Én ezt nem tudom megtenni.

Elliott bólintott, majd belesüllyesztette a kezét a szürke melegítőnadrágja zsebébe.

– Értem. Akkor bokszoljunk.

Elvigyorodtam.

– Mi?

Átsétált a nappaliba, és felkapott egy pár bokszkesztyűt.

– Ha nem akarsz beszélni róla, akkor legalább próbáld meg kiadni magadból.

– Bokszolással?

– Aha. – A pillantása komor maradt. – Bokszolással. – Átadta a kesztyűket, aztán odasétált a bokszzsákhoz, és megfogta. – Készen állsz?

Belecsúsztattam a kezem a kesztyűbe.

– Ez nevetséges. – Könnyedén felnevettem. – Tényleg jól vagyok.

A pillantásunk összekapcsolódott.

– Készen állsz? – kérdezte egészen halkan.

Kihúztam magam.

– Készen.

Míg én a bokszzsákot ütlegeltem, Elliott tanácsokkal látott el.

– Bármi rágja is éjszakánként a lelkedet, húzz be neki. Ha van valami, amitől a legszívesebben a falra másznál, húzz be neki. Okozz fájdalmat annak, ami fáj.

Először elég ostobának éreztem magam, de a tanácsait hallgatva egyre jobban belelendültem. Egyszer csak elértem egy pontra, ahol már meg sem tudtam volna állni. Folyamatosan vertem a bokszzsákot. A légzésem egyenetlenné vált, a szívem rakétaként dübörgött. És Elliott javaslatai mintha nem akartak volna elapadni.

– Mitől leszel dühös? Mi kerget az őrületbe? Mi bánt? – kérdezte.

Minden.

Könnyek folytak végig az arcomon, úgy éreztem, egyben elnyelnek a lelkemből előbuggyanó érzelmek, de addig folytattam az ütlegelést, míg a lábaim fel nem mondták a szolgálatot. Ekkor hátraléptem, és izzadságban úszva éppen kezdtem összeroskadni, de Elliott ott állt mellettem, és elkapott.

– Foglak – súgta a fülembe, aztán elsegített a kanapéig, hogy leülhessek.

Míg én levegő után kapkodtam, hozott nekem egy pohár vizet.

– Köszönöm – mondtam. – Most már sokkal könnyebbnek érzem magam.

Elmosolyodott.

– Az jó. És csak hogy tudd, Jasmine… én mindig itt leszek neked, ha beszélni akarsz.

– Igazából nem olyan komoly a helyzet – magyaráztam. – Csak túl sokáig magamban tartottam dolgokat, kizárólag azért, hogy a mamát boldoggá tegyem. És közben nem vettem észre, hogy én magam válok egyre boldogtalanabbá. Már mindenemet neki adtam, és még mindig nem volt elég.

– Mi volt az utolsó csepp a pohárban?

Felsóhajtottam, és megpróbáltam felidézni azt, ami végül csomagolásra késztetett.

– Nem kell elmondanod, ha nem akarod – mondta Elliott, de én megráztam a fejem.

– Ugyan, el tudom mondani. Önmagában véve nem volt túl nagy ügy. Még te is hülyének fogsz tartani.

– Nem foglak.

A fülem mögé gyűrtem a hajamat.

– Éveket töltöttünk azzal, hogy összehozzunk egy nagy lemezszerződést. Én már feladtam volna, de a mama mindig azt mondta, hogy még tegyek rá egy kicsit. Szót fogadtam. Egyre több időt töltöttem a stúdióban Trevorral, a maradék energiámat meg a táncóra vitte el. Azt hittem, kinyúlok. Nem ettem eleget, alig aludtam valamit, de még mindig azért hajtottam, hogy büszke lehessen rám a mama. Valóra akartam váltani az álmát, és végül sikerült. Most júliusban kaptunk egy remek ajánlatot. Tényleg kihagyhatatlannak látszott. Benne volt minden, amiről addig álmodtunk, sőt még annál több is valamivel. Nagy partit adtunk, hogy megünnepeljük. Trevor kibérelt egy klubot, és meghívott mindenkit, akit ismertek. Őrült sok embert. Remekül éreztük magunkat, mígnem egy ponton ki kellett mennem a mosdóba. Egy egyszemélyes helyiség volt, és hm… éppen a kezemet mostam, amikor kinyílt az ajtó, és bejött valaki. Trevor volt az. Felszólítottam, hogy menjen ki, és amikor nem hallgatott rám, megpróbáltam ellépni mellette, de ő elkapott, és megmarkolta a fenekemet. Próbáltam tiltakozni, és eltolni magamtól, de persze be volt állva, és nem hallgatott rám. Amikor a mellemet kezdte markolászni, megemeltem a térdemet, és jó erősen az ágyékába nyomtam. Erre elengedett. Mire megtaláltam a mamát, már sírtam és remegtem. Megerőszakolva éreztem magam, de vigasztalás és szeretet helyett hibáztatni kezdett.

– Mi? – kérdezte Elliott döbbenten.

– Jól hallottad. Trevor pártjára állt, és egyértelműen engem hibáztatott a történtekért.

– Hogy tehette ezt?

– Ha nem öltöztem volna úgy, mint egy kurva, a férfiak
nem bántak volna velem kurvaként. Ilyesmiket vágott a fejemhez. Ami elég fura volt, mert mindig azt kellett hordanom, amit ők választottak nekem. Bármit mondtak, megtettem, mégis az én hibám volt, hogy a mama barátja átlépte azt a bizonyos határt. Én provokáltam ki.

Elliott keze ökölbe szorult, és a nyakában pulzálni kezdett egy ér.

– Beteges állat – sziszegte. – Ha egyszer a kezeim közé kapom…

– Már nem számít – vágtam közbe. – Magam mögött hagytam az egészet.

– Nem úgy tűnik.

– Itt vagyok, nem? Megszabadultam tőlük. Igazából hozzám sem ért… Mire észbe kaptak, már ott sem voltam. Eljöttem, mielőtt bármi történt volna.

– Jazz… valami igenis történt. Amit az a féreg veled csinált…

– Járhattam volna rosszabbul is – vágtam közbe nyomatékosan, és megráztam a fejem. – Nem erőszakolt meg. Nem… – Elfogott a remegés, ahogy a szavak kicsúsztak a számon. – Addig nem sikerült eljutnunk. Szerencsém volt.

Elliott hozzám hajolt, és a kezébe fogta a kezemet.

– Akkor is erkölcstelen módon viselkedett. Az engedélyed nélkül fogdosott, és rád akarta erőszakolni magát. Ami finoman szólva is gusztustalan.

– De nem sikerült neki. Mielőtt még többet elvehetett volna tőlem, elmenekültem. Sokan ennél sokkal rosszabbul jártak.

– Figyelj… Azért, mert másokkal még brutálisabban bántak el, a te fájdalmad nem lesz kevesebb. Minden jogod megvan ahhoz, hogy sértettnek, megerőszakoltnak érezd magad. Azon sem csodálkoznék, ha kiabálni és sikoltozni kezdenél.

– Tudod, a mamának igaza volt. Tényleg rövid volt a ruhám, és túl mély volt a kivágása – motyogtam, és már a szavaktól elfogott a hányinger.

– Ha meztelenül sétálsz be abba a klubba, a nevelőapádnak akkor sem lett volna joga ahhoz, hogy megérintsen. Érted?

Bólintottam, bár még mindig nem voltam biztos abban, hogy Elliottnak igaza van. Addigi életem során bármi sikerült is félre, mindig engem hibáztattak. Abban a tudatban nőttem fel, hogy a mama összes szenvedését én okoztam. Erre most Elliott azt mondja, hogy tévedek. Nem én hibáztam, hanem a mama. Nem én okoztam neki azt a sok szenvedést, hanem ő maga, de most már minden rendben lesz.

Egy világnyi terhet emelt le ezzel a vállamról.

– T-tegnap m-mondtál valamit, ami nagyon f-f-felzaklatott – vallotta be. – Azt m-mondtad, hogy Katie m-miattad halt meg.

– Igen.

– És ezt el is hiszed?

– Néha átfut az agyamon. És arról is meg vagyok győződve, hogy már a puszta látványomat is nehezen viseled, mert az életed legnehezebb pillanatait idézem fel benned. Amit meg tudok érteni. Tényleg.

Elliott szeme elkeskenyedett, aztán lenézett, mintha keresne valamit a szőnyegen.

– Egy n-nappal az első r-randink után Katie odajött hozzám, és m-mosolyogva azt mondta: „Rosszul ítéltem meg azt a lányt, Eli. Ő a legjobb, ami veled történhet”. – Megvakarta a tarkóját, aztán rám nézett, és miközben egymásba fonódott a pillantásunk, még hozzátette: – Katie szeretett téged. Ha másért nem, miattam.

– Eli…

– Keménnyé váltam – folytatta. – Éveken keresztül hideg, kurta és szívtelen voltam mindenkivel szemben. De te visszajöttél, és rám mosolyogtál. Erre csak egy igazán jó ember képes. Igaza volt a nővéremnek, amikor azt mondta, hogy jó vagy. És t-tényleg n-nehéz téged látni, mert a m-múltamra emlékeztetsz, de nem a legnehezebb pillanataim kötődnek h-hozzád, hanem a legjobbak. – Megcsóválta a fejét. – Életem legjobb időszakára emlékeztetsz, Jasmine. Már akkor sem hittem, hogy megérdemellek. Sokáig azt hittem, azt sem érdemlem meg, hogy egyáltalán jól érezzem magam.

Most én fogtam meg az ő kezét.

– Pedig megérdemled, Eli. Mindenki másnál jobban megérdemled, hogy boldog legyél.

– Néha nagyon nehéz elviselnem a közelségedet – suttogta.

– De miért?

Összevonta a szemöldökét, és alig hallhatóan azt válaszolta:

– Mert melletted újra érzem, hogy dobog a szívem.

– És mi bajod lehet egy dobogó szívvel?

Megvonta a vállát.

– Minél erősebben dobog, annál nagyobb esély van arra, hogy eltörik. És te pontosan ezt éred el, Jasmine. Hat évig élőhalott voltam, aztán megláttalak, és ennyi. Újra élni kezdtem, és hosszú idő után újra megtapasztaltam, milyen jó érzés lélegezni. Érted most már, miért olyan fontos számomra meg a világ számára az, hogy létezel? Érted, hogy a mamád az élete legjobb döntését hozta, amikor úgy határozott, hogy a világra hoz? Te vagy a zene egy süket világban, és a szívem azóta dobog újra, hogy te itt vagy, velem.

39

Jasmine

A kapcsolatunk Elliott-tal napról napra erősödött. Nem is lehettem volna boldogabb. Lassan megnyílt előttem, a világnak, és mindezt közelről láthattam. TJ is szépen haladt a fizikoterápiának köszönhetően. Ez önmagában is felért egy áldással, de közben újra elkezdte tanítani Elliottot, ami végre meghozta számára az áhított lelki békét.

Még mindig nem tudtam felfogni, hogy Elliott segítségével én is elkezdtem felfedni a sebeimet. Olyan sokáig tettem úgy, mintha nem is léteznének, és az, ahogy Elliott nap mint nap mellettem állt, úgy, ahogy azt korábban el sem tudtam volna képzelni, csoda volt már önmagában is. Szünetet iktatott a saját életébe, hogy segíthessen nekem eligazodni az enyémben. És amikor eljött az idő, minden vonatkozásban készen álltam arra, hogy ugyanezt én is megtegyem érte.

Január harmadik keddjén elaludtam, így egy jó órás késéssel indultam el TJ-hez, leváltani a munkába induló Elliottot. Amikor odaértem, Elliott a régi házuk előtt állt, és üres tekintettel bámult maga elé.

– Szia, Eli – üdvözöltem, és puhán megérintettem a vállát.

Felém fordult, és rám villantott egy félig-meddig mosolyt.

– Szia.

Hogy kifogjak a reggeli hidegen, megdörzsöltem a karomat. Fel nem tudtam fogni, hogy Elliott nem fagy halálra a rövid ujjú pólójában.

– Jól vagy?

– Igen.

A teste azonban mást mondott.

– Biztos?

Bólintott, és megköszörülte a torkát.

– TJ-nek nehezen indult a nap.

– Ó! – Megrándult a gyomrom. – A zenélés miatt? Azt hittem, azon már túljutott, és a fizikoterápiája is jól halad.

Elliott komor maradt, mi több, összeráncolta a homlokát.

– Nem. Nem a zenélés miatt.

– Hanem?

– Ma van Katie halálának az évfordulója.

– Ó, istenem… Elliott… – A szívem a torkomba ugrott, és a kezem, anélkül hogy tudatosult volna bennem a mozdulat, vigasztalóan megpihent Elliott alkarján. – Jól vagy? – Micsoda ostoba kérdés! Hát persze hogy nincs jól.

A fejét úgy fordította, hogy láthassa a kezemet a karján, én azonban, ki tudja, miért, ezúttal nem engedtem el. Bár talán nem is a kezemet nézte. Annyi sötét gondolat kavaroghatott a fejében; már ezzel a parányi érintéssel is érzékelni tudtam a testén végigfutó, finom remegést. Szinte láttam, ahogy szétárad benne a szomorúság. Visszafordult a házhoz, és csak ennyit mondott:

– Én mindig jól vagyok.

– Elliott…

– Anya is odabent van, és ő is sz-szomorú. Leginkább m-miattam. – Még egyszer megköszörülte a torkát, és eltolta a karjáról a kezemet. – Az én h-hibám, hogy m-mindketten szomorúak. Ahogy Katie halála is az én lelkemen szárad.

Láttam, hogy kezdi beszippantani a bűntudat. Félő volt, hogy visszakerül a ketrecbe, amelyből annyi év után már majdnem kiszabadult.

– Nem. Ez nem igaz – mondtam szigorú hangon.

Nagyot sóhajtott.

– Vigyáznál rájuk helyettem? Nem akarom, hogy bajuk legyen.

– Persze.

– Köszönöm. – Azzal zsebre dugta a kezét, és elindult az autója felé.

– Hová mész, Elliott?

– A lakásomba.

– Ma nem kellene egyedül maradnod.

– Ne aggódj miattam – mondta, és minden további szó nélkül beült a kocsijába. Ahogy az autó felbőgött, és kigördült az útra, az én szívem is összetört. Elliott annyira elveszett volt; mintha kiszállt volna belőle az élet. Vagy ha nem, akkor holdkórosként küzdött a saját túléléséért.

Jobban ismertem ezt az érzést, mint azt mások hitték.

TJ-t és Laurát a nappaliban találtam. Régi videófelvételeket néztek. A képernyőt szinte beragyogta Katie fiatal arca, amint nevetve-mosolyogva táncolt a még szinte gyermek Elliott-tal.

Annyira szabadnak látszottak. És boldognak.

– Jasmine – szólalt meg nagyon gyengéd hangon Laura, miközben felállt a kanapéról. Odasétált hozzám, így láttam, hogy könnyes a szeme.

– Annyira sajnálom, Laura. Elliott mondta, hogy milyen nap van ma, és…

– Beszélt veled? – kérdezte döbbenten.

– Igen.

– Hozzánk egy szót sem szólt egész reggel – mormogta TJ. – Úgy járt-kelt körülöttünk, mint egy zombi.

– Még mindig fáj a lelke. – Laura a fejét csóválva hagyta, hogy kibuggyanjanak a könnyei. – Magát hibáztatja azóta is.

– Pedig nem az ő hibájából történt, ami történt – mondtam.

– Ezt mi is tudjuk, ő azonban hajthatatlan. Egyszerűen nem akarja belátni, hogy nincs igaza. – A könnyek már megállás nélkül csorogtak az arcán, és ismét megcsóválta a fejét. – Nem szabadna egyedül lennie, ma semmiképp, de senkit sem enged közel magához.

Az ajtóra pillantottam, és összekulcsoltam magam előtt a kezemet.

– Ellesznek itt kettesben? – kérdeztem.

Laura bólintott.

– Persze hogy elleszünk.

– Akkor, ha úgy gondolják, hogy nem fogok hiányozni, elmegyek hozzá. Valószínűleg nem fog örülni nekem, de azért megpróbálok a közelébe férkőzni. Legfeljebb nem enged be. Pedig tényleg nem kellene egyedül
lennie.

– Ó, Jasmine. Elliott beszélt magával. Az elmúlt hat évben ezen a napon egy szót sem szólt senkihez. Tudja, hogy ez mit jelent? – TJ, bár a szeme továbbra is szomorú maradt, alig észrevehetően elmosolyodott. – Azt, hogy magát már be is engedte.

A szívem már zakatolt, amikor búcsúzásképpen mindkettőjüket megöleltem, majd bepattantam egy taxiba és a Daze-hez vitettem magam. Jason hangja fogadott, amikor beléptem.

– Sajnálom, ma zárva vagyunk.

– Bocsánat… Én csak… – kezdtem, de Jason ekkor felém fordul, és tőle teljesen szokatlanul, megtörten elmosolyodott.

– Jasmine. Elit keresed?

– Igen.

– Ma nem enged magához senkit. Ez évek óta így van. Ha mégis megpróbál beszélni vele az ember… az olyan, mintha egy téglafalat próbálna szóra bírni.

Levettem a kabátomat és a sálamat.

– Velem már szóba állt ma reggel. Elmondta, milyen nap van.

Jason szeme elkerekedett, és elém nyújtotta a karját.

– Tudom, hogy ez nem sokat jelent, de nézd… libabőrös lett a karom. Nem tudom, mi van kettőtök között, de valaminek lennie kell. Látnod kellene, milyen szemeket mereszt rád, amikor nem figyelsz oda.

Halkan felnevettem.

– Ezt már mások is mondták.

Jason leemelt a polcról egy palack whiskey-t, és hozzám lépett.

– És azt is látnod kellene, hogy te hogy nézel rá.

Ettől nekem lett libabőrös a karom.

– Na gyere, felkísérlek. – A klubhelyiség hátsó felébe vezetett, és a lépcsőhöz érve a kezembe nyomta a whiskey-s üveget. – A piát szinte mindig elfogadja, de ne vedd a szívedre, ha aztán rád csapja az ajtót. Nem neked fog szólni, hanem a démonjainak.

– Köszi, Jason.

Bólintott.

– Nem tudok megnevezni senkit, aki nála kedvesebb lenne a szívemnek. Tudom, hogy magába zárkózik, és ezt a legtöbben nem tudják megérteni, pedig Elliott a maga módján még mindig ki tudja mutatni a szeretetét. Csak nem olyan látványosan, mint mások. Jóval csendesebben, de esküszöm, hogy ott van benne most is. Már önmagában az, hogy te idejöttél, mert vele akarsz lenni… hogy fontos számodra… több ilyen ember kellene köré, tudod? Olyanok, akik törődnek vele, annak ellenére, hogy ő nem tudja viszonozni, mert annyira összetört. És ezt én nagyon köszönöm neked.

Jason visszament a bárba, én pedig, nagyokat nyelve, elindultam felfelé. Minden megtett lépcsőfok azt tudatosította bennem, hogy kéretlenül akarok betörni Elliott privát érzésvilágába. Minden megtett lépcsőfok után végigfutott a hideg a hátamon. Az ajtóhoz érve többször is bekopogtam, és minden kopogással biztosabbnak tűnt, hogy nem fogja kinyitni senki.

Már éppen elindultam volna visszafelé, amikor halk nyikorgással kinyílt az ajtó. Elliott szótlanul végigmért. A pillantása metszett, mint a jég.

– Mit keresel te itt? – kérdezte nyersen.

Megszólított.

Jó jel.

– Én… csak… azt gondoltam, hogy… esetleg…

– Mit, Jasmine? Mit gondoltál? – vágott közbe megtört hangon.

– Hogy esetleg… Innál egy korty whiskey-t – feleltem, és megemeltem a kezemben tartott palackot.

– Reggel nyolc óra van.

– Kibélelhetjük vele a kávénkat is – tréfálkoztam.

Elliott azonban nem engedett. A pillantása egészen a lelkemig hatolt. Végül megpróbálkoztam egy apró mosollyal.

– Nem kellene ma egyedül lenned, Elliott.

– Mondtam már. Jól vagyok.

– Igen, de mégis… – Megrántottam a vállamat, és megint megemeltem az üveget. – Whiskey?

Elliott szája megrándult, végül, jelezve, hogy bemehetek, szélesebbre tárta az ajtót.

Megpróbáltam nem mutatni a döbbenetemet, és gyorsan megragadtam a felajánlott lehetőséget.

Elliott egyenesen a konyhába ment, elővett két bögrét, és feltett egy kanna kávét.

Én egy szék hátára tettem a kabátomat meg a táskámat, és leültem.

A szobában nem hallatszott más, csak a készülő kávé hangja. Amikor az is elhalt, Elliott megtöltötte a két bögrét, és mindegyikbe löttyintett egy korty whiskey-t.

– Köszönöm – mondtam.

Biccentett.

– Szóval… – kezdtem.

A hűtőszekrénynek támasztotta a hátát, és megrázta a fejét.

– Nem akarok b-beszélni. – Nyelt egy nagyot, és behunyta a szemét. – Ne nyaggass, kérlek.

– Oké. – Mocorogni kezdtem a székemen, az ujjaim a pohár oldalán doboltak. – Nem akartam semmilyen határt átlépni azzal, hogy beugrottam hozzád, Elliott. Főleg nem egy olyan napon, mint ez a mai. Szóval, ha azt akarod, hogy elmenjek, elmegyek.

A szeme csukva maradt, és vett egy nagy levegőt.

Egy szót sem szólt, de amikor rám nézett, a pillantásában a napnál is tisztábban láttam, hogy mit szeretne mondani. Azt, amit hallani szerettem volna.

Maradj.

Így hát maradtam. Egész délelőtt, egész délután, egész éjszaka. Átmentünk a nappaliból a konyhába, majd ismét vissza, mindezt többször is megismételve, úgy, hogy közben egy szót sem szóltunk egymáshoz. Aznap a csendet használtuk a hangunk helyett. A sötétséggel gyógyítottuk magunkat, és Elliott számára én jelentettem a fogódzót ezen a nehéz napon. Pontosan értettem, hogy mit akar. Csendet, úgy, hogy közben ne legyen egyedül.

Nem szavakra volt szüksége, hanem térre, hogy azt érezhesse, amit érezni akart, és rám, hogy egy percre se felejthesse el: nincs egyedül.

Amikor leszállt az éjszaka, felállt, és az ajtóhoz lépett. Én is felálltam, felvettem a kabátomat és a táskámat, és utánaeredtem. Az elköszönésünk halk volt, majdnem olyan halk, mint az együtt töltött napunk. Nem öleltük meg egymást, nem is mondtunk semmit. Már a lépcső aljánál jártam, készen arra, hogy elmenjek, amikor utánam szólt.

– Jasmine.

Visszafordultam, és láttam, hogy engem néz.

– Igen?

– Nem akarsz kérdezni róla?

– Mi?

Habozva nekidőlt az ajtófélfának, és keresztbe fonta a mellén a karját.

– Nem akarsz k-kérdezni róla? – ismételte meg suttogó hangon.

Összevontam a szemöldökömet, ugyanakkor halványan el is mosolyodtam.

– A nővéredről?

– Igen.

Leültem a lépcsőre, és egy fokkal felettem ő is leült. A hátamat nekitámasztottam a korlátnak. Elliott nem nézett rám, inkább az ökleit bámulta, én azonban nem tudtam elvonni róla a pillantásomat. Minden figyelmem rá és a szívére irányult.

– A lila volt a kedvenc színe – kezdte. – Mindent imádott, ami lila volt. Hitt a tündérmesékben. Három évig fogszabályozót hordott, amibe hetente legalább egyszer beleragadt a karamella. Minden reggel imádkozott, és m-minden este is. Fütyülni nem tudott, de úgy ugrókötelezett, mint egy pr-profi. – Elliott behunyta a szemét, vett egy nagy levegőt, aztán nagyon lassan kifújta. Láttam, hogy a szeméből pergő könnyek végigcsorognak az öklén. – Gyerekeket akart örökbe fogadni. Gy-gyűlölte, hogy vannak gyerekek, akik s-senkitől sem kapnak szeretetet. Meg sem érdemeltem, amennyire szeretett, és ugyanúgy szerette a mamánkat is.

Közelebb hajoltam hozzá.

– Mondd meg, hogy mit akarsz tőlem, Eli. Ha azt akarod, hogy elmenjek, elmegyek. Ha azt, hogy maradjak, maradok. Bármit megteszek, amit csak akarsz, Eli.

Finoman megszorította a kezemet, és engem is magával húzva felállt. Eggyel lejjebb lépett, így most már egymás mellett álltunk. Elnyílt a szája, és kimondta az egyetlen szót, amit hallani akartam.

– Maradj.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam.

Soha semmire nem vágytam ennyire, mint arra, hogy ott maradhassak.

40

Jasmine

A következő néhány hét olyan volt, mint egy tündérmese. Elliott olyan arcai mutatkoztak meg előttem, amelyeket addig el sem tudtam képzelni, és amelyekért Laura naponta imádkozott a baleset óta. Elég volt elhaladnunk egymás mellett, máris elfogott bennünket az izgalom. Elég volt megpillantanom Elliottot, máris kihagyott a szívem.

És amikor dadogni kezdett, esküszöm, még jobban beleszerettem.

Nem tudtam pontosan, hogyan is jellemezhetném magunkat, de végtelenül boldog voltam, hogy visszatért az életembe. Néha, amikor reggelente megérkeztem TJ-hez, ott találtam őket a zeneszobában. Ilyenkor nekitámaszkodtam az ajtófélfának, de még csak észre sem vettek, mert ha ők ketten próbálni kezdtek, mindenüket beleadták, és megszűnt körülöttük a világ. Varázslatos volt őket csupáncsak nézni is. Arra gondoltam, hogy egy előző életben biztosan TJ volt Elliott apja. Ugyanúgy mosolyogtak, és ugyanúgy bosszankodtak, és ugyanúgy tudtak szeretni is.

TJ szemén látszott, hogy elkezdte újradefiniálni az életét. Ez az élettel kapcsolatban a legőrületesebb dolog: néha olyan irányba visz el bennünket, amilyenbe máskülönben sohasem mentünk volna, de nekünk, embereknek szerencsére van egy nagy-nagy adományunk: az alkalmazkodás képessége.

Lehet, hogy TJ többé már nem tudott játszani, mégis újra hallhatta a saját zenéjét egy fiún keresztül, akit Elliott Adamasnek hívtak.

– El fogsz késni a munkahelyedről – mondtam mosolyogva Elliottnak, amikor befejezett egy Stan Getz-számot.

Az órájára pillantott.

– Ó, a francba! Tényleg! Munka után innen folytatjuk, TJ, rendben? Itt is hagyom a szaxofonomat.

TJ bólintott.

– De azért munka közben is dolgozz azokon a hangokon, rendben? Már majdnem jó, amit csinálsz. Már csak egy nyúlfarknyi hiányzik ahhoz, hogy tökéletes legyen.

Imádtam hallgatni az interakcióikat.

Amikor Elliott elsétált mellettem, gyengéden elmosolyodott.

– Mintha TJ többet mosolyogna mostanában.

– Miattad – mondtam neki. Mióta Elliott újra tudott mosolyogni, többet mosolyogtunk mi is.

– Négy körül újra itt leszek. Legyen szép napotok.

Már majdnem az ajtónál állt, amikor hirtelen megállt, és visszafutott a zeneszobába.

– Jazz, beszélhetnénk pár szót, hm… odakinn?

– Persze. – Felálltam, és kimentem vele a verandára. Elliott gondosan becsukta mögöttünk az ajtót. – Miről van szó?

Behunyta az egyik szemét, és vakargatni kezdte a fejét.

– Mi a baj?

– Semmi, csak… – Összekulcsolta a kezét a tarkóján, és kihúzta magát. – Randira akarlak hívni?

Ezernyi pillangó röppent fel a gyomromban, és égni kezdett az arcom.

– Ez kérdés volt?

– Nem… Vagyis, talán igen. – Vett egy nagy levegőt. – Eljönnél velem valahová szombat este?

– Mi?

– Mondhatsz nemet is. Én csak… ö… ö… – Beleharapott az alsó ajkába, és rám emelte azt a gyönyörű mogyoróbarna szemét. – Teljesen odavagyok érted, és randira szeretnélek hívni, de nyugodtan mondj nemet, ha nem akarsz eljönni velem.

– Szombat Valentin-nap – mondtam.

Belegyömöszölte a kezét a zsebébe, és egyik lábáról a másikra állt.

– Igen.

– Arra kérsz, Elliott Adams, hogy legyek a Valentinod?

– Pontosan erre kérlek, Jasmine Greene.

– Kiöltözhetek?

– Légy szíves.

– Oké.

– Oké.

Csak álltunk ott, egymással szemben, és mosolyogtunk, mintha ismét tizenhat évesek lennénk. Ugyanúgy röpdösni kezdtek bennem a pillangók, mint akkor, és ugyanolyan libabőrössé vált a bőröm is. És ahogy akkor is mindig, Elliott pislantott egyet, és azt mondta:

– Oké. Akkor szia. – És elsietett.

Visszamentem a zeneszobába, és leültem TJ mellé a kanapéra.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Igen.

– Mi történt?

Fülig szaladt a szám.

– Randira hívott.

– Randira? – kiáltott fel TJ, és boldogan összecsapta a tenyerét. – Köszönöm.

– Mit?

– Azt, hogy visszahozta őt nekünk.

– Ez kölcsönös volt – vallottam be vigyorogva. – Mert ő meg engem hozott vissza.

e

Szombat este Elliott eljött értem. Amikor megérkezett, Ray, védelmező apuka módjára, mögém lépett, és tetőtől talpig végigmérte.

– Nem lenne jobb, ha én vinnélek el a randevúdra, Hópihe, úgy, ahogy annak idején is tettük?

Elvigyorodtam.

– Azt hiszem, arra most nem lesz szükség.

– Oké, de ha tapizni mer… – folytatta figyelmeztető hangon.

Épp ebben reménykedem.

– Ne aggódjon – mondta az eget vizslatva Elliott. – Rá sem fogok nézni.

– Helyes – bólogatott Ray. – Csak ehhez is tartsd magad.

– Ja, és az új száma, a Walker’s East az egyik legjobb, amit valaha hallottam – mondta mintegy mellékesen Elliott.

Ray arcán felragyogott az a nagy mafla mosolya, és büszkén kitolta a mellkasát.

– Jasmine, ha nem mész hozzá ehhez a nagydarab fickóhoz, akkor én kérem meg a kezét.

Elpirultam.

– Jó éjt, apa. Majd valamikor találkozunk.

– Éjfélre hozd haza! – parancsolta Elliottnak.

Felnevettem.

– Lehet, hogy egy kicsit azért tovább maradunk. Nem kell megvárnod. – Megpusziltam az arcát, és Elliott kocsijához siettem. Ő kinyitotta előttem az ajtót, de közben továbbra is az eget nézte. Felvihogtam.

– Nálatok röhejesebb pasikat nem hordott a hátán a föld.

– Csodálkozol? Ray úgy méreget, mintha meg akarna ölni, és én nem akarok meghalni a randink előtt.

Elliott semmit sem mondott a randiról, csak annyit, hogy álljak készen, és én ezt meg is tettem. Elég sokáig autóztunk, mielőtt leparkolta volna a kocsit. Zavartan néztem körül.

– Tulajdonképpen hová megyünk?

– Majd meglátod – felelte, azzal kiugrott az autóból, sietős léptekkel megkerülte, és kinyitotta előttem az ajtót. – Arra kérlek, hogy ne láss bele többet, mint amennyit ebben a pillanatban jelent, de ami most következik, az a színjáték része.

– A színjátéké? – kérdeztem döbbenten, miközben megfogta a kezem, és kisegített a kocsiból.

– Aha. – Azzal a zsebébe nyúlt, és előhúzott egy gyűrűt. – Ezt fel kell húznod a gyűrűsujjadra.

Ugyan azt mondta, hogy ne lássak bele többet a kelleténél, de nő voltam, és egy nő bármibe képes belelátni bármit. És ha már egyszer belelátta, utána számtalanszor újra- és újranézi.

– Miért van szükségem jegygyűrűre?

– Először is, ez nem igazi – biztosított, miközben befordultunk a sarkon. – És ezért – intett az épület felé. Amikor megláttam, hová megyünk, nem tudtam megállni nevetés nélkül.

– Ez komoly?

– Igen. Áljegyesek vagyunk, és azért jöttünk el a Cake & Pie Bakerybe, hogy kipróbáljunk harmincnégy különböző vaníliabevonatot.

– Ó, istenem, végre valóra válik az egyik álmom! – kiáltottam fel, és izgalmamban ugrándozni kezdtem. – De várjunk csak… Nem azt mondtad, hogy nem eszel cukrot?

Vállat vont.

– Felfüggesztem a diétámat. Érted bármit megteszek.

– Vigyázz, hogy mit mondasz – figyelmeztettem. – Én ugyanis szeretek enni, és könnyen előfordulhat, hogy elhízol, ha sok időt töltesz velem.

Az ajtóhoz sétáltunk, de mielőtt benyitottunk volna, Elliott felém fordult.

– Oké. Csak hogy tudd. Június első hétvégéjére tervezzük az esküvőt. Rusztikus témát szeretnénk. Szuperizgatottak vagyunk, és alig várjuk, hogy kimondhassuk a boldogító igent. Azt hiszem, ennél többet nem kell tudnod. És, Jasmine?

– Igen?

– Próbálj úgy tenni, mintha szeretnél.

Ez nem lesz nehéz.

Besétáltunk a pékségbe, és megkóstoltuk a kínálatban szereplő összes vaníliabevonatot, és hozzá még hat különböző csokimázt. Elliott mellett csak úgy repült az idő. Amikor nevettünk, a nevetésünk betöltötte az egész helyiséget. És amikor csak ültünk egymás mellett, jóleső volt a csend. Hagytuk magunkat sodródni az árral, éppen úgy, mint gyerekkorunkban.

Olyan könnyű volt együtt lenni Elliott-tal. Vele annyira egésznek éreztem magam.

– Nekem a huszonnyolcas ízlett a legjobban – mondtam neki.

Elliott vágott egy grimaszt, és megcsóválta a fejét.

– Mindegyiknek olyan íze van, mint egy küszöbönálló szívrohamnak.

Közelebb hajoltam hozzá, megettem azt, amit a tizenhármas és a tizenötös mintájából meghagyott, még a csészéket is kinyalogattam.

– Vagy olyan, mint a földi mennyországnak.

– Nem tudom eldönteni, hogy izgatónak vagy inkább zavarba ejtőnek találom ezt a nagy nyalogatást.

Felkaptam előle a négyes számú csokoládémintát tartalmazó csészét, és drámaian lassú mozdulatokkal kinyaltam. A nagyobb hatás kedvéért még a pereme körül is megfuttattam a nyelvemet.

– Mmmm… – nyögtem. – Ez a kedvenc nyalnivalóm.

Elliott fújt egyet, és felvonta a szemöldökét.

– Tényleg? Ez a kedvenc nyalnivalód? Biztos vagy benne?

Elvigyorodtam a kérdés hallatán.

– Annyira azért nem. Egyszer szerettem volna megkóstolni egy másik fajtát is, de a tulaj azt mondta, hogy aznap este nincs kóstolás.

– Az karácsony körül lehetett, mert karácsony napján a legtöbb üzlet zárva tart. De ne aggódj – folytatta, és hátradőlt. – Az a hír járja, hogy az ünnepek után fél áron kínálják a nyalnivalókat. – A hangja olyan volt, mint a parázs.

Kitört belőlem a kacagás.

– Várj, időt kérek… Csak hogy egyértelmű legyen… A péniszedről beszélünk, ugye?

Bólintott.

– Aha. Talán rosszul kódoltam az üzenetet? Eddig a pontig kilencvenkilenc százalékban biztosra vettem, hogy ugyanannál a lapnál tartunk mind a ketten.

– Nem, nem kódoltál rosszul semmit. Tényleg a péniszedről beszéltem – folytattam vihogva. Még a könnyem is kicsordult a nevetéstől. – Amiről te szó szerint azt mondtad, hogy ünnepek után fél áron kapható. Egyből felmerült bennem, hogy milyen, amikor teljes áron adod? Kell-e fizetni a desszert előtt felszolgált ételért? Benne van-e az árban a borravaló? És tudod-e, hogy az efféle nyalánkságok árusítása minden államban illegális, kivéve Nevadát? Julia Roberts például fehér csokoládét árult a Pretty Womanben, és elég nehéz helyzetbe került miatta. És egyáltalán: írtak-e már ismertetőt a péniszedről a Yelpben, és ha igen, hány csillagos minősítést kapott? – Hiába próbáltam, nem tudtam megállítani a nevetéstől kicsorduló könnyeimet.

Elliott harapdálni kezdte az alsó ajkát.

– Jasmine? – kérdezte a fejét csóválva.

– Igen?

– Abba tudnád hagyni a péniszezést? – kérdezte halkan, ugyanakkor bűnös mosollyal az ajkai körül.

– Igen, ne haragudj. Megpróbálok felnőtt módon viselkedni. – Megköszörültem a torkomat, körülnéztem, majd odahajoltam hozzá, és halkan a fülébe súgtam: – Pénisz.

– Köszi – tréfálkozott. – Én csak jó fej akartam lenni, erre te… az összes p-poénomat lelövöd.

Már levegőt sem kaptam a nevetéstől. Biztosra vettem, hogy Elliott számára kicsit kínosan alakult a helyzet, de a látvány, ahogy egyre idegesebb lett, és ahogy a játékosság mégis belopakodott a pillantásába… megérte.

– Sajnálom… Ne haragudj… – lihegtem, még mindig a könnyeimet törölgetve.

– Nem kell abbahagynod – mondta vigyorogva.

– Mit?

– A nevetést. Ez a kedvenc hangom.

A megjegyzése a torkomra forrasztotta a kibuggyanni készülő kacajt. A gyomromban őrült szárnyverdesésbe kezdtek a pillangók.

– Ne csináld! – mondtam elpirulva, ide-oda forgatva a fejemet.

– Mit ne csináljak?

– Ne nézz így rám.

– Hogyan?

– Úgy, mintha belém lennél zúgva.

Elvigyorodott, de nem szólt egy szót sem.

A következő pillanatban az üzlet tulajdonosa, Carol állt meg az asztalunk mellett, és miközben összeszedte a csészécskéket, a lehető legvidámabb hangon azt kérdezte:

– Nos, milyenek voltak?

– Földöntúlian finomak – válaszoltam.

– Ezt jó hallani. Magukra pedig nagyon jó ránézni. Mennyi ideje vannak együtt?

– Tizenhat éves korunk óta – feleltük egyszerre.

Elliott mosolya találkozott az enyémmel. Nagyon jó érzés volt.

– Hát ez igazán aranyos. Nos, ha úgy döntenek, hogy nálunk rendelik meg a tortáikat, szívesen állok a rendelkezésükre.

– Az még… – kezdtem, de Elliott közbevágott.

– Az remek lenne, köszönjük.

– Mi? – kérdeztem.

– Hozza ide a megrendelőlapot, legyen szíves, és máris kitöltjük – folytatta teljesen komoly arccal.

– Rendben. Jól emlékszem, hogy június másodikát mondta esküvői dátumként, amikor felhívott? – kérdezte Carol lelkesen.

– Jól – felelte Elliott.

Carol elsietett.

– Június másodika a születésnapom – jegyeztem meg összezavarodva.

Elliott bólintott.

– Tudom. Emlékszem rá. Arra gondoltam, mi lehetne jobb ajándék a születésnapodon, mint a kedvenc mázaddal elkészített torta? Így most már lesz miért várnod a júniust.

Ezzel végképp levett a lábamról.

– Ne nézz így rám – mondta halkan.

– Hogyan?

Átnyúlt az asztalon, és a két keze közé fogta a kezemet.

– Mintha belém lennél zúgva.

Leadtuk a rendelésünket az ál esküvői tortánkra, de a gyomromban repdeső pillangók még ekkor sem akartak nyugovóra térni.

– Köszönöm, hogy minket választottak – mondta mosolyogva Carol. – És ha megengednek egy megjegyzést. Harminchét éve viszem a boltot, de soha senkivel sem találkoztam, akiken ennyire meglátszott volna a szerelem. Messziről látszik, hogy megőrülnek egymásért.

Elliott elmosolyodott, és megfogta a kezemet.

– Igen. Nagyon szerencsések vagyunk.

Megköszöntük Carolnak, hogy megkóstolhattuk a bevonatokat, aztán a randink következő helyszínére autóztunk. Amikor megálltunk a Natchez gőzhajó előtt, elszorult a mellkasom.

– Komolyan? – kérdeztem. Csak egyszer voltam ezen a gőzhajón, akkor is vele.

– Azt gondoltam, tetszene. Valentin-napi programot ajánlanak, élő jazz-zenével és vacsorával. – Minden ugyanolyan volt, mint akkor régen, csak most még többen voltak a fedélzeten, és mindenki a szerelmet ünnepelte.

Végigtáncoltuk az estét. Teljesen elmerültünk egymásban. Az élő zene felvillanyozó volt, a tömeg élénk és vidám. Úgy tűnt, hogy a fal, amelyet Elliott az évek során emelt maga köré, kezd végre leomlani. Arra gondoltam, hogy a felnőtt férfinál, akivé vált, kevés jobb dolog van New Orleansban.

Az út vége felé elsétáltunk a hajó orrához. Amikor megkapaszkodtam a korlátban, Elliott mögém lépett, és hátulról átkulcsolta a derekamat. A kivilágított New Orleans olyan volt a Mississippin tovasikló hajóról nézve, mint egy mesebeli város.

Amikor a hajó ahhoz a bizonyos épülethez ért, amelyen már gyerekkorunkban is megcsodáltuk azt a bizonyos graffitit, Elliott a fülemhez hajolt, és gyengéden belesúgta:

– Mondani szeretnék v-valamit. – A légzése a fülemet simogatta, amitől majdnem kiugrott a helyéről a szívem. Vett néhány nagy levegőt, és még közelebb húzott magához. – Jasmine… Gyönyörű vagy – mormogta halkan, és maga felé fordított.

– Eli… kimondtad! – kiáltottam. – Kimondtad, hogy gyönyörű! Korábban sohasem sikerült.

– Ami azt illeti, elég időm volt, hogy megtanuljam. Ezt gyakoroltam az elmúlt hat év minden egyes napján.

És ekkor megéreztem.

Kicsin, erőtlenül, de nagyon is valóságosan ott volt.

A szerelem.

Tudtam, hogy túl fiatal vagyok, és azzal is tisztában voltam, hogy butaság, de abban a pillanatban kezdtem beleszeretni egy csendes fiúba, aki a maga visszafogott, csendes módján törődött velem. Aki félt, mégis erős tudott lenni. Aki nemcsak menedéket nyújtott, de kiállt értem, amikor pedig minden oka meglett volna rá, hogy ne tegye. Nem tudtam sokat a szerelemről. Fogalmam sem volt, hogy néz ki, vagy hogy milyen az íze, a tapintása. Azt sem tudtam, honnan jön, és hogyan keríti hatalmába az embert, de azt éreztem, hogy a szívem elszorul, és több ütemet is kihagy. És pontosan értettem, hogy mitől lett libabőrös a karom. Teljes bizonyossággal tudtam, hogy ez a dadogós, olykor ijedt fiú megérdemli a szerelmemet. Megérdemli, hogy ő legyen az, akinek örökre odaadom a szívemet.

Tudtam, hogy a szerelmet Elliott Adamsnek hívják.

És én pillanatok alatt másodszor is belezúgtam.

Bár, igazság szerint, ki sem szerettem belőle.

Csak ez alkalommal nem hagytam, hogy bármi közénk álljon.

– Jasmine?

– Igen, Elliott?

– Meg foglak csókolni?

Halkan felnevettem.

– Ez kérdés volt?

Amikor az ajkaink találkoztak, pontosan azt a választ kaptam, amire vágytam. Először lassan csókolt, mintha mindent meg akart volna ízlelni a számban. Aztán keményebben folytatta. A csóknak ekkor már egyértelműen reményíze volt. Minden érintéssel nagyobbra nőtt bennem az épphogy kisarjadt szerelem. A karja körém fonódott, és elmélyítve a csókunkat, közelebb húzott magához.

Miközben az ajkait ízlelgettem, a mellkasára fektettem a tenyeremet, és éreztem a szívverését.

Némán tettük meg az utat a lakásáig. Felmentünk, de továbbra sem szóltunk egy szót sem, csak álltunk egymással szemben, pontosan tudva, hogy mi következik. Miközben Elliott a mandzsettáját gombolta, én kiléptem a tűsarkúmból. Amikor ledobta magáról az inget, szabaddá téve izmos mellkasát, én a hajamat engedtem le. Aztán hátat fordítottam neki, és a bal vállamra húztam sötét fürtjeimet.

– Lehúznád a cipzáramat? – kérdeztem.

Elliott megtette, amit kértem, aztán kétoldalt végigcsúsztatta rajtam a kezét, és a nyakamhoz hajolt. Az ajka épphogy súrolta a bőrömet. A csókjai alig voltak többek halk suttogásnál, az örökkön örökké rég megálmodott üzenetét hordozták magukban.

A ruhám a földre csúszott, és én lassan szembefordultam vele. A pillantása most nem a testemet kereste, hanem a szememet.

– Gyönyörű vagy – súgta, miközben lassan kifújta a levegőt. A keze a csípőmre csúszott, és közelebb húzott magához. – Gyönyörű vagy. Gyönyörű vagy.

A pupillája kitágult, és amikor a számhoz érintette a száját, ismét feldübörgött a szívem. Beleborzongtam, ahogy az alsó ajkamat ízlelgette végtelen gyengédséggel. Volt bennem egy kis lámpaláz, de ez most határozottan kellemes érzés volt, hiszen azt jelezte, hogy végre valóra válik egy régóta dédelgetett álom.

Felszisszentem, amikor a fülembe súgta:

– Akarlak. Akarlak éjszaka, és akarlak reggel is. Mit szólsz hozzá? Igen?

A karjaim a nyaka köré fonódtak, és lehúztam magamhoz a fejét.

– Igen.

Válaszul a fenekemre simította a tenyerét, megemelt, és odasétált velem az ágyához. Lefektetett, aztán hátrált egy kicsit, és végignézett rajtam. Miközben a pillantása bejárta az összes testrészemet, lehúzta a cipzárját, és kilépett a nadrágjából.

Lassú mozdulattal leereszkedett mellém. A keze megragadta a bal combomat. Még csak megérintett, de máris száguldani kezdett a szívem. Aztán megéreztem a nyelvét a combom belső oldalán. Lágy, körkörös mozdulatokkal haladt felfelé, lassan, ráérősen. A testem apró rángásokkal reagált, és pillanatok alatt a saját nyögdécselésem áldozata lettem. Amikor a szája a bugyim szegélyéhez ért, lehúzta rólam az apró ruhadarabot, és a szoba távoli végébe hajította.

– Kérlek! – nyöszörögtem, amikor a nyelve végigsuhant a legérzékenyebb pontomon. A csípőm mintha önálló életre kelt volna: megemelkedett, és nekifeszült a perzselő szájnak.

– Eli – motyogtam, amikor az az ügyes nyelv mélyen belém hatolt, és ízlelgetni kezdte a nedveimet. És amikor a nyelvhez két ujj is csatlakozott, vad táncba kezdett a testem, és hangos kiáltás szakadt ki belőlem.

– Eli, kérlek!

Válaszul egy harmadik ujjat mélyesztett belém, de közben a nyelve is dolgozott: hol a csiklómon simított lázasan végig, hol mélyen megmerült bennem. Nem hittem volna, hogy szájjal így lehet kefélni. Nem hittem volna, hogy az ujjak gyors behatolása és lassú kihúzása ilyen élvezetes lehet. A testem minden érintésre vadul reagált. A szívem eszeveszetten dobogott, és elhomályosult a tudatom. Jobban vágytam Elliottra, mint bármi másra, miközben ő egyre közelebb repített a csúcs felé. A szájával meg az ujjaival…

Gyorsan, lassan, gyorsan, lassan, gyorsan…

– Még! – könyörögtem. Képtelen voltam csendben maradni. Annyira kívántam Elliottot, hogy már szinte fájt. – Igen!

A szabad kezével felnyúlt, és megragadta a mellemet, míg a másik keze még a korábbinál is tudatosabban tette a dolgát odalenn. A légzése szaggatottá vált, a vágya túltett talán az enyémen is.

– Azt hiszem… mi-mindjárt… – leheltem, amint a gerincem mentén végiggördült egy remegéshullám. Elviselhetetlenségig fokozódott bennem a vágyakozás.

– Ne – mondta Elliott, és megállította addig pumpáló ujjait. Felkúszott a számhoz, keményen megcsókolt, aztán a fogai közé vette az alsó ajkamat, és rántott rajta egyet. – Még ne. – A pupillája hatalmas volt, láttam, hogy ő is kíván engem, ugyanolyan intenzitással, ahogy én kívántam őt.

– Elliott…

– Érezni akarom – suttogta, miközben elhelyezkedett felettem, nedves csapást húzva a melleim közé a nyelvével –, ahogy elmész. Érezni akarom – lihegte, miközben mélyen belém hatolt –, ahogy megremegsz. – A dörmögése ugyanolyan hangos kéjt varázsolt elő belőlem, mint az, amit csinált. – És amikor elmész, Jazz – sziszegte a fülcimpámat harapdálva –, azt akarom, hogy hangosan sikongj.

Végtelen boldogságot és szeretetet éreztem, ahogy belém csusszant, testemben szétáradt a gyönyör és az eksztázis.

Addig mozgott bennem, míg el nem ment a hangom a sikoltozástól.

És közben ott lüktetett köztünk a szerelem dala.

Minden pillanatban, minden érintésben ott volt a semmi máshoz nem fogható érzés.

Az agyam ködbe borult, amikor a markoló ujjai meghúzták a hajamat. És amikor belém nyomult, nemcsak a testünk vált eggyé, hanem a szívünk és a lelkünk is.

A lelkem legmélyén időnként felmerült bennem, hogy Elliott tovább fog lépni, miután elmentem, de a szívem tudta, hogy a mi szerelmünkön nem fog sem a távolság, sem az idő.

Ezen az éjszakán végre megtörtént, amit mindig is szerettünk volna – dallammá váltunk. A szerelmünk dallamává, amit mindenütt meg akartunk szólaltatni. Nem volt olyan helyiség, olyan sarok, ahol ne szeretkeztünk volna, és nem volt olyan póz, amit ne próbáltunk volna ki. Minden lélegzettel jobban szerettem. És amikor a nevemet a fülembe súgta, minden alkalommal fellángolt bennem a vágy.

Minden egyes percben, minden kis érintés nyomán…

– Te vagy a m-mindenem – bizonygatta fáradtan lihegve, amikor elnyúlt mellettem az ágyon. – T-te jelented számomra az egész kibaszott világot.

És ez viszont is így volt. Mindenestől.

Ő volt a szerelmem és a legjobb barátom. Ő volt számomra a kezdet és a vég. Ő volt minden, amire valaha is vágytam, és minden, amiről azt hittem, hogy nem kapom meg soha.

Imádtam, amit a testünk művelt ezen az éjszakán, de még ennél is jobban szerettem a szex utáni pillanatokat, amikor egymásba gabalyodva hevertünk a gyűrött lepedőn.

A pillantásunk elnehezült, de az együtt átélt gyönyör érzése továbbra is átjárt bennünket. Az ujjaim minduntalan végigfutottak a mellkasán, ő pedig folyamatosan csókolgatott, miközben életünk kisebb-nagyobb történeteit meséltük egymásnak. Legjobban a Katie-ről szólókat szerettem hallgatni. Elliott korábban ki sem tudta mondani a nővére nevét, de most mosolygott, amikor róla beszélt. Mintha a róla őrzött emlékek többé nem mardosták volna a szívét. Észrevétlenül átalakultak szeretete gyönyörű kincseivé, melyeket azáltal tett még becsesebbé, hogy szavakba öntötte az emlékképeket.

– Imádta a sült szalámis szendvicset, de kész szívás volt az egész, mert majdnem mindig odaégette, úgyhogy többnyire nem sült, hanem égett szendvicset evett, de nem panaszkodott. Alaposan megpakolta majonézzel, és befalta. Volt, hogy három napon át ilyen szendvics volt a reggelije, az ebédje és a vacsorája is – mesélte kacagva Elliott.

Elmosolyodtam.

– Pedig elég gusztustalanul hangzik.

– Aha. A lakásunkban napokig érezni lehetett az égett szalámi szagát. A mama, amikor megjött a munkából, mindig tett valami hangos megjegyzést: „Katlyn Rae Adams, ha valaha férjhez mégy, sohase várd ezzel a férjedet. Hacsak nem akarod eltenni láb alól”.

– Ez nálatok valami családi vonás lehet – mondtam. – TJ egyszer mogyoróvajas-sült marhahúsos szendviccsel akart megetetni. Rém gusztustalan volt az is.

– Hé, ne fikázd le, míg meg nem kóstoltad. Ugyanolyan finom, mint a sonkás-lekváros.

Megcsóváltam a fejem.

– Látom, túl sok időt töltesz a társaságában. A végén még eltanulod tőle ezeket a retteneteket.

– Anya mindig utálta TJ szendvicseit, mégis megette őket, mert nem akarta megbántani őt.

– Az anyukád az egyik legkedvesebb ember, akit valaha láttam.

– Túl jó is ehhez a világhoz – felelte Elliott. – Egy két lábon járó szent.

– Van valakije? – kérdeztem.

– Nincs. Azok után, ahogy az apám bánt vele, nemigen enged közel magához senkit. Pedig, azt hiszem, magányos. Egyszer beszélgettünk erről, és azt mondta, inkább él magányosan, mint egy rossz kapcsolatban szomorúan. Meg van győződve arról, hogy egy rossz házasságban magányosabb az ember, mint egyedül.

– Pedig bárki jól járna vele.

– Így igaz. Egyszer talán mégiscsak összejön valakivel. De annak a pasasnak fel kell majd kötnie a gatyáját, mert ha nem adja meg neki mindazt a temérdek szeretetet, amit megérdemel, én biztos, hogy megölöm.

Mosolyognom kellett azon, ahogy a mamájáról beszélt. Látszott, hogy mennyire szeretik egymást. Nem is tudták, milyen szerencsések.

– Én is szemétláda voltam vele – folytatta a tarkóját dörzsölgetve, csendesen. – Anya az életét odaadná értem, én meg? Önző módon kerültem hat éven át, mondvacsinált indokokra hivatkozva, mert nem voltam elég erős.

– Ezt meg hogy érted?

– Anya pontosan olyan, mint Katie – magyarázta csendesen. – Ha ránézek, nemcsak őt látom, hanem a nővéremet is, a göndör hajában ugyanúgy, mint a mosolyában. De mondhatnám a törékeny termetét is, vagy azt, ahogy nevet vagy sír… Hogy ne fájjon annyira, inkább elkerültem.

– Mert nem fogtad fel, hogy ez az egész inkább áldás – mondtam, és közelebb bújtam hozzá. – Az, hogy az anyukád mosolyában a nővéredet is láthatod. Ez majdnem olyan, mintha Katie becsapta volna a halált. Mintha a lelke a lehető legcsodálatosabb módon tovább élne.

– Ez még tényleg nem jutott eszembe.

– Ha az ember hozzászoktatta magát a sötétséghez, nehéz más színben látni a dolgokat.

Elliott a homlokomhoz nyomta a száját.

– Jasmine?

– Igen?

– Sz-szeretlek. Jobban, mint azt szavakkal el tudnám mondani.

Attól, ahogy a nyelve megbotlott a szeretlek kimondása közben, több ütemet is kihagyott a szívem.

– Én is szeretlek, Eli. – Mindig is szerettem. Már tizenhat éves koromban is, és bár közben eltelt némi idő, az, amit iránta éreztem, mindig megmaradt.

Ezt jelképezte a kulcs a nyakamban.

Ez a kulcs maga Elliott volt a számomra, és abban a hat hosszú évben mindvégig ott lapult a szívem felett.

Ő volt az otthonom.

41

Elliott

Előbb ébredt, mint én. Amikor mocorogni kezdtem és felnéztem, már ott állt az ablakpárkány mellett. Az egyik hatalmas pólómat viselte – majdnem a térdéig ért. A napsugarak fénye aranyló színnel vonta be a szobát; hirtelen azt sem tudtam, mi történt, és hol vagyok.

Nem emlékeztem, mikor voltam utoljára ennyire boldog.

Tényleg ott volt. Visszajött hozzám.

Fogalma sem lehetett arról, hogy mit jelent ez nekem. Hat éven át egy ketrecbe zárva éltem, és ehhez a ketrechez ő volt a kulcs.

– Jó reggelt – mondtam. Láttam, hogy megriad, de aztán szembefordult velem. Egy jegyzetfüzetet tartott a kezében. Az egyiket azok közül, amelyeket a komódomban őriztem. – Mit csinálsz?

A szemében bűntudat villant, és megcsóválta a fejét.

– Ne haragudj. Ki akartam venni egy pólót a fiókból, és ezt találtam. Mindennek a tetején, nyitva. Megláttam benne a nevemet, és…

– Semmi baj – szakítottam félbe, és megpaskoltam magam mellett a matracot.

Odajött és leült.

– Mik ezek, Eli?

– Levelek, amiket neked írtam – feleltem. – TJ annak idején mindig leíratta velem, hogy miben reménykedem, és mitől félek. Azt mondta, az segíteni fog a zenélésben. A történtek után azonban nem nagyon reménykedtem semmiben. Mindennel felhagytam, ami addig kedves volt nekem. Egyvalamiről nem tudtam lemondani. Arról, hogy írjak neked. Bár tudtam, hogy egyetlen levelet sem fogok elküldeni neked, mégis jólesett lejegyezni a gondolataimat. Azt hiszem, azért működött a dolog, mert egyetlen sorom sem jutott el hozzád. Így ugyanis nem tudtál megvigasztalni. Nyugodtan kiönthettem esténként a szívemet. Mindent leírhattam, ami előjött bennem. És amikor n-neked írtam, nem éreztem magam annyira magányosnak. Önmagammal ugyan keményen bántam, de tudtam, hogy nem vagyok egyedül. Mindig velem voltál. Vagy ha nem velem, a közelemben.

Könnyek csorogtak végig az arcomon. Meg sem próbáltam letörölni őket, úgyis hiábavaló lett volna.

– Ne sírj. Nem akarlak így látni.

– Sajnálom. Csak… – felsóhajtott. – Ez a füzet… Minden fájdalmad benne van. Nem is tudom, mit mondjak, Elliott.

– Hé… – suttogtam, és megcsóváltam a fejem. – Semmi baj. Már lélegezni is tudok.

A számmal megérintettem a száját, mire ő bólintott.

– Te mindennap írtál nekem, én meg a nyakamban hordtam a kulcsodat. Egy pillanatra sem váltunk el egymástól.

– És most már nem is fogunk.

– Az tetszik legjobban, ahogy befejezted a leveleidet. Az utóiratokat.

Gyengéden homlokon csókoltam, aztán ismét elnyúltunk egymás mellett. Közelebb húztam magamhoz.

– Ja, és még mindig szeretlek – súgtam a fülébe, elismételve azt az öt szót, amit oly sokszor leírtam.

– Én is téged – mondta lágyan. – Mi lenne, ha mindig itt maradnánk? Ha egy darabig tudomást sem vennénk a világról?

Elvigyorodtam.

– Az jó lenne. De vissza kell mennem TJ-hez. Zeneóránk van, és megöl, ha elkésem.

– Hát akkor muszáj menned.

Szájon csókoltam.

– De utána? Találkozunk?

– Aha. Mi lenne, ha együtt vacsoráznánk? Jason, Kelly, te meg én?

– Jó ötlet, de tegyük inkább holnapra. Ma este dolgom van. Tulajdonképpen meg is akartam kérdezni: baj lenne, ha kicsit tovább maradnál TJ-nél?

Elmosolyodott.

– Miért? Mással is meg akarod kóstoltatni a csokidat délután?

– És ha igen? Féltékeny lennél? – kérdeztem évődve.

– Én? Féltékeny? Hiszen nem is tetszel. – Látványosan körbeforgatta a szemét. – Még csak jóképűnek sem tartalak. Sőt, inkább csúnyának látlak.

– Igen? – Felálltam, és a karomba kaptam, ő pedig körém fonta a lábait.

– Hová viszel? – kérdezte.

– A zuhanyzóba, hogy megmutathassam, mennyire csúnya tudok lenni.

Miután befejeztük a zuhanyozást, felöltöztünk, és éppen el akartunk indulni, amikor felhívott a mama.

– Szia – mondtam. – Bocs, hogy késésben vagyunk. Máris indulok.

– Nem ezért hívlak, Elliott – mondta komoran.

– Hát? Történt valami?

– Csak beszélni akarok veled. Most.

– Már úton is vagyok. – Felkaptam a kabátomat meg a kulcsaimat.

– Baj van? – kérdezte Jasmine aggodalommal teli hangon.

– Nem tudom, de mennünk kell.

e

Megérkeztünk TJ házába. Mindketten a kanapén ültek. Anya röviden elmondta, hogy mi is történt.

– Azonnal szólnom kellett volna, de nem akartam, mert szórakozni mentetek, és…

– Attól még szólhattál volna – vágtam közbe ingerülten, és nekitámaszkodtam az ajtófélfának.

– Tudom, tudom – bólogatott anya. – Csak annyira sokkolt. TJ-nek is csak ma reggel mutattam meg, és ő rögtön rám parancsolt, hogy hívjalak fel.

– Az anyádnak semmi köze hozzá, Elliott. Ezt próbáld észben tartani – mondta TJ.

– Valami üzenet? – kérdezte Jasmine, és elvette anyától a teleírt papírt. A szeme végigfutott a sorokon, és amikor végzett, hangosan felsóhajtott.

– Igen. A postaládában találtam tegnap délután. Nem tudtam, mit kezdjek vele.

– Megnézhetem? – kérdeztem Jasmine-tól. Felállt, és odahozta nekem a levelet.

Ms. Adams,

Tudom, hogy átlépek egy határt, de remélem, hogy egy nap meg fogja nekem ezt bocsátani. A sok szenvedés után, ami a családját érte, betegesnek tűnhet, hogy Önhöz fordulok, de ha nem tenném, életem végéig bánnám, és örökké mardosna a bűntudat, hogy meg sem próbáltam.

Mint Ön is tudja, a fiam, Todd, tényleges életfogytiglanit kapott. Az életének vége. Az egészet rácsok mögött fogja tölteni azért a tettéért, amit hat évvel ezelőtt elkövetett. Aznap, amikor Ön elveszítette a lányát, én is elveszítettem a fiamat – még ha a veszteségem természete és mértéke másmilyen is, mint az Öné, azzal a nappal az egész bensőm kiüresedett.

Nem voltam jó anya.

Sohasem voltam ott, amikor a fiaimnak szüksége lett volna rám. A munkámra koncentráltam, ahelyett hogy a gyerekeimre figyeltem volna. Szinte alig kaptak tőlem szeretetet. Magam is olyan családban nőttem fel, ahol nemigen volt szeretet, és úgy tűnik, ezt a mintát követve neveltem én is a gyerekeimet.

Kiszolgáltattam őket a saját destruktív ösztöneiknek azzal, hogy nem szabtam nekik határokat.

Azt hittem, ha én fel tudtam nőni egy olyan közegben, amelyet nemigen lehetett családnak nevezni, a fiaimnak is sikerülni fog.

Az idősebb fiammal is voltak problémák, de nem olyanok, mint Toddal.

Todd nyughatatlan volt. Évekig sírt azért, hogy az apja vagy én odafigyeljünk rá, de mi figyelmen kívül hagytuk a segélykiáltásait. Azt gondoltuk, bármi baja van, majd kinövi. Azt hittük, hogy majd bekerül egy egyetemre, ahol ha lázadozni is fog, de szerez magának egy diplomát. Lesz munkája, családja, gyerekei.

Pedig, igazság szerint, a lelkünk mélyén tisztában voltunk azzal, hogy van egy sötét oldala, ami súlyos teherként veszi körül, és most már tudom, hogy azt a terhet én helyeztem rá. Nem hallottam meg a kiáltásait, így egyre sötétebb lett a lelke.

Súlyos dolgot követett el a fiam. Igen. Megölte az Ön lányát, de ha valakit hibáztatni lehet ezért, az én vagyok.

Jobban kellett volna szeretnem. Többet kellett volna tennem érte.

Öt évvel ezelőtt elköltözött tőlünk az idősebb fiam, és nem hallottam felőle azóta sem. Három hónappal ezelőtt a férjem önkezével vetett véget az életének. Túl nagy teher volt már neki.

Mindnyájunk számára nagy teher.

Todd néhány héttel ezelőtt írt nekem, és arra kért, hogy lépjek valahogy kapcsolatba Önnel és a fiával. Kérte, hogy mondjam el maguknak, mennyire mélyen bántja, ami történt. Hogy milyen fájdalom van a szívében..

Szeretné tudni, hogy valamilyen módon kifejezhetné-e Önök felé a megbánását.

Azt kérte, kérdezzem meg maguktól, hogy meglátogatnák-e a Louisianai Állami Büntetés-végrehajtó Intézetben?

Tudom, hogy sokat kérek, épp ezért megértem, ha nem is válaszolnak. Ebben az esetben többé nem fogom zaklatni Önöket.

Még egyszer szeretném kifejezni a legmélyebb együttérzésemet Katie elvesztése miatt. Tudom, hogy nem sokra mennek a bocsánatkérésemmel, és üresnek fogják találni minden egyes szavát, de ettől még komolyan gondolom. Tudniuk kell, hogy nincs olyan pillanat, amikor ne jutna eszembe a fájdalmuk, és mindent megtennék azért, hogy enyhíthessek rajta.

Remélem, válaszolni fognak a levelemre.

Természetesen azt is megértem, ha nem. Ez esetben Isten áldását kérem mindkettőjükre.

Marie Clause

– Ez csak d-duma – sziszegtem dühösen. – Hogy jön ahhoz, h-hogy írjon? Hogy mer zaklatni b-bennünket? – üvöltöttem magamból kikelve. Sértettek ennek az asszonynak a szavai. Hazugnak találtam a bocsánatkérését. Bődületes pofátlanságnak tartottam, hogy oda mert menni az anyám házához, bedobni a postaládájába egy ilyen üzenetet. Szinte habzott a szám a dühtől.

– Nyugodj meg, fiam – mondta TJ.

– Nem tudok. – Fel-alá kezdtem járkálni, a kezem ökölbe szorult. – Ezt jelentenünk kell. Tudatnunk kell a zsarukkal, hogy ezek az emberek, vagy inkább szörnyetegek, átlépnek bizonyos határokat. Ezért még megfizetnek! Nem tehetik meg, hogy…

– A férje öngyilkos lett, a fia elköltözött, Elliott. Nincs itt szó többes számról, fiam. Csak ez az asszony van, egyes-egyedül – szakított félbe a mama.

– Egyedül sincs joga ahhoz, hogy…

– Én már döntöttem. Elmegyek.

Mintha tőrt szúrtak volna a szívembe. Döbbenten meredtem rá.

– Mi?

Könnyek csordultak végig az arcán, és bár TJ próbálta megnyugtatni, egész testében remegett. – Találkozni fogok vele, Eli. Téged csak azért hívtalak ide, mert meg akartam kérdezni, hogy eljössz-e velem.

– De a-anya… – A gondolataim összegabalyodtak; képtelen voltam kinyögni egy értelmes mondatot. Anya őrültséget beszél. Az ördöggel játszik, ugyanazzal az ördöggel, amelyik elvette tőle a lányát. Tőlem meg a nővéremet. – Ezt nem t-teheted!

– De igen.

– Eli… – kezdte Jasmine, és elindult felém, de megállítottam egy kézmozdulattal.

A szemem az anyámét kutatta, és egyfolytában a fejemet csóváltam.

– Hogy mehetnél oda? – kérdeztem még mindig döbbenten. – Semmivel sem tartoztunk ezeknek az embereknek. Ők vettek el tőlünk valamit, nem fordítva. – Életed l-legnagyobb hibáját k-készülsz elkövetni.

Azzal kiviharzottam a szobából. Jasmine szinte azonnal utánam rohant, és megragadta a karomat.

– Eli! Várj! – kiáltotta.

Megfeszültem az érintésétől, és nem tudtam ránézni. Nem. Tudtam, mit akar elérni. Azt, hogy megértsem, amit nem lehet. Megint megpróbál áttörni a magam köré emelt falon.

– Jasmine – suttogtam.

– Igen?

– Engedj el!

– Nem, Elliott. Nem engedlek el. Gyere vissza, és beszélj a mamáddal. Gyere, és…

– Jasmine! – Ezúttal már üvöltöttem. A vérem a fülemben dobolt, és az sem érdekelt, hogy a szeme elkerekedik az aggodalomtól. – En-gedj el!

Lassan, de engedett a szorítása, és amint elhúzta a kezét, kirontottam az ajtón. Egyszer sem néztem vissza rá.

Ha visszanézek, biztosan könyörögni kezdek neki, hogy jöjjön velem, és segítsen megszabadulni önmagamtól. Segítsen megérteni, amit nem lehet.

De abban a pillanatban az agyam nem akart megérteni semmit. Abban a pillanatban csak egyet akartam: elmenekülni a valóság elől.

42

Jasmine

– Jason! – kiáltottam, miközben berontottam a bárba. Jason a néhány óra múlva esedékes nyitáshoz készülődött.

Amikor meghallotta a nevét, felém fordult.

– Jasmine! Mi folyik itt?

– Itt van Elliott?

– Aha. Úgy öt perccel ezelőtt rohant fel a lépcsőn. Miért? Minden rendben?

– Nem – ráztam meg a fejemet. – Semmi sincs rendben. – Elmeséltem Jasonnek, hogy mi történt, és láttam a szemén, hogy hozzám hasonlóan ő is aggódni kezd.

– Össze fog omlani – mondta.

– Igen, tudom. Ezért van most ránk akkora szüksége. Mindenképp mellette kell lennünk, máskülönben megint falat fog építeni a szíve köré. De biztosra veszem, hogy bezárta a lakásajtót.

Jason felkapta a saját kulcscsomóját.

– Ne aggódj, van pótkulcsom. Gyere.

Felrohantunk a lépcsőn, be a lakásba, és ott találtuk Elliottot. A zsákját püfölte, és még csak bokszkesztyűt sem húzott, de olyan erővel ütötte a zsákot, hogy az ujjaiból kiserkent a vér.

– Testvér, mi a fenét csinálsz? – kérdezte Jason, lassan közeledve Elliott felé.

– Ni-nincs jogod ahhoz, h-hogy így r-rám törj – ugatta Elliott, anélkül hogy felnézett volna az ütlegelésből.

– Eli – szólaltam meg. – Aggódtunk miattad. Súlyos dolgok történtek TJ házában. El sem tudom képzelni, mi mehet végbe benned.

Elliott szóra sem méltatott, csak bokszolt tovább.

– Beszélj hozzánk, Eli. Kérlek – fogtam könyörgőre.

– Nem akarok – suttogta.

– Ugyan már, haver, nekünk bármit elmondhatsz. Mi veled vagyunk – próbálkozott Jason is.

– Nem akarom, hogy itt legyetek! – kiáltotta Elliott, és mielőtt odafordult volna hozzánk, még egyet adott a zsáknak. A mellkasa egyre hevesebben hullámzott. – Menjetek el!

Jason kihúzta magát.

– Nem!

Elliott vad pillantása most rám vándorolt.

– Ki innen!

– Nem! – válaszoltam Jason példáját követve.

Elliott egyre dühösebb lett; már levegőt is csak zihálva kapott, és őrült szikrákat szórt az a gyönyörű szeme.

– Jó – nyomakodott el mellettünk. – Akkor majd én megyek el.

Kérleltük, hogy maradjon, de hátra sem fordult. Amint kilépett az ajtón, futásnak eredt, és egyszer sem nézett vissza ránk.

e

– Mindenhol kerestük, Laura – mondta Jason Elliott anyjának a telefonba, amikor felhívtuk a kocsiból. Nem sokkal korábban jöttünk ki abból az edzőteremből, ahová úgy gondoltuk, hogy Elliott mehetett, de ott sem jártunk szerencsével. – De még próbálkozunk. – Elhallgatott. – Nem, nem szükséges. Maradjon csak ott TJ-nél. Neki nagyobb szüksége van magára. Ha bármilyen változás van, úgyis telefonálunk. Oké, viszhall. – Jason kikapcsolta a mobilját, és felsóhajtott. – Már csak ez hiányzott.

– El tudom képzelni, mi minden járhat a fejében. Megszakad érte a szívem… – Már órák teltek el azóta, hogy Elliott elrohant, és azóta nem hallottunk felőle. Már a nap is lement, és még mindig nem tudtuk, hol lehet.

– Az enyém is. El sem tudom képzelni, hol lehet. – Jason hangosan felsóhajtott. – Minden edzőterembe, minden jazzklubba benéztünk, még a Frenchmen Streetet is végigjártuk, eredménytelenül. Elképzelésem sincs, hogy hol kereshetnénk tovább. Talán ki kellene várnunk, hogy lecsillapodjon. Mi a véleményed? Biztos vagyok benne, hogy előbb-utóbb visszamegy a Daze-be.

Millió gondolat kavargott a fejemben, a gyomrom táncolt az idegességtől.

– Jason, elmehetnénk még egy helyre? – kérdeztem.

Jason bólintott, és elindította az autót.

– Csak mondd, hogy hová.

Miután célba érve leparkoltunk, megindultunk a Frenchmen Streetről nyíló sikátor felé. Jason megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor megpillantotta a kuka tetején üldögélő Elliottot.

– Hála istennek! – suttogta. – Mindketten odamenjünk hozzá, vagy…

– Ne. Csak én – feleltem. – Közben te felhívhatod Laurát, hogy ne izguljon tovább. Mindent köszönök – mondtam, és gyorsan megöleltem.

– Ugyan már. Szívesen.

Nem mentem oda rögtön Elliotthoz. A sikátor bejáratától figyeltem egy darabig. A válla előreesett, az ujjai szorosan markolták a kuka peremét. Teljesen legyőzöttnek látszott.

– Szia! – mondtam neki mosolyogva, és elindultam felé.

Felnézett, és megtörten visszamosolygott rám.

– Szia.

– Melléd ülhetek?

Egy picit kivárt, de aztán odébb csusszant, hogy helyet csináljon nekem.

– N-ne haragudj – kezdte, de megtört a hangja. – N-nem volt szép, hogy k-kiabáltam veled. Nem tudtam gondolkodni. A lelkem annyira…

– …fájt – fejeztem be helyette a mondatot. – Annyira fájt a lelked, ezt meg tudom érteni. Ahogy neked is meg kell értened, hogy aggódtunk érted. – A vállára hajtottam a fejem, és közelebb húzódtam hozzá. – Nem akarsz beszélgetni?

A teste odébb mozdult egy parányit, de csak azért, hogy megfoghassa a kezemet.

– Egyszerűen nem értem. Újra és újra végigrágtam magam az egészen, de még m-mindig nem bírom felfogni, hogy miért akar elmenni h-hozzá.

– Az anyukád gyönyörű, Eli, kívül-belül. És okos is. Nem hozott volna ilyen döntést, ha nem lenne rá jó oka. Ezt te is tudod. Ismered a mamádat.

– Ez a baj. Hogy annyira jó.

Megráztam a fejem.

– Több ilyen emberre lenne szükség. Olyan kevés az igazán jó ember.

Elliott vágott egy grimaszt, és megvakarta a nyakát.

– Akkor sem értem.

– Tudom, de lehet, hogy éppen ez az egészben a lényeg. Nem nekünk kell érteni.

– Ezzel meg mit akarsz mondani?

– A mamádnak biztosan megvannak a maga okai. Nem azért hívott oda ma reggel, hogy lebeszéld, hiszen addigra már meghozta a maga döntését, Eli.

– Hát akkor miért hívott fel?

– Azért, hogy fogd a kezét.

Nyelt egy hatalmasat, és behunyta a szemét.

– Ez nem Todd vagy Marie sebeinek gyógyításáról szól, ugye?

– Nem. Inkább a mamádéról.

– Köszönöm – suttogta. – Köszönöm, hogy nem engedtél túl messzire kalandozni.

– Szívesen. Máskor is. – Körülnéztem, és fülelni kezdtem, hogy meghalljam a bárokból kiszűrődő zenét. – Miért pont ide jöttél? – kérdeztem végül.

– Azért, mert dühös akartam maradni. Nem akartam, hogy elszálljon a haragom, bár tudom, hogy ezt elég nehéz megérteni.

– Nem annyira. Nehéz itt lenned?

– Igen – vallotta be, és közelebb húzott magához. – De veled könnyebb. Veled mindig könnyebb.

43

Elliott

– Mit keresel te itt? – kérdezte anya aznap reggel, amikor elindult meglátogatni Toddot, és határozottan megrázta a fejét. – Nem, Elliott. Szeretlek, de ha azért jöttél, hogy lebeszélj…

– Nem, nem azért jöttem.

– Hát akkor? Miért?

Zsebre dugtam a kezemet, és himbálni kezdtem magam a sarkamon. – A Louisianai Állami Büntetés-végrehajtó Intézetig legalább két és fél óra az út. Arra gondoltam, hogy örülnél egy kis társaságnak.

Anya szeme elkerekedett.

– Mi?

– Csak nem gondoltad, hogy elengedlek egyedül? – Az arcán csorogni kezdtek a könnyek, és hogy fel ne zokogjon, a szájára szorította a tenyerét. Elmosolyodtam. – Ugyan már, anya. Ne sírj.

– Bo-bocsánat… Cs-csak… – Vett egy nagy levegőt. – Ma tényleg nagy szükségem van rád, Eli. Nem akartalak megkérni, hogy gyere el velem, de nem tudom, hogy csináltam volna végig egyedül. És én még azt hittem, hogy örökre elveszítettelek. Annyira magadba zárkóztál. Nem hittem, hogy valaha is visszakapom a fiamat.

– Pedig itt vagyok, anya – mondtam neki. – Visszajöttem hozzád. Sajnálom, hogy ilyen s-sokáig tartott a v-visszaút, mert te is n-nagyon hiányoztál nekem. Te vagy a legcsodálatosabb asszony a világon.

Anya szemét ismét elfutotta a könny.

– Eli… – kezdte, de én nem hagytam szóhoz jutni.

– Éveket töltöttem azzal, hogy megpróbáltam erős lenni. Azt hittem, az erő fizikai síkon dől el. Azt hittem, súlyemeléssel, bokszolással és azzal, hogy ököllel vissza tudok vágni, el tudom érni azt, hogy tényleg erős legyek. De éveken át tévedésben éltem. – Megköszörültem a torkomat, hogy valamilyen szinten kontroll alatt tudjam tartani az érzelmeimet, mert anyából csak úgy ömlött a könny. – Most már tudom, hogy ki az erős. Az, aki minden reggel fel tud kelni az ágyból, akkor is, amikor az élete egyébként darabokra hullik. Aki évről évre megjelenik a fia születésnapján, akkor is, ha az nem akarja beengedni. Aki erős, az összetörten is képes szeretni a szeretteit, és bár esténként úgy sírja álomba magát, reggel, ébredés után újra képes hinni a szépben. A legerősebb azonban az, aki meg tud bocsátani. Amire te ma készülsz, anya, az maga a nagybetűs erő. És amit most felsoroltam, az rád mind igaz. Az én életemben te vagy az állandóságot jelentő kőszikla. Te vagy az én hősöm. Nélküled én semmi sem lennék. Amikor elveszítettük Katie-t, te engem is elveszítettél, és ezt most nagyon, de nagyon sajnálom. És mindazt, amin még át kellett menned miattam.

– Hagyd abba, Elliott. Bármikor végigcsinálnám ugyanezt még egyszer, ha csak így tudnálak visszahozni közénk. Érted bármit megtennék, újra és újra… mert számomra te vagy a legfontosabb.

Elmosolyodtam.

– Tudom, hogy megtennéd, hiszen te vagy a két lábon járó erő. – Odaléptem hozzá, és szorosan magamhoz öleltem. Ő meg belém kapaszkodott, úgy, mintha attól tartana, hogy többé nem lesz alkalma megölelni. – Ugyanolyan a mosolyod, anya – suttogtam. – Ugyanolyan, mint Katie-é.

– Neked meg a szemed ugyanolyan.

Sokáig úgy álltunk, egymást átölelve; mintha egyikünk sem akarná elengedni a másikat.

Amikor megérkeztünk a börtönbe, egy egész csapat várt ránk. Alaposan megmotoztak bennünket, nehogy bármilyen fegyvert vagy tiltott dolgot bevigyünk magunkkal. Megrázó pillanatok voltak. Még sohasem jártam börtönben, és az élmény az első pillanattól kezdve ijesztő volt.

Todd anyja az épület előtt várt bennünket. Sovány volt, betegnek látszott, és még sohasem láttam kék szempárt, ami ennyire szomorú lett volna.

– Khm… jó napot… hm… – dadogta remegve, mint aki sehogy sem találja a megfelelő szavakat. Egy összetört asszony állt előttünk, akiben semmi sem emlékeztetett arra a fennhéjázó nőre, aki az emlékeimben élt. – Kö-köszönöm, hogy eljöttek – nyögte ki nagy nehezen.

Anya semmit sem mondott, de egészen halványan elmosolyodott.

Dobogó szívvel tűrtem, hogy felírják a nevünket a látogatók listájára. Keresztülmentünk több fémdetektor kapun, majd bevezettek bennünket egy váróterem-szerűségbe, egy üveg elválasztófal elé. Az ablak előtt két szék állt. Marie intett, hogy üljünk le, ő pedig odaállt mögénk.

Az üvegfal mögött ekkor kinyílt egy ajtó. Egy fegyőr lépett be rajta, a nyomában Todd-dal. A kezei össze voltak bilincselve, és béklyót húzott a lábain is.

Elfogott a hányinger, amikor megláttam. A legszívesebben elfutottam volna, hogy ne kelljen újra szembenéznem a múltammal, de anyának szüksége volt erre a találkozásra. Csak így tudta elengedni a múlt kísérteteit, és bár nem értettem, hogy miért ezt a módot választotta a gyógyuláshoz, eléggé szerettem ahhoz, hogy ott maradjak vele.

Todd rosszabbul nézett ki, mint az anyja. Az arcát szakáll borította, a bőre sápadt volt, egész lénye egy szőrös csontvázra emlékeztetett. Amikor leült, megköszörülte a torkát. Aztán megemelte a telefont az üvegfal túloldalán, és anya ugyanezt tette ezen az oldalon. Ahogy Todd beszélni kezdett, anya arcán csorogni kezdtek a könnyek, de én nem hallottam mást, csak a válaszait.

– Igen. Köszönöm. Tudom. – Egy ponton lehunyta a szemét, és vett egy nagy levegőt. Megfogtam a kezét, összekulcsoltam az ujjainkat, és egy finom szorítással jeleztem, hogy mellette vagyok. Amikor befejezték a beszélgetést, mindketten rám néztek. Anya elhúzta a fülétől a telefont. – Most veled szeretne beszélni.

Habozva ugyan, de elvettem anyától a telefonkagylót, és a fülemre helyeztem.

– Helló?

– Helló, haver – kezdte Todd ideges fészkelődés közepette. – A m-mindenit, te aztán ki-kiizmosodtál – dadogta. Félő volt, hogy az idegessége egyben lenyeli, mégis felnevetett. – Kétlem, hogy most bárki beléd merne kötni.

Egy szót sem szóltam.

– Figyelj… T-tudom, hogy b-bármit m-mondanék… – kezdte botladozó nyelvvel, mint aki képtelen egymásba fűzni a gondolatait. Nálam jobban senki sem ismerte ezt az érzést. Végül, amikor összeszedte magát annyira, hogy ki bírjon nyögni egy értelmes mondatot, rám emelte a szemét, és azt mondta: – Mindent sajnálok, Elliott.

Aztán lehajtotta a fejét, és a kezét kezdte bámulni.

– Megbocsátok neked – feleltem, mire hitetlenkedve felkapta a fejét.

– Mi? – kérdezte könnyben úszó szemmel.

– Megbocsátok neked. Nem magamtól, hanem – anya felé intettem a fejemmel – miatta. Érte még erre is képes vagyok.

Todd törékeny teste megrázkódott a zokogástól. Láttam, hogy alig kap levegőt.

– Köszönöm, Elliott. Köszönöm.

– Többé azonban nem akarok hallani rólad – mondtam neki nyugodt hangon. – Örökre végeztünk egymással. Ennyi volt.

Egy bólintásra még futotta az erejéből, de aztán végleg összeomlott. Marie remegve nézte, ahogy felállunk. Képtelen volt elvonni a pillantását az összekulcsolódó kezünkről. Aztán a fiára nézett, akit örök csapdába ejtett az üvegfal. Ők nem foghatták meg egymás kezét. Hiába szenvedtek mindketten, nem nyújthattak egymásnak vigaszt. Marie sem bírta tovább tartani magát – összeomlott ő is, ahogy a fia.

A szájához emelte a kezét, és belezokogott a tenyerébe. Apró teste belerázkódott a megállíthatatlan sírásba. Félő volt, hogy összeroskad a szívét szétszaggató fájdalom tetemes súlya alatt.

Újra és újra a bocsánatunkért esedezett. Csupa ismerősen csengő szó hagyta el a száját. Önmagát hibáztatta a hat évvel korábban történtekért. És valószínűleg a férje öngyilkosságáért is.

Bár a fia volt rácsok mögött, Mrs. Clause kapta a nagyobb büntetést. Teljesen egyedül maradt. Nem volt neki senkije, semmije. Még egy kéz sem, amibe belekapaszkodhatott volna élete legnehezebb napjain. Amikor láttam, hogy a lába végképp felmondja a szolgálatot, és már levegőért sem küzd, visszarohantam hozzá, és magamhoz szorítottam. Ott esett darabkáira, az ingembe zokogva, a karjaimban.

Nem tudom, miért mondtam neki.

Azt sem tudom, honnan jöttek a számra a szavak.

Abban sem voltam biztos, hogy elhiszem, amit mondok, de azt mondtam neki, amire a leginkább szüksége volt.

A füléhez hajoltam, és azt suttogtam neki, hogy nem az ő hibájából történt, ami történt.

Az, ahogy felüvöltött végtelen fájdalmában, elég volt ahhoz, hogy milliomodszor is összetörje a szívemet.

Megvártuk, hogy Marie összeszedje magát, aztán amikor leült az üvegfal elé, hogy ő is váltson pár szót a fiával, eljöttünk. Még láttam, hogy az üvegre szorítja a tenyerét, hogy a fia ráhelyezhesse a magáét a másik oldalon, és ekkor végre kifújtam a tüdőmből a visszatartott levegőt.

Aztán átfogtam anya vállát, és megpusziltam a feje búbját.

– Köszönöm, anya.

– Mit?

– Azt, hogy sohasem engedted el a kezem.

e

Aznap anyával kettesben vacsoráztunk. Csupa olyasmit főzött, ami Katie kedvence volt. Végigbeszélgettük az egész estét; még nevettünk is egy kicsit. Nem tudtam volna megmondani, mikor hallottam utoljára nevetni az anyámat.

– Ez hiányzott talán a legjobban – mondta, miközben letett elénk egy-egy csésze kávét. – Ennél az asztalnál születtek a legszebb emlékeim.

– Nekem is – feleltem bólogatva.

– Nagyon nehéz itt ülnöd a nővéred nélkül?

– Azt hiszem, sokkal nehezebb volt megélni a magányt, mint visszaülni ehhez az asztalhoz.

Bólintott.

– Meggyőzted magadat, hogy nem érdemelsz jobbat. Ugye már nem hiszed, hogy ez igaz?

– Nem, már nem. És ezt nektek köszönhetem. Nagyon sokat segítettetek. – Láttam, hogy ismét elhomályosodik a szeme, és felnevettem. – Ugyan már, anya. Mindenen elsírod magad!

– Ne haragudj. Csak… annyira hiányoztál. El sem tudom mondani, mennyire.

– Te is hiányoztál nekem. Neked van a legnagyobb szíved az egész világon. Olyannak látod a dolgokat, amilyennek rajtad kívül kevesen látnák. Amit ma Marie-ért tettél… A legtöbb ember hagyta volna tovább szenvedni.

– Én tudom, milyen gyötrelmes tud lenni a szenvedés. Plusz egyvégtében arra gondoltam, milyen lenne, ha te követted volna el azt a gyűlöletes tettet. Mi lenne, ha az én gyermekem hibázott volna ilyen végzeteset? Hogy tudnék megbirkózni vele? Tudom, hogy magamat hibáztatnám elsősorban. Így működik az anyai ösztön. Mindent újragondolunk az első naptól fogva. Mindenért bűntudatunk van, kezdve attól, hogy elmulasztottunk egy iskolai koncertet, vagy kifelejtettük a gyerek tízórais csomagjából a gyümölcslét. Ha te lennél azok mögött a rácsok mögött… Ha soha többé nem ölelhetnélek meg, ugyanúgy börtönben érezném magam, mint egy fegyenc. Marie a magány és a bűntudat fogságában fogja leélni azt, ami az életéből még hátravan. Szüksége volt erre a mai napra. És nem csak neki. Nekem is.

– Azt hiszem, mindnyájunknak szüksége volt rá – bólogattam.

– Ahogy átölelted, ahogy suttogtál neki… Jó volt nézni is. Nagyon jó ember vagy, Eli. Nem ismerek nálad jobbat.

– Na ja. Bármi jó van bennem, azt tőled örököltem.

Ezzel az estével új hagyomány vette kezdetét. Minden héten legalább egyszer együtt vacsoráztunk, és ezzel, ha lehet, még közelebb kerültünk egymáshoz. Minél többet tudtam meg az anyámról, annál több okom volt arra, hogy még jobban szeressem. Egy vasárnap, vacsora után, felnézett, és azt a mosolyát villantotta rám, amelyik pontosan olyan volt, mint a nővéremé.

– Arra gondoltam, hogy kibővíthetnénk ezeket a vacsorákat – mondta. – Meghívhatnánk másokat is. Elég nagy a családunk – akár együtt is ehetnénk néha.

Elvigyorodtam.

– Ahhoz nagyobb asztalra lenne szükségünk.

– Akkor majd TJ-nél eszünk – mondta anya. – Örülni fog neki.

44

Jasmine

Egy reggel, miután Elliottnál töltöttem az éjszakát, felé fordultam az ágyban, de ő még mindig mélyen aludt. Az ujjaim ösztönösen összezárultak a nyakamban lógó kulcs körül, ahogy az e-mailjeimre pillantottam.

Hamarosan Elliott is mocorogni kezdett, majd szembefordult velem.

– Jó reggelt – suttogta. Aztán körém fonta a karjait, és visszahúzott magához a teste melegébe.

– Jó reggelt – motyogtam.

Elliott felvonta a szemöldökét.

– Mi a baj?

– Miből gondolod, hogy baj van?

Gyengéd csókot nyomott a tarkómra.

– Ismerlek, Jazz. Mi a baj?

– Üzenet jött a mamától.

Elliott riadtan felült.

– Mi?

– Vagyis nem direkt tőle. Írtam Trevornak, aki azt válaszolta, hogy menjek vissza, mert beszélnünk kellene.

– Tényleg? – kérdezte Elliott, felvonva a szemöldökét. – Csak így, ilyen könnyedén találkozna veled?

– Hát, ami azt illeti… Lehet, hogy hazudtam, amikor azt írtam neki, hogy mégiscsak érdekelne az a lemezszerződés…

– Jazz… – Elliott felsóhajtott. – Én csak…

– Hónapok teltek el, és semmit sem hallottam róla, Eli. Látni sem akar. Úgyhogy igen, hazudtam, ami nem helyes, de gondoltam, még egyszer, utoljára, megpróbálkozom valamivel. – Mélyen beszívtam a levegőt. – Tudom, hogy nincs sok értelme. Tudom, hogy idióta vagyok, amiért azt hiszem, hogy valami jó is kijöhet ebből az egészből, de…

– Elkísérlek.

– Mi?

– Nem kell megmagyaráznod, hogy mit miért csinálsz, sem most, sem máskor. De biztos vagy abban, hogy szükséged van erre az egészre?

– Igen.

– Oké. Akkor veled megyek.

Végighúztam a kezemet a hajamon.

– Nem kell részt venned benne. Egyedül is el tudom intézni.

Elliott szigorú pillantással válaszolt.

– Semmit sem csinálunk egyedül. Már nem. Ray tudja?

Megráztam a fejem.

– Nem. Ha tudná, megpróbálna visszatartani. Ez olyasvalami, amit nélküle kell megcsinálnom.

– Akkor hát… Vágjunk bele.

e

Két hét múlva felszálltunk a londoni gépre. Egész úton görcsben volt a gyomrom. Amikor aznap este elértünk végre a szállodába, Elliottra borulva sírtam. Nem tudtam, milyen lesz a találkozás a mamával. Nem is álltam rá igazán készen. Még talán sohasem voltam ennyire ideges. Elliott azonban magához húzott, és csak akkor engedett el, amikor elapadtak a könnyeim.

Végtelenül hálás voltam neki azért, hogy velem volt.

Szombat délután volt, amikor megérkeztünk a mama lakása elé. Felsétáltunk a lépcsőn. A kopogásomra Trevor nyitott ajtót. Elliott biztatóan a vállamra tette a kezét.

– Helló, Jasmine – üdvözölt hűvösen Trevor, és Elliottra siklott a pillantása. – Testőrt is hoztál magaddal?

– Ő Elliott. A… – Ahogy Elliott felé fordultam, elhalt a hangom.

– A barátja vagyok – mondta, és megrázta Trevor kezét.

– Egek, neked aztán erős markod van – jegyezte meg Trevor, miután kiszabadította és megrázta az ujjait.

– Elnézést – mormogta Elliott, mire elmosolyodtam. Tudtam, hogy miattam sikerült ilyen erősre a szorítása. Annak azért örültem, hogy nem törte el Trevor kezét, mert az csak újabb bonyodalmakhoz vezetett volna.

– Gyertek beljebb. Heather a nappaliban van. Majd ott beszélünk. Őszinte leszek. Megdöbbentett, hogy ennyi időre volt szükséged. Azt hittem, előbb észhez fogsz térni – magyarázta a fejét csóválva Trevor. Napszemüveg volt rajta. Ki visel odabent napszemüveget? Trevor, természetesen.

Bevezetett bennünket a nappaliba. A szívem a torkomban dobogott. A mama, keresztbe vetett lábakkal, ott ült a kanapén. A testtartása szigorú volt. Nem sokat változott azóta, hogy utoljára láttam. Nem állt fel, hogy üdvözöljön. Még annyit sem mondott, hogy helló.

Pedig én semmi mást nem akartam, csak odarohanni hozzá és átölelni, és megmondani neki, hogy a hűvösségével együtt is mennyire hiányzott.

– Üljetek le – intett Trevor a mamával szemközti kanapé felé.

Én Elliott mellé ültem, míg Trevor a másik oldalon, a mama mellett foglalt helyet, és végre a homlokára csúsztatta a napszemüveget. A szeme véreres volt. Valószínűleg be volt lőve, vagy többet ivott a kelleténél, vagy mind a kettő, de nem tettem megjegyzést. Nem miatta voltam ott.

Trevor összedörzsölte a tenyerét, és megköszörülte a torkát.

– Nem fogok hazudni, Jasmine. Baszottul nagy káoszt hagytál magad után. Már csak napok választottak el bennünket attól, hogy az évezred szerződését megkössük, te meg leléptél. Rohadt sok embert hagytál szarban az ostoba döntéseddel. Még csak esélyt sem látok arra, hogy hasonló feltételeket tudjunk kicsikarni.

– Hogy vagy? – kérdeztem a mamára szegezve a pillantásomat, ami ugyanolyan barna volt, mint az enyém. Előrehajoltam, és egymásba kulcsoltam az ujjaimat. – Megkaptad az e-mailjeimet?

Nem válaszolt.

– Figyelj, Jasmine, ez nem családi összejövetel – vágott közbe Trevor. – Hogy teljesen egyértelmű legyek, merő üzleti megfontolásból ültünk le veled.

– Ez igaz, mama? – kérdeztem. – Te is így látod? Merő üzleti vállalkozás vagyok neked is?

– Heather, menj ki! – parancsolt rá Trevor. A mama, mint egy robot, felállt, és elindult kifelé.

Felugrottam.

– Mama, számítottam én neked valaha? – Megtorpant. Éreztem, hogy elhomályosodik a szemem a kibuggyanó könnyektől. – Törődtél te valaha velem?

Lassan visszafordult, rám nézett, és egy picit megdöntötte a fejét.

– És te? Semmi mást nem tettél, csak cserben hagytál.

– Nem – mondtam. – Nem igaz. Én mindent azért csináltam, hogy egyszer büszke lehess rám.

– Nos, akkor kudarcot vallottál.

Összeszorult a mellkasom a szavaitól, de a szúrásai már nem csíptek annyira, mint régen. Közben erősebb lettem.

– Te is ezt hallottad a szüleidtől?

– Tessék?

– Sohasem beszélsz a nagymamáról meg a nagypapáról. Még csak nem is találkoztam velük. Te is cserben hagytad őket? Csalódtak benned, amikor terhes lettél velem?

– Fogd be a szád! – figyelmeztetett, de én nem tudtam és nem is akartam befogni.

– Mennyi idős is lehettél? Tizenhét? Talán tizennyolc? Hogyan reagáltak, amikor kiderült, hogy babát vársz? Hátat fordítottak neked? Esetleg csődtömegnek neveztek? Eltoltak maguktól? – Láttam, hogy megremeg az alsó ajka, ebből tudtam, hogy fájdalmas pontra tapintottam. – Azt várták tőled, hogy sztár legyél?

– A szüleim szerencsétlen lúzerek voltak, és számomra a karrier jelentette volna az egyetlen kiutat. – A hangja elcsuklott, de nem hagyta, hogy akár egyetlen könnycsepp is kicsorduljon a szeméből. Az a gyengeség jele lett volna. – Az anyám drogfüggő volt, az apám meg részegen felcsinálta. Tizenhét éves sem volt, ha jól tudom. Egy lakókocsiban nőttem fel, és a belemet kidolgoztam, hogy minél előbb elhúzhassam onnan a csíkot.

– Aztán téged is teherbe ejtettek.

– Igen – bólintott. – Úgy jártam, mint az anyám. Életem legnagyobb tévedése volt, hogy a világra hoztalak.

– Hé! – szólalt meg Elliott, de megráztam a fejem. Ezt a harcot nekem kellett megvívnom, nem neki. Visszafordultam a mamához.

– Sajnálom, hogy ilyen rossz szüleid voltak, és hogy így alakult a gyerekkorod, de abban tévedsz, hogy cserben hagytalak volna. Te már előttem is tele voltál problémákkal. Nem miattam vett rossz fordulatot az életed.

– A frászt nem! – ugatta, és visszamasírozott hozzám. – Bármihez fogtál is, csalódást okoztál. Újra és újra összetörted a szívemet. Attól a naptól kezdve csalódást jelentesz nekem, hogy megfogantál. Miattad nem lehetett saját karrierem. Erre mit tettem, én, marha? Kidolgoztam a belemet azért, hogy legalább belőled legyen valami. Hogy megadjam neked azt, amitől te megfosztottál engem, amiről valaha álmodtam. Erre te? Eldobsz magadtól mindent, mert megbántottak!? Egy gyerek viselkedik így. De Istenre esküszöm, bármit megadnék azért, hogy ne az én gyerekem legyél – vicsorogta gyűlölködve.

A bőrömön éreztem a gyűlöletét. Ennek ellenére még mindig élt bennem az iránta érzett szeretet. Bár összerándultam a szavaira, nem hátráltam meg, hanem rezzenéstelen hangon feltettem neki a következő kérdésemet.

– Mondanál valamit az apámról? – kérdeztem egészen lágyan.

Mintha megingott volna egy kicsit.

– Mi?

– Az apámról. Mondanál valamit?

– Az apád egy szörnyeteg volt, és drogfüggő, akár az enyém. Többet kivett belőlem mindenkinél, aztán amikor tudomást szerzett rólad, lelépett. Gyenge volt. Mint te.

Megráztam a fejemet.

– Nem. Te nem az apámról beszélsz.

– Tessék?

– Az én apámat Ray Gable-nek hívják. A Peter’s Peaks szólóénekese, és mellesleg nagyszerű ember. Aranyból van a szíve, és bármit megtenne azért, hogy nekem jó legyen. És most, ha megkérhetlek, mesélj az anyámról.

– Én vagyok az anyád.

Megráztam a fejem.

– Nem. Te nem vagy az anyám. – Nem válaszolt, mire megköszörültem a torkomat. – Az anyám sohasem bánna úgy velem, ahogy te bántál. Az anyám nem akarná, hogy olyasmi legyen belőlem, ami nem akarok lenni. Az anyám a nehéz időkben is szeretettel vett volna körül. Odafigyelt volna rám.

– Micsoda önző ribanc vagy – sziszegte. – Mindenemet neked adtam. Popsztár lehettél volna.

– Sohasem akartam popsztár lenni. Én soulénekes vagyok.

– Nem vagy az, és nem is voltál soha.

– Dehogynem. A soul az életem.

– Azt akarom, hogy menj el – mondta. – Menj el, és ne is gyere vissza. Soha többé.

Vettem egy nagy levegőt, és életemben először úgy éreztem, hogy kész vagyok elengedni. Tudtam, hogy lassú, fájdalmas folyamat vár rám, de azzal is tisztában voltam, hogy ez a fájdalom meg fogja hozni a gyógyulást. Bíztam benne, hogy idővel minden könnyebb lesz, és eljön a pillanat, amikor nyugodtan tudok majd lélegezni is. Most abban a tudatban sétálhattam ki az anyám lakásából, hogy megpróbáltam. Mindenemet beleadtam, de ez sem volt elég.

Elliotthoz fordultam, és ha halványan is, de rámosolyogtam.

– Mehetünk?

Felállt és a derekamra simította a kezét.

– Jól vagy?

– Igen. Illetve még nem, de jól leszek. Menjünk haza.

Elindultunk az ajtó felé, amikor a mama kiabálni kezdett.

– Életed legnagyobb hibáját készülsz elkövetni! Egy remek lehetőséget dobsz oda, miért is? Talán szerelemből? Tudod, mi vagy te? Egy ostoba liba. Az voltál mindig, és az is maradsz.

Vettem egy nagy levegőt, és akkor végre megláttam, amit addig hiába kerestem önmagamban – azt, hogy ki is vagyok én.

Behunytam a szemem, és visszafordultam az anyám felé. Elnyílt a szám, és szárnyalni kezdtek belőlem a hangok. A Palace című dalt kezdtem el énekelni Sam Smithtől, és ebben benne volt minden, amit a mama iránt valaha éreztem. A szeretetem, a szükségleteim, a vágyam, hogy jó lánya legyek. Hogy büszkévé tudjam tenni. Hogy az legyek, akivé ő mindig is tenni akart. Karrierből építettünk magunknak egy várat, amelyben sohasem akartam élni, mégis évekig benne maradtam, mert a mama hercegnője szerettem volna lenni. És mert annyira szerettem.

Sokáig ő jelentett számomra mindent. Ő volt az én királynőm, de tudtam, hogy elérkezett a pillanat, amikor össze kell dönteni ezt a palotát. El kellett engednem a mamát, és bár ezzel ismét összetörtem a szívemet, tudtam, hogy erre van szükségem a gyógyuláshoz. És ahhoz, hogy ezt megtehessem, újra át kellett élnem az egészet.

Mindent beleadtam az énekembe – a szívemet, a lelkemet, a lelkemben lakó sötétséget. Utat engedtem mindannak, ami a mamához fűződő gyötrelmes kapcsolatomat jellemezte. Újraéltem minden fájdalmamat, de ugyanúgy az örömteli pillanatokat is. A szavakban, amelyek éneklés közben elhagyták a számat, minden benne volt.

Egy percig sem bántam, hogy szerettem a mamát, és tudtam, hogy nem is fogom megbánni soha, de már készen álltam arra, hogy továbblépjek. Így hát elköszöntem tőle. Tudtam, hogy hamarosan csak egy kísértet lesz az emlékeimben, aki időnként megvigasztal majd, máskor meg felidézi bennem a régi fájdalmakat. De bárhogy lesz is, egy dolog biztos volt: rövidesen már csak a múltam része lesz.

Ideje volt továbblépni a jövőm felé.

Amikor befejeztem a dalt, Elliott gyengéden rám mosolygott.

– Megtaláltad – mondta.

Bólintottam.

– Igen.

– Mit? – vakkantotta Trevor.

A mama felé fordultam, és hagytam, hogy kiszakadjon belőlem az éveken át visszatartott sóhaj.

– Hogy mit találtam meg? Önmagamat.

Fura dolog a lezárás. Az én addigi elképzelésemben két fél között akkor zárult le végleg valami, amikor mindketten kiadták magukból, ami kikívánkozott belőlük, és egyszerre engedték el azt, ami addig összekötötte őket. Nem hittem, hogy lezárásról beszélhetünk akkor, amikor csak az egyik fél mondja el a maga igazát. Márpedig most pontosan ez történt. Ebben a lezárásban nem volt semmi egyenlősdi, semmi tündérmeseszerű. Az egyik fél egyszerűen megtalálta a hangját, az erejét, és ez önmagában felszabadító hatású volt.

A lezárás azt is jelentette, hogy valaki megírta egy mérgező dal végét, amit aztán lélekben sem játszott el soha többé. Egy kapcsolat legjobb lezárása azonban kétségtelenül az volt, hogy valakinek volt bátorsága új dalba és új szövegbe kezdeni.

Egy kapcsolat lezárása a továbblépést is jelentette egyben. És én éppen erre készültem. Hogy továbblépjek.

e

Elliott és én kiléptünk a lépcsőfeljáróra, ahol Elliott átölelt. A mellkasára borultam, de nem sírtam, csak szorosan köré fontam a karomat.

– Hát ez kemény volt – szólaltam meg.

– Tudom. De nagyon jó voltál. Büszke vagyok rád. Jól vagy?

– Igen – feleltem, és az igazat mondtam. – Jól vagyok.

– Akkor jó. – Elengedett, és az utca felé intett a fejével. – Mert azt hiszem, ő képes lenne háborút kezdeni, ha nem így lenne.

Felnéztem, és Rayt pillantottam meg az utcán. Egy autónak támaszkodott. Visszafordultam Elliotthoz.

– Te szóltál neki?

– Muszáj volt. Arra gondoltam, hogy egy ilyen csörte után szükséged lesz a papádra.

Ray rám mosolygott, aztán zsebre dugott kézzel elindult felénk.

– Jó napod volt ma, Hófehérke?

Visszamosolyogtam, és elé szaladtam. Szorosan átöleltem, amikor mellé értem.

– Igen – suttogtam. – Nagyon jó napom volt.

Lehet, hogy nem felelt meg a normáknak, de lett egy családom. Egy család, amelyet a szívem hozott létre, és amelyik törődött velem, nemcsak a jó, hanem a rossz napokon is. Egy család, amelyik bármikor képes lett volna felvenni értem a csatabárdot.

A szívem megtelt szeretettel, a legjobb érzés azonban az volt, hogy ők is a teljes szívükből szerettek engem.

45

Elliott

Az első hivatalos családi vacsoránkra Katie születésnapján került sor. Valahogy helyénvalónak tűnt megemlékezni róla abból az alkalomból, hogy bővült a családunk. Mindenki ott volt TJ ebédlőjében. Kelly, Jason, TJ, anya, Jasmine és én.

Mindenki elmondta a kedvenc történetét Katie-ről, de nemcsak a múltat idéztük meg, hanem próbáltunk kitekinteni a jövőre is. Miután sikerült kitörnünk a tegnap rácsai mögül, elkezdhettük tervezni a holnapot.

Ahhoz, hogy az igazi szabadságot megízlelhessük, el kellett érkeznünk a gyász utolsó fázisához: az elfogadáshoz.

Nem hittem, hogy valaha is eljutok idáig, és azt sem, hogy képes leszek megérteni az őszinte elfogadás lényegét. Az ugyanis jóval többet jelent a tragédia elfogadásánál, ami egyik napról a másikra lerombolta az addigi világunkat. Jóval több annál is, hogy egyik napról a másikra képesek leszünk sutba dobni az összes bánatunkat.

Az igazi elfogadás az újonnan megtalált boldogság elfogadását jelenti leginkább. Amikor az ember már megengedi magának, hogy sírjon, vagy hogy olyan boldog legyen, hogy szinte szétrobban körülötte a világ.

Az igazi elfogadás azt jelenti, hogy az ember megtanul újra élni.

És én készen álltam arra, hogy éljek.

– Jobb lesz, ha rendet csinálok – mondta anya, és felállt az asztaltól. – Későre jár.

– Várj! Mondhatnék gyorsan valamit? – állítottam meg. – Amíg még mind itt vagyunk.

– Persze, Elliott – válaszolta anya, és visszaült.

Felálltam.

– Csak azt szerettem volna elmondani nektek, hogy az, ahogy az elmúlt hat évben mellettem álltatok, jóval több annál, mint amit megérdemeltem. Mindannyian a világot jelentitek nekem, és hálás vagyok azért, hogy az életem részei vagytok. És miután a legsötétebb időszakaimban is elviseltetek, most szívből remélem, hogy kitartotok mellettem az örömteli pillanatokban is. – Jasmine felé fordultam, megfogtam a kezét, és lassan fél térdre ereszkedtem előtte. – Jazz…

A szeme elhomályosult a könnyektől.

– Ó, istenem – motyogta, és megremegett.

– Amikor gyerekek voltunk, egyszer megkérdezted, mit jelent számomra a jazz. A válaszom ugyanaz most is: emlékeztető arra, hogy ha egyedül is vagyok, nem vagyok teljesen magányos. Nehéz időkben a legjobb barátom. A jazz maga a szépség. Egyedülálló. Erőlködés nélkül is erős. – A zsebembe nyúltam, és előhúztam egy kis dobozkát.

– Eli! – suttogta Jasmine levegő után kapkodva.

– Számomra te voltál, te vagy és most már mindig te leszel a Jazz, nagybetűvel. Te vagy minden taktus, minden hangjegy és minden dallam. Te magad vagy a zene, a harmónia. Te voltál, te vagy és most már mindig te leszel a legkedvesebb dalom. – Kinyitottam a dobozt, felfedve benne a kulcshoz erősített eljegyzési gyűrűt. – Szeretném ezt neked adni. Ez itt a szívem kulcsa, ami most már örökre a tiéd. Tudnod kell azonban, hogy a szívem hajlamos időnként megkérgesedni. Előfordul, hogy összevissza ver. Van, hogy sajogni kezdenek rajta a repedések, de egyvalamit megígérhetek. Ez a szív, bármilyen kérges vagy összetört is, érted fog dobogni, amíg csak élek. Mindenemet neked adom, életem minden napján. Mindezek után szeretném megkérdezni, Jazz… – Közelebb araszoltam hozzá, és a homlokához szorítottam a homlokomat. – Leszel a feleségem?

Könnyek csordultak végig az arcán.

– Ez most tényleg kérdés volt, ugye? – kérdezte suttogva.

– Igen – bólintottam. – És csak annyi választ várok rá, hogy igen. Szóval… Igent mondasz? Kérlek…

Jasmine összekulcsolta a két kezét a tarkómon, és hogy meg tudjon csókolni, közelebb húzta magához a fejemet.

– Igen.

A szó hallatán üdvrivalgásban tört ki a ház. Az ünneplés egyben egy új élet kezdetét is jelentette mindnyájunknak. Egy új dal megírásába kezdtünk, új szöveggel, és ezzel egyszer s mindenkorra magunk mögött hagytuk a múlt albumait.

Azt azonban mindnyájan tudtuk, hogy ha valaha is emlékeztetőre lenne szükségünk a múltra vonatkozóan, az album dalait bármikor előhívhatjuk a szívünk mélyéről, ahová elraktároztuk őket.

Vacsora után kiültem TJ nyitott verandájára, és a szemközti házat bámultam. Az otthont, amelyben felnőttem. Egyszer csak megnyikordult mögöttem az ajtó, és Jasmine lépett ki rajta. Mellém ült, a fejét a vállamra hajtotta, és velem együtt nézte a házat.

– Boldog vagy? – kérdezte.

– Nem is lehetnék boldogabb – feleltem.

– Te vagy a legkedvesebb zeném – suttogta. Aztán felnézett rám az őzikeszemével, és egy apró mosoly jelent meg az ajkai körül. – Mindig is te voltál.

Hosszú idő után először éreztem úgy, hogy végleg kiléptem a múltam ketrecéből. Végre megtanultam megállni mindkét lábamon, és már a járás sem esett nehezemre. Éreztem, hogy az életembe visszatér a fény, és eltölt szerelemmel, reménnyel és a boldog vég ígéretével.

Hat évet töltöttem egy ketrecbe bezárva, és végül Jasmine Greene hozta el számomra a szabadságot.

Ő volt a zeném, az életem, mindenem, és a beteljesülő szerelmünk a leggyönyörűségesebb hangokat produkálta. Egy dallá lettünk, és egy ritmusra dobbant a szívünk.

A számmal megkerestem a száját, és belesuttogtam az én legnagyobb igazságomat:

– Gyönyörű vagy!

Epilógus

Jasmine

Két évvel később

– Készen is vagyunk! – mondta mosolyogva Laura, miután szorosra húzta a menyasszonyi ruhám fűzőjét. Aztán hátralépett, és tetőtől talpig végigmért. – Wow!

– Jól néz ki? – kérdeztem egyszerre elfogultan és izgatottan.

– Mi az, hogy jól! Egyenesen káprázatos vagy, Jasmine! – És hogy el ne sírja magát, legyezni kezdett a kezével a szeme előtt.

– Ne sírj! Akkor nekem is sírnom kell, és tönkremegy a sminkünk – tréfálkoztam.

– Tudom, de akkor is… Mindig erről a napról álmodtam, és annyira boldog vagyok, hogy éppen te raboltad el a fiam szívét. Tudom, hogy nálad biztonságban lesz.

– Igen. Megígérem.

Laura magához húzott, és szorosan átölelt. És amikor suttogni kezdett a fülembe, a sminkem érdekében sem tudtam visszatartani a könnyeimet.

– Mindig is két lányt szerettem volna.

Én is megöleltem.

– Én meg egy anyukát.

– Most elmaszatolódott a sminkünk! – jegyezte meg halk nevetéssel.

– Nem baj. Még van idő megigazítani.

– Jó napod van, Hófehérke?

Ray hangja nemcsak az én arcomra csalt mosolyt, hanem Lauráéra is. Az ajtóban állt a legjobb öltönyében és nyakkendőben. Szívdöglesztő volt, mint mindig.

– Wow! – lehelte. – Mindketten álomszépek vagytok!

– Azért a pálmát ő viszi el! – intett felém Laura.

Elmosolyodtam.

– Mondja a szépségkirálynő.

– Most magatokra hagylak benneteket – mondta Laura. Amint elhaladt Ray mellett, súrolta egymást a kezük.

– Gyönyörű vagy, Laura – bókolt neki Ray.

Az asszony mélyen elpirult.

– Te sem nézel ki olyan rosszul, mint máskor.

Azzal kiment, de Ray pillantása addig követte, míg teljesen el nem tűnt a szeme elől.

– Ez meg mi volt? – kérdeztem döbbenten.

– Mi?

– Hát ez! Elég érdekes pillantást váltottatok Laurával.

Ray vállat vont, és elvigyorodott.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Már hogyne lenne fogalmad, apa! Te jó ég! Te és Laura?!

– Shh… – sziszegte. – Elhívtam vacsorázni, semmi több. Nem nagy ügy.

– Azt tudod, hogy Elliott ki fogja tekerni a nyakadat?

Bólintott, és elindult felém.

– Tudom. Főleg, ha arra gondolok, hogy én hogy bántam vele tizenhat éves korában. De tudod, mit? Vannak dolgok és emberek is, akikért megéri kockáztatni, és azt hiszem, Laura közéjük tartozik.

Megdobbant a szívem.

– Mindketten megérdemlitek, hogy boldogok legyetek.

– A boldogságról jut eszembe… – Megállt velem szemben, és összefonta a karját a mellkasán. – Wow, wow és még egyszer wow!

A gyomromban új életre keltek a pillangók.

– Hagyd már abba!

– Hópihe, most pontosan úgy nézel ki, mint a hercegnő, akinek mindig is láttalak. Ez életem legboldogabb napja. – Könnyek csillogtak a szemében, és beharapta a száját. – Elliott pedig a legszerencsésebb férfi.

– Én is szerencsés vagyok, apa.

– Igaz. Ó! Majdnem elfelejtettem. Van itt neked valami. – Benyúlt a zsebébe, és előhúzott egy apró dobozt. – Az örömapa ajándéka a menyasszonynak.

– De apa! Nem kellett volna…

– Dehogynem. Különben is, csak egy apróság, de illik a talizmános karkötődhöz.

Elvettem tőle a dobozt, és felnyitottam a tetejét. És magamban gyorsan hálát adtam a vízálló szempillafestékért.

– Apa…

– Ez egy kulcstalizmán. A hozzám tartozó kulcs. És most én is leteszem neked az eskümet. – Előhúzott a zsebéből egy papírt, és megköszörülte a torkát. – Ha úgy érzed, hogy haza kell jönnöd, bármi történjék is, én itt vagyok. Tudom, hogy Elliott jó férjed lesz. Mindent meg fog adni neked, ami egy felnőtt férfitól elvárható, sőt még többet is. Melletted fog állni jóban-rosszban. Védelmezni fog, gondoskodni fog rólad, de egy percig se feledd, Hópihe, hogy én is itt vagyok. Én is a tiéd vagyok. Apádként ígérem, hogy mindig szeretni foglak. Mindig én maradok az első férfi az életedben, és amikor majd végigvezetlek ma a templomon, és átadlak életed párjának, szeretném, hogy tudd, én mindig ott leszek láthatatlanul is, és téged foglak ünnepelni. Te vagy a legnagyobb áldás, amit életem során kaptam. Te vagy a mindenem. Betegségben-egészségben, míg a halál el nem választ, életünk végéig itt leszek neked. Örökké. – Leeresztette a papírt, és letörölte az arcomon végiggördülő könnyeket. – Szeretlek.

– Én is szeretlek, apa.

Megpuszilta az arcomat.

– Akkor jó. És most menjünk, hadd adjalak férjhez.

Ahogy elindultunk az oltár felé, éreztem, hogy gyógyulni kezd a szívem. Elliott ott állt, és engem várt. Ray könnyedén belém karolt, és bár lassan lépdeltünk, egyre közelebb értünk őhozzá. A szívemet átjárta a boldogság.

Hát mégiscsak megtörténik.

Most már örökké egymáséi leszünk.

Elliotthoz érve megálltunk, és ő is tett egy lépést felénk. Ray kezet rázott vele, aztán megölelték egymást.

– Vigyázz rá, fiam.

– Azt fogom tenni. Életem végéig.

Megfogtam Elliott kezét, és az oltárhoz léptünk.

– Szia! – súgta.

– Szia! – súgtam vissza.

– Gyönyörű vagy!

– Te meg szívdöglesztő.

– Szeretlek – suttogta.

– Én is téged – feleltem.

Az egybegyűltek előtt szent fogadalmat tettünk, hogy örökké egymáséi leszünk. Mindenünket beletettük az ígéretünkbe. A szívünket és a lelkünket is. Új fejezetet nyitottunk szerelmünk történetében, amelyről tudtuk, hogy örökké fog tartani. Ki mondtuk az igent, egymás után többször is, és megfogadtuk, hogy kitartunk egymás mellett, jó napokon és rossz napokon egyaránt. Elliott volt az első szerelmem, és teljes szívemmel hittem, hogy ő lesz az utolsó is.

Nem született nálam szerencsésebb nő erre a földre.

A szertartás után átmentünk a fogadásra, hogy a vendégeinkkel együtt megünnepeljük a szerelmünket. Mindenki ott volt, aki számított nekünk, és mindenki a legragyogóbb mosolyát öltötte magára. Katie emlékére gyújtottunk egy gyertyát, és mindenki mellé helyezett egy-egy kulcsot az iránta érzett szeretete zálogaként. Egy egész asztal megtelt velük. Ezzel megkezdődött életünk legboldogabb estje, és mivel Katie sem akarta volna, nem fogtuk vissza magunkat.

Amikor eljött az első tánc ideje, egyszerre nyögtünk fel Elliott-tal: nem más lépett a mikrofonhoz, mint TJ, a szaxofonjával a kezében.

– Tudom, hogy mindketten kiválasztottatok egy dalt, és biztos vagyok benne, hogy mindkettő tökéletes, de ha megengeditek, eljátszom nektek a kedvencemet.

– Persze hogy megengedjük – válaszoltuk egyszerre Elliott-tal. Évek óta nem hallottuk TJ-t játszani, nem csoda, ha elfutotta a szememet a könny. Tudtam, hogy nagyon keményen dolgozik a fizikoterapeutáival, de az eredményt még nem láttuk.

Amikor felcsendültek az első hangok, Elliott a karjába vont, és táncolni kezdtünk.

– Az At Last – suttogtam a számra utalva. – Etta Jamestől. Ez volt az esküvői daluk.

– És most már a miénk is. – Elliott rám mosolygott, és még közelebb húzott magához.

– Ez életem legjobb napja – mondtam, ahogy ott ringatóztam a karjai között.

Ezen az éjszakán csak nevettünk, táncoltunk, végül megettük a 28-as számú vaníliamázzal bevont esküvői tortánkat. Az életünk nem volt tökéletes, de a tökéletlenségeinkkel együtt is gyönyörűek voltunk. Ő az enyém volt, én az övé. Mindörökre.

Végre…

Hazaértem.

Elliott

Nyolc évvel később

– Apa! Wesley megharapott! – kiáltotta egy vékonyka hang, és valaki berontott a fürdőszobába. A kézmosó alatt ültem, mert ahelyett, hogy odahívtam volna egy szerelőt, magam próbáltam megjavítani a csöpögő vezetéket. Az előttem álló kislány kettőnk tökéletes keveréke volt: Jasmine-é és az enyém. Szerencsére a bájos arcvonásait az anyjától örökölte.

– Csak egy kicsit haraptam meg! Úgy viselkedik, mint egy kisbaba! – dörmögte Wesley, aki ugyancsak nagy lendülettel érkezett. Ő is jócskán örökölt mindkettőnktől. Az anyjától a szeszélyességét és a mosolyát.

– Nem vagyok kisbaba! – tiltakozott sírva a kislányom.

– De az vagy! – kiáltotta Wesley.

– Jó, jó, jó, hagyjátok abba! – Letettem a csavarkulcsot, és felálltam a kézmosó alól. – Szóval, hogy is történt, Katie? Wesley megharapott? – kérdeztem a lányomtól, aki krokodilkönnyekkel a szemében bólintott. Wesley-hez fordultam. – Miért haraptad meg?

– Mert ő is megharapott engem, apa! – kiáltotta a fiam ugyanakkora drámaisággal, mint az ikertestvére.

Muszáj volt felkacagnom. Egy négyéves ikerpár sokat ki tudott venni az emberből.

– Mi lenne, ha bocsánatot kérnétek egymástól, aztán összeölelkeznétek?

– De apa, én nem akarok bocsánatot kérni! – tiltakozott Wesley. – És barátkozni sem akarok vele – tette hozzá pufogva.

Katie megpróbálta utánozni a fivérét.

– Én sem akarok bo-bo-… – toppantott egyet, de így sem bírta kipréselni magából a szót.

– Csak nyugodtan, Cukorborsó! Nem kell elsietni.

Vett hát egy nagy levegőt, és elölről kezdte.

– Én sem akarok bo-bocsánatot kérni, apa!

– Na gyertek csak, üljetek ide a kád szélére! – mondtam nekik, majd mikor mindketten felültek, odatérdeltem eléjük. – Mi a legfontosabb dolog a világon?

– A fagyi! – vágta rá vihogva Wesley.

– Jó. És azután? – kérdeztem vigyorogva.

– A család – cincogta elvékonyuló hangon Katie.

– Pontosan. Ami nem jelenti azt, hogy néha nem veszítjük el a türelmünket, vagy nem leszünk morcosak, igaz? És persze hibákat is elkövetünk, de mivel egy család vagyunk, mit csinálunk?

– Bocsánatot kérünk egymástól – morogta Wesley.

– És szeretjük egymást – fűzte hozzá a szemét forgatva Katie. Vajon mikor lett a kislányomból szemforgató?

– Így igaz. Mert a világon nincs fontosabb a családnál. Néha még a fagyit is megelőzi. Szóval, rajta. Öleljétek meg szépen egymást, aztán menjetek vissza játszani, rendben? És maradjatok csendben, nehogy felébresszétek az anyukátokat és Leót.

– Rendben, papa – mondták egyszerre, aztán gyorsan megölelték egymást, és sietős léptekkel kimentek a fürdőszobából.

– Wesley, ne harapdálj! – kiáltotta Katie.

– Nem harapdállak, ha nem csipkedsz! – válaszolta a bátyja.

Nos, eddig tartott.

Ekkor, mintegy óraütésre, felsírt Leo, de mire felvehettem volna, Jasmine már ott volt mellette, és kiemelte a kiságyból.

– Pihenned kellene – korholtam gyengéden, és megpusziltam a homlokát.

– Nem vagyok fáradt – felelte ásítozva, és álomba ringatta Leót. Még csak egy hónapos múlt a kicsi, és vagy ötvenszer könnyebb volt vele, mint annak idején az ikrekkel. Csak akkor sírt, amikor éhes volt, vagy ki kellett cserélni a pelenkáját, vagy felébresztette valami zaj.

– Hiszen félig alszol – mondtam mosolyogva. – No, add ide!

Átadta nekem Leót. Tovább ringattam. Olyan picike volt, olyan tökéletes. Nem tudtam elhinni, hogy mi hoztuk létre ezt a kis életet. Mégiscsak valóra váltak az álmaink!

Egyedül azonban nem boldogultunk volna ennyire jól. Egy seregnyi ember segített nekünk. Anya és Ray csak egy telefonhívásnyira voltak, ha szükségünk volt rájuk. Lefoglalta őket a saját, közös életük, de mindig tudtak időt szakítani arra, hogy nekünk is segítsenek. Jasonnek és Kellynek szintén voltak gyerekeik, így nem volt nehéz összehozni egy-egy játszódélutánt, ahol az apukák sörözni is tudtak, ha megszomjaztak. Az ő gyerekeik majdnem olyan vadak voltak, mint a mi ikreink. De csak majdnem.

És amikor tényleg segítségre volt szükségünk, elmentünk TJ-hez, akinél a mi kis ördögeink órákon át jazzt és soult hallgattak, míg TJ a hintaszékében szundikált. Már jócskán túl volt a kilencvenen, de megesküdtem volna, hogy nem néz ki többnek nyolcvanötnél.

Ezek az emberek alkották az én klánomat. A családomat. Ők voltak az életem.

Áldottnak éreztem magam.

Épp akkor, amikor Leo visszaaludt volna, felüvöltött Wesley.

– Ó, a francba, elöntött bennünket a víz!

– Mama, felvehetem a fürdőruhámat? – visította Katie, mire Leo bömbölni kezdett.

Mindannyian odarohantunk megnézni, hogy mi történt. Wesley ott állt a fürdőszoba közepén, csavarkulccsal a kezében, bűntudatos arccal.

– Upsz… Ne haragudj, apa – motyogta, és a kézmosó alatt szétrepedt csőre mutatott, amiből gejzírként spriccelt a víz, teljesen eláztatva a padlót.

– Ajaj! Megyek, és elzárom – mondta Jasmine, miközben én megpróbáltam megnyugtatni az ordító Leót. Szigorú arccal Wesley-hez fordultam, hogy megszidjam, de ő megelőzött, és megrázta a fejét.

– Tudod, mit mondtál, apa. A családtagoknak bocsánatot kell kérniük egymástól, és én bocsánatot kérek. Most már nem haragudhatsz rám. Muszáj szeretned.

Ilyen lenne, amikor visszanyal a fagyi?

– Úgy hiszem, ideje lenne lefeküdni – mondta a visszatérő Jasmine, és a derekuknál fogva felkapta az ikreket. – Még mielőtt a papa nyakán elpattan az ér.

Gyorsan lefektette mindkettőt, aztán visszajött, és segített feltörölni a kiömlött vizet. Leo mindvégig a karomban maradt, és a fura mozdulatok közepette sikerült visszaaludnia. Visszafektettem a bölcsőjébe, és megpusziltam a homlokát.

– Köszönöm, hogy te nem vagy iker – suttogtam neki, mielőtt visszamentem a még mindig szorgoskodó Jasmine-hoz.

– Holnap hívok egy vízvezeték-szerelőt – mondtam neki. – És valakit, aki megnézi, nem történt-e baja a hajópadlónak.

Jasmine ásított egy nagyot, és megvonta a vállát.

– Ne aggodalmaskodj már annyit. Ettől még meg tudom sütni a reggeli szalonnádat.

Felvontam a szemöldökömet.

– Te m-most… alva jársz?

Megint ásított.

– Aha. Azt hiszem.

– Gyere, lefektetlek. – Átkaroltam, és bár megpróbált úrrá lenni az álmosságán, odavittem az ágyához, és betakargattam. Aztán mellé feküdtem, és magamhoz húztam. – Aludj – súgtam a fülébe.

– Te is – súgta vissza.

A másik szobából még mindig áthallatszott az ikrek civódása. Jasmine többször is fel akart kelni, hogy rájuk nézzen, de én mindig visszatartottam.

– Aludj…

Bólintott.

– Alszom. – Hozzám kucorodott. – Igazi ördögök a gyerekeink.

– Szó szerint a legrosszabb emberi lények, akiket valaha anya szült. – Elhallgattam. – Mit szólnál, ha csinálnánk még egyet?

Felkacagott.

– Hagyjál! – Aztán, amikor azt hittem, hogy már alszik, váratlanul megkérdezte: – Nem bántad meg, hogy ezt az életet választottad? Ha kapnál egy új esélyt, akkor is engem választanál, meg ezeket az őrült kölyköket?

– Még csak nem is haboznék – mondtam. – Ezt választanám mindig. Téged és a gyerekeinket. Bennünket.

– Amíg világ a világ?

– Még azután is.

Kicsinek tűnt, és nagyon fáradtnak. Megesküdtem volna, hogy ötször többet nyomok nála, mégis… ő engem szeretett, én pedig őt. Ő volt a szépség, én meg csak én voltam. A bőre olyan fehér volt, mint a tej, az enyém meg karamellszínű. Szöges ellentétei voltunk egymásnak. Valószínűleg senki sem mondta volna meg előre, hogy egyszer egy pár leszünk, de azt kell mondjam, hogy a tökéletlenségeinkkel együtt is gyönyörűek voltunk.

– Elliott?

– Igen?

Jasmine szeme csukva volt, a szája mégis a számat súrolta.

– Ma meg sem csókolsz?

Mosolyogva a szájára hajoltam, és belélegeztem az illatát. Naná, hogy megcsókoltam. Mást sem akartam, csak őt csókolni életem végéig. A csókunk volt a legjobb emlékeztető arra, amit közösen megtaláltunk. A családunkra. A ránk váró kalandokra. Minden benne volt a csókjainkban. A múltunk, a jelenünk és a jövőnk.

Neki köszönhettem, hogy újra élek.

Neki köszönhettem, hogy mosolyogni tudtam.

Neki köszönhettem, hogy kiszabadultam a múltam sötét ketrecéből.

Nem volt hát nehéz elhatározni, hogy a hátralevő életemet annak szentelem, hogy az iránta érzett szerelmemet megmutassam a dalokban, melyek bennem lüktetnek.

Köszönet

Könyvet írni nehéz. Ezt a könyvet különösen nehéz volt megírni. Számtalan akadályt kellett leküzdenem, mire A szív ritmusa megszületett. Annyiszor leírtam, majd újraírtam a történetet, hogy megadhassam Elliottnak és Jasmine-nek azt, amire vágytak. Majdnem beletört a bicskám. Ha nem állt volna mellettem egy csomó rendkívüli ember, nem vagyok biztos abban, hogy túl tudtam volna élni a folyamatot. A könyv alapjában véve az erőről szól; hadd mutassam hát meg, honnan jött a megírásához az én erőm.

Ezt a könyvet neked írtam, mama. Te vagy az én Laurám. Te vagy számomra a kőszikla, mióta élek. Te képviseled helyettem az észt, amikor irracionális vagyok, te jelented számomra a nyugalmat az életem hullámzó tengerén. Köszönöm, hogy mindig fogod a kezem, és megnyugtatsz, hogy a végén úgyis rendben lesz minden. És mindig igazad van. El sem tudod képzelni, milyen sokat jelentesz nekem. Azzal fogom tölteni a hátralévő életemet, hogy ezt megmutassam. Te vagy számomra a zene egy süket világban.

Köszönettel tartozom a nővéreimnek, Tiffaninak és Candace-nek. Ti képviselitek a jót az életemben. Tudom, azt szokták mondani, nem mindig az a család, amibe beleszületünk, hanem az, amit mi magunk választunk, de az én esetemben ez a kettő egy és ugyanaz. A véreim vagytok. Egyszerre dobban a szívünk. És bármilyen egyéb lehetőséget is kapnék, mindig benneteket választanálak testvéreimnek, amíg csak élek. Egy mindenkiért, mindenki egyért. Most és mindörökké.

A fivéreim talán sohasem fogják elolvasni a következő sorokat, de tudnotok kell: ti vagytok az élő példák arra, hagy vannak jó emberek itt a Földön. Több jószívű, szellemes, tiszteletre méltó, szeretni tudó férfira lenne szüksége a világnak. Köszönöm, hogy ti ilyenek vagytok. Ti jelentitek számomra a jót.

És most jöjjön a papa, a vezérdrukker! Köszönöm, hogy ódákat zengesz a könyveimről, még akkor is, ha néha belepirulok, és azt mondom: „Apa! Állj már le!” Te vagy a legszorgalmasabb ember, a legcsodásabb szívvel.

Aki ezt a könyvet megmentette, az nem más, mint az ügynököm, Flavia. Csak hogy tudd: nemcsak a könyvet mentetted meg, hanem engem is – az összeomlástól. Köszönöm, hogy az összes változatot elolvastad, és éjt nappallá téve kész voltál segíteni, hogy haladni tudjak. Ösztönöztél, és elérted, hogy mindent beleadjak a történet elmesélésébe. Hittél bennem – most jön a legkedvesebb részem – nemcsak mint szerzőben, hanem mint emberben is. Akkor is, amikor én képtelen voltam meglátni magamban a saját értékemet. Köszönöm, hogy kitartottál mellettem a viharban is. Ha az a szó jut az eszembe, hogy erő, mindig rád gondolok.

A legjobb barátnőm nélkül semmi sem lennék. Te vagy a királykisasszony, aki szeretetével megváltja az elvarázsolt békát. A herceg, aki életre kelti Csipkerózsikát. Szeretlek, Samantha. Szeretem a szívedet, de leginkább azt, ahogy feldobog a szeretettől és az igazságérzettől, ahogy repesni tud a világ szépségei iránt. Szeretem, hogy még mindig szeretsz, még akkor is, amikor a határidők miatt eltűnök. Szeretem, hogy időnként teljes párbeszédeket vagyunk képesek lefolytatni kizárólag mémekkel, és hogy így is mély értelmű üzeneteket tudunk egymással váltani. De nemcsak téged szeretlek, hanem a férjedet és a lányaidat is, jobban, mint azt el tudnám mondani.

Kandi Steiner az a lány, aki a legtöbbet kapja belőlem. Bátorító üzeneteid és bölcs szavaid mindennél közelebb állnak a szívemhez. Amikor összeomlottam a borítóterv miatt, te beviharzottál, és elkészítetted a legcsodálatosabb dolgot, amit valaha láttam. Hatalmas szíved van, és én nagyon szeretlek. Áldás vagy nekem, és fel sem foghatom, hogy lehetek ennyire szerencsés, hogy a legjobb barátaim között tudhatlak. Mi vagyunk a lányok, akik mindent éreznek, és ezt nem adnánk semmiért.

És akkor még nem szóltam a kedvenc béta-olvasóimról: Talonról, Mariáról, Allisonról, Teráról, Christyről, Tammyről és Beverlyről. Szeretném megköszönni a buzdításotokat, és hogy nem gyűlöltetek meg a sok átírás miatt. Talán csak ti tudjátok, hogy mennyit változott a történet, mire a végére értem. Ti vagytok számomra a játszma kulcsemberei, a legértékesebb játékosok.

Végtelenül hálás vagyok a kötet szerkesztőinek, Ellie-nek a Love N Booksnál, Caitlinnek az Editing by C. Marie-nál és Emilynek a Lawrence Editingnél. Mindhárman harcba szálltak értem és ezért a könyvért. A szemetek láttára omlottam össze, és ti mégis mosolyogva közeledtetek felém. Minden szerkesztői képességeteket latba vetettétek értem. Csak azt kérem tőletek, hogy ne hagyjatok el soha.

Virginia Allison minden kétséget kizáróan a legjobb korrektor a világon. Neked köszönhető, hogy végül minden a helyére került ebben a könyvben, a legkisebb részlet is. Nemcsak elképesztően kedves vagy, hanem elképesztően tehetséges is, és hálás vagyok azért, hogy volt időd és energiád arra, hogy segíts nekem.

Végül elérkeztem hozzátok, kedves olvasóim. Mindent köszönök. Nélkületek csak egy billentyűzetet püfölő lány lennék. Köszönöm, hogy velem tartotok azokon az őrült utazásokon, amelyekre a könnyeim visznek benneteket. Köszönöm, hogy hisztek bennem, hogy bátorítotok. Olyan sokszor előfordult, hogy majdnem feladtam, de szerencsére ti nem hagytátok. Ti vagytok számomra a szöveg. Ti vagytok az erő. Ti vagytok a kulcs az életemhez.

Köszönöm, hogy vagytok. Ti vagytok a kedvenc dalom.

Lábjegyzet

*Szójáték a Jasmine és a jazz szavak hasonló hangzásával. (A szerk.)

Tartalom

Első rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

Második rész

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

Epilógus

Köszönet

Lábjegyzet

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Courgette – SIL Open Font License
Grand Hotel – SIL Open Font License
Montserrat – SIL Open Font License
MusiSync – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Sarina – SIL Open Font License