A tizenhét éves Alice élete javát édesanyjával együtt az úton tölti, mindig épp csak egy lépéssel a nyomukban loholó rejtélyes balszerencse előtt. Ám amikor Alice nagyanyja, egy éjsötét tündérmesékből álló kultikus könyv visszavonultan élő írónője egyedül hal meg Mogyoróliget nevű birtokán, Alice megtudja, milyen rosszra is fordulhat valójában a sorsa. Az édesanyját elrabolják – egy olyan alak karmai közé kerül, aki állítása szerint a Végvidékről, abból a kegyetlen, természetfeletti világból származik, ahol a nagyanyja történetei játszódnak. Alice egyedül az édesanyja által hátrahagyott üzenetre támaszkodhat: „Tartsd magad távol a Mogyoróligettől!”

Alice hosszú időn át kerülte a nagymamája megszállott rajongóit. Most mégis kénytelen szövetségre lépni egyikükkel, Ellery Finchcsel, akinek talán jó oka van arra, hogy segítsen neki. Ha vissza szeretné kapni az édesanyját, Alice-nek először el kell jutnia a Mogyoróligetbe, majd abba a világba, ahonnan a nagyanyja történetei erednek – és ahol talán azt is megtudhatja, hol siklott félre az ő saját története.

Fordította

Uzsoki Eszter

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Melissa Albert: The Hazel Wood

Flatiron Books, 2018

175 Fifth Avenue, New York, N.Y. 10010

Copyright © Melissa Albert, 2018

Hungarian translation © Uzsoki Eszter, 2018

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Kiadja az Alexandra Könyvesház Kft. Alexandra Kiadója, 2018

7630 Pécs, Üszögi-kiserdő utca 1.

e-mail: kiado@alexandra.hu

www.alexandrakiado.hu

www.alexandrapiac.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Beke Csilla

A kiadvány magyar változatát Müller Péter tördelte

A borítót tervezte Tabák Miklós

Nyomta a Szekszárdi Nyomda Kft.,

Felelős vezető Vadász Katalin igazgató

Megjelent 23,09 (A/5) ív terjedelemben

ISBN 978 963 447 237 7

Szüleimnek hálás szeretettel,

amiért soha nem vették ki a könyvet a kezemből.

A mogyorófa ligetbe futottam,

mert fejemben láng lobogott.

W. B. Yeats: A vándorlegény dala

Kepes Géza fordítása

1

Althea Proserpine tündérmeséken neveli a lányát. Réges-régen Anna Parksnak hívták, egy volt az évszázad derekának nagy álmodozói közül, akik bőröndbe gyömöszölt álmaikkal érkeztek Manhattanbe. Aztán egy nap nyoma veszett. Végül visszatért, és egyfajta kétes hírnévre tett szert, ami innen nézve csillogóan szép, máshonnan szemlélve sötét volt. Most újra eltűnt a világból, elrejtőzött tornyos házában a sűrű, sötét erdőben, ahol ötéves lányával és a férjével, egy igazi királyi sarjjal él, hiába, egyszerűen nem tud kilépni a tündérmesékből. Amikor felveszi a telefont, a hangja éppen olyan elbűvölő, mint a leghíresebb fotója, amelyen gyűrűt visel és cigarettát tart a kezében. A kérdésre, hogy felkereshetném-e személyesen, csak nevet, ami úgy hangzik, mint amikor erős whiskyt öntenek a pohárban csilingelő jégkockákra. „Eltévedne útközben, mondja. Kenyérmorzsákra vagy egy gombolyag fonalra lenne szüksége hozzá."

A Végvidék királynője, Vanity Fair, 1987

Anyám tündérmeséken nőtt fel, én meg az országúton. Az első emlékem a forró aszfalt szaga és a kék folyóként száguldó égbolt látványa felettem a napfénytető négyszögében. Anya azt mondja, hogy ez lehetetlen, mert a kocsinknak nincs is nap-fénytetője. De ha becsukom a szemem, most is látom, úgyhogy kitartok mellette.

Legalább százszor szeltük át az országot a csotrogánnyal, aminek sült krumpli, poshadt kávé és műeper szaga van, amióta a csingilinges rúzsomat betömködtem a szellőző rácsai közé. Olyan sok helyen laktunk, olyan sok embernél, hogy igazán sosem tanultam meg, hogy óvakodjak az idegenektől.

Csak így történhetett, hogy hatévesen beszálltam egy öreg kék Buickba egy vörös hajú férfival, akit sosem láttam korábban, és tizennégy órán át autóztam vele egyhuzamban – nem számítva a két pisiszünetet és azt, amikor megálltunk palacsintát enni –, mielőtt a zsaruk lemeszeltek volna, mert egy pincérnő felismert a rádióban hallott személyleírás alapján.

Addigra már rájöttem, hogy a férfi nem az, akinek mondta magát, nem a nagymamám, Althea barátja, aki azért jött, hogy elvigyen hozzá. Althea akkor már elvonultan élt a nagy házában, és én soha nem találkoztam vele. Nem voltak barátai, csak rajongói, és anyám azt mondta, hogy ez a férfi is ilyen volt. Egy rajongó, aki engem akart felhasználni, hogy eljusson a nagymamámhoz.

Miután meggyőződtek arról, hogy nem esett bajom, és csavargóként azonosították a vörös hajú férfit, aki ellopott egy kocsit néhány mérföldnyire onnan, ahol éppen laktunk Utahban, anyám úgy döntött, nem beszélünk többet a történtekről. Meg sem hallgatott, amikor elmondtam, hogy a férfi kedves volt velem, történeteket mesélt, és meleg hangú nevetésétől a hatéves szívem mélyén úgy éreztem, ő valójában az apukám, aki végre eljött értem. Megmutatták anyámnak a vörös hajú férfit az őrszobán az egyirányú tükrön keresztül, és megesküdött, hogy sohasem látta korábban.

Néhány éven keresztül ragaszkodtam a gondolathoz, hogy a férfi az apám volt. Amikor a letartóztatása után eljöttünk Utahból, hogy néhány hónapig egy művésztelepen éljünk Tempe mellett, attól féltem, hogy nem fog újra megtalálni.

Soha nem talált meg. Mire betöltöttem a kilencet, rájöttem, hogy a titkos meggyőződésem valójában egy kisgyerek ábrándja. Elcsomagoltam, mint minden mást, amire már nem volt szükségem, mint a régi játékokat, a gyerekes babonákat, a kinőtt ruhákat. Anyámmal úgy éltünk, mint a vándorok, barátoknál húztuk meg magunkat, amíg már érezhetővé vált, hogy nem látnak szívesen, kétes helyeken laktunk egy darabig, aztán továbbálltunk. Esélyünk sem volt letelepedni. Egészen addig, míg be nem töltöttem a tizenhetet és Althea meghalt a Mogyoróligetben.

Amikor anyám, Ella megkapta a levelet, remegés futott végig rajta. Még mielőtt felbontotta volna. A boríték lágy zöld volt, rajta nyomtatva a neve és a hely címe, ahol akkor laktunk. Még csak előző este érkeztünk, így csodálkoztam, hogyan találhatott meg bennünket.

Anya felvett az asztalról egy elefántcsont papírkést, mivel olyan emberek házára vigyáztunk épp, akik meggyilkolt elefántok testrészeivel díszítették a lakást. Remegő kézzel, nehézkesen felvágta a borítékot. A vörös körömlakkja miatt úgy tűnt, mintha megvágta volna magát.

Ahogy kihúzta a borítékból, a levélen átsütött a fény, így láttam a feketével nyomtatott bekezdéseket, de nem tudtam elolvasni.

Ellából olyan hang szakadt ki, amit még sohasem hallottam, a bonyolult fájdalom hangja volt, amitől elakadt a lélegzetem.

Olyan közel emelte a papírt az arcához, hogy halvány zellerszínű lett, az ajka mozgott, ahogy újra meg újra átolvasta a szavakat. Aztán összegyűrte a levelet, és a szemétbe dobta.

Nem lett volna szabad abban a zsúfolt, drága francia szappan és ázott yorkie szagú, New York Upper West Side-ján lévő lakásban dohányoznunk. Ella mégis elővett egy cigarettát, és rágyújtott egy antik kristály öngyújtóról. Úgy szívta le a füstöt, mintha tejturmix lett volna, és egyik kezének ujjai a nehéz zöld kőmedálon doboltak, amit a nyaka tövénél viselt.

– Anyám meghalt – mondta, miközben kifújta a füstöt, majd köhögni kezdett.

A hír úgy megrázott, mintha torpedólövedék csapódott volna belém, a gyomrom csomóba ugrott, és fájdalom sugárzott ki belőle. Pedig már olyan régen volt, amikor órákig ábrándoztam Altheáról. Nem kellett volna, hogy ekkora fájdalmat okozzon a halálhíre.

Ella leguggolt elém, és a térdemre tette a kezét. A szeme fénylett, de nem sírt.

– Ez nem… ne haragudj, de ez nem rossz dolog. Nem az. Mostantól megváltozhatnak a dolgok, lehet… – A hangja elcsuklott, mielőtt befejezhette volna.

A térdemre hajtotta a fejét, és egyszer felzokogott. Magányos hang volt, ami valahová máshová tartozott, messzire, a sötét utakra, az őszi levelek illatához, nem ebbe a világos szobába, ebbe a zajos, csillogó városba.

Amikor megpusziltam a haját a feje tetején, a büfékben főzött kávé és a felszálló cigarettafüst szagát éreztem. Kifújta a levegőt, és felemelte az arcát, hogy rám nézhessen.

– Tudod, mit jelent ez nekünk?

Rámeredtem, aztán körülnéztem a szobában, ami gazdag volt, puccos, és nem a miénk.

– Várj csak! Ez azt jelenti, hogy miénk a Mogyoróliget?

A nagyanyám birtoka, amit csak fényképeken láttam, de mintha egy párhuzamos, elképzelt gyerekkorból emlékeztem volna rá. Olyan gyerekkorból, amelyben lovagolni tanultam és nyári táborokba jártam. Ebbe az ábrándba menekültem, amikor elegem lett az országutak, az új iskolák és az idegen házak illatának végtelen körforgásából. Áthelyeztem magam a szökőkutak, a sövények, a highball koktélok és a medence távoli világába, ami úgy csillogott, hogy hunyorognom kellett tőle.

De anyám csontos ujjai megragadták a csuklómat, felrántva a Mogyoróliget szélesvásznú gyepéről.

– Istenem, dehogyis! Soha. Azt jelenti, hogy szabadok vagyunk.

– Szabadok, de mitől? – kérdeztem bután, de nem válaszolt.

Csak állt ott, és a félig elszívott cigarettáját a szemetesbe pöccintette, egyenesen a levélre, aztán kihúzott derékkel kisétált a szobából, mint aki jól végezte dolgát.

Amikor kiment, hideg kávét öntöttem a lángoló szemetesbe, és kibányásztam az ázott levelet. Egy része elégett, de a térdemen kisimítottam a vizes papír maradékát. A sűrű, gépelt szöveget furcsán tagolták, olyan volt, mint egy régi távirat.

A levél nem tűnt újnak. Még a szaga is olyan volt, mintha a múltból jött volna. Elképzeltem, ahogy valaki legépeli egy régi Selectric elektromos írógépen, mint Francoise Sagan{1} azon a képeslapon, amit mindig az ágyam fölé akasztottam, akárhol jártunk is. Belélegeztem a hamu és a poros parfüm illatát, miközben átolvastam, ami a levélből megmaradt. Nem volt sok: Fogadja őszinte részvétünket, és Jöjjön, amint tud.

És egyetlen megbámult szó a megperzselődött papír tengerén: Alice. A nevem. Sem az előtte lévő, sem az utána következő szöveget nem tudtam kiolvasni, és máshol nem is említettek engem. Az egész ázott masszát a szemetesbe dobtam.

2

Amíg Althea Proserpine (született Anna Parks) teljesen egyedül meg nem halt az általa Mogyoróligetnek nevezett hatalmas birtokán, anyámmal a balszerencse áldozataiként éltük az életünket. Évente legalább kétszer költöztünk, néha többször is, de a balszerencse valahogy mindig ránk talált.

Providence-ben, ahol anya nyugdíjasokat tanított rajzolni, a bérelt házunk egész alsó szintjét elöntötte a víz, amíg mi aludtunk egy száraz augusztusi éjszakán. Vadmacska mászott be a lakókocsink ablakán Tacomában, lepisilte az összes holminkat, és megette a szülinapi tortám maradékát.

Megpróbáltunk egy egész tanévet kihúzni Los Angelesben, ahol Ella egy kedves hippitől bérelt vendégházat a segélyalapjából, de négy hónap elteltével a nő férje krónikus kimerültségben kezdett szenvedni. Miután Ella beköltözött a nagy házba segíteni, a házaspár hálószobájának leszakadt a mennyezete, és a hippi alvajáróként belesétált a medencébe. Nem akartuk, hogy bárki halála a mi lelkűnkön száradjon, inkább továbbálltunk.

Útközben árgus szemmel figyeltük a mögöttünk haladó kocsikat, mintha a balszerencse emberi alakot ölthetne és egy furgonnal követhetne minket. De a balszerencse ennél alattomosabb volt. Nem lehetett kicselezni, csak annyit tehettünk, hogy mozgásban maradtunk, ha a látóterébe kerültünk.

Althea halála után nem költöztünk többet. Ella meglepetésként nyomta a kezembe egy brooklyni lakás kulcsát, ahová be is költöztünk a szánalmas kis holminkkal. Teltek a hetek, majd a hónapok. Én továbbra is éberen figyeltem, de a bőröndjeink az ágy alatt porosodtak. A lakásunkban a fények fémszínűek voltak, reggelente vakító platina, délután aranyszínű, éjjel pedig az utcai lámpák festették bronzszínűre. Órákig képes voltam figyelni, ahogy a fény lassan, színt változtatva siklik végig a falakon. Az enyém volt.

De még láttam a balszerencse árnyékát is. A nőt, aki követett az antikvárium polcai között, trágárságokat suttogott a fülembe, ahogy kihúzta a mobilomat a zsebemből. A fejem felett egyesével kialvó utcai lámpákat, ahogy éjfél után végigmentem az utcán. Az utcazenészt, aki egy hétig minden egyes alkalommal ott volt a vonaton, és hátborzongató tenorján a „Go Ask Alice”-t énekelte.

– Pff – mondta Ella –, ez nem balszerencse, ez New York.

Megváltozott az édesanyja halála után. Kevesebbet dohányzott, hízott is egy kicsit. Már nem csak fekete pólókat vett. Aztán egy este, amikor hazaértünk, a lakásunk ablakait milliónyi fénylő csillaggá zúzva találtuk. Ella összeszorított szájjal nézett rám. Én vártam, hogy mindjárt kiadja az indulási parancsot, de csak a fejét rázta.

– New York. – A hangja kemény és határozott volt. – Nincs több balszerencse, Alice. Hallod? Vége.

Így állami iskolába jártam. Karácsonyi égőket aggattam az ágyunk mögött lévő gipszkarton kandallópárkányra, és állást kaptam egy kávézóban, ami sötétedés után bárrá változott. Ella olyan dolgokról kezdett beszélni, amikről korábban soha, arról, hogy kifestjük a lakást, vagy új kanapét vásárolunk. Főiskolai jelentkezésről.

Ez utóbbi hozta ránk a bajt, Ella álma arról, hogy normális életet éljek, amiben jövőm is van. Aki egész életében menekül, hogy tanulhat meg egy helyben maradni? Hogy változtathatja a szalmakunyhót téglaházzá?

Ella úgy csinálta, ahogy a filmekben láttuk, azokban a fekete-fehér AMC-maszlagokban, amiket motelszobákban, bérelt bungalókban, átalakított kerti sufnikban és vendégházakban vagy egyszer kollégiumban néztünk.

Férjhez ment.

Az éles októberi napfény a szemembe tűzött, miközben a vonat átcsattogott a hídon Brooklynba. A gondolataim anyám lassan tönkremenő házassága és a nagyjából öt letört fogam körül kavarogtak. Egész életemben problémám volt a dühkezeléssel, amit Ella meditációs kazettákkal, olcsó, könyvekből tanult reikiterápiával és fogvédővel próbált orvosolni, ez utóbbit utáltam, pedig hordanom kellett volna. Napközben visszanyeltem minden undok dolgot, amit a mostohaapámról gondoltam. Éjszaka a fogaimon vezettem le.

A férfi, akihez anyám hozzáment, szűk négy hónappal azután, hogy randira hívta egy partin, ahol pincérnőként koktélokat szolgált fel, az Ötödik sugárút mellett, egy épület utolsó előtti emeletén lakott. Haroldnak hívták, kőgazdag volt, és azt hitte, Lorrie Moore egy falfestékmárka. Ezzel mindent el is mondtam Haroldról.

A Salty Dog felé tartottam, ami az első munkahelyem volt, amit végre elég hosszú időn át meg is tudtam tartani.

A kávézó tulajai, egy rejkjaviki pár, hatórás gyorstalpaló baristaképzést tartottak nekem, mielőtt akár csak kitisztíthattam volna a kávégépet. Jó munka volt, mert olyan erőbedobással dolgozhattam, amilyennel épp kedvem volt. Dolgozhattam keményen és főzhettem a tökéletes kávékat, miközben minden vendéggel barátságos voltam. Vagy szótlan robotpilóta-üzemmódra is kapcsolhattam, és akkor kicsivel csökkent a borravalóm.

Aznap belemerültem a kávézó megnyugtató ritmusába, főztem egyesével a friss presszókávékat, és a kannát is feltöltöttem, az ezüstcsipesszel sorban szedtem ki az édes süteményeket, és beszívtam az őrölt kávé égett karamella illatát.

– Ne nézz oda, de megjött a kalapos fickó! – súgta a fülembe Lana, a munkatársam.

Lana a Prattre járt, másodéves keramikus volt, és úgy nézett ki, mint David Bowie sokkal szexibb húga, aki szörnyen öltözködött, de neki még ez is jól állt. Ma buggyos, Lázadók Szövetsége-stílusú narancssárga overall volt rajta. Olyan illata volt, amilyen Michelangelónak is lehetett: gipszpor és veríték. Valahogy még ez is jól állt neki.

A kalapos fickó volt a legkevésbé kedvelt vendégünk. Lana úgy tett, mintha buzgón tisztogatná a tejgőzölőt, így persze nekem kellett kiszolgálnom.

– Hé, Alice! – mondta, látványosan leolvasva a nevemet a kitűzőmről, mintha nem mindennap nálunk vásárolt volna. Bólogatni kezdett a Lana mobiljáról szóló T. Rex-számra. – Menő zene. Ez a Stone Roses?

– Istenem… – suttogta Lana színpadiasan.

A fickó legalább két percig bámulta az étlapot, miközben a pulton dobolt. A bőröm bizseregni kezdett a felgyülemlő dühtől. Végül azt rendelte, amit mindig. Zacskóba tömtem a biscottiját, átadtam az üveg Pellegrino ásványvizet, és a pénztár mögé léptem, hogy ne tudja rám erőltetni a bonyolult pacsiját, amit az utolsó műszakjaim alatt próbált megtanítani.

Figyeltem, ahogy kisétál, gyűlöltem a rövid, vaskos nyakát, a finom, szőke szőrszálakat a karján, és az ideges, ritmustalan csettintéseit. Felment a vérnyomásom, amikor a vállával végigsúrolt egy asztalnál ülő nőt, majd megszorította a vállát, ahogy nehézkesen mentegetőzött,

– Istenem, micsoda seggfej! – jegyezte meg Lana fennhangon, ahogy a kalapos fickó az ajtóval szerencsétlenkedett. Meglökött a csípőjével. – Nyugi, Alice! Úgy nézel ki, mintha meg akarnád fojtani. Ez csak egy fedora kalap.

A dühöm lassan csillapodott, és égő szégyent hagyott maga mögött.

– Nem is akartam… – kezdtem, de Lana közbevágott.

Ebben mindig jó volt.

– Mondtam már, hogy láttam Christiant meztelenül? – kérdezte a tenyerébe támasztott állal.

Christian a főnökünk volt. Volt egy apró, gyönyörű felesége és egy hatalmas, vörös arcú kisbabája, aki úgy nézett ki, mint a démonok a fametszeteken. Akárhogy próbáltam bármilyen ártatlan okot kitalálna arra, hogy miért láthatta Lana pucéran, nem sikerült.

– Te… azért, mert lefeküdtél vele?

Úgy nevetett rajtam, mintha nála sokkal kevésbé lennék világi lány, ami így is volt, de azért basszus, Lana!

– El tudnád képzelni? Louisa rám uszítaná azt a rémisztő babát. Nem, megbízott, hogy készítsek egy szobrot a családjáról.

– Meztelenül?

– Aha – felelte, és láthatóan már nem is érdekelte az egész.

– Ó! És ő… gusztustalan volt?

Vállat vont, és a telefonján nézegetett valamit.

Amikor Ella járni kezdett Harolddal, úgy gondoltam, hogy Lanával jobban összebarátkozom, hogy nekem is legyen valakim, de nem igazán működött. Neki inkább közönség kellett, mint barát.

Felkaptam egy rongyot, és kimentem, hogy összeszedjem a koszos edényt, csak azért, hogy most az egyszer Lanának kelljen italokat készítenie. Ahogy az asztalok között mászkáltam, hirtelen elfogott az a bizsergető érzés a lapockám körül, hogy valaki figyel. Nem vagyok Lana – legtöbbször észre sem vesznek –, így az érzéstől sutává váltam. Feldöntöttem egy teáscsészét, aztán hangosan szitkozódva feltakarítottam a koszt. Közben végignéztem a vendégeken.

Ült ott egy asztalnyi nő csillogó jegygyűrűkkel, akik zöld teát kortyolgattak és egyetlen kókuszos fánkot rendeltek négy villával. Két egyformára nyírt szakállú, kockás inges srác két külön asztalnál, egyforma Mac gépek fölé görnyedve, és egymást észre sem véve. Egy nő, aki a Jane Eyre-t próbálta olvasni, miközben ingerült oldalpillantásokat vetett a szomszédos asztalnál ülő közönyös anyukára és kanállal doboló kisgyerekére. És egy férfi az ajtó melletti asztalnál, Carhartt dzsekiben és napszemüvegben. A fülledt meleg ellenére kötött sapkát viselt, és egy pohár vizet szorongatott.

Aztán három dolog történt egyszerre: Lana kiejtette a kezéből a tányért, ami éles csattanással landolt a kockás járólapon; a carharttos férfi kilesett a napszemüvege felett; és sokkoló felismerés hasított belém, amitől remegni kezdtem, mint a nyárfalevél.

Egymásra meredtünk, a férfi meg én, és látta, hogy emlékszem rá. Ahogy egymás szemébe néztünk, felszínre törtek a régen elfeledett dolgok is. Tíz évvel ezelőtt a kocsijának karácsonyfaillata volt. Palacsintát és tojást is rendelt, amikor megálltunk reggelizni. Rajtam lila kordbársony kertészszoknya volt, alatta csíkos póló és harisnyanadrág, és a fehér cowboycsizmám az ezüst szegecsekkel, amire borzasztóan büszke voltam. Meséket mondott nekem, némelyik ismerős volt, néhány pedig nem. Később nem tudtam felidézni, miről szóltak, de arra emlékeztem, hogyan éreztem magam tőlük: úgy, ahogy a jó költészettől, a valódi költészettől érzi magát az ember, amikor a tarkója bizseregni kezd és könnybe lábad a szeme.

Ő volt az a férfi, aki elvitt magával a kék Buickjával, a férfi, akit az apámnak képzeltem. A vörös haját a sapka eltakarta, de a szemét megismertem. Akkor még kicsi voltam, és csak azt tudtam, hogy ő felnőtt. Most láttam, milyen fiatal, húsz-huszonöt évesnek látszott. Tíz év telt el, amióta utoljára láttam, és most is pontosan úgy nézett ki; lehetetlenül fiatal volt. Lehetetlen volt. De én biztosan tudtam, hogy ő az, és hogy miattam van ott.

Miközben mindez tudatosult bennem, ő már fel is állt, felkapta a könyvét az asztalról, és kilépett a kávézóból. Még mielőtt az ajtón lévő csengők elhallgattak volna, én már utánalódultam. Egy laptopzsinór került azonban az utamba, és majdnem lerántottam az egészet, majd mire bocsánatot kértem és feltéptem az ajtót, a férfit már sehol sem láttam. Mindkét irányban végignéztem a kihalt járdán, s az ujjaim viszkettek egy cigiért, anyával ugyanis mindketten leszoktunk, amikor összeköltözött Harolddal.

De a férfi eltűnt. Néhány perc múlva visszamentem a kávézóba.

Az asztalon viszont ott hagyott egy üres poharat. Egy gombócba gyűrt szalvétát. És egy madártollat, egy fésűt és egy csontot. A toll sötét aranyszínű volt, a vége fényes palackzöld. A fésű piros volt és műanyag. A csont biztosan egy csirkéé lehetett, de emberi ujjcsontra emlékeztetett. Tökéletesen tisztára fehérítették. A három tárgyat úgy helyezték el, mint egy hieroglifát, nagyjából pí alakban, ami az agyamba égett, ahogy az egészet a kötényem zsebébe söpörtem.

– Oké, ez meg mi volt? – Lana még soha nem volt rám ennyire kíváncsi. – Csajszi, a szád fehér. Csinált veled valamit az a pasas?

Hatévesen elrabolt. Azt hiszem, Időlord lehet.

– Senki. Úgy értem, az a fickó nem volt senki. Tévedtem, azt hittem, ismerem valahonnan, de mégsem.

– A fenét! Ebből egy szó sem igaz, de rendben. Most leülsz ide, én pedig hozok neked valami szilárd ételt, és nem dolgozol többet, amíg ilyen szarul festesz. Egyébként nekem húsz perc múlva mennem kell, úgyhogy remélem, addigra már jobban fogsz kinézni.

Lerogytam, mert a térdem félúton felmondta a szolgálatot. Az egyik jegygyűrűs nő összevont szemöldökkel rám nézett, és megütögette a csészéjét, mintha olyan helyen lennénk, ahol ingyen újratöltik a poharakat.

Gyerünk, bosszants csak fel, gondoltam, de túl gyenge voltam, hogy dühbe guruljak.

Túl rémült. Nevezd a nevükön a dolgokat, Alice! Talán elhitethettem volna magammal azt, amiben annyira akartam hinni, hogy csak egy idegen férfi volt, sosem láttam korábban, bár kicsit hasonlított valakire, akivel futólag találkoztam egy évtizeddel korábban. És talán teljesen meg is feledkezhettem volna róla, ha nem látom meg azt a könyvet a kezében, amikor kisietett az ajtón.

Évek óta nem láttam a könyvet, de ahogy megpillantottam az ismerős zöld borítót, rögtön felismertem.

Természetesen A Végvidék meséit olvasta.

Hát persze.

3

Tízéves voltam, amikor először láttam a könyvet. Elég kicsi volt, hogy elférjen egy zsebben is, és kemény, zöld kötése volt, a borítóján domború arany díszítéssel. A furcsa cím alatt ott állt a nagymamám neve, csupa nagybetűvel.

Már akkor is az a kislány voltam, aki lehunyt szemmel kopogtatta a bútorok hátlapját titkos ajtók után kutatva, és este, amikor már eléggé besötétedett, kívánt egyet jobbra a második csillagtól. Lázas izgalommal töltött el, amikor megtaláltam a zöld-arany könyvet, rajta a tündérmesébe illő névvel, egy amúgy unalmas komód legalsó fiókjában. A család padlásán kutattam, akiknél éppen laktunk, egy kőgazdag házaspárnál, akik nem bánták, ha a kétéves fiuk bentlakásos dadusának gyereke is van. Az ötödik osztály egész első félévében a vendégszobájukban laktunk, csodával határos módon mindenféle incidens nélkül, amíg a férj egyre barátságosabb nem lett Ellával, mire ő vette a holmiját.

Törökülésben ültem a padlás koszlott szőnyegén, áhítatosan kinyitottam a könyvet, és végighúztam az ujjamat a tartalomjegyzéken. Persze tudtam, hogy a nagyanyám író, de addig nem igazán érdeklődtem iránta. Szinte semmit sem hallottam róla, és feltételeztem, hogy száraz, felnőtteknek való dolgokat ír, amit amúgy sem akartam volna elolvasni. De ez nyilvánvalóan mesekönyv volt, és ráadásul úgy tűnt, a legjobb fajtából: tündérmesékkel.

Összesen tizenkettővel.

Az ajtó, ami ott sem volt

Hansa, az utazó

A rugóra járó menyasszony

Jenny és az Éjszaka Asszonyai

A megnyúzott leány

Háromszorra Alice

A ház a lépcső alatt

Ilsa vár

A tengeri pince

Az anya és a tőr

Kétszer Megölt Katherine

A halál és az Erdőanya

Mivel Alice-nek hívnak, természetesen egyenesen a „Háromszorra Alice” című történethez lapoztam. A lapok hullámosak voltak, mintha valamikor megáztak volna, és az illatuk emlékeztetett az ibolyaízű cukorkákéra, amiket anyám imádott, én pedig utáltam. Ma is emlékszem a történet első sorára, mert mindössze ennyit tudtam elolvasni, mielőtt Ella, akinél működésbe lépett az anyaradar, berontott és kitépte a könyvet a kezemből.

Amikor Alice megszületett, a szeme teljesen fekete volt, és a bába még addig sem maradt, hogy megmosdassa.

Olyan hátborzongató volt, hogy összeszorult tőle a szívem, és örültem, hogy Ella ott van. Nem értettem, hogy miért villog úgy a szeme, és miért kapkodja a levegőt.

– Ez a könyv nem gyerekeknek való – közölte élesen.

Nem tudtam, mit mondjak. Anya soha nem mondta még semmire, hogy túl fiatal vagyok hozzá. Amikor megkérdeztem, honnan jönnek a kisbabák, Discovery Channel-es részletességgel elmagyarázta. Ha a barátnői megpróbáltak témát váltani, amikor beléptem a szobába, Ella elhessegette az aggodalmukat.

– Nagyon jól tudja, mi az a túladagolás – jegyezte meg ilyenkor. – Ne sértsétek meg a szellemi képességeit!

Aztán általában megütögette a poharát, és fejével a konyha felé intett, én pedig kötelességtudóan kevertem neki egy tökéletes martinit.

Az, hogy a történelem során most először játszotta ki a korkártyát, szörnyen, égetően kíváncsivá tett. El kellett olvasnom azt a könyvet. Muszáj volt. Sosem találtam meg újra a padláson eldugott példányt, de megjegyeztem a címet, és türelmesen kivártam a lehetőséget. Kerestem könyvtárakban és könyvesboltokban, és azoknak az embereknek a könyvespolcain, akiknél laktunk, de sosem találtam meg. Egyszer felbukkant az eBay-en – beállítottam, hogy a Google értesítsen, ha feltűnik a cím –, de a licitek gyorsan felkúsztak az én keretem fölé.

Így helyette inkább az írójáról igyekeztem kideríteni, amit csak lehetett. Így kezdődött a nagyanyám, Althea Proserpine iránti megszállottságom.

Lana elment, és egy Norm nevű srác jött a helyére. A következő három órán keresztül arról beszélt, amikor nemrégiben Lanával együtt lógtak, ami akár randi is lehetett, de lehet, hogy nem, nem mintha aggódott volna miatta, de mit gondolok erről, és Lana beszélt-e róla.

Semleges válaszokat adtam, míg végül eldurrant az agyam.

– Jézusom, Norm! Ez a „lépj már tovább, és éld az életed” tánc. – Tánc közben vonatot imitáltam. – Tessék, segített? Lana sohasem mondta ki a neved előttem.

A megbántott arckifejezése sötét elégedettséggel töltött el.

– A francba, Alice, ez kegyetlen volt! – Levette a kalapját, felhajtotta a szegélyét, hogy még mesterkéltebb legyen, és visszalökte a fejére.

Nem szólt többet hozzám egész este, így volt időm gondolkodni, volt időm újra meg újra felidézni, amit láttam. Amikor lejárt a műszakom, és kiléptem az éjszakába, meztelennek éreztem magam. Besötétedett, és a házak, amik mellett a vasútállomás felé elhaladtam, zártnak és mogorvának tűntek, az ilyen házakba nem kopogtat be senki halloweenkor. Visszahőköltem, amikor egy férfi túl közel ment el mellettem a járdán. A bőrének égett szaga volt, és a szeme mintha izzott volna a sötétben.

Továbbsétált, szinte rám se nézett. Mindenütt a kötött sapkát, azt a kék szempárt kerestem. Hiába.

Maroknyian várakoztak a Q járatra. Olyan közel álltam egy babakocsit toló nőhöz, hogy úgy tűnjön, mintha együtt lennénk. Nem nézett rám, de láttam, hogy megfeszül a válla. Amikor befutott a vonat, felszálltam, aztán az utolsó pillanatban visszaugrottam a peronra, ahogy a filmekben láttam.

De a peron most még üresebb lett. Bedugtam a fülhallgatómat az egyik fülembe, és elindítottam azt a fehér zaj appot, amit Ella tett a telefonomra, és mindig meghallgattatta velem, amikor kibiztosított gránátként viselkedtem.

Amikor megérkezett a következő vonat, felugrottam rá. A kávézói jelenet folyamatosan újra lejátszódott a fejemben, mint egy film: a tányér csattanása, a fickó szemének kékje, az, ahogy eltűnt az ajtón kívül a könyvvel a kezében. De az emlék máris veszteni kezdett élességéből. Éreztem, ahogy halványul a kezem között.

A nyakam már fájt, olyan mereven tartottam, és folyton forgattam a fejem. A folyamatos készenlét lüktetésbe torkollt a szemem mögött. Amikor egy szaxofonos srác feltépte a két kocsi közötti ajtót, forró, sajgó pánik robbant szét a mellkasomban.

Mi van, ha igenis volt magyarázat a fickó ránctalan arcára, az érzésre, hogy egy napot sem öregedett? Botox, francia hidratálókrém, a fényjátéka. A saját, fekete lyukként működő agyam, ami a múlt képét vetítette ki a jelenre.

De mindenképpen ott volt nála a könyv, amit nem lehetett megtalálni. Aki azt mondta tíz évvel korábban, hogy ismeri a nagymamámat, és el is visz hozzá. Mi van, ha tényleg el akart vinni? Ha Ella tévedett, és a fickó mégsem volt idegen?

Vagy ha Ella végig hazudott nekem?

Évekkel azután, hogy már azt hittem, végleg eltemettem, a régi rögeszme újra felszínre tört. Amikor a vonat végül kibukkant a föld alól egy hídra, a mobilomon betöltöttem egy cikket Altheáról. Valaha ez volt a kedvencem, a leghosszabb írás, amit találtam róla. Még az eredeti magazin is megvolt, amelyik lehozta, csodával határos módon egy antikváriumban bukkantam rá Salemben. Vanity Fair, 1987. szeptember, egy hatoldalas melléklettel a nagyanyámról, aki frissen vásárolt birtokán, a Mogyoróligetben élt. A fotókon olyan karcsúnak látszott, mint a kezében tartott cigaretta, 7/8-os nadrágot viselt, vörös rúzst, és olyan tekintetet, ami az üveget is vágta. Anyám fekete hajú foltnak látszott a térdénél, remegő árnyéknak a medence csillogása mellett.

A cikk így indult: „Althea Proserpine tündérmeséken neveli a lányát.” Furcsa bevezetés, mert anyám szinte nem is szerepelt a cikk többi részében, de azt hiszem, az újságíró egyszerűen csak élvezte a kétértelműséget. Anyám úgy nőtt fel, hogy tündérmeséket hallott, mint mindenki más, és a tündérmesékből befolyó pénzből nevelték fel. Althea a birtokát, a Mogyoróligetet szintén a tündérmesékkel keresett pénzből vette.

Mielőtt megírta a furcsa, rövid könyvet, ami híressé tette, a nagyanyám női magazinoknak írt, de akkoriban a cikkek még nem a „20 szexi dolog, amihez csak egy jégkockára van szükséged” jellegűek, sokkal inkább a „Hogyan szedd ki a foltot a férjed fehér ingéből” típusúak voltak.

Amíg 1966-ban el nem utazott. Nem árul el neveket, de nem fukarkodik az izgalmas részletekkel: egy idősebb férfival utazott, egy férfimagazin nős szerkesztőjével, és a kontinens számos pontján lazultak egy csoport ugyancsak unatkozó amerikai turistával. Miután kilenc napig melegen itták az alkoholt (a jégkocka nem volt megbízható), és sorban írták a leveleket az otthoni barátaiknak, a dolgok elmérgesedtek közte és a nős férfi között. A nagyanyám egyedül indult tovább. Aztán történt valami.

Nem mondja el, hogy pontosan mi. „Egy új történetet üldöztem egy nagyon régi kapun át – mesélte az újságírónak. – Sokáig tartott, mire visszataláltam.” Ezután egy szó sem esik arról, mit csinált 1966 és 1969 között, miközben a szobanövényei kiszáradtak, az állását elvesztette, és a New York-i életét benőtte a moha, és porrá omlott.

Amikor visszatért az Államokba, a világ már megfeledkezett róla. Elmondása szerint úgy érezte magát, „mintha kísértetként bolyonganék régi életem múzeumában”. (Úgy beszélt, mint aki jobban kijön a könyvekkel, mint az emberekkel.) Végül rábukkant egy barátjára, akinél meghúzhatta magát, egy régi osztálytársára a Barnardról, akinek a vendégszobájában leült, és lepötyögött tizenkét történetet egy írógépen. A Végvidék meséi című könyvben gyűjtötte egybe őket, amit végül egy apró, független kiadó adott ki Greenwich Village-ben, rengeteg más, nők által írt történettel együtt, amiket senki sem olvasott.

A nagyanyám könyvét mégis elolvasták. Biztosan nem ártott, hogy a csinos fotója rákerült a hátsó borítóra: szimmetrikus, a valóságban kék, de fekete-fehérben szürkének látszó szempár, elvont szemöldök, szájceruzával kiemelt, enyhén elnyílt ajak. A képen fehér férfiinget visel, amin a kelleténél eggyel több gomb van kigombolva, a jobb keze hüvelykujján nehéz ónixköves gyűrű. A kezében természetesen cigaretta.

A könyvről megjelent pár cikk kisebb folyóiratokban, és szájról szájra járt a híre. Aztán egy francia rendező, aki az első amerikai megjelenését tervezte, elővételi jogot kért rá, hogy forgatókönyvet írjon belőle.

A filmforgatásnak rossz híre kelt, mindenféle pénzügyi botrány és szakmai viták övezték, majd két stábtag egymástól függetlenül el is tűnt. Ám maga a film a művészmozik igazi slágere lett. Pszichológiai drámának írták meg, egy nőről, aki az erdőben ébred, és nem emlékszik a korábbi életére, a nagyanyám történetei ugyanis álmokként vagy feltörő emlékképekként jelennek meg. A kritikák szerint, amiket találtam róla, semmi köze sem volt a forrásához.

A film sikere, amit részben a botrányoknak köszönhetett, több rövid életű színpadi produkciót is eredményezett, egy minisorozatot, ami végül el sem készült, és Althea kudarcba fulladt tévéadaptációs tanácsadói karrierjét Los Angelesben. Amikor visszament New Yorkba, fillérekért megvette a Mogyoróligetet, miután az előző tulajdonosa rejtélyes körülmények között meghalt a birtok egy részén felcsapó tűzben.

Menet közben néhány férjet is elfogyasztott, először egy színészt, akit a filmforgatáson ismert meg. A férfi Altheáért hagyta el a feleségét, aztán egy drogos megölte a village-i lakásukban, amikor Althea már terhes volt Ellával. A második férjét, a görög királyi család sarját Los Angelesben ismerte meg, és magával vitte a Mogyoróligetbe.

Tehát mondhatjuk, hogy anyám részben tündérmeséken nőtt fel. De a halálnak is volt benne szerepe. A halott férjek pénzének és a tündérmesékből befolyó pénznek. Anyám egész biztosan eleget vágott zsebre belőle, mert meg tudtunk élni, annak ellenére, hogy csak hébe-hóba vállalt munkát, és mindenhol félúton megszegett bérleti szerződéseket hagytunk magunk után. Az állandó utazás legalább annyira a természetünk része volt, mint anyám éles nevetése vagy az én dührohamaim. Vagy a balszerencsés napok, amik minden költözés után megszűntek, hogy újra visszaszivárogjanak az életünkbe, mint az utak vörös pora a cipőnkbe.

De akármilyen rosszra is fordultak a dolgok, a Mogyoróliget szóba sem jöhetett. Ez volt az a hely, ahová Ella soha nem akart visszamenni. Ő vigyázott rám, én meg rá, egyfajta szimbiózisszerű testvéri kapcsolatban, ami a tévében cukinak tűnt volna, de a valóságban cseszettül kimerítő volt, ha egy éven belül már harmadszor kellett költöznöd, és még egy hálószobaajtód sem volt, amit bevághattál volna magad után.

Ahogy ezredszerre is végigfutottam az Altheáról szóló cikket, feltűnt, hogy mintha most nem ugyanazt mondaná nekem. Valaha úgy képzeltem el Altheát, mint egy távoli, de jó szándékú csillagot, egy tündérkeresztanyát, aki messziről figyel engem. Lázas gyermeki agyam összemosta a tündérmeséket és a sosem látott nagymamát a férfi rejtélyével, aki elrabolt, és az eredmény egyfajta babona lett, amiről sosem beszéltem senkinek. Amikor egy fickó túl hosszan rajtam felejtette a szemét a vonat ablakán át vagy egy szupermarketben, nem perverz kukkolókat láttam, vagy a balszerencse előfutárait; számomra ők Althea hírvivői voltak. Figyelt engem és szeretett, és tudtam, egy napon majd eljön értem.

De most más szemmel olvastam a történetét. Már nem elbűvölő tündérkirálynőnek láttam, hanem arrogáns képzelgőnek.

Valakinek, aki a születésemtől a haláláig egyszer sem próbálta megkeresni Ellát. Ellát, aki tizenkilenc évesen megszült engem, és azóta sem volt senkije rajtam kívül.

Mert pontosan ez az, amiről a cikk egy sort sem írt. Néhány hónappal a cikk megjelenése után Althea férje öngyilkos lett a Mogyoróligetben. A halála után Althea lezárta a birtokot. Ellával bezárkóztak oda, és tündérmeséken meg még ki tudja, min éltek, és egymáson kívül senki mással nem találkoztak. Erről az időszakról, a tizennégy évről, amíg azon a világtól elzárt helyen élt bezárva, Ella nem volt hajlandó beszélni. Iskolába se járt. Az, hogy ki az apám, és hol találkoztak, olyan mélységes titok, hogy egy idő után nem is kérdeztem többet.

A fejem zsongott, amikor hazaértem a lakásba. Vagyis a lakás szó nem írja le elég pontosan a helyzetet. Az… ingatlan? Nem egészen, de ez már pontosabb.

Harold otthonában a visszafogott tisztítószernek, a mostohahúgom parfümjének és annak a házhoz szállított kajának az illata terjengett, amit Ella aznap épp választott. Azt hiszem, Harold arra számított, hogy Ella majd vacsorát fog neki főzni, akár azokból az ütött-kopott fémdobozban őrzött, még az édesanyjától származó receptekből, amiket a konyhájában tartott. De csalódnia kellett, mert Ella és én hetekig eléltünk gabonap-elyhen, pattogatott kukoricán és főtt szójababon.

Az előszoba végéből hallottam áz emelt hangú vitatkozásukat, így követtem a hangokat a zárt hálószobaajtóig.

– Nem engem hoztál kínos helyzetbe ma este, hanem magadat. – Harold sziszegve fejezte be a mondatot.

A kiszűrődő zajok alapján próbáltam megfejteni, hol vannak: Harold tőlem balra, és a halk mozgolódásból ítélve Ella az ágyon.

A hátamat az ajtó melletti falnak préseltem. Ha egy lépéssel is közelebb megy…

– A szabadidődben tőlem úgy nézhetsz ki, mint egy proli, de ma este a feleségemként kellett megjelenned.

A feleség szó még jobban perzselt, mint a proli, de nyugton maradtam, visszanyeltem a harag hideg, fémes ízét. Ella újra meg újra azt kérte, hogy bízzak benne. Hogy tudja kezelni Haroldot. Hogy szereti. Hogy nem csak miattam kapaszkodik ennyire az állandóságba.

A hallgatása többet mondott, mint Harold szavai. Ez a legerősebb fegyvere, de ellenem még sohasem használta. Ilyenkor egyszerűen csak bámul az emberre, miközben megpróbálja összeszedni a gondolatait, hogy olyat tudjon mondani, ami majd eljut hozzá, de ő soha nem reagál. Láttam, ahogy kiszedett dolgokat emberekből – titkokat, vallomásokat, ígéreteket, hogy még egy hónapig maradhatunk – egyszerűen a hallgatásával. Pajzsként használta.

– Ella – Harold hangja egyszerre kétségbeesetten csengett. Belém szúrt a sajnálat, amit nem akartam érezni. – Ella, mondj már valamit, az istenit!

Hallottam a ruhái susogását, ahogy keresztülment a szobán, az ágyon ülő anyám felé.

Egy szívdobbanásnyi és lélegzetvételnyi ideig vártam, aztán megpróbáltam feltépni az ajtót.

Zárva volt.

– Anya! Mi folyik ott?

– Jézusom, már megint a lányod az?

– Anya – a tenyerem élével ütöttem az ajtót –, engedj be!

Csend, egy nyikorgás, aztán Ella hangját hallottam közelről.

– Jól vagyok, kicsim. Menj aludni!

– Nyisd ki az ajtót!

– Alice, minden rendben. Csak beszélgetünk. Azzal segítesz, ha elmész lefeküdni.

A haragtól forrni kezdett a vérem.

– Prolinak nevezett. Nyisd ki az ajtót!

Harold kicsapta az ajtót, és én hátrahőköltem. Zilált volt, és félig már levetkőzött. A kopaszra borotvált fejét borosta árnyékolta, a szeme véreres volt. Harold szeme olyan volt, mint Hook kapitányé: szomorkás búzavirágkék, de ha dühbe gurult, vörös fények cikáztak végig rajta.

Ella fekete, pánt nélküli, testre simuló ruhájában és rengeteg vörös hajával ügy festett, mint egy fekete pipacs. A ruháját mintha kifejezetten arra tervezték volna, hogy kiemelje a karján majdnem a nyakáig felkúszó tetoválást, egy tövises, pszichedelikus virágot, ami a Mars növényei botanikai illusztrációjának is beillett. A pontos tükörképét én is magamra tetováltattam egyfajta elhamarkodott anyák napi ajándékként, amit meglepő módon Ella gyűlölt.

A hall félhomályában Ella ragadozónak látszott, Harold pedig a prédájának. A haragom elszállt.

– Nem neveztem prolinak. Csak azt mondtam… – Gyors mozdulattal végigsimított lehajtott fején. – Ezek a vacsorák fontosak. Csupa potenciális ügyfél, ez határozza meg a… Ó, az ég szerelmére, miért magyarázom neked?!

Ella az ajtófélfának támaszkodott, és hűvös tekintettel figyelte.

– Ugyanezt viseltem, amikor megismertél. Emlékszel?

– Igen, amikor pincérnő voltál. Felejtsd el, nem fogok magyarázkodni nektek! – Harold rám meredt. – Nem vagyok szörnyeteg, Alice. Miért nézel mindig úgy rám, mintha valami átkozott szörnyeteg lennék?

Sarkon fordult és visszavonult a hálószobájukhoz tartozó fürdőszobába.

– Anya.

Ella a hangom hallatán félrebillentette a fejét, és egy pillanatig úgy tűnt, rákérdez. Helyette hosszan, súlyosan felsóhajtott.

– Menj aludni, Alice! Reggel megbeszéljük, jó?

A homlokát gyengéden az enyémhez érintette, aztán becsukta maga mögött az ajtót.

A sűrű csend megülte a fülemet. Ilyen hangja volt, ha az ember a város többi részétől hermetikusan elzárva, a vagyon vákuumában él.

A konyhába mentem, és tolvajnak éreztem magam, ahogy a sötétben feltúrtam a szekrényeket.

– Csak nem egy kis mókus az, aki mogyoró után kutat?

Lenéztem a kezemben tartott pekándiós zacskóra, és inkább visszacsúsztattam a polcra. Audrey figyelte és folyamatosan kommentálta, hogy mit esznek mások, a hangja megkeményedett, ha az a valaki még nála is kevesebbet evett. Ott ült a sötét nappaliban, hosszú, sötét, a feje tetején kontyba fogott haja éppen csak kilógott a kanapé támlája felett. Nem fordult meg, amikor közelebb mentem, de feszültebb lett.

A mostohahúgom szexi, telt dumagép volt, aki mellett esetlen gebének éreztem magam. Levágott szárú melegítőnadrágban és ujjatlan trikóban terpeszkedett, mindig kicsit alulöltözött volt, még otthon is. A válla fölött néztem, ahogy nyugtalanul kattintgat a drága ruhákat viselő nők képeinek végtelen sorára, és olyan dolgokat rendel, amiket aztán szinte fel sem ismer, amikor megérkeznek. A félkarú rablók előtt ülő játékosokra emlékeztetett.

– Megint szuperhőst játszol? – kérdezte túlságosan is vidám hangon. – Megmentetted anyukádat a gonosz apámtól?

Lezöttyentem egy fotelba vele szemben.

– Harold nem elég érdekes, hogy gonosz legyen. Egyszerűen csak nem elég jó.

Erre felnézett, a szeme a monitor fényében üresnek tűnt.

– Úgy gondolod, hogy apám nem elég jó anyádnak? – Az utolsó két szó káromkodásnak hangzott a szájából. – Még mindig az autótokban laknátok nélküle, és walmartos farmerben járnál.

Lenyűgözött, hogy egyáltalán hallott a Walmartról, és mérges voltam magamra, hogy elmondtam neki az igazat.

– Hé, néha kunyhóban is laktunk – vetettem oda. – Meg utánfutókon. Egyszer egy garázsban is.

Gyanakodva méregetett.

– Egyszer olyan sokáig kellett várnom a szarvasgombás burgeremre, hogy kihűlt, mire kihozták – mondta. – Teljesen megértelek.

– Egyszer kitört az autónk ablaka, és Ella szigszalaggal és egy szánkóval pótolta ki.

Audrey halványan elmosolyodott, a keze megállt a laptopja billentyűzetén.

– Apám egyszer vett egy hajót, és The Audrey-nak nevezte el, de elfelejtett bele báltermet építtetni, úgyhogy elsüllyesztettem.

– Egyszer… – A lelki szemeim előtt megjelenő képek szaggatottak és gyorsak voltak, a balszerencse rövid támadását ábrázolták, ami elűzött bennünket Chicagóból. Lehunytam a szemem, hogy kizárjam a képeket, aztán hirtelen felálltam. – Nyertél.

Az arckifejezése zárkózottá vált, és önelégülten a számítógépére vigyorgott.

– Jó éjt, tesó! – motyogta, ahogy elmentem mellette.

– Jó éjt, Audrey! – válaszoltam, túl halkan, hogy meghallhassa.

Ella és Harold szobájában csend volt, ahogy elsétáltam mellette. Megpróbáltam olvasni a csendből a vendégszoba felé menet, amit Harold alig-alig alakított át nekem.

Minden reggel kint hagytam a szempillaspirálomat a szobából nyíló fürdőszoba mosdóján. Könyveket hagytam nyitva az ágyon, zoknikat a lepedő alatt, harmonikává gyűrt farmereket a padlón. Estére mindig eltűntek, visszakerültek a szekrénybe, a szennyeskosárba, a könyvespolcra. Harold lakásában ébredni olyan volt, mintha az Idétlen időkig című filmben éltem volna. Akárhogy is próbáltam, nem sikerült nyomot hagynom.

Kerültem a saját tekintetemet a tükörben, amíg fogat mostam, aztán A vak bérgyilkos egy példányával bebújtam az ágyba, mert ha nem lehet a tiéd az a könyv, amire vágysz, akár vágyhatsz arra a könyvre is, ami viszont a tiéd. De képtelen voltam a szavakra koncentrálni, és egy idő után felkeltem, hogy kivegyem a tollat, a fésűt és a csontot a koszos kötényemből. Egy pillanatig a kezemben tartottam őket, aztán mindent beleszórtam abba a bársonyzsákba, amiben korábban a Scrabble betűkockái voltak, és a hátizsákom mélyére gyűrtem az egészet.

Visszafeküdtem, és biztos voltam abban, hogy még órákig nem fogok tudni elaludni, de aztán hirtelen mély álomból ébredtem, pedig még sötét volt. Még mielőtt teljesen kinyithattam volna a szemem, megéreztem anyám jelenlétét a szobában. Nesztelenül bemászott mellém az ágyba, és én engedtem kicsit a takaróból, hogy neki is jusson. Mozdulatlan maradtam, amikor megpuszilta az arcomat, az ajka száraz volt, és ámbraillat áradt belőle.

A sóhajtása ezüstös volt; csiklandozta a fülemet. Visszatartottam a lélegzetemet, amíg csak tudtam, aztán megfordultam, hogy szembenézhessek vele.

– Miért pont ő?

Megfeszült, mintha meg akarnám ütni. Tízéves korom óta nem ütöttem meg, de látva, hogy felkészül rá, a térdem közé kellett szorítanom a kezem. Arra számítottam, hogy majd időt kér, hogy a másik oldalára fordulva azt mondja, majd reggel tegyem fel újra neki a kérdést. Nem számítottam válaszra.

De felém fordult, a szeme halványan, ismerősen fénylett.

– Azt hittem, hogy szeretem – suttogta. – Esküszöm, hogy azt hittem.

– És most?

Háton fekve fészkelődött, hosszú ujjaival az ágytakarót tépkedte.

– Olyan jó csak pihenni. Nem? Olyan jó érzés csak nyugodtan pihenni.

Minden, ami történt – a férfi a kávézóban, a könyve, a toll, a fésű és a csont –, hirtelen elcsendesedett bennem, mintha lehalkították volna. Mert Ella megérdemelte mindezt, nem? Békét egy ilyen nyüzsgő, fényes városban, ahol a fények kioltották a balszerencsét, ugyanúgy, ahogy a sötétséget is elűzték.

Ki nem mondott gondolatok szorongatták a torkomat, aztán kihűltek. Végül eldöntöttem: adok neki még egy napot. Még egy kis nyugalmat, mielőtt elmondom, hogy a régi átok újra ránk talált, olyan alakban, amit nem teljesen értek.

Egy ideig még némán feküdtünk a sötétben, aztán egyszerre merültünk álomba.

4

A kávé utáni erős vágy ébresztett fel. Amikor kinyitottam a szemem, Ella már nem volt ott.

A legjobb ok arra, hogy korán keljek Harold lakásában, az volt, hogy elsőként érjek a konyhába. Még mindig vendégnek éreztem magam, így jobban szerettem láthatatlanul jönni-menni. Néhány perccel azután, hogy kitöltöttem a kávémat, tejet és mézet tettem a csészébe, Harold belépett a konyhába állig begombolt háromrészes öltönyében, mintha ezzel ellensúlyozná, hogy korábban olyan ziláltan láttam. Jelentőségteljesen felkapta a tejet a pultról, és visszatette a hűtőbe.

– Azt még használom – jegyeztem meg a konyhaszigetnek támaszkodva, és a feltörő haragomat egy korty forró kávéval csillapítottam.

Gyors oldalpillantást vetett rám.

– A kávé gátolja a növekedést – mondta végül. – Egész életedben úgy akarsz kinézni, mint egy tizenkét éves?

Lecsaptam a csészémet a pultra, de már ment is kifelé a konyhából. Kedvem támadt végigönteni a kávémat a hátán, de helyette inkább egyetlen tűzforró kortyban lenyeltem az egészet. Szükségem is volt rá. A vörös hajú férfi felbukkant az álmaimban, az arca párás ablakokból nézett rám, a hangja történeteket suttogott egy nyilvános telefon kagylójába. Az álmok összemosódtak azzal, amit a Salty Dogban láttam, míg végül már semmi nem tűnt valóságosnak. A táskám alján lapuló tollon, fésűn és csonton kívül.

Amikor Audrey éles hangja jelezte, hogy közelít, felkaptam egy müzliszeletet a Harold kamrájában tartott készletemből, és kiosontam a konyhából. Úgyis eleget kapok belőle úton az iskolába, de hogy melyik Audrey lesz éppen, azt nehéz volt megjósolni. Lehet, hogy tudomást sem vesz rólam; talán megállás nélkül beszélni fog valamilyen ősi lányszabályáról, amit az egyik barátnője megszegett. De lehet, hogy büntetni fog, amiért előző este rövidre zártam a furcsa kötődési rítusunkat.

Korán kiléptem a járdára, még élt bennem a dohányosok régi szokása. Audrey 8.35-kor sétált ki napszemüvegben, és mindketten bemásztunk Harold fekete limuzinjába.

– Apa mára szabadnapot vett ki – mondta a mobiljának, miközben kisregény hosszúságú SMS-t pötyögött. – Te is tudod, hogy ez mit jelent.

– Tudnom kéne?

– Ez azt jelenti – válaszolta, és suttogásra váltott –, hogy elkerülhetetlen. A v-á-l-á-s.

Hagytam, hogy a fejem hátracsapódjon az ülés szarvasbőrnek tűnő huzatára, és vártam, hogy elöntsön a diadal mámora. Nem jött. Helyette elkapott valami perverz vágy arra, hogy ellenkezzek vele.

– De még csak most házasodtak össze. És mi köze van ennek ahhoz, hogy otthon marad? Most azonnal elválnak?

Súlyosan, nyálasan fújta ki a levegőt, mintha túl sok lenne neki, hogy mindent el kell magyaráznia nekem.

– Ma elhív egy házassági tanácsadót. Mindig ezt csinálja, így elmondhatja, hogy ő megpróbálta. Ha a történelem tényleg megismétli magát, hat hónap múlva elhagyja anyádat a tanácsadóért. De nem is számít, kiért. Vagy Ella költözik el előbb, vagy ő ismer meg valaki mást, mert így működik a függősége. Olyan kiszámítható, mint egy kicseszett könyv. Úgyhogy ne tegyél úgy, mintha nem tudnád, miről beszélek.

Kapkodta a levegőt, és gyilkos tekintettel meredt a mobiljára.

Elhallgattam, aztán kitartott kisujjal felemeltem az egyik kezemet.

– Ne aggódj, Audrey! Mi mindig tesók maradunk. Becsszóra.

Horkantva felnevetett.

– Ja, persze, és néha majd találkozunk. Elmegyek és összecsípetem magam a poloskákkal az új lakásotokban.

– A kartondobozokban is lehetnek poloskák?

– Cuki.

A telefonja felcsiripelt, mire ő folytatta a pötyögést. Én újra elmerültem az enyhe hányingerben, ami anyám válásának gondolatára fogott el.

Tudtam, hogy Ella házassága menthetetlen. Haroldnál kevésbé senki sem illett hozzá. Az ízlése a könyvek terén, a merevsége, a külsőségek iránti rögeszmés megszállottsága, mindez teljes ellentétben állt Ella természetével.

De néha, a korai időkben, arra mentem haza, hogy a kanapén ülnek összegabalyodva, Harold nyakkendő nélkül és mezítláb. Amikor megcsókolta Ella homlokát, ő felé emelte az arcát, mint egy napraforgó. Ezt látva elöntött a forróság, majd a hideg, mint amikor a télikabátban izzad az ember. Most a levegő megfagyott közöttük, de egy kis időre felszikrázott valami lázas és bensőséges. Bár tudtam, hogy nem fog sokáig tartani, Ella mégis akarta Haroldot. Nem csak miattam, önmaga miatt is.

Bűntudat fogott el, de egy vállrándítással leráztam magamról.

Audrey mobilja újra sürgetően felcsipogott, és olvashatott valamit a helyesírási hibáktól és emojiktól hemzsegő képernyőn, amitől megkeményedett a hangja.

– Csak hogy tudd, apám egyik házassága sem tartott egy évnél rövidebb ideig. Szóval anyád biztosan szuper hatékonyan húzta le.

Lapos pillantást vetettem rá, a bűntudatom fehéren izzó haraggá olvadt. Megérezte a hangulatváltozást, a kézmozdulatai idegessé váltak, majd meg is dermedtek a telefonja képernyőjén.

Volt idő, amikor a szavaimmal ejtettem volna egyetlen tiszta, gyors sebet rajta ott, ahol a legjobban fájt neki: a göröngyös pattanásoknál az arcát az álláig fedő alapozóréteg alatt; az apja kíméletlen megjegyzéseinél a farmerméretéről; az anyjánál, aki nem tartotta vele a kapcsolatot, de így is simán beváltotta a csekkeket, amiket havonta kapott Haroldtól – aztán bevittem volna egy zsigerig hatoló ütést.

De képtelen voltam rá, mert Ella hangját hallottam a fülemben, meleg keze érintését éreztem a vállamon. Lélegezd be a fényt, Alice! Fújd ki a haragod!

Utáltam ezt a hippi szarságot.

– Csak hogy tudd – mondtam kedvesebben, mint szerettem volna –, Ella korábban soha nem randizott senkivel, akinek egy motornál nagyobb járgánya volt. Elsőre is ennyire jól megy neki a lehúzás.

Audrey grimaszából tudtam, hogy a béna visszavágásom megütötte a szintet, aztán a mobilja szelfi kameráját tükörnek használva ellenőrizte az arcát.

Anyám és Audrey apjának udvarlása három felvonásban:

Első felvonás: Harold felfigyel Ellára a terem túlsó végéből egy koktélpartin. „Azt hittem, közülünk való, szerette kedélyesen mondogatni. Nem gondoltam, hogy a személyzet tagja!” Ez már-már sármosságnak is beillett Harold esetében.

Amikor feloszlott a tömeg közöttük, meglátta, hogy anyám a felszolgálók talpig fekete ruháját viseli, és csípőmagasságban tálcát tart a kezében. Ha magasabban tartod, mondogatta nekem, a férfiaknak jó ürügyet adsz, hogy szemügyre vegyék a dekoltázsodat.

Harold megette a spanakopitát, és megkérte anyámat, hogy egy szalvétára írja le neki a számát. Ő meg leírta. Ez az a rész, amit a mai napig nem értek meg. Talán Harold jersey-i akcentusa fogta meg Ellát? Vagy az inge nyakánál göndörödő szőr? Úgy tippelem, hogy talán a csuklóján csillogó drága karóra volt az, vagy ha nem akarok cinikus lenni, a szeme. Mély, melankolikus kék szeme volt, ami azt sugallta, valami érdekes rejtőzik a mélyében. Még akkor is, ha soha nem láttam, hogy ez az ígéret beteljesült volna.

Második felvonás: Az első randi. Ella nyolckor ment el otthonról, hogy megigyon valamit Harolddal, és a ház előtt egy limuzin várta. Az italból vacsora lett, amiből meg egy részeg telefonhívás hajnali kettőkor, hogy csak reggel jön haza. Ez az az Ella volt, akit kilencéves koromban láttam utoljára, aki meztelenül belehajtott a pasija motorjával egy kacsaúsztatóba egy nyugodt augusztusi éjszakán. Annyira kiborította, ahogy később elárulta, a rögeszmés gondolat, hogy „Mi lett volna, ha Alice is mögöttem ül?’’, hogy megfogadta, attól kezdve mindig hazaér, többnyire józanul, éjfélig.

A Harolddal való első randijáról majdnem huszonnégy órával az indulása utána ért haza, cipő nélkül (ami mindig rossz jel), és a ruhája felett zakót viselt. Megszagoltam, amikor nem figyelt oda. Olyan szaga volt, mint a részeg üzletembereknek, akik túl közel préselték magukat hozzám, ha rossz időszakban szálltam a vonatra. Megráztam a fejem. Szegény Harold! Ella megesz reggelire.

Harmadik felvonás: A forgószélszerű udvarlás. Mesébe illő tizenöt fogásos kóstolómenük, hétvégék a Hampton-vidéken, egy kínos délutáni tea velem és Audrey-val. És persze az a sorsfordító operaest, ami szó szerint úgy indult, hogy Harold estélyit küldött Ellának.

– Olyan nyálas, hogy majdnem elhányom magam – mondtam neki.

– Zálogba csaphatjuk, ha mégsem megy jól a randi – vágott vissza, miközben lesimította a ruhát a csípőjén.

Furcsán ragyogott a szeme, ahogy megnézte magát a tükörben. Ez később is eszembe jutott, amikor hazajött, hasonlóan ragyogó gyűrűvel az ujján, a kő akkora volt, mint a Ritz.{2}

Arról az estéről szaggatott emlékeim vannak, mintha cafatokká tépett vászonra vetítve látnám. A gyűrű csillogása a szemembe fúródott, mint egy démonüveg szilánkja,{3} és elöntött a harag. Emlékszem Ella elkínzott arcára, amikor bevágtam magam mögött a fürdőszobaajtót, és arra, ahogyan az olcsó fa szilánkokra hasadt az ajtó alsó panelére célzott rúgásomtól. A mézes whisky lágyságára az üvöltéstől égő torkomban másnap, és arra a nyomorult izzásra a szemem mögött, amikor láttam, hogy Ella továbbra is hordja a gyűrűt.

Az a személy, aki hat héttel később hozzáment Haroldhoz, nem az anyám volt. A nő, aki most megkeserítette az életét… Ez volt az az Ella, akit ismertem, s aki most ébredt hosszú dermedtségéből.

Harold sofőrje lehúzódott a Whitechapel előtt, és a gyomrom szokás szerint liftezni kezdett, mintha hullámvasúton ülnék. Audrey visszacsúsztatta a mobilját a táskájába, és olyan gyorsan kipattant a kocsiból, hogy mire én lettem a lábam a járdán, őt már el is nyelte a gazdag lányok csapata.

Egész életemben mindig én voltam az új lány, és mindig ugyanolyan szívás volt. Nem számított, hogy a hetediket kezdtem az isten háta mögött, vagy a középiskolát a sznob Upper East Side-i Whitechapel Akadémián, amit Harold fizetett. A diákok mindenhol egyformák voltak, akárhova is jártam: kirekesztők, ítélkezők, és képtelenek voltak önálló döntést hozni.

A hétfő reggeli fásultságomra most még egy halvány rettegés is rátelepedett. Állandóan azt vártam, hogy felbukkan a vörös hajú fickó. Áttörte a falat, ami elválasztott attól a furcsa, álomszerű naptól gyerekkoromban, és újra közel hozta hozzám. Most, hogy megmutatta magát, bárhol ott lehetett: ő lehetett a férfi, aki úgy tesz, mintha a mobilja képernyőjét nézné a Nyolcvanhatodik utcában; a Starbucks-pohárral a kezében futó kocogó. Még az is lehet, hogy ott fog ülni a tanteremben, helyettesítő tanárnak álcázva magát, azt a bizonyos zöld könyvet olvasva. Lesimítottam az egyenruhám szoknyáját, és mélyet lélegeztem.

A napom első fele informatikával, középkori irodalommal, matekkal és ebéddel telt. A teljesítményem ezekből a tantárgyakból jónak, kiválónak és szörnyűnek volt mondható, ebben a sorrendben. Ebéd után dráma várt Audrey-val és a jövő Született Feleségeiből álló bandájával. Ez volt az egyetlen óra, amit sosem lógott el, ami talán annak volt köszönhető, hogy a tanár egy hosszú hajú egykori tévészínész volt, aki ragaszkodott hozzá, hogy Tobynak szólítsuk.

De ma mégis kihagyta. A hiányzása azt jelentette, hogy most az egyszer tényleg párokba osztva adhattuk elő a jeleneteket.

És amikor Toby lengetni kezdte kordzakós karját, véletlenszerűen párokba rendezve bennünket, az az előérzetem támadt, hogy Ellery Finchcsel kerülök párba.

5

A Whitechapelben mindenki gazdag volt, de Finch egy külön szintet képviselt. Az elején, amikor még azt hitte, le tud nyűgözni, Audrey a Google segítségével idegenvezetést tartott a sulija színe-javáról, vagyis a leggazdagabbakról. Mutatott egy fotót a fiatalabb, kockább Finchről egy puccos rendezvényen, a srác egy ezüstróka-típusú fazon és egy gyönyörű, barna bőrű nő között állt, akin olyan, csillagfényként szikrázó nyaklánc volt, ami Ellának is tetszett volna.

Finch majdnem olyan alacsony volt, mint én, vékony, és szinte sistergő energia vette körül. A haja összevissza nőtt, a bőrénél néhány árnyalattal világosabb szeme koffeintől csillogó volt és fürge tekintetű. Valahogy úgy öltözött, mint Bob Dylan a régi fotókon: munkáscsizmát és magas derekú nadrágokat hordott. Fogalmam sem volt, hogyan érte el, hogy az egyenruha nadrágja olyan magasra érjen.

Mindez nem érdekelt volna, egy dolgot leszámítva: tudta, hogy ki vagyok. A legtöbben nem tudják, de akkor sem érdekelné őket, ha tudnák. Az, hogy egy jelentéktelen, javarészt elfeledett irodalmi celeb elidegenedett unokája vagyok, szinte senkit sem izgatott, főleg nem egy olyan suliban, ahol az adománygyűjtési árverésre bocsátott dolgok között voltak valamelyik diák popsztár apja által felajánlott gitárórák is. Amilyen az én szerencsém, Althea Proserpine néhány megmaradt rajongójának egyike pont a Whitechapelbe járt, és sikerült kiderítenie, ki vagyok. Finch a szekrényemnél szorított sarokba a félév első hetében.

– Te Alice Proserpine vagy, ugye?

– Ezt meg ki mondta neked?

Finch elvigyorodott. Láttam már a suliban, és bár egész helyes volt, abban a pillanatban szerettem volna letörölni a vigyort a képéről.

– Audrey. Mármint nem nekem mondta. – Végighúzta maga előtt a kezét, mintha rámutatna, hogy az alacsonysága és a dylanessége elég indok arra, hogy Audrey előbb vásárolna egy JCPenney diszkontban, mint hogy vele lássák. Igaza is volt.

– A nevem Alice Crewe – közöltem halkan, és elnéztem a válla felett.

Mivel a Proserpine nevetséges vezetéknév volt, a nagyanyám kreálmánya, anyám megengedte, hogy válasszak magamnak vezetéknevet. Nyolcévesen választottam ki a nevemet, miután elolvastam A padlásszoba kis hercegnőjét.

Bólogatott.

– Értem én. A Proserpine túl sok. Úgy értem, ismerem az érzést. Hivatalosan engem Ellery Oliver Djan-Nelson-Abrams-Finchnek hívnak.

Nyugtázta az elborzadt pillantásomat.

– Tényleg, komolyan. Az emberek mindig azt kérdezik, mi történik, ha két olyan ember házasodik össze, akinek kötőjeles a vezetékneve. Hát, ez történik. A Finchet használom.

A mellettünk elhaladók odabólintottak neki, engem pedig az új lánynak kijáró pillantással méregettek. Már rég hozzá kellett volna szoknom, de nem ment.

– Király történet, Finch – jegyeztem meg, jegesebben, mint szerettem volna.

Pislogott, de nem hagyott ott.

– A nagymamád könyve más, mint bármi, amit eddig olvastam – folytatta halkabban.

Ismertem ezt a hangot: az igaz hívők elfojtott hangja.

Kényelmetlen, szurkáló érzés fogott el, és még valami: féltékenység, amivel nem akartam foglalkozni.

– Sosem találkoztam vele – böktem ki, ahogy bevágtam a szekrényem ajtaját. – Valószínűleg te többet tudsz róla, mint én.

Nem voltam benne biztos, hogy ez igaz. Az volt a gond, hogy talán pontosan ugyanannyit tudott Altheáról, mint én, ugyanabból a közvetett forrásból, kivéve, hogy ő elolvashatta a könyvet. Mielőtt bármit mondhatott volna, nekilódultam, hogy átvágjak a folyosón hömpölygő tömegen.

Ennek kellett volna az utolsó beszélgetésnek lenni közöttünk, de Finch valahogy mindig felbukkant a közelemben.

Először a parkban láttam, ahogy a korddzsekijében kocogott. Eltűnődtem, vajon egy rabló elől fut-e, ám amikor észrevettem a ciki fehér edzőcipőjét, rájöttem, hogy a farmer és a kord az edzőruhája.

– Alice! – kiabálta boldogan, amikor elfutott előttem, a haja lobogott a fejhallgatója körül.

Egy héttel később belebotlottam egy könyvesboltban az Ötvenhetedik utcában. Olyan volt, mint egy rossz mozifilm: én egy vaskos, kopott Yeats-kötetet rángattam le az egyik polcról, és megláttam egy könyv méretű szeletet az arcából a polc túloldalán. A hüvelykujját rágcsálta, és Patti Smitht olvasott.

A harmadik alkalommal Harold lakásától egy háztömbre, egy étterem napellenzője alatt ült, aminek a hosszú ablakai nyitva álltak, hogy beengedjék a nyári meleget, és a gazdag vendégek kiülhessenek az apró, márványlapú asztalok mellé. Egy férfival volt, akiről az internetről már tudtam, hogy az apja, és egy hajszálpontosan vágott szőke bubifrizurás, komor nővel, és éppen steakkést döfött a créme brülée-be. Még mielőtt elfordulhattam volna, Finch észrevette, hogy nézem, és úgy pattant fel, mintha madzagon rángatták volna. Három ugrással kint is volt az étteremből, és mellettem lépdelt.

– Megmentettél – mondta. – Már lassan kezdtem transzba esni ott bent. Arra gondoltam, mi van, ha az egész életem csupán arról szól, hogy végignézem, ahogy a mostohaanyám tizennégy perc alatt eszik meg egyetlen falatot a desszertből, és a korábbi világról szóló emlékeimet a Mátrix táplálta belém? Szia, Alice!

– Szia! – köszöntem feszengve. Hazafelé tartottam a munkából. Az ingemet beborította a süteménymorzsa, a hajam összetapadt az izzadságtól.

– Kávébabillatod van – állapította meg, amikor a sarokra értünk. – Fantasztikus.

Visszanézett az étterem felé, és az arcára hirtelen kiült a mély megbánás, annyira, hogy majdnem felnevettem.

– Oké, jobb lesz, ha visszamegyek.

– Hogy lemészárold a desszertedet.

A mosolya ekkor egyetlen pillanatra elérte a szemét is. Fény csillant a sötét víztükrön. Aztán megpördült, és visszafelé indult a járdán.

Ezután rászokott, hogy a szekrényemnél várjon reggelente, hátával és egyik talpával az ajtót támasztva, mint valami nyolcvanas évekbeli filmben.

– Crewe – mondta mindig, aztán csak állt ott, miközben a könyveimmel birkóztam. Amikor elkészültem, levett egy könyvet a kupac tetejéről, elkísért órára, és csak akkor adta vissza, amikor a teremhez értünk, mintha ez valami titkos vicc lett volna, amit csak ő értett.

Finch jóváhagyása egyfajta pajzs volt. Már nemcsak Audrey furcsa mostohatestvére voltam, hanem Finch… valamije. Valaki, akivel jótékonykodhatott?

A barátja?

Nem ez volt az első eset, de majdnem. Nem beszélgettem túl sokat senkivel. Nem arról volt szó, hogy nem próbálkoztak, mindig volt valaki, aki a szárnya alá akarta venni az új lányt. Alacsony vagyok, szőke és a sötét szemem lágy pillantású, amíg dühbe nem gurulok.

– Micsoda csinos kis házimacska vagy! – suttogta egy tanár egyszer, olyan halkan, hogy senki más ne hallhassa.

Az első héten történt, gólyakoromban Nashville-ben. A szavai és ahogy közben rám nézett, bekúsztak a bőröm alá, és bevették magukat, mint valami méreg. Az egyetlen módja az volt, hogy megszabaduljak tőlük, hogy egy termosz forró kávét öntöttem a laptopja billentyűzetére. Sosem kaptak el, és attól kezdve gyűlöltem, hogy a tükörben látott kép mennyire nem tükrözi azt, ahogy érzek.

De Ellery Finchcsel más volt. Eléggé mélyen tündérmesékbe és óramű pontossággal jelentkező pocsék szerencsébe merülve nőttem fel ahhoz, hogy ne higgyek nagyon a véletlen egybeesésekben. Volt… valami köztem és Finch között. Sosem sikerült megfogalmaznom, mi is az, de volt egyfajta jelentősége a személyének. Talán Althea volt a kapocs, vagy az, hogy valahogy folyton keresztezte egymást az utunk, mintha nyolcasokat leíró korcsolyázók lennénk. Vagy talán csak annyira akartam megint látni azt a fényt a szemében, a lehetőséget, amitől a bőrömet forróság öntötte el.

Furcsa volt Audrey székét üresen látni – soha nem hagyta ki a drámaórát de az univerzum ajándékának tekintettem. Audrey-nak érzéke volt ahhoz, hogy felfedezze a gyenge pontokat, és oda is szúrjon. Úgy figyelt engem és Finchet, mintha tévésorozatot nézne.

És a megérzésem nem csalt, mert Toby párba osztott bennünket, miközben futólag rám kacsintott, amitől forró lávaként öntött el a zavar, magam miatt, de miatta is. A tanárok, akik nyomon követték a diákok vonzódását, aztán megpróbáltak kerítőt játszani, majdnem olyan szánalmasak voltak, mint azok, akik hagyták, hogy Nars szájfényt viselő kamaszlányok terrorizálják őket.

Úgy tettem, mintha buzgón keresnék valamit a táskámban, amíg le nem hűlt az arcom, aztán odasétáltam Finchhez, aki becsukta Az üvegfigurákat, amikor meglátott.

– Hé, Crewe!

– Finch – válaszoltam.

– Te akarod olvasni Laura szövegét, vagy én olvassam?

Utáltam Tennessee Williams Lauráját. Túlságosan emlékeztetett egy tündérmese-hősnőre. Nem olyanra, akikről a nagyanyám írt, állítólag azok a nők vért ontottak. Nem, ő Grimm-szépség volt, a legrosszabb fajtából: elszigetelt, halk szavú, és egy férfira várt, aki majd megmenti. Talán úgy nézett ki, mint én.

– Laura a tiéd – vágtam rá.

A következő tizenöt percben összeolvastuk a szövegünket. Ő meglepően jó volt. A legtöbben még csak nem is próbálkoztak, és akik mégis, azok próbálták túlságosan jól csinálni, öblös, színpadi hangnemben beszéltek, csakis azért, mert az iskolában az a legenda terjedt, hogy Toby álruhás tehetségkutató. Látni kellett volna Audrey-t, ahogy Maggie, a macska{4} szövegén kérődzött.

Amikor megszólalt a csengő, Finch mesterkélten kinyújtotta a kezét, mintha közben magán nevetett volna. Ez volt az ő specialitása, megfigyeltem, hogy mindent egyfajta ironikus csavarral csinált. Mintha mindig készen állt volna magán nevetni, mielőtt bárki más kinevethette volna. Az állandó új diák státusz az embert az Amerikai tinédzserek antropológiai szakértőjévé tette, és én is láttam már ezt a típust korábban. Minden típust láttam már korábban.

Haboztam, aztán megráztam a kezét.

– Egyszer már direkt is kellene találkozunk – vélekedett, és egy szívdobbanásnyi ideig még fogta a kezem. – Úgy értem, sulin kívül. Mit gondolsz?

Elhúztam a kezem, a fejemben úgy hemzsegtek az indokok, hogy miért mondjak nemet, mint halak az akváriumban. Ellának szüksége van rám. Hamarosan úgyis elköltözünk a városból. A balszerencse. Ella talán úgy gondolta, hogy megszűnt, de az előző este után én már nem dőltem be ennek.

De Finch idegesnek tűnt. A hangjában remegés bujkált, megcsuklott, amitől az utolsó szó egy szótaggal hosszabbnak hangzott. A barátai az ajtóból figyeltek, egy vékony égimeszelő, akinek a neve nem jutott eszembe, mert az iskola maroknyi normális nevű diákja közé tartozott – Mike? Mark? –, és Astrid, egy hosszú hajú lány, aki leplezetlenül sértett arckifejezéssel méregetett.

– Oké – egyeztem bele. – Rendben.

Elvigyorodott, és néhány lépést hátrált zsebre dugott kézzel. Megfordult, amikor Audrey egyik barátnője trappolt el mellettem, és úgy nevetett, hogy biztos lehettem benne, hogy hallgatózott. Nem vettem róla tudomást, és adtam Finchnek némi előnyt, hogy elinduljon, miközben zavartól ügyetlen kézzel pakoltam össze a holmimat.

Ennyi az egész? A gondolat egy dalfoszlánnyal érkezett. Az a dolog köztünk, a furcsa, erősödő valami, ami első pillantásra semmiségnek tűnt, de néha a szemem sarkából láttam, ahogy felizzik, mint egy titok. Lehet, hogy csak egy fellángolás lenne, ilyen hülyeség? Most akkor elmegyünk meginni egy kávét? Megpróbálja majd megfogni a kezem?

Átgondoltam a rövid közös történetünket – én bunkó voltam vele, ő vicces, és csendben sétáltunk végig a folyosón –, és a gondolat, hogy többet akar, olyasmit, amit nem tudtam megadni neki, úgy szorongatott, mintha izzadt ujjak fonódtak volna körém.

De volt egy történet, amit Finchről hallottam, miután először beszéltem vele, olyan történet, amit a Whitechapelhez hasonló kis iskolákban működő ozmózis áramlás útján hall az ember. Ez volt a legfőbb oka annak, hogy már nem próbáltam meg lerázni, várva, hogy jobb fejek ismerkedjenek velem. A történet az apjáról és az apja új feleségéről szólt. Finch anyjáról, gyógyszerekről és egy fürdőkádról. Az anyja egész híres volt egy bizonyos körben, így a halála nagy sztori lett.

Arra gondoltam, ahogy Finch tekintete azonnal kiüresedett, amikor nem mosolygott vagy nevetett, és hogy szinte senki más nem mosolygott és nevetett ilyen sokat. És eltűnődtem, hogy talán egy kicsit hasonlítunk. Úgy viselkedtünk, ahogy a túlélés miatt kellett, miközben olyasmit titkoltunk, ami még önmagunk számára is rejtély volt.

6

Suli után a járdán lődörögtem, Audrey-ra várva. Nem bukkant fel, ahogy a limuzin sem. Megnéztem a mobilomat, bepötyögtem egy SMS-t, aztán félúton kitöröltem. Minden egyes pillanattal, amíg ott álltam, egyre fájdalmasabban valószínűbbé vált, hogy Finch is kilép a kapun és észrevesz. Amikor a sürgetés, hogy ezt elkerüljem, túl erős lett, gyalog indultam el.

Már azelőtt meghallottam a motor repedtfazék-hangját, hogy megláttam volna: egy leharcolt sárga taxi lassított le mellettem, túl nagy lökhárítókkal, amitől úgy nézett ki, mint a rablók menekülőautója a régi filmekben. A tükrön még plüss dobókockák is fityegtek.

A szívem furcsán kezdett viselkedni, de a sofőr haja sötét volt, nem vörös. A nálam alig valamivel idősebb srác átnyúlt az anyósülésen, hogy lehúzza az ablakot.

– Kell egy fuvar? – A csak taxissapkának nevezhető kalapja pereme alól nézett rám.

A New York-i taxisok valójában sosem kérdeztek ilyesmit. Robothangon csak annyit tudakoltak, „Hová lesz?”, és ha nem tetszett nekik a válasz, megrázták a fejüket és elhúztak.

– Nem – mondtam. – Megvagyok.

– Biztos? – Barna szeme ravasz pillantást vetett rám. – Nem hinném, hogy ideér érted a kocsi.

Ahogy ezt mondta, az elmém eldugott szegletében megszólaltak a vészcsengők. Abban a részében, ami figyelmeztet, hogy éjszaka ne menj be egy bizonyos utcába, vagy szállj át egy másik metrókocsiba, ha egy bizonyos típusú elmebeteg felszáll.

– Nem várok kocsit – hazudtam.

– Akkor miért nem pattansz be?

Egyenesen ránéztem, a sötét, keskeny arcra és a csúfondáros szemekbe, és az arcomtól a lábamig végighullámzott rajtam a szédülés. Sosem találkoztam a fickóval, de ismertem. Nem emlékeztem, miért vagy honnan. Volt valami abban, ahogy beszélt hozzám, mintha ő is ismerne, és ez a párbeszéd már korábban is lezajlott volna közöttünk.

Hátrébb léptem. Aztán tovább hátráltam, majd megfordultam és rohanni kezdtem végig az utcán, a kezemben lógó táskám a lábamat csapkodta. Egy szőrmebundás, gyöngyházfényű rúzst viselő idős nő megpróbált rosszallón nézni rám, de a botox elvette az arckifejezése élét. Kikerültem egy csoport turistát, akik megálltak, hogy lefotózzanak egy sütiszörny formájú hatalmas muffint. Befordultam a sarkon, és már indultam volna tovább, de egy emeletes busz száguldott el előttem, olyan közel, hogy a menetszél hátrafújta a hajamat. Összerándult a gyomrom, a buszon egy srác meg simán bemutatott nekem. Fél perc választott el attól, hogy felkenődjek a buszra.

Kocsonyaként remegő lábakkal elsétáltam egy háztömbnyit, és úgy éreztem magam, mint amikor egy furgon elcsapta a bringámat, engem pedig egy sor parkoló autónak lökött. Ella eldobta a cigarettáját, felpattant az elejtett biciklire, és torka szakadtából üvöltve a furgon után tekert. Három helyen vérezve figyeltem, és örültem, hogy tudja, inkább elégtételre, mint vigasztalásra vágyom.

Újra lélegzethez jutottam, de a szám száraz volt. Megálltam, hogy egy újságosnál vegyek egy üveg vizet, és amíg az árus kiszámolta a visszajárót, átfutottam a szalagcímeket. A szenátort támadják a kampánya finanszírozása körül kirobbant botrányban. Összefügghetnek egymással az állam északi részében elkövetett gyilkosságok.

Az eladó napégéstől vörös keze lecsapott a címlapra.

– Ha nem veszel, nem olvasol.

Elvettem a vizet, és átvágtam a park felé. Egyszerre elfogott a vágy, hogy hazaérjek Ellához. A taxis, a busz, a vörös hajú fickó – mindent el kell neki mondanom. Türelmetlenségemben az utolsó háztömbnyi távolságot újra futva tettem meg, a mondanivalóm héliumként tágulva szorította a mellkasomat.

Harold épületének külső ajtaja résnyire nyitva volt, amikor odaértem, és a portás nem volt a pult mögött. Ez a két dolog egy pillanatra megtorpanásra késztetett, ami hülyeség volt, mert millió és egy kamera pásztázta az előcsarnokot és az elülső járdát, és senki sem használhatta a liftet – a közvetlenül Harold lakásába nyíló privát liftet – a lyukas kulcs nélkül, amit a panel alatti nyílásba kellett beilleszteni.

A bőrömet túlérzékenynek és idegesnek éreztem. Volt még valami, a nyomás megváltozásának érzése, a mozgásba lendülő balszerencse jele, amit úgy ismertem, mint Ella bőrének illatát. Mint amikor egy kéz végigsimít a karod szőrpihéin, mire borzongva felmerednek. Mint amikor besétálsz egy szobába, és mindenen azt érzed, hogy valaki épp most sétált ki onnan.

Talán Ella máris a holminkat pakolja. Elképzeltem a festékfoltos bőröndjét kinyitva Harold magas ágyán. Talán estére már nem is leszünk New Yorkban, és hamarosan ez az egész – Audrey, Harold, Finch, a Salty Dog, az aprósütemény-felszolgálás és a lakás, aminek olyan szaga volt, mint egy áruháznak – úgy összefolyik majd, mint a lassan szürkévé összeolvadó színek egy palettán. Emlékezni fogok arra, milyen érzés volt reggel hatkor kinyitni a kávézót, hogy milyen kínait enni az ágyban Brooklynban, hogy milyen volt Tam Linről{5} olvasni a Prospect Parkban. Az autópálya minden mást elragad majd.

A lift ajtaja kinyílt Harold lakásának előterében, én pedig kiléptem.

Az első dolog, ami mellbe vágott, a szag volt. Nyirkos, majdnem rothadt szag volt, alatta valami vad illat lappangott, valami zöld. A bőröm alá mászott, és kalapálni kezdett tőle a szívem.

– Helló!

A lakásban nyomasztó csend honolt, olyan csend, ami a dobhártyámra nehezedett. Úgy nyelte el a hangomat, mint a szennyvíz. Tettem néhány lépést az előszobában, a krémszínű falak között a márványpadlón. Makulátlan volt.

De ez a bűz. Honnan jöhet? Előhúztam a mobilomat, és felhívtam anyát. Egyből a hangposta jelentkezett. Hívtam Haroldot, ugyanaz. Egy pillanattal később, rossz előérzettel, Audrey-t is felhívtam.

Nyálas popzene törte meg a csendet. Audrey csengőhangja volt, de soha nem láttam őt a telefonja nélkül. Aztán eszembe jutott, hogy Audrey-t magát sem láttam reggel óta. Az elmém szörnyű lehetőségek során futott végig. Talán meghalt? Mi ez a szag? Vajon a balszerencse végül a harmincötödik emeleten is utolér bennünket? A régi rettegés újra a csontjaimba fészkelte magát.

Óvatosan végigsétáltam a lakáson, mintha az óvatosság megmenthetné az életemet attól, aki talán odabent van. A szobák azt az ijesztő érzést árasztották, hogy valaki nemrég járt itt, ezt jól ismertem abból az időből, amikor betörtek az egyik házba, ahol laktunk. Az a betörő levette a könyveket a polcokról, és a helyükre a hűtőben talált ételt tette. Az ágyak tele voltak száraz falevelekkel, a tükrök megrepedtek. Semmi értékes nem tűnt el, de egy szőrmebundát úgy szögeitek fel az Ellával közös ágyunk fölé, mint egy halott állatot, konyhakéssel átdöfve.

A nő, akinél laktunk, vidám, hamisan csengő hangon folyton azt mondogatta, milyen szerencse, hogy semmit sem vittek el, de ezt senki nem hitte el neki. Az volt a legrosszabb, hogy folyton valaki más szemén keresztül láttam a házat, akinek nem lett volna szabad ott lennie. Újra meg újra elképzeltem, milyen érzés lehet valaki más otthonában járkálni, ízlelgetve, mennyi furcsa dolgot tehetnél meg ott. Elfogott az éhség. Akkoriban kevésbé tudtam magamon uralkodni.

De itt minden a helyén volt. Nem csöpögött hús a könyvespolcon, a falon sem volt szőrmebunda.

Kivéve a konyhaszigeten oldalára dőlve fekvő borospoharat. Elég közel léptem hozzá, hogy felismerjem Ella rúzsát a peremén. Egy borzasztó, végtelen pillanatig azt hittem, ott fogom találni őt a padlón a pohár mellett, de csak egy bortócsát fedeztem fel. A konyha volt Harold kényszeresen tisztán tartott otthonának makulátlanul fehér szíve, így a bor egyenesen vérfürdőnek tűnt.

Berontottam anya és Harold szobájába. Utáltam ide bemenni, utáltam a magas, antik ágyat és benne Ella alakját.

Most kicsaptam az ajtót, nem tudva, mit fogok találni, és beletelt egy pillanatba, mire felismertem, hogy az ágy üres. Harold éjjeliszekrényén a The Economist szépen egymásra rakott példányai és egy Kindle, ami, egyszer kilestem, tele volt nagylélegzetű sci-fi sorozatokkal. Ella oldalán egy szabadidőruha és melegítőnadrág feküdt, gyászruhaként kiterítve. Gyorsan lehajoltam, és benéztem a fodros ágytakaró alá. Semmi.

Audrey szobája úgy festett, mintha a Sephora és a Barney’s áruház összeverekedett volna egymással, de ez normális volt. Nem találtam a fehérneműs fiókja előtt kuporgó pszichopatát, sem rothadó, otthagyott bio Blue-Print gyümölcslét, ami megmagyarázta volna a szagot. Rágógumi-rózsaszín mobilja magányosan hevert az ágyon, a kijelzőjén SMS-ek és nem fogadott hívások hemzsegtek. Hol vagy, te liba?

A saját szobámat hagytam a végére. Itt volt a legerősebb a szag, hányingert keltő zöld bűz és rothadás, amitől úgy éreztem, mintha valaki az agyamat csapkodná. Lopva a padlóra térdeltem, készen arra, hogy kiugorjak a legközelebbi ablakon, ha valakit találok az ágy alatt, de csak a tisztára porszívózott szőnyeget láttam. Hála az égnek, a szekrényem ajtaja nyitva volt, és a legfenyegetőbb dolog benne a boglárkasárga koszorúslányruhám volt, amit még Ella és Harold esküvőjén viseltem.

Aztán megláttam: a borítékot a párnámon. Kényszerítettem magam, hogy apró lépésekkel közelebb óvakodjak, míg végül el tudtam olvasni: Alice Proserpine állt a hátoldalán vékony betűkkel. Cím nem volt rajta.

A gyomrom mintha darabokra hullott volna, és úgy kavargóit, mint a kaleidoszkóp. Homályosan láttam a saját kezemet, ahogy a borítékért nyúlok, és az orromhoz emelem. Olcsó tinta és régi papír. Forrónak éreztem, de a karom libabőrös volt. Feltéptem a borítékot.

A benne rejtőző papírlap puha volt a sok használattól, visszahajlott, ahogy megfogtam. A déjà vu éles érzése fogott cl, ahogy kihúztam.

Egy címoldal volt, amit láttam már egyszer, évekkel korábban. „Háromszorra Alice”, állt rajta tömör betűkkel. Körülötte egy tintával rajzolt, jégtömbre emlékeztető geóda. A lap egyik széle szaggatott volt, ahol a könyvből kitépték.

7

Olyan szorosan markoltam a papírt, hogy elszakadt. Óvatosan leültem az ágyra.

„Háromszorra Alice”, a történet, amit sosem olvastam végig, ügy hangzott, mint egy gyerekjáték, amit kislányok ismételgettek a tükör előtt egy pizsamapartin lámpaoltás után. Évekkel korábban, amikor először és utoljára vettem kézbe a nagyanyám könyvét, azt reméltem, hogy az ő Alice-e után neveztek el, hogy van valami közöm hozzá. Most azért fohászkodtam, hogy ne így legyen.

A szám száraz volt, mint a pergamen. Biztosan a vörös hajú férfi járt itt, ezt csak ő tehette. Nála volt a könyv egy példánya, kijött, isten tudja, honnan, hogy megkeressen engem.

Ki jellett jutnom a lakásból. A falak túl szorosak voltak, éberen fülelve fölém borultak. A címoldalt a táskámba dugtam, és kirohantam a lifthez.

A portás még mindig nem volt ott az előcsarnokban, így nem kérdezhettem meg, hogy látta-e Ellát elmenni. A fickó amúgy is mindig úgy nézett rám, mintha pizzafutár lennék, aki itt felejtette magát, így lehet, hogy végül mégsem kérdeztem volna meg.

Kis köröket írtam le az előtérben, fél szemmel az utcát lesve. Ella nem válaszolt a következő három hívásomra sem. Átkoztam magam, hogy nem kértem el senki telefonszámát, akivel lehetett – talán valamelyik kollégájával az ételszerviz cégtől, bár velük már nem tartotta a kapcsolatot –, és megint megpróbáltam elérni Haroldot, sikertelenül.

Kiskoromban rögeszmésen rettegtem a gondolattól, hogy anya egyszer majd nem visz magával, amikor továbbköltözik. Amikor ez már olyan erős lett, hogy aludni sem tudtam, odaszíjaztam magam a kocsink anyósüléséhez, hogy semmiképp se felejtsen ott, ha éjszaka indulna. Most hirtelen elfogott a sürgető késztetés, hogy megnézzem, a kocsink még mindig Harold garázsában áll-e.

Harold még nem adott Ellának kulcsot a garázshoz vezető lifthez – talán félt, hogy egyszerűen meglépne a városból, ahogy régebben is –, de a portásnak volt. Behajoltam a pultja mögé, reménykedve, hogy talán hever ott egy pótkulcs.

A hatalmas kulcscsomója egy doboz félig elfogyasztott szusi mellett feküdt. Gyorsan hátranéztem, arra számítva, hogy a portás evőpálcikával a kezében felém tart, de az előcsarnok továbbra is üres volt. A mellkasomhoz szorítottam a kulcsokat, hogy ne csörögjenek, és lábujjhegyen a garázs liftjéhez osontam.

Amikor először jártam itt, azt vártam, hogy Harold garázsa csupa márvány és intarziás padló lesz. De pont olyan volt, mint bármelyik garázs, ahol megfordultam: visszhangos betoncsarnok, télies kipufogószaggal. Már a liftajtóból láttam a kocsinkat, a Mercedesek és BMW-k között lapulva. Valamelyik gazdag kis seggfej a PÖCS szót írta a hátsó szélvédőt belepő porba.

Addig bámultam, míg egészen biztos nem voltam benne, hogy tényleg ott van, elég sokáig, hogy a garázs sarkában rejtőző árnyékok megnyúljanak, és a por meg a fém íze a nyelvemre tapadjon – a balszerencse íze. Visszaléptem a liftbe, és addig böködtem az előcsarnok gombját, míg az ajtó be nem csukódott.

Majdnem öt óra volt, mire kiléptem a járdára, és New York azt a tökéletes kora esti arcát mutatta, amikor önmagát adta. Az ember elfelejtette a szeméthalmokat, a húszdolláros szendvicseket és a pillanatot, amikor egy srác megmutatta a farkát az F vonaton, elég volt felnézni az épületek aranyban fürdő körvonalára, és beszívni a cukrozott pekándió illatát, amit a szél az ember orrába sodor, hogy aztán a következő pillanatban meglásson egy Leonardo DiCaprióra emlékeztető fazont, aki az iPhone-jába motyogva oson el görnyedten mellette. Olcsó trükk.

Aznap este nem hatott rám a varázs, mert száguldott bennem az adrenalin, és az elmém folyton próbálta lerántani a borítást egy olyan furcsa, új világról, amit el sem tudtam képzelni, amiben az anyám egyszerűen eltűnt. Kezdtem megörülni. Még egy óra sem telt el. De az oda nem illő boríték a szobámban és a gyomromban tekergő rémület azt súgta, van okom a pánikra.

Az a címoldal. Vajon figyelmeztetés volt? Meghívás? Egy nyom? Aki ott hagyta, bent járt a szobámban. A keze megállt a párnám felett, mielőtt ledobta rá a borítékot.

Talán kihívás volt: Látlak téged, a bezárt ajtók és a liftkulcsok sem tudnak megállítani. Viszont ha mégis nyom – ha volt valami abban a történetben, egy utalás vagy üzenet –, el kell olvasnom. És csak egyetlen hely létezett, amelyikről gyanítottam, hogy talán megtalálom A Végvidék meséinek egy példányát.

Nyolc háztömbnyit kocogtam odáig, hogy kirázzam a zsibongó energia egy részét a tagjaimból. Tudtam, hol lakik Ellery Finch, mert az apja Jonathan Abrams-Finch volt, gazdagabb, mint Krőzus, így az épületük mellett a miénk hajléktalanszállónak tűnt, sőt, a New York Times stílus rovata kétszer is cikkezett róla. Nem mintha sűrűn olvastam volna a gazdagok életmódjáról, Audrey viszont igen, és amikor csak megemlítették Mr. Abrams-Finchet, hangosan panaszkodott, amiért a sors a hatalmas gazdagságot a nem különösebben szexi srácokra pazarolja.

A portásuk nagyon hasonlított az enyémre, csak idősebb kiadásban. Elegáns, ősz bajusza felett összeráncolta a homlokát, amikor meglátott.

– Ellery Finchhez jöttem – mondtam.

Hunyorogva méregetett.

– Kihez?

Sóhajtottam.

– Ellery Djan ööö… valami Abrams-Finch?

A férfi szintén felsóhajtott, mintha kiálltam volna egy próbát, amin meggyőződése szerint el kellett volna buknom.

– Kit jelenthetek?

– Alice Crewe-t. Várjon… Alice Proserpine. Mondja azt, hogy Alice Proserpine.

A férfi leemelte egy régi tárcsás telefon kagylóját, megnyomott egy gombot, aztán esküszöm, hamis brit akcentussal kezdett beszélni. Elnézést kért az érkezésem és a létezésem miatt, aztán még a bajusza is lekókadt csalódottságában, amikor a vonal túloldalán beleegyeztek, hogy lejönnek értem.

Az art deco liftre szegeztem a tekintetemet, ami olyan gyönyörű volt, hogy szét akartam szedni és a darabjait karkötőként hordani. A drámaóra fényévnyi távolságban volt, de most újra visszaszivárgott a gondolataim közé. Finch kérdése. A válaszom. A furcsa borzongás és a különös szégyenkezés, ami elfogott. Vajon mit fog gondolni, hogy csak így beállítok hozzá?

Semleges arckifejezést kényszerítettem magamra, de amikor a liftajtó kinyílt, a szememet elhomályosították a könnyek. Finch ismerős arca olyan volt, mint egy sziget a fuldokló számára.

Elkerekedett szemmel felém indult, talán, hogy átöleljen, leges pillantást erőltettem magamra, és oldalt becsusszantam a liftbe, mielőtt megtehette volna.

– Köszönöm, hogy… ööö… Felmehetek?

– Aha – felelte. – Persze hogy fel, Alice.

Már korábban észrevettem, hogy szerette kimondani az emberek nevét. A keresztnevüket vagy a vezetéknevüket vagy az egészet egyben. Talán a valóságban ez barátságos geszt us volt, de a tündérmesékben a nevek veszélyesek voltak. Már korábban is eltűnődtem, vajon miért változtatta Althea az övét ilyen szokatlanra. Egy Patyomkin-homlokzat, ami olyan jól sikerült, hogy senki nem akart mögé nézni.

Pislogva leráztam a tündérmesék pókhálóját. Ez nem egy történet volt, hanem a való élet. Össze kellett szednem magam. A liftajtó halk szisszenéssel becsukódott, az apró, pazar helyiségbe zárva bennünket. A fal mellett alacsony, Louis Quinze-stílusúnak{6} tűnő pad állt, a fejünk felett csillár himbálózott. Egy csillár. Egy liftben. Finch rajtakapott, hogy bámulom, és felnevetett, mielőtt én tehettem volna.

– A mostohaanyám szentül hiszi, hogy „soha nem lehetsz elég gazdag vagy elég sovány vagy eléggé beborítva ronda gyémántokkal”. Ez egy közmondás, nem? Vagy ha eredetileg nem az volt, ő találta ki.

Megint idegesnek tűnt. Még az önsajnálatom és a félelmem ellenére is észrevettem, és ettől egy egészen kicsit jobban éreztem magam, amiért idejöttem.

Ahogy attól is, hogy nem akarta egyből tudni, miért ugrottam be a vintage liftajtóján. Életemben éppen elégszer állítottam be mindenhová bejelentés nélkül – a szélesen mosolygó anyámmal és a diplomatikusan a lábunk mögé rejtett bőröndjeinkkel együtt –, hogy tudjam, milyen az, amikor valaki azt kívánja, bárcsak ne jöttél volna. Ellery Finch egyértelműen nem kívánta ezt.

Harold lakása volt a legszebb, amit addig láttam, de Elleryé valami egészen más volt. Úgy festett, mint egy vidéki kúria, egyenesen egy fácánidényekről és gazdag agglegényekről szóló vaskos angol regényből. Félig-meddig arra számítottam, hogy Mr. Darcy dühösen ott duzzog az egyik szobában.

– Senki nincs itthon, csak a házvezetőnő – közölte Finch. – A mostohaanyám lélekspinning-edzésen vagy valami hasonló helyen van, apám meg legtöbbször amúgy sincs itthon. Nem egyszerű egyedül vezetni egy sportruházat-birodalmat, tudod.

Ez megdöbbentett, de ő még csak hátra sem nézett, miközben kimondta. A nyomában végigsétáltam a szőnyegen, ízléses bútordarabok között, amelyek láttán Harold zokogott volna az irigységtől. Úgy tűnt, Finch hozzá van szokva az idegenvezetéshez, mert egyből a kilátást mutatta meg. Szédítő volt kinézni a magas ablakokon, és egy esőáztatta lápvidék helyett az alkonyaiban fürdő Central Parkot látni. Azonnal el is felejtettem az undok megjegyzését.

Finch hagyott gyönyörködni egy percig, aztán elmosolyodott. Újra elfogta az idegesség.

– Tehát. Eljöttél.

– Eljöttem.

– Hozzám. Direkt.

Istenem. Azokat a szavakat használta, mint amikor randira hívott.

– Nem! Nem, én csak…

– Viccelek, bocs. Tudom, hogy nem megy igazán, de nem bírok leállni.

Figyelmesen várta, hogy megszólaljak, és én hirtelen szerettem volna lelassítani az időt. A kezemet a mobilomon tartottam, pedig fel volt hangosítva, de Harold meggyalázott lakása most nagyon távolinak tűnt. Amíg Ella nem hív vissza, nincs hová mennem. És minél hamarabb kapom meg, amit Finchtől akartam, annál hamarabb lehettem volna újra egyedül.

– Kaphatok egy pohár vizet? – nyögtem ki.

A szemében kíváncsiság villant, mielőtt újra a jól ismert linches lazaságnak adta át a helyét. A kifejezést úgy viselte, mint a páncélt.

– Persze. Nem vagy éhes?

– De – vágtam rá, még ha nem is volt teljesen igaz. – Éhen halok.

Finch a konyhába vezetett. A házvezetőnője, Anna, úgy nézett ki, mint egy nyugdíjas Bond lány, és olyan hangja volt, mint egy még aktív Bond főgonosznak. Körülbelül hatvanéves volt, és hangosan csettintgetett Finch körül, miközben végtelen számú apró, porcukorral megszórt palacsintát sütött nekünk, savanykás, piros lekvárral. Nem sokat beszélgettünk, de a serpenyő barátságos sistergése és a vicces társalgás miatt, amit a házvezetőnő folytatott a bajsza alatt a palacsintatésztával, mégsem tűnt furcsának. Amikor a kezünk már eléggé ragacsos volt a lekvártól, Anna kis kézmosó tálkákat hozott az asztalhoz, ami kissé túlzásnak tűnt egy uzsonnához. Este hétre levakarta rólunk a lekvárt, a konyha pedig újra makulátlan volt. Puszit cuppantott Finch homlokára, felkapta a Mary Poppins-táskáját, és elment.

A lakás tátongott körülöttünk, a háztartási gépek és a vagyon halkan zümmögött benne.

– Biztos azon gondolkodsz, hogy miért jöttem át hozzád – kezdtem bele.

– Valójában inkább a néven csodálkozom, amit a portásunknak megadtál. Proserpine.

– Ja, igen. Remélem, hogy tudsz nekem segíteni valamiben.

A hangom megremegett, és Finch észre is vette, mert rögtön éber lett, és mozdulatlanul figyelt.

– Nagyon fontos lenne, hogy elolvassam a nagyanyám könyvét, és abban reménykedem, hogy neked van egy példányod.

Hunyorgott, és kissé csalódottnak tűnt.

– Várj csak, azt mondod, hogy még nem olvastad?

– Nem. Megpróbáltam. Nehéz hozzájutni.

– Az biztos, hogy nehéz hozzájutni. Én csak azért tudtam megszerezni, mert… mindenféle családi szarságok miatt, amik akkoriban zajlottak. Ez volt az egyetlen dolog, amit apámtól kértem hanukára abban az évben. Azt hiszem, az egyik gyakornokának Görögországba kellett repülnie érte.

A megkönnyebbüléstől égni kezdett a szemem.

– Tehát van egy példányod?

– Volt egy példányom. Ellopták.

A sok kis apró palacsinta mintha savvá változott volna a gyomromban.

– Mi? Úgy érted, innen a házból?

– Nem. A kezemből. Van egy barátom, aki ritka könyveket árul, és még sosem látta élőben a Végvidéket. Nem vagyok hülye, tudom, hogy ez drága könyv, úgyhogy taxival mentem, és nem metróval.

Amúgy is túl gazdag vagy, hogy metróval menj, gondoltam, de nem mondtam ki hangosan.

– Ott volt a könyv, biztonságban a saválló műanyag borítóban, és a boltban egy percre sem hagytam a barátomat egyedül a könyvvel. Mert bár kedves öreg fickó, még abban a korszakomban ismertem meg, amikor teljesen odavoltam az első kiadásokért, de vannak dolgok, amiket az ember nem veszíthet szem elől. Pamutkesztyűt vett fel, és úgy lapozta a könyvet, mintha egy Indiana Jones-filmben lettünk volna, és bármikor egy démon vagy ilyesmi ugorhatna ki a lapok közül, és csendesen ájuldozott, ahogy a gyűjtők szoktak. Aztán az ajtó kivágódott, és egy kissrác rontott be. Nyolc- vagy kilencéves lehetett, elég kicsi volt. Biztos, ami biztos, felkaptam a könyvet, nem mintha a srácból kinéztem volna, hogy ellopja, vagy egyáltalán tudja, hogy mi az. De a kis mocsok odarohant hozzám, belefújt valamit a szemembe, nem könnygázt, hanem valami tisztítószert, és kirántotta a könyvet a kezemből. Annyira meglepődtem, hogy nem fogtam elég erősen. Utánarohantam, de már késő volt. Beugrott egy taxiba, ami ott várt rá, és elhúzott.

Rámeredtem.

– Kamuzol.

– Sajnos nem.

– Miért kellett volna neki pont az a könyv? Miért menne be egy kisgyerek egy ritka könyvekkel foglalkozó könyvesboltba?

– Úgy tippelek, valaki felbérelte, hogy lopja el. Egy darabig még arra is gondoltam, hogy a könyvesboltos barátom tervelte ki, de ő tényleg jó barát, így ez a lehetőség túlságosan paranoiásnak tűnt. Aztán arra gondoltam, hogy valaki talán feltörte az e-mailjeinket, amiket a könyvről váltottunk. Talán kifejezetten azokat az e-maileket követik, amiben valaki megemlíti A Végvidék meséit.

– Mert ez kevésbé paranoiás?

– Jogos. Védelmemre szolgáljon, hogy nem igazán hiszek benne. Csak éppen… az a könyv. Kismillió könyv van, ami már nem elérhető nyomtatásban, de mégis meg lehet őket találni. A Végvidék meséinek ott kéne lennie a könyvtárakban, a ritka könyvekkel foglalkozó boltokban, az eBay-en, de nincs. Vagy valaki összegyűjti a példányokat, vagy… – jelentőségteljesen vállat vont. – Vagy valami más van. Még csak a történetek beszkennelt változatát sem lehet megtalálni a neten.

Igaza volt. Többnek kellett volna lennie, valakinek be kellett volna gépelnie a történeteket, vagy beszkennelnie, vagy fan artot alkotnia. De semmi ilyesmit nem lehetett találni.

Majdnem semmit. Tizennégy éves voltam, amikor megtaláltam a könyv egy részét a neten, egy történet töredékét.

Akkor épp Iowa Cityben éltünk, és érdeklődésem Althea iránt a legnagyobb titkom volt, az egyetlen titkom. Négy évem ment el azzal, hogy böngésztem az antikváriumok polcait, Althea nyomait kutattam a neten, négy éven át dobtam félre megvetően a könyveket, amiket Ella igyekezett elolvastatni velem a tündérmesék habzsolása helyett. Először a klasszikus kánont olvastam, aztán szélesítettem a kört. Furcsábbakat, sötétebbeket. Meséket a világ minden részéről. Mindig azon tűnődtem, vajon milyen közel visznek Altheához.

De Iowában végül a titkom árulásba csapott át, Iowában kezdtem kommunikálni Althea rajongóival.

Ella úgy köpte ki a rajongó szót, mint a cseresznyemagot. És igaza is volt, mert azok, akikkel találkoztam – a hatodikos angoltanárom, az elmebeteg egyetemista, aki leszólított bennünket egy Fairway szupermarketben, rögtön, amikor New Yorkba jöttünk, az életrajzíró, aki felkutatta Ellát, és rajtam keresztül próbálta megkörnyékezni, ami a lehető legrosszabb módszer volt, mind karikatúrák voltak, rossz leheletű lököttek, akiknek nem volt saját életük.

A neten más volt a helyzet. Ott olyan rajongókkal találkoztam, akik hozzám hasonlóan álltak a dolgokhoz: akik olvasták és imádták a könyvet, vagy akik nem találták meg, de így is rákattantak Altheára. Althea gondolatára, ami olyan volt, mint megpillantani egy üstökös csóváját éppen akkor, amikor eltűnik a látóhatár mögött. Éjszakákon át maradtam fenn kivörösödött szemmel és éhesen, elveszve az internet nyúlüregében, miközben Ella egy bárban dolgozott a bevásárlóutcában. Minden este olcsó sör és könnyebb italok szaga érződött rajta, én pedig lecsaptam a laptopom tetejét, mintha halálosan unatkoznék.

Hitt nekem, mert mi nem hazudtunk egymásnak. Kivéve, amikor igen.

Az emlékeim Iowáról éppen olyan laposak, mint maga az állam. Egy szürke tavasz, kollégiumi épületek, a csatornákba szórt élénk színű, lányos holmik: csillámos papucscipők, lejpántok, egyszer még egy rózsaszín pamut rövidnadrág is. De az egyik este kiemelkedik a többi közül, mert ez volt az az este, amikor üzenőfalról üzenőfalra, blogról blogra ugráltam, és végül egy Althea történeteinek festett, a Biblia lapjaihoz hasonlóan díszített kivonatait felvonultató DeviantArt-oldalra tévedtem.

Végighúztam az ujjaimat a pixeleken. Gyönyörűek voltak, és többet mutattak meg Althea írásaiból, mint amit a padláson töltött nap óta valaha is egy helyen láttam. A szívem félrekalapált, amikor „A tengeri pince” hosszú oldalára kattintottam, hogy kinagyítsam.

Olvasni kezdtem. Kicsit be voltam csípve attól a förtelmes almabortól, amit Ella akkori barátja csinált a hátsó kertjében felépített préselőben. Szomorú voltam, és romlottnak éreztem magam, mert egyedül rúgtam be, és a történet egyfajta társaságot nyújtott, mintha ezredszerre is kinyújtottam volna a kezem Althea felé, és végre azt éreztem, hogy ő is felém nyúl.

A történet elején egy fiatal menyasszony indult hosszú útra az új férje otthona felé, és amikor odaért, a házat kivilágítva, de üresen találta. Néhány bekezdést olvastam el – a menyasszonyról, az utazásról, a pompás, de magányos házról –, amikor a laptopom kameráján felvillant a lámpa.

Két forró szívdobbanásig bámultam a kis almazöld szemet, aztán lecsaptam a laptop tetejét.

A ház néma volt, de a fülem halkan csengett, mintegy figyelmeztetésképpen. Az üres ablakokra néztem, fürkésző tekinteteket éreztem a nyakamon, és futóhomokszerű félelem bénított meg.

Résnyire felemeltem a laptopom tetejét, épp csak annyira, hogy a hüvelykujjamat a kamerára szoríthassam, aztán teljesen felnyitottam. A zöld fény már nem világított, a böngésző bezáródott, és a keresési előzményeket törölték. A konyhába rohantam, hogy felkapjak egy darab fekete ragasztószalagot, amivel leragasztottam a kamerát, aztán az összes függönyt behúztam, és égve hagyott lámpa mellett feküdtem az ágyamon, várva, hogy Ella hazaérjen.

Addigra már elég idős voltam ahhoz, hogy tudjam, Althea nem figyelt engem igazán. De ekkor kezdtem eltűnődni azon, hogy talán valaki más igen.

Ella nem faggatott a fekete ragasztószalagról, de egy héttel később elaludtam egy nyitva hagyott fórum előtt arról, hogyan használja Althea a numerológiát, és arra ébredtem, hogy Ella szisszenve veszi a levegőt, koromfekete haja az arcomba hull, ahogy mellém hajol, és ököllel lecsapta a laptopot.

– Mi… a franc… ez… Alice?

Ella sosem beszélt így velem. Így a részeg gólyákkal beszélt, akik a pultnál várták, hogy kiszolgálja őket, és a pasijaival, akik idiótán kezdtek viselkedni, amikor közölte velük, hogy elmegyünk. Főbérlőkkel, akik hajlamosak voltak túl gyakran benézni az albérletbe kizárólag akkor, amikor egyikünk éppen csak egy törölközőt viselt.

Sosem mondtad, hogy nem szabad, ez volt az első buta gondolat, amit mondani akartam. De nem kellett mondani. A tabu belém égett. Mindenben ott volt, amit nem mondott ki, a válla rezzenésében vagy a bokszolómódon leszegett fejében, amikor valaki Altheáról próbált beszélni.

Abban a pillanatban gyűlöltem, úgyhogy valami még rosszabbat mondtam.

– Miért vagyunk egyedül? – A kérdés évek óta rágott belül, de nem hittem volna, hogy ki merem mondani, amíg meg nem tettem. – Miért vagyunk egyedül, ha nem lenne muszáj?

Ella szája elnyílt, puhán és meglepetten. Lassan leült, mintha fájnának a csontjai. Aztán életemben először és utoljára kegyetlen volt velem.

– Szerinted a nagymamád akar lenni? – kérdezte, és a hangja nem teljesen az övé volt. – Láttad a nagy házát abban a magazinban, amiről azt hitted, nem tudok, és az jár a fejedben, ó, bárcsak megkérne, hogy költözzek hozzá? – Megrázta a fejét. – Esély sincs rá. Althea nem akar téged. Úgyhogy ne kínozd magad tovább azzal, hogy mi lehetne. Ebben az életben csak te vagy – mutatott rám, aztán az ujjával keményen megbökte a szegycsontját –, és én. Világos?

Úgy éreztem, mintha lemeztelenített volna. Abban a pillanatban még a higanyként emelkedő harag is cserbenhagyott. Egy hosszú, feszült pillanat után felém nyújtotta a kezét, és már sírt, de én kicsusszantam a szorításából és a fürdőszobába rohantam.

Drámai voltam és hülye, törölközőkkel megágyaztam magamnak a kádban, csak hogy magamra zárhassak egy ajtót. De másnap reggelre rájöttem, hogy igaza van. Elegem lett abból, hogy olyan szekér után fussak, ami nem vesz fel.

– Abbahagyom. – Mindössze ennyit mondtam Ellának.

Ó nem mondta, hogy ígérd meg vagy hogyan bízzak meg benned ezek után, sem semmi ilyesmit. Egyszerűen csak hitt nekem, és ezúttal nem is hazudtam. Leszoktam Altheáról, mint egy drogról, és nem is engedtem vissza az életembe, amíg az elrablóm fel nem bukkant a kávézóban, Althea könyvével a kezében.

– Alice!

Összerezzentem, és visszanéztem Finchre.

– Bocs. Mit mondtál?

– Azt kérdeztem, hallottad-e, mi történt a filmmel, amit csináltak belőle. A történetekből.

– Csak annyit, amennyit a Vanity Fairben írtak róla. Eltűnések, viszony és a többi.

– Oké, szóval a rendező nem sokkal azután meghalt, hogy a film elkészült, erről hallottál?

– Finch, te többet tudsz, mint én. Csak mondd!

Bűnbánó arcot vágott.

– Bocs, túlpörgött a kocka énem. Oké. Igen, autóbalesete volt, valamikor a hetvenes években. A holmiját elárverezték, köztük a Végvidék eredeti kópiáit is. Egy gazdag gyűjtő vette meg, aki csak privát vetítéseken mutatta meg őket. Aztán amikor ő is meghalt, az Amerikai Filmintézetre hagyta őket, de soha nem érkeztek meg.

– Hogy érted ezt?

– Úgy értem, hogy soha nem érkeztek meg. Elvesztek, vagy megsemmisítették őket, vagy ma is ott penészednek valahol egy gyűjteményben, de senki nem tudja, hová lettek. Az abban az évtizedben valóban eltűnt filmek egyike lett.

– Térjünk vissza a könyvhöz! – mondtam. – Készítettél másolatokat? Lefotóztad az oldalakat?

– Megfordult a fejemben. Persze hogy meg. De nem éreztem helyesnek, hogy így osszam meg őket. Sértés lett volna.

– Sértés kivel szemben? Altheával?

– A történetekkel szemben – felelte. – Olyan volt, mint egy… egy szövetség azok között, akik olvasták őket. Vagy magad találtad meg őket, mert méltó voltál rá, vagy nem találtad meg, mert nem voltál rá érdemes.

Az arca olyan komoly és nemes volt, hogy szerettem volna felpofozni.

– Vagy a harmadik lehetőség, hogy a gazdag apukád megvette neked, és akkor meg amúgy sem kellett miatta aggódnod.

Ez feldühítette, láttam a kezén, hogy megfeszül az asztalon. De nevetett, mintha az egész semmiség lenne.

– Nézd, az, hogy elveszítettem azt a könyvet, az volt a legszomorúbb szakítás az életemben. De legalább egymilliószor elolvastam a történeteket, amíg nálam volt.

– Akkor emlékszel, miről szólnak?

– Persze. Egyenesen hazamentem, miután a könyvet ellopták, és leírtam a címüket is, hogy soha ne felejtsem el. Szeretnéd, hogy meséljek róluk?

– „Háromszorra Alice” – mondtam automatikusan. – Mit jelent a címe? Miről szól?

– Ja, az félelmetes – felelte, és összeráncolta a homlokát. – Várj csak, anyukád nem erről a történetről nevezett el, ugye?

A pillantásom a telefonomra villant, ami képernyővel felfelé, némán feküdt az asztalon. Egy szó sem jött tőle, sem senki mástól.

– Azt hittem, nem, de most már nem vagyok benne biztos.

Hirtelen megint szégyenlősnek tűnt.

– Mutathatok valamit? Valamit, ööö… amit régóta szeretnék megmutatni. Csak…

– Csak én seggfejként viselkedtem, amikor megpróbáltál Altheáról beszélni?

Finch elmosolyodott, de nem ellenkezett.

– Akarod most látni? Vele kapcsolatos.

– Igen. Persze.

– Oké. Fent van a szobámban.

Csigalépcsőn mentünk fel a harmadik emeletre, ami teljesen Ellery birodalma volt. A padlószőnyeg itt Grover-kék volt, és csodálatosan puhának tűnt a cipőmön keresztül, és mindennek jobb szaga volt, mint ahogy egy fiú szobájától vártam volna. Igazság szerint inkább egy fiúnak készült lakosztály volt. Az első szoba biliárdteremnek/házimozinak volt berendezve, világító sörreklámtáblákkal, ami, egymillió dollárba lefogadtam volna, inkább egy belsőépítész elképzelése volt arról, hogyan is kell egy gimnazista fiú környezetének kinéznie, mintsem Finché.

– Kérlek, ne is törődj a Budweiser-kápolnávall – mondta, és a karomnál fogva szinte átvonszolt a szobán.

Az utána következő szoba már teljes egészében Ellery Finch volt. Magas mennyezetű tanulószoba lágy fényű, beépített lámpákkal és az egyik oldalon széles ablakokkal. Középen gyönyörű, óriási íróasztal állt, tele könyvekkel, egy laptoppal és egy zöld burás lámpával, ami mintha egy biliárdszalonból származott volna. Ettől eltekintve a szoba szinte teljesen üres volt, és akár aszketikusnak is tűnhetett volna, ha az ablaktalan falakat nem borítják teljes egészében könyvek.

– Nem mind az enyém – jegyezte meg. – Ez a szoba régebben hátborzongató álkönyvtár volt, tele ezekkel a bőrkötéses, random lexikonokkal, amiket méterre lehetett venni, de már évek óta apránként igaziakra cserélem őket.

Ki akartam lökni onnan, magamra zárni az ajtót, és ott lakni egy hónapig.

– Méterre lehet venni? – sikerült kinyögnöm. – Ez annyira furcsa!

– Tudom. A gazdagoknak van, akik a hatást akarják, de nem akarják igazán olvasni őket. Isten ments, hogy apám kinyisson egy nyomorult könyvet! – Elhallgatott, és a szájához érintette az ujjai hegyét. – Főleg almanachok és régi népszámlálások és hasonlók, de néha akad közöttük jó könyv is. Ezt akartam megmutatni.

A szoba túlsó végében lévő ajtó néhány hüvelyknyire nyitva állt. Fogadni mertem volna, hogy a hálószobájába vezet, és majdnem csalódottságot éreztem, hogy nem láthatom. Mibe, hogy van ott egy vintage My Bloody Valentine poszter, egy bevetetlen ágy és egy Underwood írógép, mondtam magamban. Mi lenne ebben az érdekes?

Finch gyengéden kihúzott egy könyvet a helyéről. A zöld borító láttán megdobbant a szívem. De nagyobb volt, mint A Végvidék meséi, a préselt bőr szépen repedezett. Finch óvatosan az asztalra tette.

A Hollywoodi történetem cím kúszott végig keresztben a borítón, hurkolt betűkkel.

– Nézd ezt a bájgúnárt! – mondta Finch, ahogy a címoldalra lapozott.

Egy Valentino-stílusú fickó fekete-fehér portréja nézett ránk perzselő tekintettel, fényes, két hullámban hátrafésült haj tömeg alól. Vastagabb szemceruzaréteggel büszkélkedhetett, mint Audrey, miután órákig egyhuzamban oktatóvideókat nézett a neten arról, hogyan kell macskaszemet festeni.

– Vincent Callais – tette hozzá Finch. – Francia színész, a negyvenes években csinált pár amerikai filmet is. Egyszer ő játszotta Myrna Loy gonosz barátját, ami elég menő. Az írása nevetségesen borzalmas, de odavagyok a filmtörténetért, úgyhogy átfutottam. – A könyv közepén lévő fényképekhez lapozott. – Itt van szegény öreg Vincent, amint kicsit túl közel áll Anita Ekberghez egy partin… Ó, és itt láthatod a parókája hálóját is… De ezt nézd meg!

A könyv fölé hajoltam. Az idősödő Vincent és az önelégült vigyora egy éttermi asztalnál ültek, a fickó zsírosnak és túlexponáltnak tűnt. Az egyik oldalán egy szőke cicababa mosolygott a kamerába, csupa szempillaspirál és kidomborított mellkas. A másikon egy dauerolt hajú, bokszolóalkatú férfi, Vince-nél sokkal fiatalabb. A szeméből szinte láthatóan képregénynyilak törtek elő a szőke nő mellkasa felé. És mellette, mintha egy teljesen más fotóról vetítették volna oda, ott ült a nagyanyám.

A szemem a feliratra siklott. Balról jobbra: Ismeretlen nő, Callais, Teddy Sharpe, Althea Proserpine. 1972.

A nagyanyám huszonnyolc éves volt akkor, a könyve egy évvel korábban jelent meg. Újra az arcára néztem. Olyasféle simulékony báj volt az övé, ami titkot rejtett: újra meg újra ránézel, és megpróbálod tetten érni. Az az ívelt szemöldök, az ajak a mélyedéssel, mintha kislány korában elesett volna a görkorcsolyával. Ujjatlan, mintás felsőt viselt, a haja kócos bubifrizurára vágva, a homlokán sötét frufruval. A jobb keze ujjai szórakozottan az állát érintették. A hüvelykujján ugyanaz az ónixköves gyűrű, mint amit a szerzői fotón is viselt. A középső ujján egy fémből készült kígyó tekergett.

– Hasonlít rád – állapította meg Finch.

Távolról sem. Ha én házimacska vagyok, akkor ő hiúz volt.

– Az én sebhelyem az államon van, nem az ajkamon – hívtam fel a figyelmét, megérintve a fehér mélyedést, amit a balszerencse egy kivételesen komisz támadása során szereztem.

– Tudod, hogyan értem. A szemetek, azt hiszem. Úgy nézel, mint akinek milliónyi dolog jár a fejében, de nem mondod ki őket.

Utáltam a kéretlen bókokat, már ha ez az volt, így inkább tovább bámultam Altheát.

– Írnak róla a könyvben?

– Semmit. Így fedeztem fel őt tulajdonképpen, ezzel a képpel. Elolvastam az 1970-es évekről szóló teljes részt, remélve, hogy felbukkan. – A tenyerével elgondolkodva megdörgölte az állát. – Az… az arca fogott meg, tudod? Úgy nézett ki, mint akiről többet kellene tudnom. És a neve. Ez egy erős név. Végül rákerestem, ahogy először kellett volna, és így szereztem tudomást a könyvről. Nem találtam sehol, még csak a történetek másolatait sem, csak régi cikkeket és ilyesmit. Nem túl hosszú anyagokat, a Vanity Fair cikkét kivéve. Furcsán rákattantam arra, hogy elolvassam a könyvet, főleg, mert lehetetlen megtalálni.

– Jó a könyv?

– Jó? – Egy pillanatig elgondolkodott. – A jó nem a megfelelő szó rá. Egy furcsa tudatállapotba visz. Amikor olvastam, éppen családi dolgokon mentem keresztül. Teljesen ki voltam készülve. Pont ebben a pillanatban kellett megkapnom a könyvet, erre volt szükségem. Olyan érzésem lett tőle… – Elhallgatott, és összehúzott szemmel nézett rám. – Ne nevess! Olyan érzésem lett tőle, mint a szerelmes számoktól, amikor éppen beleszeretsz valakibe. Csak éppen zűrös értelemben, mert akkor az én fejemmel is pont ez volt. Sok a sötétség bennük. Már nem emlékszem, hogy ebből mennyi volt a történeteké, és mennyi származott belőlem. Mindenképpen imádtam őket. Nagyon bánt, hogy nem olvashatom többé.

– Én is sajnálom.

Kihallhatta a gondterheltséget a hangomból, mert az ő hangja is megváltozott, elkomolyodott.

– Miért most? Nem úgy tűnik… nem úgy tűnik, mintha róla szeretnél beszélni. A nagyanyádról. Mi változott?

Kinyitottam a számat, és rögtön megbénított a helyzet szörnyű zavarossága. A vörös hajú férfi, a bűz, az üres lakás.

– Hazaértem ma a suliból – kezdtem bele.

Finch várt. Egymásra néztünk a könyvtár meleg fényében. A szeme barna és nyílt volt.

– Hazaértem, és valaki járt ott előttem, valaki betört. Volt valami furcsa szag, és egyszerűen csak tudtam, hogy betörtek.

– Szag? Volt még… ennyi volt az egész?

– Nem, nem ennyi az egész. Akárki járt ott, hagyott nekem valamit. Az ágyamon.

Hátrahőkölt, amikor kimondtam az ágy szót.

– Istenem! Mi volt az?

Előhúztam a borítékot, és az asztalon kisimítottam a címoldalt. Megdermedt, aztán érte nyúlt. Úgy érintette meg, mintha valamilyen ereklye lett volna.

– Nem igaz – lehelte.

– És az anyám. – Egy részem nem akarta kimondani hangosan, mintha azzal tényleg igazzá tenném. – Nincs ott. Nem tudom elérni. Egyiküket sem tudom elérni. Nem tudom, mit tegyek. És furcsa dolgok történnek, dolgok, amik hülyeségnek fognak hangzani, ha megpróbálom elmagyarázni…

Finch tekintete a könyvlapra tapadt. Úgy nézett ki, mintha le akarná darálni, aztán felszívni.

– Finch!

Felnézett rám, és láttam az átalakulást, amikor túlpörgött rajongóból újra baráttá alakult, azt hiszem.

– Várj, várj! – Gyengéden megragadta a kezemet. Nem sokkal volt magasabb nálam, a szemünk majdnem egy vonalban volt. – Valaki betört a lakásotokba, és valami nagyon ritka dolgot, és ebben az összefüggésben nagyon hátborzongatót hagyott a szobádban, és most nem tudod elérni az anyukádat. Mi van, ha éppen rendőrségi feljelentést tesz valahol? Sajnálom, hogy ez történt veled, de szerintem nem kell pánikba esned. Gondoltál arra, hogy felhívd a nagymamádat? Csak a biztonság kedvéért.

Kirántottam a kezem az övéből.

– Nem hívhatom fel. Meghalt.

Meglepetésében hátratántorodott.

– Mi? Nem. Biztosan hallottam volna róla.

– Miért te hallottál volna róla valamit?

– Mert van ez az internet nevű dolog, ő meg híres. Vagy az volt. Mindenkiről van gyászjelentés. Nem lehet halott.

Égő érzés telepedett a mellkasomra.

– Nem mondhatod nekem, hogy a halott nagyanyám nem halt meg, Finch. Ez nagyjából a második vagy harmadik legrosszabb dolog, amit csak választhattál, hogy vitatkozz róla velem.

– A francba! Igazad van, hülyeség volt. Ez nagyon-nagyon furcsa. – Egy percig bámult rám, mintha számolna valamit. – Oké. Oké. Anyukád rendben van, biztos vagyok benne, hogy van rá magyarázat.

– Nem, nem vagy.

– De akárhol is vannak, nem kéne egyedül visszamenned a lakásba. Menjünk együtt! Talán már haza is értek. Vagy talán én meglátok valamit, amit te nem.

Ott volt. A gyengéd, aggódó arckifejezése mögött izzó kíváncsiság. Éhség. Az Ellának tett esküm távol tartott az Althea-rajongóktól, akármilyen ritkák is voltak, de ez nem jelentette, hogy ők is távol tartották magukat tőlem.

– Felejtsd el! – mondtam, miközben hirtelen felpattantam, és miután sután elhúzódtam az asztaltól, a vállamra vettem a táskámat.

– Mi a baj?

– Nem állok szóba rajongókkal.

Azt hittem, a jeges hangomtól összezsugorodik, vagy azt mondja, hogy menjek a fenébe, én csak segíteni próbálok. Helyette, úgy tűnt, összezavarodott.

– Miért?

Kinyitottam a számat. Aztán becsuktam. Ha árulás volt rajongókkal beszélni, az árulás már úgyis megtörtént. Túl késő volt visszafordulni.

– Nem tudom – feleltem végül.

– Akkor miért nem lépsz túl rajta? Nem hinném, hogy van más, akihez fordulhatnál ezzel. – Gyengéden mondta, de így is belém szúrt a szégyen.

– Nem igaz. Alhatnék a barátnőmnél, Lanánál. – Lehet, hogy tényleg nála alhattam volna, de Lana már így is két másik szobrásszal és egy fél klezmerzenekarral lakott egy zsúfolt lakásban Gowanusban. És enyhe túlzás volt a barátnőmnek nevezni.

– De nem Lanához mentél – jegyezte meg. – Hozzám jöttél.

Abban a pillanatban azon tűnődtem, vajon mikor volt utoljára, hogy ennyire hosszan tartottam a szemkontaktust valakivel. Valakivel, Ellán kívül. Annyira szerettem volna, hogy ne legyen szükségem Finchre, de a gondolat, hogy egyedül menjek ki a városba, magányos, hideg fuvallatként vágott végig rajtam. A fejemben Harold lakása idegen bolygó volt, valami áthaladt rajta, valami, ami nem tartozott oda. Képtelen lettem volna egyedül maradni ott ezzel az érzéssel.

Utáltam, hogy szükségem van valamire valakitől, amikor semmit sem tudok cserébe kínálni. Az ember azt hinné, hogy az én neveltetésemmel már legalábbis hozzászoktam ehhez.

– Rendben – nyögtem ki, és elöntött a megkönnyebbülés. – Sajnálom, hogy tanítási napon történik ez.

Finch úgy nézett rám, mintha valami kolosszális marhaságot mondtam volna – ami, azt hiszem, így is volt, mégis rosszulesett –, aztán a hálószobája ajtajához rohant. Úgy csusszant be az ajtón, mintha nem akarná, hogy lássam, mi van odabent, és újra elgondolkodtam, vajon mit rejteget. Bikinis cicababákat Ferrarikon, vagy sok gyanús gombócba tekert zoknit?

Vagy, várjunk csak. Ez inkább egy tinivígjáték rosszfiúja lenne, nem egy gazdag New York-i kölyök, akinek Vonnegut-idézet van a karjára tetoválva.

Be kellett vallanom, tetszett Finch tetkója.

Néhány perccel később kék cipzáras pulóverrel és egy ütött-kopott bőrtáskával tért vissza, amit megismertem, mert számtalanszor láttam a suliban a vállán.

– Kész vagy?

Azt kívántam, bárcsak ne tűnt volna ilyen izgatottnak, és ezt meg is mondtam neki.

– Izgatottnak tűnök?

– Igen, annak. – Háromig számoltam, miközben belélegeztem a békét és kifújtam a haragot, ahogy Ella utasított mindig, amióta az óvodában eltörtem egy botot egy másik kislány fején. Egy kicsit tényleg segített. – Ez nem kaland, oké? Ez nem egy Althea Proserpine-dolog. Anyám talán eltűnt.

– Ó! – Lehajtotta a fejét. – Tényleg nem szeretnék izgatottnak tűnni. Egyszerűen csak örülök, hogy mehetek veled valahová.

Te tényleg igazi vagy? – akartam mondani, de valamilyen létfenntartó ösztön megakadályozott. Még volt némi önuralmam.

Ugyanazon az útvonalon mentünk vissza Harold lakásába, amin jöttem, és az előcsarnokot most is üresen találtuk.

– Ez a másik, reggel óta nem láttam a portásunkat. Furcsa, nem?

– Mindenképpen furcsa – motyogta Finch, miközben a tekintete ide-oda cikázott az előtérben.

Most, hogy itt voltunk az épületben, mindig előttem ment, az egyik karját hátranyújtva, mintha valaki bármelyik percben nyílzáport zúdíthatna ránk.

– Engednéd, hogy… ember, ki kell nyitnom a liftet.

Bűnbánóan hátralépett, én pedig kinyitottam a liftet a kulccsal. Nem tudtam nem észrevenni, hogy Harold liftje egy benzinkút mosdója volt Finchékéhez képest.

Feszült csendben haladtunk felfelé. Amikor az ajtók kinyíltak, az egész testem megfeszült és zsibongott. Készen álltam, hogy sikítsak, felszisszenjek vagy meglássam anyámat, a szám már formálta a szavakat, amiket kiabálnék, hogy ennyire aggódnom kellett miatta. De az előtér üres volt.

– Atyaég, ez a szag! – suttogta Finch.

Aztán megláttam valamit, és egyből kirohantam a márványpadlóra: Harold aktatáskáját egy asztalra hajítva az előszobában.

A mellkasomat egyszerre elárasztotta a mámoros megkönnyebbülés, a fojtogató zavarral együtt, hogy Finchet iderángattam.

– Helló! – kiáltottam. – Anya! Harold!

Csend, majd gyorsan közeledő léptek zaja. Harold jött, a kanyarban megcsúszva, borotvált feje vörös. Sosem gondoltam, hogy egyszer ennyire fogok örülni, hogy látom.

– Harold! Hol van any…

A szavak a torkomon akadtak. Olyan életszerűtlen és mű volt, ahogy Harold egy pisztolyt tartott a kezében, hogy játékfegyvernek tűnt, bár egyenesen a mellkasomra szegezte. Finch fojtott hangot hallatott, durván megragadott, és maga mögé rántott.

– Mi az ördög van veled, Harold? – sziszegtem, és előrenyomultam Finch mellett. – Én vagyok az!

– Tudom, hogy ki vagy – válaszolta. A hangja magas volt, az ajkát olyan erősen préselte össze, hogy körben is elfehéredett a bőre. Onnan is éreztem a szagát, ahol álltam, parfüm és ragacsos izzadtság volt.

A szívem kihagyott, úgy akadozott, mint egy lerobbant motor.

– Harold, hol van az anyám?

– Úgy néztél rám, mintha én lennék a szörnyeteg – hadarta.

– Micsoda? – A szám annyira kiszáradt, hogy hallottam a nyelvem mozgását.

– Volt bármi is, ami igaz volt az egészből? Ella… ő tényleg… – Olyan hangot adott ki, mintha fuldokolna.

Minden balszerencse, ami eddig ért, ebben az egy sötét pontban, a pisztoly fekete csövében összpontosult.

– Kérlek! – rimánkodtam. – Kérlek! Mit tettél vele? Hol van?

– Mit tettem vele? Mindent megtettem, hogy boldoggá legyem… és itt voltál te, úgy viselkedtél, mintha nem tartoznék ide, a saját házamba, mintha nem lenne szabad hozzáérnem.

A pisztoly lehanyatlott, mintha a karja kiszáradt ággá változott volna.

Nem kellene, gondoltam. De homályos, ösztönös dolog volt. A pisztoly továbbra is a dereka körül lebegett. Ha elsül, eltalálhatja a térdemet.

– És most ez – folytatta. – Most meg ezt hozzátok az életembe. A lányomat meg is ölhették volna.

– Megölni? – Eszembe jutott Audrey magányos telefonja az ágyán. – Bajuk esett? Ellának és Audrey-nak?

– Higgyem el, hogy érdekel? – Előrelépett és durván megragadta a vállamat, miközben a pisztolyát még mindig a másik kezében lóbálta.

Megdermedtem. Harold azóta nem ért hozzám, hogy az esküvőn megöleltük egymást Ella kedvéért. Éreztem, hogy Finch megfeszül, miközben Harold lebámul rám a bánatos kék kalózszemével. Megrázott, mintha repedéseket keresne rajtam.

– Ne nyúlj hozzám! – szisszentem fel, és elrántottam magam, miközben Finch megragadta Harold karját.

– Engedje el! – szólt rá összeszorított fogakkal.

Harold fájdalmas hangot hallatott, és felemelte a pisztolyt. Finch és én hátrahőköltünk.

– Szerettem őt. Annyira szerettem, és ő mindennap hazudott nekem.

– Uram – mondta Finch, a hangja erős és határozott volt –, fordítsa a pisztolyt a padló felé. Mi megfordulunk és elmegyünk, most azonnal, csak, kérem, engedje le a pisztolyt.

– Nem megyünk sehová! – tiltakoztam, és a hangom úgy hullámzott, mint egy hajó fedélzete. – Addig nem, amíg meg nem mondja, hol van az anyám.

Cipősarkak kopogtak a márványon, és Audrey lépett az apja mögé, tömött vászontáskát ölelt magához, a smink-álarca alatt megviseltnek tűnt.

– Apa. – Az éles nevetés és idétlen élénkség kiveszett a hangjából. Nagyon fáradtnak hangzott. – Tedd azt le!

Egy pillanatra úgy tűnt, Harold nem is hallotta. Aztán éles csattanással az asztalra ejtette a pisztolyt, amibe belesajdultak a hátsó fogaim.

– Anyukád eltűnt – mondta Audrey, ugyanazon a halott hangon. – Bennünket is elvittek, de aztán elengedtek. Csak azért jöttünk vissza, hogy összeszedjünk pár cuccot, nem maradunk itt, úgyhogy ezt is megmondhatod nekik, ha kérdezik. És ne próbálj megkeresni minket!

– Ki vitte el? Ki?

Észrevettem, hogy Audrey pupillája tág a sokktól vagy a traumától.

– A Végvidék – válaszolta. – Azt mondták, hogy ők végvidékiek.

Majdnem a márványburkolatra rogytam. A pisztoly látványára szétáradt adrenalin már csillapodott bennem, és a tagjaim a szó hallatán kocsonyássá váltak, remegni kezdtek. Végvidék. Megint Althea.

– Hogy néztek ki?

Harold a pisztolyra tette a kezét.

– Takarodjatok a francba!

Nem hittem, hogy tényleg lelőne.

– Csak mondjátok meg, hová vitték, és megyek. Kérlek!

– Takarodjatok a francba!

Finch máris átfogta a karomat és a derekamat, és a lift felé húzott. A lift ott várt ránk, és hideg csing hanggal kinyílt.

– Ha kell, zsarukkal jövünk vissza – súgta. – Vagy valakivel az apám biztonsági csapatából.

Nem vettem le a tekintetemet Haroldról, még akkor sem, amikor a becsukódó ajtó közénk siklott.

Nem, nem jövünk! Én ide soha nem jövök vissza.

8

Finch örökre elsétálhatott volna, amint kiértünk a járdára. Foghatott volna nekem egy taxit, ügyet se vetve arra, hogy tudja, nincs hová mennem. A feneketlen bankszámlájával kivehetett volna nekem egy hotelszobát, ha tényleg ki akar szállni.

De semmi ilyesmit nem tett. És valahol mélyen a hálám és a félelmem alatt folyamatosan azon tűnődtem, miért.

– Ki kell hívnunk a zsarukat. A mostohaapád bánthatott volna.

Lenéztem a nyavalyás, néma telefonomra, és a mellkasomhoz szorítottam a kezem. Olyan érzés volt, mint egy önmagába omló teremben lenni.

– Anya – mondtam szaggatottan, csak úgy a levegőbe.

Finch újra átkarolt, és segített leülni egy alacsony kőkerítésre.

– Hé, hé! Lélegezz, jó? Lélegezz!

Remegve kapkodtam a levegőt. Még sosem volt pánikrohamom, de Ellának néha igen. Azt hitte, el tudja titkolni előlem, de én tudtam róluk.

Finch leguggolt elém.

– Minden rendben. Minden rendben. Csak lélegezz!

A szavai idegesíteni kezdtek, és hirtelen az egész testemet elöntötte a forróság. Oldalra löktem és felugrottam, a kezem újra meg újra megmarkolt egy képzeletbeli cigarettát. Láttam Ellát előző este a koktélruhájában, Ella alvó alakját a szobám sötétjében. Ellát, amint vezet, és Ellát, amint nevet, és Ella nyugodt barna szemét, amint az enyémbe néz.

Amióta elég idős voltam, mindig én voltam az éberebb, fél szememet mindig a balszerencsén tartottam, míg Ella mindent megtett, hogy a foglalt házainkat és a kiharcolt zugainkat otthonossá tegye. De hagytam lankadni az éberségemet. Hagytam, hogy a balszerencse valami felfoghatatlan alakot öltsön, aztán egyenesen besétáljon és elvigye Ellát.

– Audrey azt mondta, a végvidékiek vitték el őket. Mi a francot jelent ez?

Finch mentegetőzve rázta a fejét.

– Fogalmam sincs.

A Harold lakása előtt húzódó utca mintha átalakult volna. Az utolsó nappali fények is kialudtak. Minden alakváltó árnyéknak tűnt, az állott füstszag, a félig kopasz fák susogása. A rémület hullámai csapkodtak körülöttem, és azzal fenyegettek, hogy a mélybe húznak. Mozgással, erősödő haraggal és babonás varázslatok gondolatával tartottam távol őket: Ha az a lámpa zöldre vált, mire hármat számolok, anyám bekanyarodik a sarkon. A lámpa váltott, de anyám nem jött.

Finch is felállt, tisztes távolban tőlem, miközben fel-alá járkáltam.

– Mi van, ha… – elhallgatott, megvárta, amíg kérdezek.

– Nyögd ki!

– Nem fog tetszeni.

– Itt már semmi sem tetszik. Csak mondd!

Jó volt beszélni. A beszéd lehorgonyzott az utcai lámpa alá Finchcsel, ahelyett hogy nekirohantam volna egy vad, sötét galaxisnak, ahol már sehol sem érzem anyám vonzását.

– Mi van, ha amikor azt mondta, végvidék, a Végvidékre gondolt.

– Beszélj érthetően, Finch! Kérlek!

– A Végvidék. Az a hely, ahol a történetek, tudod, összekapcsolódnak. Mind egy helyen játszódnak.

Professzor-üzemmódba kapcsolt, és ez segített. A fullasztó szorítás enyhült a mellkasomban.

– Az összes tündérmese egy helyen játszódik. Az Óperen-cián túl.

– Althea meséi nem. Van egy elmélet…

Felnyögtem. Elég időt töltöttem el ahhoz a fórumain, ahol rajongók és néprajzkutatók elméleteket cseréltek a könyvről, hogy óvatos legyek. Azt gondolná az ember, túl homályos volt ahhoz, hogy internetes követői legyenek, de pont ennek köszönhette a vonzereje egy részét.

– Jaj, istenem! Te tényleg nagy rajongó vagy. Te hiszel az elméletekben?

Ez átütötte az optimizmusa páncélját.

– Ja, nagy rajongó vagyok – értett egyet ingerülten. – És most hirtelen pont erre a szarságra van szükséged. Akarod hallani, vagy sem?

Meghökkentem, és nem rossz értelemben. Bólintottam, hogy folytassa.

– Szóval van egy elmélet – hangsúlyozta ki a szót – Althea eltűnéséről a hatvanas években. Az, hogy valahol kóborolt és gyűjtötte a történeteket, ahogy Alan Lomax az amerikai népzenét. Az, hogy a Végvidék egy kód egy isten háta mögötti helyre egy északi országban.

Ezt már ismertem. Valójában hihetőnek is tűnt, és pont ezért bosszantott annyira.

– És mi van, ha Audrey tényleg a Végvidékről beszélt? – győzködött. – Talán Althea leírta valakinek a történetét, aki most dühös, aki azt akarja, hogy az ő neve szerepeljen a könyvben, és…

– És most a családját zaklatja, negyven évvel később? – fejeztem be helyette. – Egy, tudom is én, norvég pásztor végül eljutott New Yorkba, hogy ősi módon bosszút álljon?

A vörös hajú férfi arca villant fel lelki szemeim előtt. Meg kellett volna említenem Finchnek, de folyton annak a Nelson Algren-idézetnek a vége járt a fejemben: „Soha ne feküdj le olyannal, akinek még náladnál is több a problémája.” Fényévekre voltam attól, hogy lefeküdjek Finchcsel, de a gondjaim így is az ő gondjai lettek. Nem akartam még többet rázúdítani.

Vállat vont.

– Ez csak egy elmélet. Kell, hogy jelentsen valamit. Nálad hagytak egy oldalt a könyvből, az ég szerelmére. Talán ez egy kód.

– Nézd, muszáj mesélned nekem a „Háromszorra Alice”-ről, talán van benne valami. Egy nyom arról, hogy mit kéne most tennem.

– Jó. De menjünk valahová, ahol egyedül lehetünk.

– Az arckifejezésem láttán feszülten, röviden elmosolyodott.

– Egyedül, vagyis olyan helyen, ahol apám és a mostohaanyám nem hallhat. Egyikük mostanra már otthon lehet.

Végül egy kifőzdében kötöttünk ki a Hetvenkilencedik utcában, olyan helyen, ahol még egy tál maceszgombócleves is tizenkét dollár. Finch azt rendelt és egy klubszendvicset, extra savanyúsággal. Én áfonyaszirupban úszó palacsintát kértem, mert ezt ettem a büfében a vörös hajú férfival. Hamar megdermedt a tányéromon, és az elfojtott emlékeimet sem hozta vissza.

A mobilomat az asztalon tartottam kettőnk között, és a szívem egy kicsivel mindig jobban összeszorult, ahányszor csak a néma, fekete képernyőre néztem. Az egész világ anyám hiánya köré tekeredett, mint amikor a fény visszapattan valamiről, ami túl sötét ahhoz, hogy megvilágítsa. Láttam az arcomat a leveseskanálban, amit a pincérnő letett az asztalra. A szemeim döbbent üregek voltak.

Finch megevett egy savanyú uborkát, egy másikat pedig a csészealjam szélére tett, az utolsót pedig négybe vágta, és a negyedeket a szendvics egy-egy darabjába tömte.

– Oké – szólalt meg. – Ez az, amire emlékszem a „Háromszorra Alice”-ből.

Sokkal részletesebben mesélte el a történetet, mint amiben reménykedtem, bár folyton elbizonytalanodott és összekeverte más történetekkel. A történet alapvető cselekménye így hangzott.

9

Egy fagyos napon egy távoli királyságban a királynak és a királynénak leánya született. A szeme teljesen fényes fekete volt, a bába pedig, miután a királyné karjába tette az újszülöttet, elmenekült. A királyné lenézett a lánya szemébe, ami sötéten lénylett, mint egy bogár páncélja, és első látásra meggyűlölte.

A kislány apró volt, és soha egyetlen hangot sem adott ki, még csak nem is sírt, amikor megszületett. A királyné biztos volt benne, hogy nem marad életben, így nem volt hajlandó nevet adni neki.

A jóslata eleinte beigazolódni látszott, mert teltek a hónapok, és a csecsemő nem növekedett. De nem is halt meg. Két év jött és ment, és ő még mindig olyan apró volt, mint a születése napján, és éppen olyan csendes, és birkatejen élt, mert a királyné nem volt hajlandó szoptatni.

Aztán egy reggelen, amikor a dajka bement, hogy megetesse, látta, hogy a csecsemő egyetlen éjszaka megnőtt, olyan nagy lett, mint egy hétéves gyermek. A tagjai vékonykák voltak, mint egy békáé, de a szeme továbbra is makacsul fekete maradt. Ekkor már nyilvánvaló volt, hogy életben marad. A király sürgette a feleségét, hogy adjon nevet a gyermeknek, és a királyné egy jelentéktelen, erőtlen nevet választott, egy hercegnő számára balsorsú nevet. A királyné Alice-nek nevezte el.

Alice végre beszélni kezdett, mindig teljes mondatokban. Csakis a többi gyermekhez szólt, legtöbbször csak azért, hogy megríkassa őket. És ahogy korábban, most sem nőtt tovább. Teltek az évek, és a királyi udvar végül elhitte, hogy a hercegnő örökre gyermek marad, aki csínyeket eszel ki a testvérei ellen, és fekete, nagyon fekete szemével riogatja a szobalányokat.

Aztán egy reggelen, ami olyan dermesztő volt, hogy a lehelet is megfagyott azok ajkán, akik kimerészkedtek, egy dada belépett Alice szobájába, hogy felébressze, és egy tizenkét éves lányt talált az ágyban. Csupa csont és bőr teremtés volt, mint egy csikó, aki alig tud megállni az új lábain. A szolgák azt suttogták, hogy váltott gyermek, de a szeme olyan fekete volt, mint korábban, és a természete sem változott: nem beszélt sokat, és minduntalan olyan helyeken bukkant fel, ahol nem lett volna szabad. A palotában nem maradtak meg a szolgák, és a királyné udvarhölgyei azt pletykálták, hogy ennek a hercegnő az oka.

Az Alice nevelésével megbízott dada már félt attól a naptól, amikor majd újra egy idegent talál a hercegnő ágyában. Azon a reggelen, amikor egy fekete szemű tizenhét éves leány várta Alice szobájában, az asszony átkot suttogott, és örökre elhagyta a palotát.

A hercegnő az éveit tekintve fiatal volt, de gyönyörű lánnyá serdült, és a külseje felnőttnek mutatta. A király, aki alig-alig szólt egyenesen a lányához, most mohó tekintettel méregette. Ajándékokat adott neki, amik nem leánynak valók voltak: egy köpenyre való, vörös fémből kovácsolt szitakötő formájú csatot; lecsapó skorpióra emlékeztető fúvott üveg virágot. A királyné döntésre jutott: ideje, hogy Alice férjhez menjen.

Mivel király leánya volt, egy olyan világban, ahol ezeket a dolgokat fontosnak tartották, a leány feladatot szabott kérőinek. Megfogadta, hogy ahhoz megy feleségül, aki meg tud tölteni egy selyemerszényt jéggel a királyság távoli jégbarlangjaiban, és el tudja hozni neki. Aki elbukott, meg kellett halnia. A kérők java természetesen bolond volt. Álló nap és éjjel nyargaltak, hogy jeget hozzanak a hercegnő kis selyemerszényében, de az az úton mindig semmivé olvadt. Hoztak jeget egy befagyott patakból a palotától egy mérföldnyire, de a leány megérezte az árulás ismerős, hitvány ízét. Vagy gyémántokat hoztak neki, remélve, hogy a jég csak metafora, és a tévedésük az életükbe került.

A rejtvényt végül két északról származó fivér fejtette meg, akiknek a bőre csaknem olyan halvány volt, mint a jég, amit magukkal hoztak. Fűrészpor közé rejtették, és csak akkor hasították darabokra, mielőtt beléptek volna a leány apjának csarnokába.

Amikor az idősebb fivér megmutatta a leánynak, hogy sikerrel jártak, ő megdermedt. Az arca elsápadt. A férfi elmosolyodott.

– De melyikükhöz mész feleségül? – kérdezte a király.

A fivér újra elmosolyodott. A jelenlévők sejteni kezdték, hogy a mosolya nem jelent jót.

– Nekünk nem feleség kell – mondta. – Mi cselédet akarunk. Megsüti majd a kenyerünket, tisztán tartja a házunkat, és gyermekeket szül, akik majd a halála után szolgálnak bennünket.

A leány egy szót sem szólt. Fogta a kis erszényt, és a benne lévő jeget ledöntötte a torkán. A bőre elkékült, a szeme jeges fehérré vált, és ott helyben jéggé fagyott. Az apja felkiáltott, az anyja sikoltott, a két fivér vitatkozni kezdett, és végül úgy határoztak, hogy így is magukkal viszik, és majd út közben döntenek a sorsáról.

Aznap éjjel útra is keltek, a két fivér és a leány, akit az apjától hozományként kapott ló hátára kötöztek. Az anyja figyelte, ahogy elviszik, és mintha végre elolvadt volna a jégszilánk, ami a leánya születése napján a szívébe fúródott.

A fivérek gyorsan nyargaltak, amíg a csillagok el nem halványultak, akkor megálltak és tábort vertek. A takaróikat a földre terítették, mozdulatlan arájukat pedig egy fa alá fektették. Álomba merültek.

A fiatalabb fivér szörnyű álmot látott egy rókáról, aminek üregek voltak a szeme helyén, és egy gyermekről, aki kacagott, miközben egy jeges tóba fulladt. Ahogy a nap vérvörösen felbukkant a látóhatár felett másnap reggel, a fiú felébredt, és a bátyját holtan találta. A férfi bőrét zúzmara pikkelyezte, a szája és a szeme tágra nyílt a rémülettől. A leány éppen olyan mozdulatlan volt, mint korábban. A fagyott teste nem rezzent meg, még akkor sem, amikor az életben maradt fivér erősen belerúgott a csizmájával.

Gyorsan száguldottak a gondolatai. A fivérét ott hagyta, ahol feküdt, felpakolta a tábori holmiját, és a leány kőmerev kezét és lábát erős kötéllel összekötözte, minden eshetőségre. Hátrahagyta őt is a megfagyott fivérével, és úgy vágtatott el onnan, mintha a pokol ördögei űznék.

Ahogy nyargalt, folyton a fagyott ágakat zörgető szél hangját és az éjszaka a fagyott földre csúszó nedves hólavinák zaját hallotta. Még gyorsabban vágtatott. Amikor a lova tajtékosra izzadt, ő maga pedig túlságosan éhes és kimerült lett ahhoz, hogy továbbmenjen, megállt és tábort vert. Egész éjjel éberen ült, kést tartva a mellkasához, és nem hagyta, hogy a kis tábortűz kialudjon. Semmi nem jött el érte az éjszaka, és bolondnak érezte magát.

Amíg fel nem kelt a nap, és ő a lovához fordult.

Az állat halott volt, a szemét jéghártya színezte, a sörényében pedig jégkristályok csillogtak.

A fiatalabb fivér gyalog folytatta az útját. Sűrű erdőn vágott át, olyan sűrűn, hogy a napfény alig tört át az ágak között, és senkivel sem találkozott az úton. A levegő, amit belélegzett, fagyos ízt hagyott a torkában, és hidegen csípte a szemét, míg végül égni nem kezdett, bár körülötte meleg tavasz virágzott. Éppen besötétedett, amikor lefeküdt pihenni, olyan fáradt volt, hogy még félni sem volt ereje. Amikor lehunyta a szemét, a hercegnő kilépett egy kúszó indákkal borított fa mögül. A kezét a fiú szemére simította, és a szájára tapasztotta az ajkát. Amikor a fiú halott volt, a leány felállt és kihúzta magát. A jég még ott bujkált a tagjaiban, a szeme örvénylett, mintha viharfelhők úsztak volna benne.

Megfordult. Hideg akác illata szállt, mintha késői fagy dermesztette volna a korai virágokat. Az édesanyja parfümjének illata volt. A fekete szemű leány úgy érezte a szülei távoli palotáját, mint egy állat szívverését, amit el akar pusztítani. Elindult visszafelé.

10

Finch elhallgatott. A kifőzde nyüzsgött körülöttünk, kanalak csilingeltek a csészék peremén, a pincérek éles csattanással tettek le tányérokat az asztalokra. Szúrást éreztem, és lenéztem: időközben véres csíkokra tépkedtem a jobb kezem mutatóujján a körömágy bőrét.

– Ennyi az egész? – kérdeztem végül.

Aggódva nézett át a vállam felett.

– Nem, csak… – félig felállt, aztán visszaült azt hittem, én… Ne is törődj vele!

– Mi az?

A fejem azon a hajnali-három-óra-van-és-kávé-kell módon lüktetett, és a fogaim kétszer összecsattantak, mire sikerült összeszorítanom a számat. Vadul mindkét oldalra hátrafordultam, hogy megnézzem, mi van mögöttem, de semmi szokatlant nem láttam, három, nálunk fiatalabb lány kávézgatott, este is napszemüvegben, egy asztalnál idős férfiak üldögéltek munkáskabátban, egy sötét hajú nő éppen kockacukorba harapott.

– Mit láttál? – suttogtam.

Finch a hajába túrt, amitől az még jobban égnek meredt.

– Semmit. Túl feszült vagyok.

Utoljára körülnéztem. Senki sem nézett vissza rám.

– Sok mindenre emlékszel – jegyeztem meg.

Egy újabb szendvicsnegyedet tömött a szájába, és gépiesen rágott, miközben a tekintete ide-oda cikázott.

– Ha tetszik egy könyv – mondta teli szájjal –, többször is elolvasom.

– Mi a történet vége?

De Finch már kiesett a mesemondó szerepéből, a szeme továbbra is néhány másodpercenként a hátam mögé villant.

– Véres bosszú, természetesen.

– Bosszú, de miért?

– A szokásos. Elhanyagoló anya, gonosztevő apa. Nyomokban emlékeztet az Ezerszőrre,{7} ha eddig nem volt egyértelmű.

– Kávét?

Finch és én is összerezzentünk, ahogy a pincérnő elsuhant a friss kannával.

– Most még feszültebb vagy – állapítottam meg, amikor a pincérnő továbbment. – Az, hogy elmesélted a mesét, idegessé tett.

– Még sohasem meséltem el egyiket sem hangosan. Ettől… szinte azt hittem, hogy látok valamit.

A feje görcsösen megrándult, ahogy ellenőrizte a mögöttünk álló asztalt, egy főiskoláskorú srác és egy negyvenes nő ült ott, egyikük sem beszélt.

Az én idegeim is feszesek voltak, mint a húr, és majdnem átszúrták a bőrömet. Nem akartam, hogy össze is omoljanak.

– Rendben, vége a mesedélutánnak. De… miért gondolod, hogy anyám konkrétan a történet után nevezett el?

– Lehet, hogy nem utána. Aki ott hagyta a lapot, talán csak szórakozik veled. Akár… nem is tudom, az Aliz Csodaországban illan is elnevezhetett. Vagy senki különös után.

Belekortyolt a kávéjába, és jobbra-balra körözött a fejével. A nyugodt, laza Finch visszatérőben volt, újra a helyére csúszott a valódi arca. Zavart, hogy ő látott engem kiborulva, én viszont csak azt az álarcot láttam, amit mindenki más is.

– De talán mégis – vélekedtem, hagyva, hogy a történet furcsa ritmusa a fejemben visszhangozzon.

Más volt, mint amire számítottam. Befejezetlenül zakatolt a koponyámban. Azt feltételeztem, hogy Althea művének erőteljes feminista üzenete lesz, mögöttes, allegorikus tartalma vagy világos ívű története. Legjobb esetben Angela Carterre, de legalábbis az Állatfarmra, számítottam, hercegnőkkel. De ez a történet nem merített sehonnan. Kanyargó és hátborzongató volt, de még csak nem is annyira véres. Nem voltak hősök, sem esküvő. Nem volt üzenete.

– Ugye tudod, ki az apám? – kérdezte Finch, miközben sós kekszet tört a levesébe.

– Ööö… kábé. – Természetesen tudtam, ki az apja.

– Szóval a nevem, a teljes nevem Ellery Olivér Djan-Nelson-Abrams-Finch.

– Ez ráfér egy előre nyomtatott tesztlapra?

– Egy mire?

– Ne is törődj vele!

Persze a puccos általános iskolák, amelyikbe Finch járhatott, nem előre nyomtatott tesztlapokat használtak. A felső tagozatban talán szívekkel és virágokkal osztályozták őket.

– Ellery volt apám nagyapjának a neve, de találd ki, honnan vették az Olivért.

– Twist Olivér?

– Nem.

– Oliver Wendell Holmes{8}?

– Jó lenne. De nem.

– Oliver… Hardy{9}?

– A szüleim nem ennyire menők.

– Rendben, feladom.

– Anyám bátyja után. A születésem előtt néhány évig az Államokban élt, amikor anya még modellkedett. Aztán visszaköltözött Ghánába, amikor kisbaba voltam. A mostohaanyám egyszer sem szólított még Ellerynek. Csakis Olivernek hív. Szeret úgy tenni, mintha nekem semmi közöm nem is lenne apámhoz, mert nem úgy nézek ki, mint ő, inkább anyámra hasonlítok. A nagybátyámra. Azt próbálja sugallni, valami beteges szuggesztióval, hogy nem apám fia vagyok. Hogy a nagybátyám az apám.

A gyomrom rúgott egyet, mint egy nyűi.

– Biztos vagy benne, hogy így érti? Ez elég beteg vád lenne.

– Ő is elég beteg. Most teherbe próbál esni, és kábé negyvenöt éves. Mint egy elcseszett tündérmesében, mintha majd egy nap meg tudná győzni apámat, hogy én nem is az ő fia vagyok, és akkor az ő gyereke fog örökölni mindent. Mintha én egyáltalán akarnám. Mintha valaha is olyan akartam volna lenni, mint apám.

Finch mosolygós, enyhén felhős vonásai elparázslottak. Az arcán vad keserűség lángolt. Ahogy felkapta a kávéscsészéjét, azt hittem, eltöri. Gondolkodás nélkül kinyújtottam a kezem, hogy az övére simítsam.

Kihúzta magát ültében, a szeme újra az enyémre fókuszált. A nyugodt mosoly visszaóvakodott az arcára, de most, hogy már láttam, mi van mögötte, azt is láttam, hogy a mosoly nem passzolt teljesen.

– Anya mindig hagyta, hogy fürödjek a szökőkutakban – mondtam, és lassan hátradőltem, elvéve a kezemet az övéről. Az emlék a semmiből jött, évek óta nem gondoltam már erre. – Mindig fejjel előre bele akartam vetni magam minden pocsolyánál nagyobb vízbe, és a legtöbb anya ezt nem hagyta volna, igaz? A biztonsági örök és a vízben terjedő betegségek vagy ilyesmik miatt. De Ella azt csinálta, hogy feltette a napszemüvegét és kicsivel arrébb ült, miközben én belevetettem magam a szökőkútba, és sikongattam, és ott buliztam, amíg valaki fel nem figyelt rá. Akkor muszáj volt dühösnek tettetnie magát, de mindig csak a legutolsó pillanatban parancsolt ki a vízből. Ezt eljátszottuk bevásárlóközpontokban, udvarokon, parkokban. Fantasztikus volt.

– Anyám egyszer gyomron vágta a mostohaanyámat.

Félrenyeltem a vizemet.

– Mi? Az esküvőn csinálta?

– Atyaég, az még jobb lett volna! Legközelebb majd úgy mesélem. De nem, közvetlenül azután volt, hogy megtudta, hogy apámmal kavar. Teljesen közhelyes történet, a mostohaanyám ugyanis apám személyi asszisztense volt. Szóval anyám odataxizott apa irodájába, és a mostohaanyám úgy fogadta, „Jó napot, Mrs. Djan-Nelson-Abrams-Finch!”, nagyon udvarias az ilyen szarságokban. Anyám meg hirtelen odalépett, és gyomorba bokszolta.

– Hű. Beperelte a nő?

– Nem. Apám üzlettársa szerint úgy tett, mintha semmi sem történt volna. Persze csak amint újra kapott levegőt. Az a fajta, aki vazelinozza a fogát.{10}

– A mindenit! Anyukád tökös lehet.

Hirtelen elhallgattam, mert rájöttem, hogy rossz igeidőt használtam. Azon tűnődtem, vajon Finch tudja-e, hogy tudom, hogy az anyja meghalt. De mielőtt még rosszabbul érezhettem volna magam, megpillantottam valamit Finch válla felett, amitől beszűkült a látásom.

A taxis srác volt, aki felajánlotta, hogy hazavisz suli után. A rengeteg furcsa dolog miatt, ami azóta történt, róla meg is feledkeztem. Most ott görnyedezett az egyik műanyag széken az étterem hátsó részében, a kezében kávésbögrével, a szakadt lapos sapkájával a fején. A testtartása arról árulkodott, hogy nem látott meg, és egy pillanatig kételkedtem a kalapáló szívemben.

Aztán megmozdult és rám kacsintott, mielőtt a pincérnő felé fordította a fejét.

– Finch – súgtam –, elmegyünk. Most.

Az arcomra nézett, és bólintott, majd előkotort néhány bankjegyet, hogy az asztalra dobja. A sapkás fiú éppen újabb bögre kávét kért a pincérnőtől, amikor kicsusszantunk a bokszból, és visszaosontunk a Hetvenkilencedik utcára.

– Azt hiszem, van ott bent egy fickó, aki követ engem – árultam el, és már nem is akartam épeszűnek tűnni.

Bekanyarodtunk egy sarkon, és lefelé száguldottunk az utcán a turistacsoportokat kerülgetve. Most az egyszer örültem nekik, fedezéket nyújtottak.

– Hogy néz ki?

– Főiskoláskorú, de valahogy régimódi. Mint egy… nem is tudom. Egy jóképű taxisofőr a szesztilalom idejéből.

– Jóképű?

A buta kérdése ott lebegett a levegőben. Gyakran hátralestem a vállam felett, úgyhogy beletelt egy percbe, mire rájöttem, hogy a lakásuk felé tartunk. Ahol majd mi lesz? Ott töltöm az éjszakát? Hirtelen elfogott az önmagam iránti megvetés. Megint csak másoknál csövezek, egy srácnál, akit alig ismerek. Egy srácnál, akinek a szeme éber, és olyan színű, mint a kólán átszűrődő napfény, és annyi mozgási energiája van, mintha sohasem aludna.

Mire elértük az ő háztömbjét, már komolyan gondolkodtam azon, hogy Lanához megyek. Vagy a Salty Dogba, mert volt kulcsom. Két összetolt asztalon aludhatnék, és kiosonnék nyitás előtt másnap reggel.

– Nézd, Finch, nem kell visszavinned a…

– Megállj! – A hangja olyan éles volt, hogy megtorpantam.

De nem nézett rám. Belemarkolt a dzsekim hátába, és a Central Parkot körülvevő alacsony kőfal felé húzott, néhány lakásnyival a házuktól, az utca túloldalán.

– Bukj le! – sziszegte. Meredten bámult egy alakot, aki az ő házuk bejárata fölé nyúló napfénytető alatt megvilágított terület túloldalán állt.

Először csak egy feketébe öltözött lányt láttam: fekete ruha, fekete csizma, köztük egy kis szakaszon kilógó sápadt bőrű láb. Aztán a szemem hozzászokott a sötéthez, és már ki tüdőim venni a részleteket. A haját sötét, magas kontyba fogta, középen képregényekből ismerős fehér csíkkal. A szeme olyan világos volt, hogy még a rejtekhelyünkről is jól láttam, és izzott. A tekintete ide-oda siklott, a járdát pásztázva. Libabőrös lettem a lehetőségtől, hogy rám esik a pillantása. Amikor arrébb lépett az árnyékban, megláttam az egyenetlen sebhelyet, ami a jobb halántékától kezdve húzódott az arcán, és úgy fogta át az állát, mint egy tenyér.

– Gyerünk a falon belülre! – suttogta Finch rekedten, és hátrafelé cibált a park irányába.

Lekuporodtunk egy borókabokor árnyékában. A levegőnek gyantás íze volt.

– Látod azt a lányt? – kérdezte Finch. A szeme furcsán csillogott. – Az Kétszer Megölt Katherine.

Beletelt egy percbe, mire elhelyeztem a nevet. Ez volt az egyik történet címe A Végvidék meséiben.

– Azt mondod, hasonlít rá?

– Ő az. Ez a lány Kétszer Megölt Katherine. – Ahogy rám nézett, az arca olyan volt, mint egy utcai prédikátoré, átszellemült és vad.

– Mi? Akkor láttad már korábban is? Ez New York. Úgy néz ki, mint a többi egymillió divatbolond lány.

– Csak azért mondod ezt, mert nem olvastad. Nézd a sebhelyét! És a haját. És… jaj, istenem! Látod, mi van nála?

Hunyorogva figyeltem a holmit, amit a mellkasához szorított, de nem tudtam kivenni, mi az.

– Az egy madárkalitka. Ezt hordja magánál Kétszer Megölt Katherine. Ez tényleg az – sziszegte. – Ez a Végvidék!

Már válaszra nyitottam a számat, de ekkor a lány tett valami furcsát és rémisztőt, amitől mindkettőnknek hosszú időre elakadt a szava.

Egy nehéz, szürke felöltőt viselő férfi sétált az utcán a lány felé, cigarettázott és a mobilján beszélt. Ahogy elhaladt a lány mellett, röviden megbámulta, talán észrevette a sebhelyes arcát. Mielőtt túl messzire került volna tőle, a lány kinyitotta a kalitkát.

A dolog, ami kirepült belőle, elsőre kanárinak tűnt, de nem kanári volt. Kicsi volt, fürge, és úgy nézett ki, mintha árnyékból vágták volna ki. Egyre szélesebbre és szélesebbre tárta a szárnyát, míg végül akkora lett, mint egy sólyom.

Lecsapott a férfira. Miközben Finchcsel megragadtuk egymás kezét, és gyáván térdeltünk a parkban, az a valami rácsimpaszkodott a férfi nyakára. A fickó zajtalanul összerogyott, és a lény súlyosan a mellkasára zuhant. Kitárta a szárnyát, így nem láthattuk, mit is csinál pontosan. Újra a lányra néztem. Visszanyeltem a sikolyomat, és még erősebben szorítottam Finch kezét.

A lány fekete-fehér haján vörös fény remegett. A bőre sápadtról hamvasra színesedett, az ajka mosolyra húzódott, és még a sebhelye is kisimult, a bőre hibátlannak tűnt. De az arckifejezése mindennél rosszabb volt. Valamiféle… öntelt extázis ült ki rá.

A madár felemelkedett a férfiról, újra apró rémálommá zsugorította magát, és a kalitka felé szállt. A lány rácsukta az ajtót, és behátrált az árnyékba két utcai lámpa fénye közé.

– Meghalt? – suttogtam. A hangom, mint egy levél erezete.

A földön fekvő férfi remegve talpra állt. Elveszett a kabátjában, és olyan volt, mint aki megfeledkezett valamiről. A haja hamuszürke volt. Úgy botorkált a járdán, mint egy zombi.

– Rohanj! – utasított Finch, és így tettünk.

Átvágtattunk a parkon, a fejünk felett ütemesen villogott a lámpák fénye, a bokánkat lehullott avar markolta. A levegőnek fémes szaga volt, egy leheletnyi trágyaszaggal, és a hideg széltől könnyezni kezdett a szemem. Veríték csörgött a hátamon, mire lerogytunk egy padra.

– Ez… ez nem lehetséges – lihegtem rekedten.

Finch pupillája hatalmasra tágult. Úgy tűnt, ki van kattanva.

– Ez a Végvidék volt. A rohadt életbe!

Nem tudtam mit felelni. Ez volt az első igazi ízelítő a Végvidékből, az első kézzel fogható bizonyíték, hogy van valami borzalmasan valóságos Althea zavaros meséi mögött. Be kellett volna csavarodnom tőle.

De folyton arra gondoltam, hogy talán nem ez volt az első ízelítő. Egész életemben azt hittem, a balszerencse üldöz bennünket, időjárás, katasztrófák, isteni beavatkozás és különös emberi gonoszság formájában. Talán egész idő alatt végig a Végvidék üldözött.

– Amit azzal a férfival művelt – kérdeztem –, azt csinálja a történetben is?

Finch vett néhány mély levegőt a száján át, és hátradőlt a pádon.

– Nem így képzeltem el, de igen. Ez tartja fiatalon. Vagy talán életben. Ugyanakkor így áll bosszút is.

– Azokon, akik megölték.

– És még rosszabbat tettek vele. Igen.

– És most mit csinálunk?

– Fel kéne hívnom apámat. Ki kell derítenem, hogy otthon van-e, vagy ha nincs, rábeszélni, hogy maradjon, ahol van.

De mégsem nyúlt a mobiljáért.

– Finch – kezdtem bele –, gondolod, hogy…

– Katherine nem bántaná anyukádat. – A tekintete a szememre villant. – Nem támad nőkre. Amire szükségünk van, az egy hely, ahol alhatunk egy kicsit. Aztán majd kitaláljuk, mit tegyünk.

Az arckifejezése tükrözte, ahogy én is éreztem magam, a kimerültség feketelyuk-szerű húzását, ami trauma után fogja el az embert. Amikor minden megváltozik, és az összezavarodott elme a csillagok körül kering, akkor a test és minden szükséglete felülír mindent, és elszigetel a tébolytól.

A helyzet hirtelen mellbe vágott. Hajléktalan voltam. Anyám nélkül. Követett valami, amit sem átlátni, sem megérteni nem tudtam. Ki voltam facsarva, és Finch nélkül teljesen egyedül lettem volna. A „köszönöm” túl kevés volt, és a „sajnálom” annyira semmitmondó, hogy összerázkódtam tőle.

– Oké – mondtam. – Mutasd az utat!

11

Kevés probléma bizonyul megoldhatatlannak, ha tengernyi pénzed, van és egész életedben gazdag barátok vesznek körül. Finch telefonált párat, és egy órával azután, hogy elhagytuk a parkot, már csengettünk is egy lakóház ajtaján Brooklyn Heightsben. A fiúnak, aki kinyitotta, állig érő, csapzottan lógó indie-rocker haja volt. Rögtön láttam, hogy be van tépve, még mielőtt megéreztem a körülötte terjengő hot-box-szagot{11}.

– Ellery Finch – mondta, de a kelleténél sokkal több szótaggal.

– Hé, Dávid! – Finch lehúzta a fejét, és rám pillantott. Alapvetően nem vagyok az az idegenekre mosolygós típus, de az úton töltött élet megtanított arra, milyen fontos kedves vendégként viselkedni.

– Örülök, hogy megismerhetlek, David. Alice vagyok. Köszönjük, hogy befogadsz bennünket éjszakára.

Egy ideig vigyorogva nézett rám, aztán bólintott. Nagyjából biztos voltam benne, hogy akart mondani valamit, de aztán elfelejtette, hogy mégsem mondta ki.

David családjáé volt az egész épület. Átalakított templom volt, amerre néztem, csupasz téglafalakat és ólomüveg ablakokat láttam. Esküszöm, még a falakból áradó gyertyaviasz és régi füstölő szagát is érezni lehetett.

– Köszi, hogy befogadsz bennünket, D – hálálkodott Finch. – A szüleid Európában?

– Franciaországban, ember. A kishúgom bajba került a bentlakásos sulijában odaát. Olyan, mint egy egyenruhás maffiavezér.

Egy tál zsíros mikrós nachos nassolása közben szakíthattuk félbe. Ezt kedvesnek találtam, bár a sajt valószínűleg kézműves normandiai cheddar lehetett. Megkínált belőle, de visszautasítottam.

– A vendégszoba nincs kész. Nincs ágynemű. A barátnőddel beköltözhettek Courtney szobájába. Második ajtó jobbra, és ne törődjetek a Ki vagy, Doki-s szarságokkal.

Finch nem javította ki a barátnő témában, csak bólintott.

– Tökéletes, haver. Nagyon köszönjük. Nagyra értékeljük.

David olyan mozdulatot tett, mintha gombócba gyűrné a köszönetünket, és felugorva egy szemetesbe dobná.

– Örülök, hogy látlak, örülök, hogy eljöttetek. Kérsz egy nachót?

Megint visszautasítottuk. Ők ketten még csevegtek egy ideig, olyan emberekről, akikkel a középsuli alsó tagozatába jártak együtt, mielőtt Davidet a szülei átíratták Brooklynba. Én a sarkokon tartottam a szememet, ahol az árnyékok összesűrűsödtek, és az ablakokon, ahol még nem húzták be a sötétítőt. Folyton azt vártam, hogy meglátok egy lányt kalitkával, egy srácot sapkában. A kezemmel lazán a rezgőre állított telefonomat markoltam. Minden egyes perccel, hogy nem hallottam Elláról, egyre szélesebbre nőtt a lábamnál tátongó szakadék.

Éreztem Finch kimerültségét, és én is alig tudtam leplezni az enyémet. Amikor már udvariasan megtehette, Finch ásított és nyújtózott egyet.

– Nem gond, ha vízszintesbe helyezzük magunkat? Nagyon korán kell indulnunk holnap reggel.

– Tényleg? Elmentek a városból?

Finch felém pillantott.

– Nem… ööö… talán. Meglátjuk.

– Lehet, hogy északra megyünk – jelentettem ki hirtelen Ötlettől vezérelve, aztán elpirultam. Ez az ötlet egy másik világból származott, amelyben anyám még mindig Harold lakásában volt, és Finch és én tényleg összejöttünk.

– Áá, az őszi lombok meg a többi hülyeség! Almaszüret, ember. Szénásszekerek. Tökfaragás. Madárijesztők. Viasz vámpírfogak, haver!

Mielőtt továbbhaladt volna a szabad asszociációival a szezonális latte és a pulóveres halászok felé, Finch felállt. Olyan mellkas-összeérintős módon köszöntek, én pedig félig megöleltem Davidet, és felfelé indultunk.

Benéztem a szülők sötét hálószobájába, ahogy elmentünk mellette. A szoba széles ablaka az East Riverre nézett, a folyón túlról a megvilágított ablakok apró pontjai hunyorogtak rám. A fű, koszos zoknik és epres légfrissítő fuvallata árulkodott arról, melyik lehet David szobája, de a tesójáé kellemes, személytelen illatot árasztott, mint egy drága hotelszoba. Finch kitapogatta a villanykapcsolót, aztán tátott szájjal rácsodálkoztunk a falakra, majd egymásra néztünk, és kitört belőlünk a nevetés.

Mielőtt internátusi bandavezér lett, Courtney sok mindenért rajongott. A szobája falát magazinok fotói, Harry Potter-plakátok borították, és fotók róla meg a barátairól, amint büfék bokszaiban lógnak. A kacskaringós lábú, antik fésülködőasztal tükrét Broadway-jegyek keretezték, és a hozzáillő könyvespolc fele tele volt színes, puha kötésű kötetekkel, a másik fele pedig díszdobozos DVD-szettekkel. A Firefly a Staying Fat for Sarah Byrnes mellett üldögélt. Az Odaát egy polcra került az Akata Withchcsel. Átfutottam a könyvespolcot A Végvidék meséit keresve, de nem találtam.

A padló makulátlanul tiszta volt, a támlás ágy puccos, krémszínű ágyneművel megvetve, de a falakon villogó celebfogsoroktól és a több méternyi fényes hajtömegtől nyugtalan lettem. Úgy tűnt, Ellery is hasonlóan érzi magát, mert felkapcsolta az éjjeli lámpát, majd leoltotta a csillárt. Az arcok kavalkádja félhomályba borult.

– Kié lesz az ágy? – kérdeztem.

A rendes srácok, mint Finch, általában nem hagyják, hogy a bajba jutott lányok, mint én, a padlón aludjanak. De sosem lehet tudni.

Furcsa pillantást vetett rám.

– Tiéd az ágy. Tíz az egyhez lefogadom, hogy alatta van egy pótágy. Vagy egy Dóra, a felfedező-s hálózsák a gardróbban.

Betty Boop-os volt, de így is elismeréssel néztem rá. A szomszédos fehér-rozéarany fürdőszobában megmostam az arcomat, kiöblítettem a számat, és elgondolkodtam, hogy le is zuhanyozzak-e. De a gondolat, hogy tisztára fürödve visszavegyem a koszos ruháimat, túl lehangoló volt. Amint bebújtam Courtney szép ágyába, és betakaróztam, letornáztam magamról az egyenruhám szoknyáját, és összehajtogatva a fejem mellé a párnára tettem.

– Lámpaoltás? – kérdezte Finch. Teljesen felöltözve feküdt a hálózsák tetején, kezével a feje alatt.

Bólintottam, ő meg hátranyúlt, hogy lekapcsolja a lámpát. A régi utcai lámpák gyér fénye beszűrődött a sötétítőfüggönyön. Valahol a házban zúgva életre kelt a kazán. Jól ismertem az érzést, hogy egy ismeretlen házat igyekszem megszokni. Lehunytam a szemem, és egy hosszú percig hagytam magamnak, hogy úgy tegyek, anyám fekszik mellettem a padlón. A szívemet szorongató fájdalom éles, forró szupernóvaként szétáradt, és én hasra fordulva az ágyneműbe lélegeztem.

Ismertem, milyen hangot ad ki valaki, aki a sötétben igyekszik visszatartani a könnyeit, és tudtam, hogy most én adok ki ilyen hangot. Ha Finch vigasztalni próbál, megfojtom Courtney Eiffel-tornyos párnájával.

Nem tette. Elszámoltam tízig, húszig, ötvenig. A számolás, mint mindig, úgy hatott, mint a Novocain. Végül újra a hátamra fordultam, és a plafonra bámultam.

– Van még egy furcsa dolog, amit nem mondtam el – közöltem a csendben.

Finch feje felém fordult.

– Van még valaki, aki lehet, hogy követ engem.

– A srácon kívül, akit az étteremben láttunk?

– Igen. – Egy pillanatra elhallgattam, azt mérlegelve, hogyan meséljem el anélkül, hogy melodramatikusan hangzana. – Amikor kicsi voltam, egy fickó… Elvitt engem. Elrabolt. Nem bántott vagy… tudod, ilyesmi. De nagyjából biztos vagyok benne, hogy őt láttam a kávézóban, ahol dolgozom.

Nem nagyjából voltam biztos, hanem teljesen, de amikor Finch egy pillanat alatt felült, örültem, hogy bebiztosítottam magam.

– A francba! Csinált veled valamit?

– Nem, dehogyis. Nem is beszélt velem, a közelembe se jött. Csak láttam. Aztán elrohant.

Lassan visszaereszkedett a hálózsákjára.

– Tényleg nem… úgy értem, amikor elrabolt…

– Egy ujjal sem ért hozzám. Megkért, hogy szálljak be a kocsijába, én meg beszálltam. Gyerek voltam. Történeteket mesélt, és palacsintával etetett.

Finch éles hangon válaszolt:

– Milyen történeteket?

– Nem emlékszem. Arra viszont igen, hogy tetszettek. És azt is mondta, hogy Altheához visz. – A dolgokra gondoltam, amiket hátrahagyott, amik most a táskám alján rejtőztek. A madártollra, a fésűre és a csontra.

– A fenébe. Mi van, ha… Hogy nézett ki?

– Vörös haj, szimpatikus arc. Elegánsnak tűnt. Úgy nézett ki, mint egy angol tanár, a tweedcuccok nélkül. És most is pontosan ugyanúgy néz ki, tíz évvel később is. Mintha kortalan lenne.

– Végvidéki. – A hangja úgy fonódott a szó köré, mintha jó íze lenne. Nekem csikorgott tőle a fogam, és még jobban meg akartam őrizni a titkaimat.

Rájöttem, hogy féltékeny vagyok rá. Féltékeny arra, ahogy imádhatta Altheát, a rajongók egyszerű imádatával. Az irigység befészkelte magát a mellkasomba, mint egy darab savanyú alma.

– Miért imádod ennyire? – kérdeztem. – Althea könyvét.

Hallottam, hogy mocorog a padlón. Nem lehetett túl kényelmes ott lent feküdni.

– Tudod, hogy a tündérmeséket állandóan elmesélik meg újramesélik? – felelte lágy hangon. – És konkrét típusokba tartoznak, és megtalálod a Széttáncolt cipellők vagy a Borókafáról tucatnyi változatát.

Bólintottam, mert tisztában voltam vele. Mindet olvastam.

– Ezt mindig megnyugtatónak találtam. Szerettem a sablonokat. Szerettem a kiszámítható történetvezetést. Szerettem, hogy apám mindig szájon csókolta anyámat, amikor hazaért, mint egy vígjátéksorozatban. Szerettem mindennap ugyanúgy csinálni mindent, és olyan történeteket olvasni, amiket darabokra szedhettem, és soha nem lepett meg igazán semmi. Azt hiszem, szorongtam. Szerettem a rendszerezettséget.

Az Adult Swim csatorna{12} pattogós párbeszédei íelszűrődtek a padlón át. Néha még a szavakat is ki tudtam venni.

– Aztán a szüleim elváltak, és apám meg a pszichológusom rengeteg könyvet adott nekem gyerekekről, akiknek a szülei elváltak, gyerekekről, akik haragudtak a világra, de ez a sok harag és bizonytalanság csak rontott a helyzeten. És én azt gondoltam, brühühü, az életem szívás, meg ilyenek. Nem lehet ennél rosszabb. De, haha, az univerzum azt mondta, „Baszhatod", és ő… az anyám… meghalt. Ja. Megölte magát.

Tudtam, hogy ez következik, de a szavai mégis belém marlak. Mozdulatlanná dermedtem, amikor kimondta őket, mert nem tudtam, mi mást tehetnék.

Halkan lélegzett.

– És a barátaim nem tudták, mit mondjanak nekem, és apám nem tudta, mit kezdjen velem, úgyhogy leginkább csak a könyveim maradtak. De nem kellett a nyálas, tragikus szarság, amit a pszichológusom adott, hogy ne érezzem azt, hogy magamra maradtam. Távolságra volt szükségem. Azt a hideg, „nesze neked vér és belek és az elcseszett happy end” tündérmesehangot akartam. De az Andrew Lang-féle dolgok már nem adták ezt meg. Aztán megkaparintottam Althea könyvét. Tökéletes volt. Nem volt tanulság. Csak ez a durva, szörnyű világ, amit áthatott a gyönyörű mágia, ahol szörnyű dolgok történnek. És nem okkal történnek, vagy hármasával, vagy úgy, hogy igazságosnak tűnjön. Olyan helyen játszódnak, ahol nincsenek szabályok, és nem is kellenek. És a szerző hangja, a nagymamád hangja, tökéletesen közömbös. Olyan, mint egy haditudósító, akit az egész rohadtul nem hat meg.

Beszívta a levegőt, mintha még mondani akarna valamit, aztán elhallgatott.

– Rendes volt apukádtól – szólaltam meg –, hogy azokat a könyveket adta neked. Még akkor is, ha utáltad őket.

Nevetett, vagy valami hasonló hangot adott.

– Neked ez a lényeg az egészből?

– Nem. Csak… Olyan sok időt töltöttem azzal, hogy rögeszmésen kerestem Altheát. Hogy felkészüljek a találkozásra. Elolvastam mindenféle tündérmesét, hogy lenyűgözzem, ha tényleg találkozunk. De soha nem hívott, soha nem törődött velem, és most halott. – Ezt még soha nem mondtam ki hangosan, és most olyan volt, mintha kiadnám magamból a mérget.

– Részben az határoz meg, hogy ő nem volt jelen, és most, hogy elment, kísért az, amit ő hozott létre.

– Tényleg azt gondolod, hogy ő hozta létre?

– Persze hogy ő. Hogy érted ezt?

A fejét rázva újra felült a hálózsákon.

– Mondtam, hogy olyan volt, mint egy tudósító. Nem ő hozta létre ezt az egészet, olyasmiről írt, ami már létezett. Régebben azt gondoltam, hogy talán metaforák, de már nem így látom, azok után, hogy láttam Kétszer Megölt Katherine-t.

– Elhallgatott. – És Alice, nem gondolkodtál el azon, hogy…

– Min?

Újra visszafeküdt.

– Nem érdekes.

– Ne már! Ezt abba kell hagynod! Mit akartál mondani? Amikor megszólalt, szinte suttogott:

– Nem gondoltál arra, hogy nem anyukádat akarják? Mi van, ha te vagy a célpont, és ő a csali?

– Akkor engem raboltak volna el. Elég könnyű lett volna.

– De hát el is raboltak, az a fickó végvidéki volt, te is tudod. Talán más a helyzet most, hogy idősebb vagy. Talán most már szabad akaratodból kell menned.

– Még ha igazad is van – formáltam lassan a szavakat –, semmin sem változtat. Rá akarnak venni, hogy megtegyek valamit? Megtalálták a módját, hogy rávegyenek. A pokolba is követném anyámat, ha kell. Ő is ezt tenné.

Így is volt. A szépség, a báj és a szikrázó személyisége mögött acélkeménységű volt. Olyan volt, mint egy orchideacsokorba rejtett penge. Fohászkodtam, hogy alábecsülje az elrablója. Finch sóhajából nem tudtam kiolvasni semmit.

– Próbáljunk aludni! Holnap hosszú nap lesz.

Kérdések tolultak fel a torkomba. Miért segítesz nekem?

Szerinted meg fogom találni anyát? Az tényleg Kétszer Megölt Katherine volt? De ő a másik oldalára fordult. A feje búbjától vékony holdsugár húzódott végig a hátán, mint egy ösvény. Minél tovább néztem, annál inkább úgy látszott, mintha kettéhasadna, és feltárulna valami, ami a bőre alatt rejtőzik.

Én is az oldalamra fordultam, és szorosan lehunytam a szemem, de csak nagyon sokára merültem álomba.

12

Nem Kétszer Megölt Katherine-nel álmodtam, pedig tartottam tőle, hogy így lesz. Anyámról álmodtam. Arról a napról álmodtam, amikor rájöttem, hogy nem szórakozásból vagy a nyughatatlansága miatt költözünk. És nem azért teszi, hogy tönkretegye az életemet, vagy valami babonás késztetés miatt, csak mert nem tetszett neki, ahogy egy öregasszony a homlokom fölé emelte a kezét a buszon, és spirált rajzolt a levegőbe, mielőtt leszállt a következő megállónál.

Tízéves voltam, és másodszor költöztünk nyolc hónapon belül. Úgy ébredtem aznap reggel Ella mellett a kihúzható vendégágyon, hogy szorítást éreztem a fejbőrömön. Amikor felnyúltam, a hajfonataim szoros dudorait éreztem. A feszes fonatok koronaként tekeregtek a fejem körül.

Pedig előző este úgy aludtam el, hogy a zuhanyozástól nyirkos hajam fürtökben hullott a vállamra.

– Anya – mondtam a fonatkoronámat tapogatva –, mit csináltál a hajammal?

Ella felém fordult és álmosan pislogott rám. Aztán a tekintete megváltozott: félelem és szikrázó harag jelent meg benne, mielőtt valami más vette át a helyet – a reménytelenség.

– Ma nincs iskola – jelentette ki, azzal kigördült az ágyból, és egyenesen a gardróbhoz ment, hogy levegye a bőröndjét.

A haragom akkor úgy csapott le, mint a villám. Miközben dobozokba pakolta a konyhánkat, én minden egyes farmere szárát levagdostam közvetlenül a combjánál, tiltakozásképpen, amiért pont azon a napon kell elmennünk a városból, amikor az ötödikes olvasástanár megígérte, hogy hoz be török csemegét.

Anyámnak csak az autóban mondtam el, milyen édességről maradok le, amikor már elterülve ültem az ülésen a hisztim után, mint egy hajótörés túlélője.

– Nem olyan, mint amilyennek képzeled – felelte, miközben a bungaló, ahol az elmúlt fél évünket töltöttük, lassan zsugorodott a visszapillantó tükörben. – Krétaízű, és virágillata van. Utálnád.

– Hazudsz – vágtam rá, és az ablak felé fordítottam a fejemet.

Ella megállította a kocsit az út közepén.

– Hé!

A hangja izzására felé fordultam.

– Mi nem hazudunk egymásnak, te meg én. Igaz?

Vállat vontam és bólintottam. A tekintete túl erőteljes volt, a szeme sarka vörösben úszott, mintha jalapenoszeletelés közben megdörzsölte volna.

És az én apró, énközpontú világom egy pillanat alatt kitágult, rádöbbentem, hogy ő sem akart költözni. Függönyöket tett fel a bungalóban, és megszerelte az akadozó mennyezeti ventilátort.

Megkapaszkodtam ebben a felismerésben, és félretettem, hogy este eltöprengjek rajta, úgy forgatva az elmémben, mint egy nyugikövet, miközben Ella halkan horkol mellettem a szomszédos ágyon a motelszobánkban.

Megijesztett, de egyben közelebb is vitt hozzá. Korábban egymással szemben álltunk ebben a helyzetben. Aztán ráébredtem egy ilyen egyszerűnek tűnő dologra, ami mindent megváltoztatott. Megbillentette a világot, így ő és én újra egymás mellé kerültünk. Ott voltunk mi, és szemben a világ.

És ott volt a félelem minden mögött, hogy én vagyok a hibás, amiért ilyen életünk van. Ella szerethető volt, édes, rekedtes, éles humorérzéket rejtő hangjával, és a nevetséges dolgokat könyörtelenül leleplező tekintetével, sötét, furcsa tincsekben növő hajával, ami lángnyelvekként nyaldosta a hátát. Én ingerlékeny voltam, hajlamos a dührohamokra, és elég sokszor megkaptam, hogy vad a tekintetem. Ha valamelyikünk vonzotta a balszerencsét, akkor az én voltam.

Ez a félelem tartott vissza attól, hogy beszéljek, hogy megkérdezzem, miért. Rettegtem attól, hogy én vagyok az ok.

Az álom élénk színekben játszódott le, majd éber, nyugtalan szendergéssé fakult. Még holdfényben hunytam le a szemem, de Lin-Manuel Miranda napfényben úszó kollázsára nyitottam ki. A padló üres volt mellettem, a telefonom pedig néma, nem jött üzenet Ellától, ahogy nem fogadott hívásom sem volt.

Egyszer azt álmodtam, hogy egy üres házban vándorlok szobáról szobára, anyukámat keresve. Minden szoba olyan érzést keltett, mintha csak most lépett volna ki belőle, minden folyosó az ő hangjától visszhangzott, de soha nem találtam meg. Most olyan volt, mintha ebben az álomban léteznék.

Végigsimítottam a hajamon és a számon, ellenőriztem, hogy nem merednek-e fel a tincseim vagy tapad-e nyálcsík a számra, aztán az ágytakaró alatt magamra rángattam a szoknyámat. Sikertelenül igyekeztem Courtney ágyát újra az eredeti kórházi feszességgel bevetni, aztán a fürdőszobába mentem, hogy a vendégtörölközővel végigdörgöljem a fogaimat. A hajam fura szögekben meredezett, így a csap alá dugtam a fejemet.

Odalent Finch egy laptopon pötyögött a hatalmas amerikai konyhában, miközben Dávid épp forró vizet öntött egy francia kávéfőzőbe.

– Felébredtél! – Finch hangja olyan volt, mintha beleszívott volna egy héliumos lufiba. – Megtaláltam! Találtam egy példányt A Végvidék meséiből!

Hunyorogva néztem rá.

– Megtaláltad, vagyis licitálsz rá az eBay-en?

– Megtaláltam, itt New Yorkban, és akár már most érte is mehetünk.

Borzongás futott rajtam végig, legalább annyira a félelemtől, mint az izgalomtól.

– Ez nem lehet igaz! – Lerogytam az ülőkére mellette. – Hogyan?

– Felhívtam a város összes ritka könyvekkel foglalkozó kereskedőjét. Nem először tettem, de most először az egyiknek végre van egy példánya.

– Remélem, szeretitek a fura skandináv pirítóst – szólt közbe David, amikor letett elénk egy tányér morzsás, barna négyszöget. – Mert csak ez van itthon.

Túlságosan fel voltam spannolva, hogy egyek, ezért több kávét ittam a kelleténél, amitől viszont még nyugtalanabb lettem. De nem érdekelt, mert tudtam, hogy hamarosan végre megkaparinthatom a könyvet, ami kísértett. Talán szó szerint.

És a kávézás elterelte a figyelmemet az ébredező gyanúról, hogy ez talán túl könnyen ment. Hogy a hirtelen szerencsénk csapda is lehet.

Éppen a bögrémet mostam el a nagy, régies mosogatómedencében, amikor valami sötét csapódott az ablaknak. Összerezzentem, ahogy a hatalmas, csapzott fekete varjú odébb repült, aztán másodszor is az üvegnek vetette magát.

– Hé! – David az ablakhoz nyomakodott. A madár a szárnyát csapkodva újra meg újra az ablaknak ütődött. – Hé! Meg fogsz sérülni, haver!

Az ablakhoz ütötte a tenyerét, aztán elrántotta, ahogy a madár még gyorsabban kezdett csapkodni.

Volt valami a csőrében. Felismertem a formáját, a szabvány méretű téglalapot, amitől összerándult a gyomrom.

– A francba, ember! – David gondterhelt arccal hátranézett ránk. – Szerintetek vak, vagy valami? Engedjem… engedjem be?

– Ne! – vágtam rá gyorsan, éles hangon. – Kérlek!

David a homlokát ráncolta, de nem mozdult. Némán néztük, ahogy a madár utolsó erejével megint az ablaknak veti magát, majd lezuhan a szemünk elől. A dolog, amit a csőrében tartott, az ablakkeret sarkába akadt. A vérfoltos ablakhoz léptem, óvatosan kinyitottam, és elkaptam a borítékot, mielőtt leesett volna. Sietős macskakaparással a nevemet írták rá keresztben.

A borítékban egy újabb puha, elnyűtt lapot találtam, a szélén látszott, hogy frissen tépték ki. Kihúztam, hogy elolvashassam a szöveget a tetején.

Az ajtó, ami ott sem volt

Hansa, az utazó

A rugóra járó menyasszony

– Mi a franc? – lehelte David a vállam felett. – Az a te neved a borítékon, nem? Ez neked jött?

A kávé szemcsés, égett íze megült a nyelvemen. Finch megpróbálta elkapni a tekintetemet, de képtelen voltam ránézni. Szótlanul mentünk a metró felé. Bénultnak éreztem magam, és mintha lenyúzták volna a bőrömet, és egyetlen, a hideg napnak kitett idegvégződés lennék. Nem hagytam, hogy Finch taxit fogjon, félve, hogy kit találnánk a kormánynál. A könyvesbolt egyenesen Harlem felett volt, de az a fajta lassú, akadozó vonatút vezetett odáig, ami közben az ember úgy érzi, valami gonosz dolog igyekszik megakadályozni, hogy eljusson az úti céljához, még olyan napokon is, amikor nincs nagyon-nagyon nyomós oka erre.

Az üzlet egy otthonos, barna téglából épült házakkal szegélyezett utca végén, egy épület alsó szintjén rejtőzött. A tábla betűi régimódi cukorkaboltra emlékeztettek: Wm. Perks’ Ant. Könyvek & c. állt rajta hurkolt betűkkel.

– Gondolod, hogy betűnként kellett fizetnie a táblarajzolónak?

Ezek voltak az első szavak, amik elhagyták Finch száját, amióta megérintette a könyökömet, miután leszálltunk a metróról, és annyit mondott: „Erre.”

Sikerült mosolyt erőltetnem az arcomra. Mindenütt a madár tompa, fekete szemét láttam.

Finch meghúzta a kovácsoltvas ajtó mellett lévő csengőt. Fél perc múlva hallottuk, hogy valaki kinyit egy sor zárat a túloldalon.

A férfi, aki kinyitotta az ajtót, inkább látszott bukmékernek, mint antikváriusnak. A nyakkendője élénksárga volt, az öltönye fáradt barna. A gallérjába tűzött szalvétát mintha barbecue-szósz borította volna.

Gyanakodva hunyorgott Finchre, aki nyugtalanul, kócosán, nyitott dzsekiben nyújtott kezet.

– Ön Ellery Finch? – kérdezte a szája sarkából, mintha drogot próbálna eladni nekünk a Tompkins tér parkjában.

– Én vagyok. William Perks?

A fickó igennel válaszolt, elfogadta Finch kézfogását, és kettőt szorított is a kezén. Én is kezet nyújtottam, de ő inkább kézcsókkal köszönt. Leküzdöttem a késztetést, hogy a kezemet a gyűrött iskolai szoknyámba töröljem.

– Jöjjenek, jöjjenek! Elhiszik, ha azt mondom, hogy pont ma reggel kaptam meg a könyvet, amit keresnek? Tudtam, hogy a gyűjtők hamar megszimatolják. Ez a legelső példány a boltomban, és csak a második, ami a szemem elé került. Megeszem a kalapomat, ha ez itt nem jó, nagyon-nagyon jó állapotú.

A fecsegésétől vásári kikiáltónak tűnt, de legalább nem tekintett bennünket gyerekeknek. Takaros kis könyvesboltra számítottam, bőrkötéses könyvekkel, kicsit talán olyanra, mint Finch könyvtára, de helyette könyvespolcok labirintusa fogadott, ami az ajtótól néhány méternyire kezdődött, összevissza álló polcokból és a köztük meredező, a padlóból kinövő könyvhalmokból állt, s az egész szobának csiriz-, papír- és állatias pergamenszaga volt. És barbecue-szaga. Perks egy üveges szekrényhez vezetett a szoba végében, ami tele volt pillangószárnyra emlékeztető nyitott kötetekkel. Finch a homlokát ráncolta.

– Árt a gerincüknek – motyogta.

– Most jó alaposan kezet mosok, és aztán idehozom, amit keresnek. – Perks összetett kézzel meghajolt előttünk, és kiment a szobából.

– Mit gondolsz, tényleg ma reggel kapta? – kérdeztem Finchtől halkan.

Vállat vont.

– Furcsább dolgok is történtek már. Lásd mostanában.

Perks besuhant, mielőtt válaszolhattam volna. Az a benyomásom támadt, hogy legalább annyira el akarja nekünk adni a könyvet, mint amennyire mi meg akarjuk venni.

Igazam volt, de egészen más okból, mint ahogy gondoltam.

– Itt is van – mondta gyengéden, ahogy kicsúsztatta a könyvet egy papírtokból.

A domborúan díszített bőrborítás, a zöld alapon fakóarany szín látványától elakadt a lélegzetem. Itt volt végre a könyv, lágy, hívogató, és tökéletesen kézbe illő méretű.

Az arckifejezésem láttán Perks felnevetett.

– Azt hittem, maga csak kísérőként érkezett. De úgy tűnik, inkább maga lesz a vevőm.

– Nincsenek hiányzó oldalak?

A könyvkereskedő látványosan elborzadt.

– Isten ments!

Némileg megnyugodtam.

– Tényleg csak ma jutott hozzá?

– Igen, valóban, és még egy óra sem telt el, maguk már hívtak is azzal, hogy ezt keresik. Különösnek tűnhet, de a könyvszakmában az ember hozzászokik az ilyen karmikus pillanatokhoz. A könyvek azt akarják, hogy elolvassák őket, méghozzá a megfelelő olvasók. Ebben nincs semmi meglepő, számomra legalábbis.

– Ki adta el önnek?

– Valaki, aki azt mondta, egy ingatlanárverésen vette. De nem tudom mindenki történetét ellenőrizni.

– Hogy nézett ki? – kérdezte Ellery.

Mondd, hogy vörös haja volt!

Perks eltűnődött.

– Fiatal volt, majdnem olyan fiatal, mint maguk. Fehér kölyök, sötét haj, olyan fajta, aki még a saját anyját is eladná. És ő… – Habozott, a tekintete ide-oda járt közöttünk.

– Ő mi?

– Csodabogár volt. Egy kicsit sunyi. Volt egy olyan kisugárzása, mintha másik korból jött volna.

– Hogy érti?

A hangom figyelmeztetően csenghetett, mert Perks felemelte a kezét, és lefegyverző mosolyt villantott.

– Ilyen a divat manapság, a potyautas fazon. Ez brooklyni dolog, a maga korabeli lányoknak ez biztosan tetszik. – A könyv felé intett, hogy visszaterelje a figyelmünket. – Meg akarják nézni?

Igazán csak biztosan akartam tudni, hogy a fiú, aki eladta neki a könyvet, ugyanaz volt, akit én láttam a Whitechapel előtt, aztán a kifőzdében is. És hogy ez a példány nem ugyanaz volt-e, mint amit a kávézómban láttam a vörös hajú férfi kezében.

Perks fehér kesztyűt húzott, amitől úgy nézett ki, mint egy Mickey egér-utánzat.

– A kötés szinte tökéletes állapotban van. – Ügyesen átfordította a könyvet, aztán vissza. – A lapokon nincsenek foltok. Egy kis elszíneződés látható, persze, de ez várható.

Ahogy kinyitotta a könyvet, illatfelhő szállt fel a lapok közül, a régi könyvek mézes dohszaga, és valami más, valami édes. Egy pillanat alatt elillant. A sóvárgó énem hinni akarta, hogy Althea parfümjét éreztem.

– A könyv első kiadását viszonylag kis példányszámban nyomtatták, ahogy talán önök is tudják – kezdte Perks. Aztán elhallgatott, amikor a könyv lapjai szétnyíltak egy közéjük csúsztatott polaroid fotónál. Arccal lefelé volt, így csak a fehér hátlapot láttuk. Elvigyorodott. – Ezt eddig nem is láttam. El sem hinnék, mi mindent lehet találni a régi könyvekben. Ha fotó, akkor tíz az egyhez, hogy művészfotó, ha értik, mire gondolok. Jobb, ha az ifjú hölgy most nem néz oda.

Mickey-kezében megfordította a fotót, és megvizsgálta. Aztán felvonta a szemöldökét. A tekintete ránk villant, majd újra a fotóra. Lecsapta a pultra.

– Mi az ördög ez?

Beletelt egy percbe, mire felfogtam, mit látok. A fotón mi voltunk.

Finch és én, ahogy egymás mellett feküdtünk Courtney szobájában, én az ágyon, ő a padlón. A szögből és a vékony, ragyogó fénysugarakból ítélve aznap kora reggel készíthette valaki, a lábunknál állva. Mindketten aludtunk, Ellery karja lazán a fején, az enyém párnaként az arcom alatt.

Az ereimben jeges vízzé dermedt a vér. Valaki ott volt bent a szobában velünk, és figyelte, ahogy alszunk.

Finch nyerte vissza először a hangját.

– Uram, fogalmunk sincs, ez hogyan…

– Nem hinném. Mi ez a szarság? Egy haveroddal eladattad nekem a könyvet, aztán visszajössz, hogy megvedd? Bűzlik ez, mint a többnapos hal. – Perks durván felkapta a könyvet.

– Egyáltalán valódi Proserpine?

– Kérem – könyörögtem, a hangom szokatlanul csengett a fülemben. – Soha életemben nem láttam ezt a fotót, esküszöm, kérem, csak adja el nekünk a könyvet.

Perks görcsösen megrázta a fejét.

– Ez veszettül furcsa. Vagy te és az eladó összefogtatok, vagy valami másról van szó, de akárhogy is, most azonnal hordjátok el innen magatokat.

– Nézze, pénzt akarunk adni magának! – Finch előhúzta a tárcáját, és kinyitotta. – Amit a telefonban mondott, plusz egy ezres. Üres csekkem van, meg is várjuk, amíg beváltja.

Az idős könyvkereskedő arca haragos vörösre váltott.

– Meg sem kellett volna vennem ezt a könyvet, attól a gyanús kölyöktől semmiképpen. Örültem is, hogy ilyen gyorsan túladok rajta, de most már nem érdekes. Tudjátok, mi lett azzal a példánnyal, amit először láttam? – Az arcom felé bökött az ujjával.

– Megégett. Vele együtt a cimborám kocsija is. Talán pont olyanok voltak, mint ti.

– De uram – kérlelte Finch –, mi meg szeretnénk venni.

– Inkább veszítek rajta. – Perks Finch kezébe nyomta a polaroid képet, a könyvet pedig a táskájába gyömöszölte. – Húzzatok el, és eszetekbe ne jusson visszajönni, hogy ellopjátok! Egy órán belül itt sem lesz. Valaki más foglalkozhat az átkozott dologgal.

– Azt gondolja, hogy elátkozták? – kérdeztem, és Perks szinte sajnálkozva nézett rám.

– Te rendes lánynak tűnsz – mondta a fejét csóválva. – A rendes lányok miért lógnak ilyen hitvány alakokkal? Sosem fogom megérteni.

Nem volt túl magas, és egyetlen őrült pillanatig megfordult a fejemben, hogy félrelököm és erővel elveszem tőle a könyvet. De mielőtt összeszedtem volna a bátorságomat, már ki is terelt bennünket az ajtó elé.

– A francba! – fakadt ki Finch, amikor az ajtó becsapódott mögöttünk. – Miért nem rántottam ki a kezéből?

– Én is pont erre gondoltam.

Valaki ott volt velünk a szobában éjjel.

– Ki a franc készítette ezt a fotót? – nézett le Finch a kezében tartott gyűrött polaroidra.

– Semmiképpen sem lehetett David, ugye?

Valaki ott állt felettünk, miközben aludtunk.

– A srác éppen hogy beletalál a saját nadrágjába. Képtelen lenne ilyen szintű kavarást megtervezni.

Sietősen gyalogoltunk lefelé az utcán, mindketten percenként körbenéztünk, és nem is próbáltuk leplezni.

– Betört, lefotózott bennünket, beletette a könyvbe, és eladta ennek a fickónak… hogy ő eladhassa nekünk. Miért? Miért nem csinálta egyszerűen azt, hogy…

– Miért nem állt eléd? – Úgy tűnt, mintha Finch haja az elmúlt percekben egy újabb hüvelyknyit nőtt volna. A stressz nyilvánvalóan megnyújtotta.

– Miért nem rabolt el? Ahogy az anyámat. Miért nem vittek el egyszerűen?

– Talán… – Összeérintette a tenyerét, mint Sherlock, és hangosan kifújta a levegőt. – Talán ez egy olyan tündérmese-dolog.

– Hogyhogy?

– Talán nem érhetnek hozzád. Mert Althea unokája vagy. – Kezdett izgalomba jönni. – Talán, mivel az ő vére folyik az ereidben…

– Én nem egy rajongói elmélet vagyok, Finch! És elvitték Ellát. Megérintették Ellát. Benne több van Altheából, mint bennem.

Hirtelen elkaptam a fejem. Képtelen voltam ránézni. A nap túlságosan ragyogó volt, fenyegetéssel terhes. Egy lány felé pislogtam az utca túloldalán, aki hosszú parasztszoknyát viselt, és egy kövér malacot vezetett fonott pórázon. A másik oldalon egy baseballsapkás férfi közeledett felénk, egy csokor fehér rózsával a kezében. Ahogy közelebb ért, láttam, hogy a virágokon műanyag esőcseppek csillognak. Egy öregasszony figyelt bennünket a legközelebbi épület második emeleti ablakából, a kitüremkedő alsó állkapcsa azt üzente, hogy takarodjunk a gyepéről. A virágos férfi fényképezőgépet tartott az egyik kezében. A lány rám nézett, ahogy eloldotta a malacot a pórázról. A férfi a szeméhez emelte a fényképezőgépet.

Végvidékiek voltak. Mind-mind végvidékiek voltak.

A migrén petárdaként robbant szét a koponyámban. A térdem elgyengült, a fogam és az ujjperceim sajogtak. Újra az orromban éreztem a könyv poros parfümillatát, zöld köd ereszkedett a látásomra, mielőtt egy fekete holló szárnya teljesen kioltotta a világot.

13

Néha megrémített, milyen kevés emlékem volt. Amikor visszanéztem az életemre, minden egyetlen hosszú, életlen felvétellé olvadt össze a szélvédőre hulló esőről. Ha egyik irányba összpontosítottam, az ablakra tapadó cseppeket láttam. Ha a másik irányba néztem, az előttünk nyújtózó vizes országutat. A köztes helyek maradtak meg bennem, nem pedig azok, ahová megérkeztünk – országutak, földutak, kamionos pihenők. Motelek pocsolyameleg, falevelektől fuldokló medencékkel. Egy gyümölcsöskert, ahol Indianapolis felé útközben megálltunk, hogy almát szedjünk, aminek banán-, cukorka-és virágíze volt.

Kevesebbre emlékeztem a saját életemből, mint a könyvekből, amiket közben olvastam. Nashville Francesca Lia Blockról szólt. Maine Pán Péterről, aztán következett a Pán Péter a Kensington Parkban, majd a Pán Péter és a csillagfogók. A Chicagóban töltött télről, amikor Ella egy apró színház gondnokaként és segéd jelmeztervezőjeként dolgozott, csak A hosszú álom. Az ezeregyéjszaka meséi, és a személyes sértésnek érzett, borzasztó hideg maradt meg.

Azt mondják, mindenki a természet és a neveltetés elegye, a valódi énünket a barátok, a harcok, a szülők, az álmok és azok a dolgok formálják, amiket túl fiatalon teszünk meg vagy kihallgatunk, amikor nem kéne, meg a titkok, amiket vagy megőrzünk, vagy képtelenek vagyunk megőrizni, a megbánás, a győzelmek és a csendes büszkeség, az összes összetömörülő törmelék, mindebből lesz az, amit az életünknek nevezünk.

De valahányszor eljöttünk egy helyről, úgy éreztem, hogy minden, ami ott történt, kitörlődött, míg végül csak Ella maradt, a vitáink, a beszélgetéseink és a kanyargós útjaink. A könyveim sarkába felírtam dátumokat és helyeket, aztán elvesztettem őket az úton. Talán anyám suttogása miatt volt, ami a fülemben csengett. A balszerencse nem fog követni a következő helyre. Nem kell így emlékezned rá. Vagy a huszárvágás miatt, ahogy soha nem néztünk vissza.

Ám én másként gondoltam. Azt hittem, ez csak nálam működik így. Az agyam egy régi magnókazetta volt, amire újra meg újra rávettek dolgokat. Már csak régi zenék kísérteties foszlányai szűrődtek át. Néha eltöprengtem, vajon milyen lehet az eredeti felvétel, hogy nézhet ki az én saját forráskódom. Tartottam tőle, hogy talán sötétebb, mint szeretném. Aggódtam, hogy esetleg nem is létezik. Olyan voltam, mint egy Ella csuklójára kötött léggömb: ha ő nincs ott, hogy megmondja, ki vagyok, hogy emlékeztessen rá, miért fontos ez, talán el is sodródom.

Az eszméletvesztés pont ilyen volt: feladni és elsodródni az éterbe. Még a fejemben dübörgő fájdalom is tompult.

De a gravitáció kérlelhetetlen volt. A világ vissza akart kapni.

Egy hang csapott át felettem lassított felvételként. A látásom örvénylő, törökös mintákra emlékeztető foltokban tért vissza, mielőtt a valóságot mutatta volna. Valaki guggolt előttem. A háta mögött ragyogó nap miatt a kép negatívját láttam csak. A karom nehéz volt, mint egy ázott liszteszsák, de mégis sikerült felemelnem, hogy megérintsem az illető haja körül ragyogó glóriát. Megdermedt, hogy a nyakánál göndörödő puha tincsekbe fontam az ujjaimat.

– Anya? – krákogtam.

– Nem. Sajnálom. – Finch hangja óvatos és halk volt. Vele együtt az emlékeim is visszatértek.

Lehullott a kezem, és ökölbe szorult.

– Elájultál – mondta.

Háttal egy barna téglás ház alacsony kőkerítésének támaszkodtam. A fény időközben megváltozott. Melegebb, aranyszínű lett. Néhány sikertelen próbálkozás után újra tudtam beszélni.

– Mi történt?

Finch arckifejezését nem tudtam mire vélni. Úgy nézett, mint Ella, miután füves sütit evett és elvitt egy előadásra a planetáriumba, a szeme tágra nyílt, a tekintete áhítatos volt. Finch is… hitetlenkedő áhítattal nézett.

Biztosan félreértelmeztem, mert annyira biztosan nem néztem ki jól ájultan. Egy ideig bámultam rá, amitől eltűnt a ragyogás egy része a szeméből.

– Nem sokáig voltál eszméletlen – válaszolta. – Nem ütötted meg a fejed, rendbe fogsz jönni. Csak enned kéne valamit.

– Az a lány – soroltam –, a malaccal. És a fényképezőgépes srác. Hová lettek?

Egy pillanatra összevonta a szemöldökét.

– Nem láttam őket. Gondolom, inkább rád figyeltem.

Az utca üres volt, de én továbbra is figyelő szemeket éreztem magamon.

– Elég bénán kaptalak el – ismerte be Finch. – Megütötted a térdedet, ahogy elcsúsztál.

De a fájdalom jó volt. Végre volt valami, amire összpontosíthattam. A testemben még ott volt az a rémes, nehéz, délutáni alvás utáni érzés, amikor az ember nem tudja megmondani, milyen nap van, és a sírás kerülgeti. Az anyukámat akartam, annyira, amennyire egyik ember már nem is vágyhat a másikra. Ősi, ösztönös, éles érzés volt, és úgy éreztem tőle magam, mint a tű a rideg, borzasztó világ szénakazlában. Az anyukámat akarom.

– Mennünk kell! El kell tűnnünk innen!

– Oké. – Felemelte a kezét, mintha meg akarná érinteni az arcomat, aztán mégis inkább a hajába túrt. – Megyünk, amint tudsz járni. Tudsz járni?

Tudtam. Ahogy felálltam, a lábamon zsibbadás futott végig, és a friss horzsolások is sajogtak.

Gyalog mentünk. A szemgödrömbe belehasított a migrén, ahányszor egy-egy napfényben csillogó felületre néztem. Finch észrevette, hogy összerándulok, a táskájába túrt, és egy viharvert Rangers-sapkát nyomott a fejembe.

Az a fajta könnyeden flörtölő mozdulat volt, amit állandóan láttam a srácoktól a Whitechapelben, de Finch keze gyengéd volt, és a tekintete bonyolult. A sapka nyújtotta árnyékban a gondolataim kezdtek kitisztulni. Mit láttam valójában a járdán Perks boltja előtt? Egy fotográfus hallgatót. Egy lányt furcsa háziállattal. Ez nem Kétszer Megölt Katherine-helyzet volt, hanem egyszerűen csak paranoia.

Olyan hirtelen és mindent elsöprő paranoia, hogy elájultam tőle.

Mennyire szívná Audrey a véremet, ha látott volna elájulni, és látta volna, hogy Ellery Finch kap el?

– Audrey – mondtam.

– Mi van vele?

– Megállította az apját… úgy értem, Harold sem arra készült, hogy… biztosan nem lőtt volna le egyébként sem, de Audrey megállította. Ha felhívom, és ha épp egyedül van, talán kiszedhetek belőle valamit.

A bódé felé intettem, ahol megálltunk ennivalót venni. A mobilom már majdnem lemerült, de ezredszer is tárcsáztam Ella számát, amikor Finch nem látta, és felkészültem arra, hogy a hangposta válaszol.

Nem az válaszolt. Hosszú szünet után távoli kattanást hallottam, amitől a szívem a torkomban dobogott. Aztán egy kedves géphang elmondta, hogy a számot kikapcsolták.

Lerogytam egy kétágú tűzcsapra, és Finch sapkáját mélyen a szemembe húztam. Már tisztában voltam azzal, hogy a végvidékiek képesek voltak besurranni, amíg mi aludtunk, hátborzongató képeket elrejteni könyvekben, varjakat utasítani, hogy feladatokat hajtsanak végre, de anyám számának kikapcsolása annyira durva volt, annyira a való világhoz kapcsolódó dolog, hogy jobban megrémisztett, mint bármi más.

Mielőtt lelassult volna a szívverésem, Audrey-t tárcsáztam, és annyira biztos voltam, hogy a hangposta fogja felvenni, hogy szinte meg sem tudtam szólalni, amikor meghallottam a hangját.

– Alice?

– Audrey. Felvetted.

– Istenem, nem hiszem el, hogy apám fegyvert fogott rád! – A hangja magas és kapkodó volt.

Láttam magam előtt az arcát a kifestett szempilláival és a fényes, rendezett hajtincsekkel keretezett riadt arckifejezésével.

– Audrey, a telefonom mindjárt lemerül, de el kell mondanod, mi történt anyával.

– Akartalak hívni tegnap este, de nem tudtam lerázni apámat. Az elmúlt huszonnégy órában mintha hozzánőtt volna a pisztolya. Esküszöm, tökön fogja lőni magát.

Biztató volt hallani, hogy újra önmaga, de erre nem volt időm.

– Audrey, kérlek, figyelj egy kicsit! Anya.

– Ó, sajnálom! Ne haragudj! Még mindig ki vagyok borulva. Úton vagyunk a hampton-vidéki házunkba… hoppá, ezt nem lett volna szabad elmondanom. Megálltunk ebédelni, és most egy undorító mosdóban vagyunk. Most ettem meg egy kábé kilencszáz kalóriás homáros bagettet. Szerinted ez a sokk miatt van?

Olyan szorosan markoltam a telefont, hogy éreztem, árkokat vág a tenyerembe.

– Audrey, az anyám.

– Istenem, sajnálom! Oké, az történt, hogy hazamentem ebédszünetben, mert… hát… haza kellett mennem.

Audrey nem hajlandó a suliban kakilni. Ne kérdezzétek, honnan tudom ezt.

– És amikor beléptem, megéreztem azt az őrjítő szagot, úgy értem, te is érezted. Azt hittem, Nadia elfelejtette kivinni a szemetet.

A kezemmel dühös haladjunk már mozdulatot tettem, bár ő persze nem látta.

– Aztán veszekedést hallottam, nem nagy ügy, tekintve, hogy a válás napja volt. De aztán Ella olyan hangot adott ki, amit még nem hallottam. Mintha hisztérikusan zagyvált volna valamit. Sajnálom, de ezt hallottam. És folyton azt mondogatta, „kérlek, kérlek”. Ekkor gondoltam arra, hogy talán valaki mással beszél.

A nyakamon égnek álltak a hajszálak. Az egyik karomat a gyomromban ébredező jeges hideg köré fontam.

Audrey visszafogottabb hangon folytatta, mint amit valaha is hallottam tőle:

– Bementem a szobájukba. Apám ott állt, és szörnyen nézett ki, teljesen üres volt az arca, mintha fejbe vágták volna. És anyukád a földön kuporgott. És volt vele két… ööö… két másik…

– Két másik? Két ember?

A hangjában hajszálrepedéseket hallottam.

– Nem igazán. Szerintem nem. Alice, embernek látszottak, de nem hiszem, hogy azok voltak. Nem stimmelt náluk… egyszerűen semmi nem stimmelt. A férfinak tetoválások voltak az arcán, és egész szexi volt. De a lába… mezítláb volt, és piszkos… undorító volt. Olyan büdös volt, hogy azt hittem, megfulladok. És a nő, a szeme… – Elhallgatott, és meghallottam az öngyújtó csatt, csatt neszét, majd élesen beszívta a levegőt, mielőtt újra megszólalt. – Anyukád… Azt hiszem, ismerte őket. Mondtak róla valamit apámnak, nem mondja el, mit, de valami nagyon rosszat. Amitől meggyűlölte őt.

– Audrey, mindjárt lehal a mobilom. Hová vitték?

A másodperc, mielőtt megszólalt, kínzással ért fel.

– Pontosan nem tudom. A szobájukban voltunk, halálra rémítettek, aztán hirtelen már egy kocsiban voltunk. Menő autóban, sötétített ablakokkal. Mintha elájultam volna, vagy valami. A férfi és a nő lehettek elöl, mert csak mi hárman voltunk ott. Apám annyira izzadt, hogy azt hittem, szívrohamot fog kapni, de úgy tűnt, anyukád jól van. Tényleg jól volt, Alice. Erősnek tűnt. Már nem sírt, egyenesen ült, és előrenézett. Amikor megállt az autó, és apámat meg engem elengedtek valami gáz környéken Bronxban, ahol ezer évbe telt taxit fogni, ő rám mosolygott. És, jaj, basszus, üzent neked. Nem értem, mit jelent, de talán te fogod. Figyelsz?

– Igen, Audrey, igen. Mit mondott?

– Azt mondta, „Add át Alice-nek, hogy tartsa magát távol a Mogyoróligettől.”

Úgy nyomtam a fülemhez a telefont, mintha ez segítene megérteni az üzenetet.

– Elárulta, hogy miért? Mondott még valamit? Láttad, merre hajtott el az a kocsi?

Olyan hangosan beszéltem, hogy az utca túloldalán egy kerti széken ücsörgő férfi szúrós pillantásokat vetett felém. Egy pillanatig csend volt, aztán meghallottam Harold összetéveszthetetlen jersey-i morgását.

– Ez a női mosdó, apa! – sivította Audrey. – Oliviával beszélek.

Harold hangja erősödött, és a telefon ritmustalanul sípolni kezdett a fülembe, ahogy Audrey összevissza nyomogatta a számokat, hogy le tudja tenni. Végül megszakadt a hívás. Nem akartam bajba keverni, de képtelen voltam megállni, hogy újra hívjam. Egyből a hangposta jelentkezett.

Nem sírt. Erősnek tűnt. Audrey elbeszélésében Ella olyan volt, mint egy kivégzésére induló tábornok. Még az üzenete is olyan volt, mintha az utolsó szavai lennének.

A bódé ajtaja zörögni kezdett, és Finch lépett ki, két üveg vizet és egy papírzacskót egyensúlyozva. Röviden elmondtam, amit Audrey mesélt, aztán összegörnyedtem.

– Hé… hé… – A fejemre simította a tenyerét, és ott is hagyta, mint egy sapkát.

Szorosan lehunytam a szememet, és ziháltam, a lehorzsolt bőröm fémes szagára és Finch kezének hajamat melengető kis szigetére összpontosítva.

Egy perc múlva a másik kezét a vállamra tette, és gyengéden felsegített, hogy a bódé téglafalának támaszkodjak.

– Nem jó ötlet, ha a fejedbe száll a vér. Csak lélegezz! És ezt edd meg!

A hideg bagelszendvics, amit a kezembe tett, akár egy fahasáb is lehetett volna. A torkom szárazon kattogott, miközben magamba erőltettem néhány falatot.

– Úgy viselkedett, mintha anyám már nem élne – tettem hozzá végül. A hangom annyira reménytelen volt, hogy ettől majdnem kapkodni kezdtem a levegőt.

– Audrey nem a legokosabb lány – fogalmazott Finch óvatosan. – Nem ő a pontos szemtanúi beszámolók királynője.

A tenyerembe temetett arccal, horkantva felnevettem.

– El kell mennünk a Mogyoróligetbe!

Elkerekedett a szeme.

– Oké.

– Nem tudom, mit találunk ott – figyelmeztettem. – Azt sem tudom, hogy egyáltalán még Altheáé-e a birtok. Lehet, hogy egyszerűen csak egy másik gazdag fickó él ott, de lehet, hogy valami sokkal rosszabbat találunk. Nem kell velem jönnöd.

– De igen, kell. – Olyan egyszerűen vágta rá.

Tudtam, hogy jönni fog. Ekkor jutott eszembe, hogy fogalmam sincs, hol van a Mogyoróliget.

– Ööö… – hebegtem –, van egy kis gond.

Némi telefonálás igazolta, amit sejtettem, hogy a Mogyoróligetnek nincs bejegyzett címe. Mindössze annyit tudtam, hogy az állam északi részében van… valahol.

– Lehet, hogy ez egy próba – vélekedett Finch. – Talán csak a tiszta szívűek találhatják meg az utat. Klasszikus lenne.

– Tiszta szívűek? Ilyen az én szerencsém.

– Komolyan beszélek. Így kell gondolkodnunk.

– Ugyan már! Ez a valóság, nem egy tündérmese.

Megint azzal a tekintettel nézett rám, amit kezdtem felismerni, hogy nagyon is Ellery Finch sajátja, az a nyugodt tekintet, ami azt üzente, hogy őt nem verem át.

– Ezt te sem hiszed el, mint ahogy én sem.

Nem is hittem. A fejemben a Mogyoróliget kapuja akár egy tündérdomb oldala is lehetett volna. Ha anyám olyan helyen van, ahonnan fel tud hívni, akkor felhívott volna. És ha meghalt, akkor arról tudnék, ebben a lényem minden porcikájával hittem. Ha ő halott lenne, akkor sántítanék. Ha halott lenne, akkor én vak lennék.

Ez azt jelentette, hogy vagy fogva tartják valahol, és nem engedik, hogy felhívjon, vagy olyan távoli helyen van, ahol nincs telefon. Nem tudtam, melyik a rosszabb lehetőség.

– Hé, várj egy percet! – hadarta Finch. – Lehet, hogy találtam valamit.

Leguggolt, hogy megmutasson egy Blogspot-oldalt a mobilján, aminek a címe „Út a pitypangokon át” volt. Hunyorogva néztem a blogger, egy Ness nevű lány fotóját, és felnyögtem. A húszas évei elején járt, és a ruhái alapján nyilvánvalóan Neil Gaiman Halál karakterének megszállott rajongója volt. Ugyanakkor gyanúsan hasonlított arra az egyetemistára, aki korábban bepróbálkozott anyámnál a Fairway szupermarketben, hogy Altheáról szedjen ki belőle információt.

A telefon fölé hajoltunk, hogy együtt olvashassuk. Finch keze meleg volt, ahogy egy pillanatra az enyém alá került, amikor megmarkoltam a képernyő egyik felét. A poszt, amit betöltött a „Kutatás a Forrás után: 133. nap” címet viselte.

A kutatásom és küldetésem az úttörő feminista írónő, a remeteként élő Althea Proserpine után a mai, 133. napon végre sikerrel járt, ahogy előre sejtettem. 1 + 3 + 3 = 7, ami nagy jelentőséggel bíró szám a tündérmesék olvasói számára.

Olyan erősen forgattam a szememet, hogy az agyamba láttam. Aztán továbbolvastam, mert mindenre elszántak voltunk.

Régóta úgy hiszem, hogy a Mogyoróliget legalább annyira tudatállapot is, mint valós hely. És amióta az a megtiszteltetés ért, hogy Miranda Deyne professzor útmutatása mellett tanulmányozhattam Althea munkásságát, világossá vált számomra, hogy a művei forrása legalább annyira a mágia, mint az elme maga. Nem lepett meg, amikor megtudtam, hogy a Mogyoróliget egyetlen térképen sem szerepel, a Google Earthön sem létezik, ahogy az igazi mágia is kiveszett a legtöbb egyetemi angol szak programjából, ez okozta a kortárs Proserpine-ösztöndíj szomorú pusztulását.

Ahogy az augusztus 11-i posztomban részleteztem, nemrégiben sikerült a nyomára bukkannom Althea közismert, Vanity Fairben közölt portréja szerzőjének. Bár néhány évvel ezelőtt egy gondozási intézménybe költözött, még eléggé tiszta az elméje. A lányán keresztül megosztotta velem, hogy soha nem találkozhatott magával Altheával, helyette levelek és néhány szokatlan telefonbeszélgetés által zajlott az interjú. Keresni kezdtem a cikk fotósát, aki bebocsátást nyert a Mogyoróligetbe, de zsákutcába jutottam, amikor megtudtam, hogy 1989-ben a tengerentúlon meghalt.

Althea első és második ismert házassága özvegységgel végződött, és egy lánya született, Vanella Proserpine. Keveset tudunk Althea korai éveiről azon kívül, hogy régen elhunyt szülei egyetlen gyermeke volt. Vanella, úgy tűnik, nem rendelkezik állandó lakcímmel, és visszautasította az értelmes párbeszédre tett kísérleteimet. Ez sajnálatos, tekintve, hogy mennyi mindent adhatna hozzá a Proserpine-nel kapcsolatos, szégyenletesen szegényes kutatáshoz.

Erőltetetten, gúnyosan felnevettem.

– Ellery, emlékszem erre a csajra. Teljesen dinka!

– Egy dinka, aki talán járt a Mogyoróligetben. Olvasd tovább!

Megragadtam a telefont, áttekertem némi háttéren és néhány álcázottan anyagi támogatást kérő felhíváson, és megakadt a szemem a következő bekezdésen:

Mindössze azzal a tudással felfegyverkezve, hogy a ház New York állam északi részében található; hogy a Vanity Fair szerint ötórányi autóútra van New York Citytől és tízpercnyire egy meg nem nevezett tótól; és hogy a portré megírásának évében egy 1000 főnél kevesebb lakossal rendelkező település közvetlen közelében áll, nekivágtam, hogy felkutassam a Mogyoróligetet. Mint mindig, most is velem tartott a sofőröm és egyetemi évfolyamtársam, Martin.

Althea műveiben akadnak visszatérő motívumok, amelyek felkavarnak mindenki számára, aki tud arról, hogy az írónő a feltételezések szerint tudatosan elszigetelte magát a birtokán, ilyenek a kiszakítottság, az elhagyatottság és a bántalmazás, egyfajta természetfeletti személyazonosság-lopás, és természetesen a bebörtönzöttség motívumai. A börtön maga változó – a test, a torony, a házasság, a barlang –, de a művek alapos átolvasása arra engedett következtetni, hogy Althea megjósolta a saját bebörtönzöttségét, nem csupán spirituális, de fizikai szinten is.

Igen. Nem remeteként, hanem rabként kezdtem rá gondolni. Úgy hiszem, őt akarata ellenére tartják fogva a Mogyoróligetben. Martin egyetért velem, de ponyvaregénybe illő megközelítés felé hajlik, úgy képzeli, hogy a hitelezői vagy talán a hírnevét meghozó mesék eredeti elbeszélői (ezzel az elmélettel nem értek egyet) tartják fogva. Persze Martin maga soha nem olvasta a történeteket, és nem ült Miranda Deyne professzor térdénél sem, hogy fáradságos munkával megfejtse őket. Úgy vélem, hogy az Althea által a Vanity Fair cikkében elmesélt háttértörténet csak ködösítés, egy újabb tündérmese a mesteri mesélőtői – a mestertől, aki a különös fabulák ősi forrásából merített, amelyek azt a benyomást keltik, hogy mindez csupán egy sokkal nagyobb és furcsább világ lecsippentett szeglete.

Úgy hiszem, egy e világból származó erő tartja őt fogva. Küldetésem valódi célja, amelyet nem fedtem fel, amíg túlságosan messzinek tűnt, hogy elérjem és megmentsem Althea Proserpine-t, akárki vagy akármi tartja fogva.

Martin és én szerdán hagytuk el New York Cityt, kezdetnek öt órán át hajtottunk észak felé, és megkerültünk minden tavat a területen. Bevallom, abban reménykedtem, hogy találunk majd nyomokat, amik továbbvezetnek, tudva, hogy ezek nélkül egy parányi borsószemet keresünk egy hatalmas matrac alatt. Mindketten nagyon erősen úgy éreztük, hogy a Mogyoróligetet fák veszik körül…

- Mivel Mogyoróligetnek hívják, zsenikém! – Nem tudtam megállni, hogy hangosan felkiáltsak.

Mindketten nagyon erősen úgy éreztük, hogy a Mogyoróligetet fák veszik körül, így Martin Hondájával körbeszimatoltunk több nagy és elszigetelt, erdős környezetben, az állam számos tavának valamelyike közelében álló ház körül. A Honda állta a sarat számos kutyatámadás során, és be kell vallanom, meglepett, milyen könnyen jegyvert rántanak a New York állam északi részének háztulajdonosai egy tudós ellen, aki csak információt keres, és akinek független tanulmánya kizárólag ösztöndíjból és adományokból kivitelezhető. (További információért kattints ide.)

A harmadik napon – amire számítottam is, tekintve a hármas szám jelentőségét a tündérmesékben – fordult a szerencsénk. Egy büfében álltunk meg reggelizni, amelynek tulajdonosnője hallott szóbeszédet egy közelben élő íróról, bár nem volt ismerős számára Althea Proserpine neve.

Átgörgettem egy hosszas ömlengésen arról, milyen sajnálatos is, hogy innen a Marsig egyetlen kamionospihenő egyetlen pincérnője és szakácsa sem hallott a nagyanyámról, aki, valljuk be, egykönyves szerző volt, és a könyvét nem sokkal később ki is vonták a nyomtatásból, miután ő örökre eltűnt a térképről. Aztán ez következett:

Az ösztöneink azt súgták, hogy kanyarodjunk le egy szokatlan időszakban virágzó cseresznyefákkal szegélyezett földútra. Amikor tíz perccel később egy magas, zöld fémből kovácsolt kétszárnyú kapuhoz érkeztünk, tudtuk, hogy elértük az úti célunkat, a kapukat ugyanis stilizált mogyorófa díszítette. Utasítottam Martint, hogy egy félreeső helyen parkolja le a kocsit, bár kamerákat sehol sem láttunk. Amikor kiszálltunk az autóból, a levegőt balzsamosnak éreztük, becslésem szerint teljes húsz fokkal lehetett melegebb, mint amikor elhagytuk a büfét.

Benéztünk a kapun, de egy nagyjából harminc méterre álló facsoporton kívül nem láttunk semmit. Ahogy gyalogosan megkerültük a birtokot, felfedeztük, hogy a teljes körvonalon ravaszul elhelyezett növényzet miatt nem lehet belátni. Martin több helyen megpróbált bemászni a kerítésen, de rádöbbent, hogy lehetetlen.

Nem volt nálunk kenyérmorzsa, hogy megjelöljük az erdőből kivezető utat, és amikor a mobilomra letöltött térképhez fordultunk, azt jelezte, hogy a Bering-tenger közepén vagyunk. Martiné szerint a memphisi Gracelandban voltunk. Vajon kozmikus tréfa volt, vagy jel, hogy valami olyan küszöbén állunk, ami nagyobb, mint képzeltük? Biztos voltam benne, hogy Althea – vagy a fogva tartója – valahol rajtunk nevetett.

Mivel nem találtunk utat befelé, el kellett hagynunk az erdőt. Ezeket a sorokat a motelszobámban írom, negyvenöt percnyire a Mogyoróligettől. Holnap, akárhogy is, de bejutunk a birtokra.

Elleryvel felvont szemöldökkel néztünk egymásra.

– Biztos, hogy lefekszik Martinnal, nem? – kérdeztem.

– Martin álmaiban.

De Ness buta önzése mögött lehetett némi igazság. Az igazi mágikus furcsaság, ahogy ő írta, ősi forrása.

– A legkülönösebb az – jegyeztem meg –, hogy azért akarta zaklatni a nagyanyámat otthon is, mert azt gondolta, meg kell mentenie.

– Nem, a legfurább az a tény, hogy ez a legutolsó blogbejegyzése.

Megnéztem a dátumot: január 17. Kilenc hónappal korábban, közvetlenül Althea halála előtt.

– Milyen gyakran szokott posztolni?

– Majdnem mindennap.

– Hűha!

Ness bemutatkozására kattintottam, megnéztem róla egy nagyobb képet, és elolvashattam, mennyire szereti a tündérmeséket, a tematikus vacsorapartikat és a nagyméretű bábokat.

– Szerinted ráuszították Kétszer Megölt Katherine-t? – vicceltem, de mégsem teljesen.

– Ő nem Katherine esete, de nem lennék meglepve. És te sem. Mit csinálsz?

Visszaléptem a poszthoz, és írni kezdtem a megjegyzések rovatba.

– Megkérem, hogy lépjen velem kapcsolatba.

Szia! A múltban megpróbáltál velem Altheáról beszélni, írtam. Egy pillanatra elgondolkodtam. Most kész vagyok rá. A válaszban megírnád az e-mail címedet?

Mielőtt visszaadhattam volna a mobilt Ellerynek, már fel is villant a válasz, s a mellette lévő képen Ness sápadt arca. Az vagy, akinek gondollak?

A szívem a bordáimat döngette.

– Ez gyors volt.

Nem igazán, írtam remegő ujjakkal. Nem voltam az anyám, de én voltam a legközelebbi, ameddig Ness juthatott.

Egy-két percig kellett várnom a válaszára.

New Yorkban vagy?

Igen.

Néhány másodperccel később egy brooklyni cím jelent meg egy új megjegyzésben. Azon tűnődtem, melyik részén lehet, amikor újra eltűnt.

– Basszus, basszus, jegyezd meg ezt: Honore Street 475, 7F. Megvan? Honore Street 475, 7F.

Finch kikapta a kezemből a telefonját, és beírta a címet egy fuvarmegosztós alkalmazásba.

Éreztem, hogy libabőrös a nyakam.

– Ez a nő ott ült az Altheáról szóló posztja felett, várva, hogy jelentkezzem?

– Nagyon úgy tűnik.

– Ez nem furcsa?

Összehúzott szemmel nézett rám.

– Hogy furcsa-e a mai nap összefüggésében? Nem igazán.

Felállt, hogy megvárja a kocsinkat, én pedig hátradöntöttem a fejem, hunyorogva felnéztem a napra, és hagytam, hogy a fejfájás utolsó hullámai tűként szúrjanak az agyamba.

14

Ness egy ronda, modern szürke dobozban élt egy barna téglás házakkal szegélyezett utca végén. Leküzdöttem a késztetést, hogy felfelé nézzek, ahogy a veranda felé igyekeztünk. Nem akartam egy hetedik emeleti ablakból leskelődő kócos nő szemébe nézni. Ez már így is elég furcsa volt.

Finch végigfutott a kaputelefonok gombjain, mielőtt megnyomta a 7F lakáshoz tartozót. Néhány másodperc múlva szakadozó hangfoszlányok érkeztek a hangszóróból.

– Mire -ár -sa?

Egymásra néztünk. Finch újra becsengetett.

A hangszóróból érkező hang ezúttal tiszta volt. Sóhajtásszerű kérdést hallottunk:

– Mire vár Ilsa?

– A Halálra vár – vágta rá Finch, egyenesen a mikrofonba.

Szünet, majd a kapunyitó orrhangú zümmögése hallatszott. Finch egyfolytában engem lesett a szeme sarkából, és kárörvendőnek tűnt.

– Mondd ki nyugodtan! – biztattam. Liftet sehol sem láttam, ahogy előcsarnokot sem, csak egy keskeny lépcsőt, szomorú szürke szőnyeggel. Úgy tűnt, fel kell kaptatnunk a hetedikre.

– Mit mondjak?

– Hogy a tudásod a Végvidékről segített bejutni. Nekem fogalmam sem volt, mire vár Ilsa.

Vállat vont.

– Kitalálhattad volna, nem? Ha nem vagy benne biztos, a válasz mindig a Halál. Nagy H-val. Ez a Végvidék trükkje.

Nem beszéltünk többet, amíg fel nem értünk Ness emeletére, a lépcsőzésre tartalékoltuk az energiánkat. Amikor felkapaszkodtunk az utolsó lépcsősor tetejére, előrehajolva kapkodtam a levegőt, és átkoztam a Whitechapelt, hogy kötelező testnevelés helyett választható tudatos légzés és Krav Maga órákat kínált.

– Hogy vagy, bajnok? – Finch finoman belebokszolt a karomba, de elhessegettem.

A szemközti ajtó nyikorogva résnyire nyílt, és mi hátrahőköltünk.

Bár az arcáról lemosta a sminket, azonnal felismertem Nesst. Semmibe révedő tekintettel nézett ránk az ajtó és az ajtókeret között állva.

Fekete farmernadrágot és Weasley Varázsvicc Vállalatpulóvert viselt, aminek az elején végigfolyt valami, és csak reméltem, hogy kávé. A szeme tágra nyílt és zavaros kék volt, dús csigákban göndörödő fekete haja itt-ott őszbe fordult, bár kissé fiatalnak tűnt még az őszüléshez. Meglepett, hogy milyen öregnek látszott. A bemutatkozásban szereplő képe legalább egy évtizeddel korábban készülhetett. A szeme üresen végigfutott Finchen, aztán rajtam állapodott meg. Láttam, hogy a keze szorosabban markolja az ajtót.

– Te írtad az üzenetet?

Bólintottam.

– Althea… unokája lennél? Aki narancsot vágott hozzám a Fairway-ben?

– Ó. Igen. Bemehetek?

– Csak te.

Hátralépett az ajtóból, jól kivehetően kifejezve, hogy te tudod, mit csinálsz.

Követtem, és bocsánatkérően felvontam a vállam Finch felé.

– Hé, várj – az ajtónak vetette a hátát –, Alice!

– Minden rendben, Finch.

– Tényleg? – Lehalkította a hangját.

Védelmező tekintetétől megfeszült a nyakam. Ez történik, ha hirtelen szükséged lesz valakire: könnyen hozzászokik.

– Rendben vagyok – tudattam összeszorított szájjal, és eltoltam az útból, hogy becsukhassam az ajtót.

Reménykedtem, hogy a lökés barátságosra sikerült.

Ness lakásához képes William Perks könyvesboltja zen kertnek tűnt. A szaga a nag champa füstölő, az állott gyorskaja és a mosatlan haj fojtogató, förtelmes elegye volt. Az alapjegyet pedig a zsálya aromája szolgáltatta, amit jól ismertem Ella tisztító rítusaiból.

Amint megszoktam a bűzt, kezdtem észrevenni a részleteket is. Garzonlakás volt, a nagyobbik fajtából. A padló java részét leragasztott kartondobozok és könyvkupacok foglalták el, és minden egyéb felületen – az ebédlőasztalon, az ágyon, a megereszkedett zöld bársonyfotelben – holmik hevertek. Gombócba gyűrt ruhák, pizzásdobozok, kézműves kellékek. Rengeteg kézműves kellék. Reméltem, hogy Ness művészetterápián van, nagyon úgy tűnt, szüksége lenne rá.

– Kérsz teát? – kérdezte rekedten. Oldalpillantást vetett rám, de nyugtalanul elkapta a tekintetét, amikor a szemébe próbáltam nézni.

– Ne… igen – feleltem megváltoztatva a válaszomat, amikor a szeme összeszűkült.

Hátat fordított, és a parányi konyhapulton egyensúlyozó vízforralóhoz lépett, hogy bekapcsolja. Eltűnődtem, de nem kérdeztem rá, hogy mióta áll az a víz a forralóban.

Amíg vártuk, hogy felforrjon, körülnéztem, hová ülhetnék le. Az asztalhoz tolva egy összecsukható széken mindössze egy kupac újságot láttam, így ezeket letettem a padlóra.

A legfelső oldalon álló szalagcímen megakadt a szemem. A rendőrség nyomozást indít az állam északi részében történt gyilkosságok miatt. Miközben Ness egy doboz Liptont csapott le a pultra, leültem, és olvasni kezdtem a cikket.

A parányi New York-i Birch falucska nemrégiben az egész államot érintő nyomozás színterévé vált, miután hat hónapon belül három megoldatlan gyilkosság is történt…

– Citrom vagy tejszín?

Felkaptam a fejem. Ness opálos kék szeme az enyémbe fúródott.

– Ööö… cukor van?

Vajon milyen régi lehet az a tejszín? Mennyire lehet fonnyadt a citrom? A cukor legalább biztonságos.

Ahogy Ness visszafordult, hogy egy nyitott Domino zacskóból cukrot rázzon a csészémbe, hirtelen felindulásból letéptem a cikket az újság első oldaláról, és az ingem zsebébe rejtettem. Amikor elkészült a tea, Ness a karjával félresöpörte a kacatok egy részét a konyhaasztalon, és egy másik, összecsukható székről a padlóra szórt mindent. Egy fehér-narancssárga Zabar bögrét tett elém, és leült.

– És – kezdte – mit akarsz?

Semmi udvariaskodás, úgy tűnt, nem szokása.

– Olvastam a legutolsó bejegyzést a blogodon, és azt reméltem, meg tudod mondani, hogyan találom meg a Mogyoróligetet.

– Ha! – Hátravetett fejjel kurjantott fel, ahogy könyvekben szoktak. – Mondj három jó okot, amiért oda kell menned. A három erőteljes szám a tündérmesékben. De ezt már úgyis tudod.

Elfintorította az orrát, és rám meredt.

– Mit szólsz, ha egy nyomós okot mondok?

Ness kék szemének üres kifejezése elpárolgott, mint a köd.

– Hány évesnek tűnök? – kérdezte.

Hogy jön ez ide? Felvontam az egyik vállamat. Ha hízelgésre vágyott, rossz lóra tett.

– Nem is tudom. Harminc… öt.

– Huszonhat éves vagyok

Szorosan a bögrémre fontam az ujjaimat, és ránéztem. Az ősz sávok a hajában, a finom ráncok a szeme körül. Hallottam róla, hogy az emberek haja megőszül, ha trauma éri őket, de ez valami másról szólt.

– Bejutottál, ugye? – A hangom fojtott volt. – Hogy csináltad?

Ness előrehajolt, hagyva, hogy a haja az arcába hulljon.

– Bejutottunk – válaszolta színtelen hangon –, mert beengedtek. Ha nem így lett volna, meg ma is keresnénk. Megölték Martint, de engem életben hagytak. Még most sem tudom, miért.

Valami kiült az arcára, az a kutatói lelkesedés, ami valaha hajthatta.

– Miért nem öltek meg? Miért engedtek el?

– Ki ölte meg Martint? – sikerült kinyögnöm, és annyira előrehajoltam, hogy az asztal éle a bordáimba vágott. – A végvidékiek voltak?

Rám nézett, és a hangja hirtelen gyerekesen éneklővé vált:

– Ha egy éjszakát eltöltesz egy tündérdomb belsejében, amikor kijössz, a hét évvel későbbi világba térsz vissza. De amikor a Mogyoróliget elengedett, semmi sem változott. Mindössze egy éjszaka telt el. A kocsink ugyanott volt. Martin… kávéspoharával. A tartóban. A kávé még iható volt. De én megváltoztam. Megöregedtem egy éjszaka alatt, hét évet, ha tippelnem kellene. – Az ujjaival megérintette az arca két oldalán sorakozó halvány szarkalábakat. – Nézz csak rám!

Néztem. Mindössze ennyit tehettem érte.

– A lényeg, hogy akkor sem segítenék bejutni oda, ha háromszáz jó okod lenne – jelentette ki harciasan.

– Ahogy mondtam, csak egy okom van. Elvitték az anyámat. Nincs más választásom. Tudom, hogy őrültségnek tartod, de oda kell mennem. Bármi, amit el tudsz mondani, segíthet.

Ness görcsösen megrázta a fejét. Aztán mondott valamit vékony, éneklő hangon:

– Keress, míg nem vörösük a lomb, a két világot fonaladdal fond. Ha nem jutsz utad végére, végzeted a napkelte.

A szavak jeges szélként hasítottak át rajtam. A gyerekdalok mindig így hatottak rám, még az ártalmatlanok is. Ez viszont nem tűnt ártalmatlannak.

– Csak ennyit mondhatok – tette hozzá. – Sajnálom.

– Mi az, amit most mondtál? Ez nem ér semmit. Egyáltalán miért hagytad, hogy idejöjjek? – A mellkasomban izzó parázs hirtelen lángra kapott. – Minek írtál vissza?

Vállat vont, a tekintete újra elvesztette az élességét. Az elméje kék égbolt volt, átvonuló felhőkkel, a tiszta pillanatokat a mentális zűrzavar váltotta fel. Beszívta a levegőt, és hirtelen megszólalt:

– Azt hittem, változtat valamin. Ha találkozom veled. Újra felébredek, talán majd érdekelni fog, vagy érzek valamit. Az az éjszaka a Mogyoróligetben életem leghosszabb éjszakája volt. Olyan dolgokat láttam, amit senkinek sem lenne szabad. A barátomat megölték… szomorúnak kellene lennem, nem igaz? De nem vagyok. Azóta semmit sem érzek. Egyszerűen fásult vagyok. Egyik felem még mindig ott van, csapdába esett abban a pokolban. Míg a másik itt, ennek a szobának a foglya.

Úgy állt ott, mintha felemésztette volna az utolsó erejét is, és a bejárati ajtóhoz lépett. Azt hittem, kinyitja és kidob, de egyszerűen csak nekitámaszkodott, úgy nézett rám.

– Lehet, hogy azt hiszed, nagyon jó okod van, de semmi nem ér annyit. Semmi nem ér meg annyit, hogy végül így érezz. Úgy érzem magam, mintha elcserélt gyermek lennék valaki más bőrében. Nem emlékszem rá, mit szerettem vagy mit akartam, miért dolgoztam, miért hagytam el a házat, vagy miért tettem bármit is. Minden elveszett. – A hangja suttogássá halkult. – Azt hiszem, akármi is voltam régen, lehullott rólam. Bárcsak a többi részem is megszűnt volna vele együtt.

Ekkor tényleg kinyitotta az ajtót. Felálltam, de nem voltam benne biztos, hogy elbír a lábam.

– Csak a város nevét mondd meg! – kérleltem. – A városét, ahol a motel volt. A többire majd rájövök.

Közömbösen nézett végig. Felszisszentem, amikor közelről is megláttam a pupilláját, enyhén ovális volt, mint a kecskéké. Vajon mindig ilyen volt? Kárörvendő vigyor suhant át az arcán, olyan gyorsan, hogy éppen csak elcsíptem.

– Althea unokája vagy – mondta. – Menj el az erdőbe! Ha azt akarják, hogy megtaláld őket, meg is fogod.

15

Finch fél emelettel lejjebb várt rám a lépcsőn ülve. Amikor meglátott, felpattant.

– Na? Megszerezted a címet?

A kérdés olyan nevetségesnek hatott, hogy csak bámultam rá, miközben még mindig a fülemben csengett Ness recsegő hangja, ahogy a gyerekdalt énekelte.

– Nem, nem szereztem meg.

– A francba! Akkor mit találtál?

– Egy újabb személyt, aki azt mondta, hogy tartsam magam távol a Mogyoróligettől.

Amíg lesétáltunk hat emeletet, elmeséltem, mit mondott el Ness. De nem igazán tudtam érzékeltetni olyan furcsaságokat, mint a szemét vagy a gyerekdalt. Megőrjített, hogy úgy éreztem, a szavak a nyelvem hegyén vannak, mégis képtelen voltam felidézni őket.

– És a lakása tele volt régi újságokkal, porral és kézműves cuccokkal. Rengeteg érintetlen művészeti kellékkel.

A gondolat hirtelen összetörte a szívemet. Csillámos ragasztó és flitterfüzérek voltak hivatottak visszahozni egy olyan nő lelkét, aki egyetlen, de hét év hosszúságú éjszaka alatt veszítette el.

Finch nem válaszolt. Amikor visszanéztem, az ajkát harapdálta, és a cipőjét bámulta.

– Mi a gond? – faggattam, idegességtől éles hangon.

– Még mindig oda akarsz menni?

Megtorpantam az utolsó lépcsőfokon.

– Mi?

Amikor nem válaszolt rögtön, kirontottam a gyér kék fényben úszó délutánba.

A járdán egy helyben kezdtem járkálni. Ness lakásának zárt, reménytelen melege után jólesett a csípős levegő a bőrömön. Ness szavai megrémítettek, ugyanakkor makacsul élőnek éreztem magam. Az október éles leheletét éreztem az orromban, a gyomromban éhség éledezett, a véremben még száguldott a reggeli kávé maradéka. A szívem mögé fájdalom fészkelt, és tudtam, nem is fog enyhülni, amíg Ella újra mellettem nem lesz.

– Akkor mi legyen? – kérdeztem, amikor Finch mellém lépett a járdára. – Most fogsz kihátrálni?

– Félreértesz. Csak meg akarok győződni, hogy nem vesztetted el a bátorságodat. – A szavaiban kihívás bujkált, a szeme fénylett. – Anyukád nem akarja, hogy odamenj, Ness láthatólag elveszítette önmagát az erdőben, és fogalmunk sincs, hol kezdjük. Biztos akarok lenni abban, hogy te nem… Nem gondolod meg magad.

Úgy hintázott a talpán, mintha felszálláshoz készülne.

– És mi van, ha meggondoltam magam? – érdeklődtem, hogy próbára tegyem. – Mi van, ha most már úgy gondolom, vissza kellene fordulnunk?

Átgondolta a szavaimat, miközben visszatért a földre.

– Akkor ezt tesszük. Visszafordulunk. Te döntesz.

A hangja határozott volt, és helyes választ adott. De nem hittem neki. Volt valami az arcában, ami eszembe juttatta, hogy ez nem teljesen rólam szól. Talán Finch nem csak a kísérőm akar lenni a történetemben. Talán megpróbálja megírni a saját történetét. A Mogyoróliget nem a tiéd, szerettem volna mondani. A Végvidék sem. Talán ki kellett volna mondanom. De ő állt köztem és a teljes egyedüllét között, így végül mégsem mondtam.

Ella kocsija csapdába esett Harold garázsában, úgyhogy Finch bérelt nekünk egyet, az apja irodáján keresztül intézkedett, így kijátszhatta, hogy még csak tizenhét évesek vagyunk. Először a Target áruházba mentünk, feltankoltunk müzliszeletekből, vízből és konzerv pisztáciából. Én vettem egy olcsó farmert, egy csomag fehérneműt és egy fekete pulóvert, aztán a mosdóban át is öltöztem. Az egyenruhámat gombócba gyűrve a szemetesbe dobtam. Volt egy olyan érzésem, hogy életem Whitechapelben töltött időszaka lezárult.

Finch a mosdó előtt várt rám, ahol a rendőrökére emlékeztető pilóta-napszemüveget nyomott a kezembe.

– Az autós túrák klasszikus kelléke – közölte.

Felvettem a napszemüveget. Hűvös diszkókékre színezte a világot.

– Arra fogsz kényszeríteni, hogy autós játékokat játsszunk?

– Csak ha szerencséd lesz.

Rámosolyogtam, de nem viszonozta. A furcsa, felhúzott húrra emlékeztető energia, amit Ness lakása előtt láttam rajta, csillapodott, de én továbbra is óvatos voltam. Rajtad tartom a szemem, üzente a tekintetem, amikor ránéztem.

Ahogy én is rajtad, felelte.

Leültünk a Target ételudvarában, és amíg megterveztük a következő lépést, olajban tocsogó, ketchupba mártott rántott sajtháromszögeket ettünk.

– Összetörné Anna szívét, ha ezt látná – vélekedett Finch, úgy bámulva az olajos ujjait, mintha vér csöpögne róluk.

– Sajnálom, hogy ez nem ütné meg a Jonathan Finch-mércét – vágtam rá gondolkodás nélkül.

Az apja neve hallatán Finch lehajtotta a fejét, felnézett, és a tekintete akkora teherről árulkodott, amit korábban sosem láttam benne. Egy pillanatig átéreztem, milyen lehet egy idegennek a szemembe néznie.

– Ne haragudj! – szabadkoztam halkan, lesöpörve néhány morzsát az új farmeromról. – Csak… még mindig nem tudjuk, merre induljunk.

– Észak felé, ötórányira, valahová egy tó és egy apró város közelébe – ismételte meg Finch a blogban szereplő részleteket.

– Nessnek bejött.

– Akármi is történt Ness-szel, az nem jött be neki.

– Tudod, hogyan értem. Egyszerűen csak hagyjuk itt a várost, induljunk észak felé, és figyeljük a jeleket.

– Mint például a „Mogyoróliget erre” táblákat?

– Az olyan jeleket, mint a könyvekbe rejtett polaroidképek. Vagy a levelet kézbesítő varjak. Hacsak nincs jobb terved… – Rám villantotta a jól bevált lefegyverző mosolyát, aminek nem lett volna szabad hatnia rám, de egy kicsit mégis hatott. Majdnem elfeledtette velem azt a felvillanó feketeséget a szemében.

Amúgy igaza volt. Ez volt a legjobb terv, amink volt.

Mire kiértünk az útra, már esteledett. Ahogy az anyósülésen ülve néztem a tengernyi féklámpát az egyik oldalon és a fényszórókat a másikon, olyan volt, mint egy kivágott jelenet az Ellával közös életemből. Soha nem a legjobb időpontban hagytuk el a városokat. Mindig furcsa pillanatokban történt, amikor Ella legújabb állása úgy illant el, mint a koboldok aranya, vagy a balszerencse a kelleténél jobban keresztbe tett nekünk. Egy keddi napon vacsora előtt. Az éjszaka közepén, miután a cigaretta, amit Ella esküszik, hogy elnyomott, felgyújtotta a motelszobánkat. A halántékomat a hűvös üvegnek döntöttem.

– Na és akarsz autós játékot játszani?

Felhorkantam. Ellával kimerítettük az emberiség által ismert összes autós játékot, és tucatnyi újat fel is találtunk.

– Mi van? Gyerünk, szánd meg a New York-i srácot! Nekem különös vakációval ér fel, ha akárhová autózunk.

Már korábban észrevettem, hogy tényleg furcsán fogja a kormányt. Tíz óra tízpercnél, de valahogy nagyon zavartan, mintha egy furcsa inget tartana maga előtt.

– Jó, rendben. Mit akarsz játszani?

Azt vártam, hogy talán a földrajzos vagy rendszám abc játékot választja, de nem így volt.

– Játsszunk emlékpalotát!

Ránéztem.

– Ezt most találtad ki.

– Nem, anyám találta ki. Én kezdek, hogy megtanuld. – Megköszörülte a torkát. – Oké, az én emlékpalotám első darabja… Amszterdam térképe. Azért, mert Amszterdamban történt, hogy elvesztettem… ööö… a szüzességemet egy közparkban.

Zavartan nevetett, mintha már megbánta volna, hogy kifecsegte.

– Tehát A mint Amszterdam. Most elismétled az enyémet, aztán hozzáteszed, hogy B, egy hozzá kapcsolódó emlékkel.

Vajon egy padon csinálta? Vagy egy bokorban? Vagy nyíltan a pázsit közepén? Fogadni mertem volna, hogy egy pavilonban történt. Öt különböző módon elképzeltem, amint Finch szexel egy hosszú lábú holland lánnyal, mire rájöttem, hogy túl sokáig vártam a válasszal.

– Oké. A mint Amszterdam térképe, mert ott veszítetted el az sz-kártyádat. – A hangommal idézőjelbe tettem a szót. – És B mint Beloved, mert ezt olvastam, amikor anyámmal Vermontban éltünk.

– Oké. A mint Amszterdam térképe, mert ott vesztettem el az… sz-kártyámat, és már most bánom, hogy ezt választottam, B mint Beloved, mert ezt olvastad, amikor Vermontban éltél, és C mint… lássuk csak, C mint cincér, mert kiskoromban halálosan féltem tőlük.

Nem gúnyoltam ki ezért. A cincérek félelmetesek. Megneveztem a három alkotórészt az emlékpalotánkban, aztán haboztam.

– Oké, D mint dugó, mert az életemben azzal töltöttem el a legtöbb időt, hogy dugókban ücsörögtünk.

– Nem jó. Konkrét dolognak kell lennie. Mint egy tárgy, amit megfoghatsz.

– Jó – dünnyögtem. – D mint Dazed and Confused{13}, mert egyszer megnéztem egy motelszobában.

– Egy film? Csak mert emlékszel, hogy láttad?

– Igen – mondtam védekezően. – Ez is egy dolog, és én emlékszem rá.

– Jól van, jól van. – Miután felsorolta a betűket A-tól D-ig, Finch elmosolyodott. – E mint erőleves, mert anyukám mindig ezt készít nekem, amikor beteg vagyok. Készített…

Egy pillanatig mindketten visszatartottuk a lélegzetünket. Aztán a szeme a pulóverem nyakára villant, ahol a tetkóm teteje a kulcscsontom felé kúszott.

– A tiéd az F. F mint festett virágok, nem? Mindig is kérdezni akartam.

Zavartan megérintettem az összefonódó virágot, és megjelent a szemem előtt Ella arca, amikor hazaállítottam vele. Elveszett tekintet, harag, aminek nem értettem az okát. Elszégyelltem magam, anélkül, hogy tudtam volna, miért.

– Igen. Talán majd a T betűnél.

Enyém volt az F, a H és a J (falafel, mert Ella szerette, hársméz, mert én szerettem, és a Jane Eyre, mert azt olvastam Tempe-ben). Finchnek jutott a Gy, J és K (gyömbéres keksz, mert az anyukája házikókat épített belőle, jégcsap, mert elsőéves korában írt egy fantasy regényt egy Jégcsap nevű harci lóról, és Kit Kat, mert egyszer a családja egész nap azt evett, amikor az autójuk lerobbant egy hóviharban).

Megint én következtem. L. Elsoroltam az emlékpalotánk összes részét, és bolondos elégedettség töltött el, amikor hibátlanul sikerült.

– Oké. L. L mint…

– Nem mondhatsz kaját, csak mert ettél olyat, vagy könyvet, mert elolvastad – figyelmeztetett Finch. – Mesélj el egy olyan igazi emléket!

Ingerült lettem, és elpirultam a szégyentől.

– Azt akarod mondani, hogy nem jól játszom az autós játékodat?

– Nem! Csak… azt gondoltam, így egy kicsit megismerhetlek. Hogy talán megosztasz velem valamit a múltadról. A családodról,

Könnyedén mondta, hangsúlytalanul, de tudtam, mit akar.

– Emlékszel, hogy én sosem találkoztam vele, ugye? – kérdeztem indulatosan. – Konkrétan soha. Althea egyáltalán nem illik az életembe, és anyám sem beszélt vele tizenhat éven át.

– És amikor kicsi voltál? Ahol felnőttél? Mire emlékszel belőle?

A szemét az előttünk hömpölygő forgalmon tartotta, de a hangja éles, faggatózó lett. Mintha adatokat gyűjtene egy könyvről. Ez mindenképpen dühített volna, de a meggyőződésétől még rosszabb lett. Mintha mindenki fejének tele kellene lennie emlékekkel, amiket csak úgy elő tud húzni. A szarságok fele, amiről azt hittem, velem történt, valójában könyvekben történt. Vagy amikor Ella szokott arról mesélni, hogyan próbált boldogulni az egyedülálló anyasága korai napjaiban.

– Elegem van a hülye játékodból! – fakadtam ki az ablak felé fordulva. – És amúgy is, ki használ autós játékokat arra, hogy azzal dicsekedjen, valami ribanccal szexelt egy parkban.

– Valami ribanccal? Nyolc hónapig volt a barátnőm. Ronda dolog, amikor lányok mondják ezt egymásra.

– Istenem, Finch, szerezz valami szabadbölcsész-diplomát!

Egy tökéletes világban lett volna nálam fülhallgató, amit egyből fel is tettem volna, és egy cigaretta, aminek a füstjét az ő térfelére fújhattam volna, de nem egy tökéletes világban voltunk. Megelégedtem annyival, hogy elfordítom a fejem és kibámulok az ablakon, és hagyom, hogy a sok kis ábécésorrendbe rakott emlék kihulljon a fejemből, mint a hópelyhek.

A csend hosszúra nyúlt az autóban, és végül elernyedt, mert világos lett, hogy egyikünk sem fogja megtörni. Jó.

Az út menti bozótost bámultam, amikor gyérült a forgalom. Finch egyenletes tempóban haladt, és a rádió hangja megnyugtató háttérzajjá szelídült, ahogy lassan átcsúsztam az érzelmileg kimerült utazók gondolattalan tudatállapotába. Amíg úton voltunk, a pánik enyhült. De ahányszor csak felvillanó féklámpákat láttam, új erőre kapott.

A bozótos lassan fákká nőt, amik aztán ritkás erdővé sűrűsödtek. Lekanyarodtunk a főútról egy kétsávos, kanyargó valamire. Homályosan egy imbolygó fénypontot pillantottam meg előttünk az út szélén, és hunyorogva néztem. Egy fejlámpa volt, egy nevetséges biciklisnadrágot viselő férfi fején. Helyben kocogott, az ujjával a pulzusát mérte az álla alatt. Elmosolyodtam. Aztán egy hófehér ruhás, sötét bőrű nő bukkant fel mellette, és a száját a férfi nyakára tapasztotta.

Az autó elszáguldott mellettük, és a kocogó meg a nő eltűnt mögöttünk a sötétben.

– Láttad ezt? – sikoltottam.

Finch összerezzent, és az autó jobbra sodródott.

– Mit?

– A kocogót… azt a nőt. – Mit is láttam valójában? – Vannak vámpírok a Végvidéken?

A keze szorosabban markolta a kormányt.

– Istenem! Nem igazán.

– Fordulj meg!

Finch lassított, és éles ívben megfordult. Ahogy visszafelé haladtunk, a fejlámpát vagy két test körvonalait fürkésztem a félhomályban. De semmit sem lehetett látni. Néhány percig autóztunk lépésben, majd Finch újra megfordult.

– Biztos vagy benne, hogy láttál valamit? Elbóbiskoltál, nem?

Csúnyán néztem rá, bár igaza volt. Vajon a túlfeszített elmém alkotott meg valami éber rémálmot a sok félelmetes történetből és a sötétségből? Eszembe jutott a cikk, amit kitéptem Ness lakásában, és rájöttem, hogy otthagytam az iskolai egyenruhámmal együtt a Target mosdójában.

– Húzódj le, gyorsan!

A szeme a fák felé villant, amik a leveleiket ingatták a tintakék estében.

– Várj! Menjünk egy kicsit messzebb!

Még tíz percig autóztunk, magunk mögött hagyva a színhelyét annak, akármit is láttam, aztán a padkára kormányozta az autót, és lecsapta a központi zárat. Az autó elcsendesedett, és az éjszaka az ablakokig nyomult.

A telefonomon rákerestem a halálesetek New York állam északi részén szavakra. Az első találat rögtön az a cikk volt, amit Nessnél láttam.

A rendőrség nyomozást indít az állam északi részében történt gyilkosságok miatt. A parányi New York-i Birch falucska nemrégiben az egész államot érintő nyomozás színterévé vált…

– Mit nézel?

– Birch – mondtam. – Birch, New York állam. Oda kellene mennünk.

– Miért? Mit találtál?

– Kocogókat gyilkoltak meg az állam északi részén.

Elkerekedett a szeme.

– Végvidék?

– Nem lennék meglepve. Hónapok óta folytatódnak, és valami mindegyik körül bűzlik. Olyan Kétszer Megölt Katherine-stílusban. – Haboztam, s közben a fák vonalát vizsgáltam. – Hogy értetted, hogy nem igazán vannak vámpírok?

Finch úgy tett, mintha megborzongana.

– „Jenny és az Éjszaka Asszonyai”.

Emlékeztem a névre Althea tartalomjegyzékéből.

– Ez miről szól?

– Jenny egy gazda elkényeztetett lánya, aki nagyon nem szereti azt a szót, hogy nem. Találkozik egy ijesztő kisgyerekkel az erdőben, aki elmondja neki, hogyan állhat bosszút a szülein: szúrja meg a sarkukat, miközben alszanak, mosson meg egy követ a vérükben, és ássa el az ablakuk alatt. Meg is teszi, és így beengedi az Éjszaka Asszonyait. Ami, tudod, elég nagy hiba.

Valami felvillant a fejemben, és egy ezeréves, halvány emlék igyekezett feltörni. Végighúztam az ujjamat az állam vonalán.

– Van egy történet… – Próbáltam gondolkodni, de ahogy igyekeztem megragadni az emléket, olyan volt, mintha fürge kis halakat akarnék kézzel kifogni.

Chicago, Ella metsző sikolyának hangja. Fény egy ajtó körül…

– Egy ajtóról – fejeztem be. – Van egy történet a könyvben, valami egy ajtóról. Az miről szól?

– „Az ajtó, ami ott sem volt”. Miért pont ez?

– Csak mondd el!

Habozott, és elkapta a fejét, hogy kinézzen a fákra.

– Oké. Erre emlékszem belőle.

16

Élt egyszer egy gazdag kereskedő, aki az erdő szélén lakott a Végvidék egy parányi városában. Az ideje javát utazással töltötte, de ahhoz eleget volt otthon, hogy a feleségét két kislánnyal ajándékozza meg, az idősebb fekete volt, a fiatalabb aranyhajú, és egy év különbséggel születtek.

Az édesapjuk távol volt, az édesanyjuk pedig különösen viselkedett, gyakran órákra bezárkózott a szobájába. Amikor a lányok a fülüket az ajtóra tapasztva hallgatóztak, hallották, hogy beszél valakihez, de csak az idősebb, Anya hallott választ. A hang, amit hallott, vékony és susogó volt, szinte azt hitte, hogy a levelek súrolják az ablakot.

Egy téli napon, amikor Anya tizenhat éves volt, az édesanyjuk bezárkózott a szobájába, és soha többé nem nyitotta ki az ajtót. Három nap múltán a szolgák betörték az ajtót, és semmit sem találtak bent. Az ajtó be volt reteszelve, az ablakok zárva. Odakint süvített a tél, de a lányok édesanyja eltűnt.

Mindössze egy csontból készült tőrt hagyott hátra a padlón egy vértócsában.

Anya hallotta, hogy a szolgák erről suttognak, és beosont a szobába, hogy ő is megnézze. A folt láttán olyan erősen kezdett rettegni a vértől, hogy onnantól kezdve a havirongyait is a sötétben mosta.

A szolgák megüzenték a lányok apjának, hogy a felesége meghalt vagy eltűnt, vagy még rosszabb történt, de hosszú ideig nem érkezett válasz. Aztán a tavasz első, meleg napján a férfi megérkezett egy kocsin, amit korábban a lányok sosem láttak.

A kocsiban ott ült az új anyjuk. Kilépett a macskakőre, és rájuk mosolygott. Alacsonyabb volt Anyánál, halvány hajkoronája és kék szeme volt, ami hidegen vándorolt egyik mostohalányáról a másikra.

Az édesapjuk hat hónapig otthon maradt, teljesen elbűvölte az új felesége, de a lányait éppen csak elviselte, ők pedig annyira elvadultak, amennyire csak a hosszú évek alatt elvadulhattak, amikor egymagukban nevelkedtek a szüleik hiányában.

Addig maradt, amíg rá nem unt a lányok mostohaanyjára, ahogy egykor a feleségére, és ahogy mindig is untatták a lányai. Búcsúzóul megcsókolta a mostohát, odabólintott a lányainak, és elutazott.   

Nem telt sok időbe, hogy a mostoha elveszítse a türelmét. Dühösen beszélt a lányokkal, a legkisebb hiba miatt is megpofozta őket, és a zsebében tartott ollóval nagy tincseket vágott le a hosszú hajukból, ha nem volt velük megelégedve. Ahányszor csak elment hazulról, bezárta a lányokat, azt mondta, azért, hogy ne viselkedhessenek neveletlenül. Az édesanyjuk szobájában tartotta őket, ahol a bezárt ablakok a rozsdától beszorultak, és a sötét folt a padlón úgy ingerelte Anyát, mint egy gonosz, fekete szem. Az édesanyjuk ágyát az apjuk parancsa szerint felhasogatták gyújtósnak, és az összes szép holmiját elzárták. Csak a két lány volt az üres szobában, a mérgező folttal a padlón.

A mostohaanyjuk eleinte mindig csak néhány óráig volt távol. Aztán egész napokra, majd egész éjszakákra eltűnt. Amikor először zárta be őket a szobába alkonyattól hajnalig, Anya az ajtón dörömbölt, és addig sikoltozott, míg megfájdult az ökle és a torka, de senki nem ment a segítségükre.

Amikor a mostohaanyjuk végül kinyitotta az ajtót, felhúzta az orrát a szagra, és az éjjeliedény felé intett.

– Ürítsétek ki! – utasította őket.

A szén, amivel a szemét festette ki, és az ajakrúzsa selyem-cukorszerű foltokká maszatolódott az arcán, s kerülte a mostohalányai tekintetét.

Végül eljött a nap, amikor egy tál alma és egy korsó víz társaságában bezárta őket, és örökre eltűnt. A nap felkelt és lenyugodott, felkelt és lenyugodott. A harmadik napon Anya kinézett az ablakon, és meglátta, hogy a szolgák egyenként elhagyják a házat a holmijukkal a hátukon.

A ház üres volt. Az almákat megették, a víz régen elfogyott. Az ablakok zárva maradtak, az üveg nem engedett, még akkor sem, amikor Anya a csizmájával próbálta betörni.

Azon az éjszakán a testvérek egymás mellett feküdtek a padlón, és igyekeztek melengetni egymást. Aztán Anya meghallotta a hangot, amit már-már elfelejtett. Olyan volt, mint a levelek susogása az ablak előtt.

A padlón feketéllő vérfoltból jött. A lány lassan közelebb óvakodott hozzá, fölé hajolt, és lélegzetvisszafojtva fülelt.

Késő, nagyon késő éjszaka volt, amikor a susogás végre hanggá változott.

Meg fogsz halni, mondta a hang a lánynak.

Anya dühösen hanyatt fordult a padlón.

Tudom, válaszolta vadul az elméjében. Máris félholtak vagyunk.

Meg fogsz halni, mondta újra a hang. Hacsak…

És elmondta neki, hogyan mentheti meg magát és a húgát. Hogyan teremtheti újra a világot eléggé ahhoz, hogy élhessenek.

Vér volt az ára.

Másnap reggel Anya elmondta a testvérének, Lisbetnek, mit tudott meg: ajtót kell teremteniük. Az édesanyjuk nem halt meg, hanem eltűnt, mágia segítségével alkotott egy ajtót, ami elvitte messzire. Az édesanyjuk vére szólt Anyához, és elárulta, hogyan alkothat ő is ajtót, hogy újra találkozzanak.

Vér az ára, mondta Lisbetnek, de nem lehet az enyém.

Hazudott. Nem volt gonosz, csak nagyon félt. A gondolat, hogy felvágja az ereit, émelyítő rémülettel töltötte el, mintha a végtelenbe zuhanna. Ügyet sem vetett a hazugság keserű ízére a szájában.

Megkereste a csontkést ott, ahol a hang mondta neki, egy kilazult tégla mögött a hideg kandallóban.

Nem lehet az enyém, mondta újra, mert én varázsló vagyok. Nekem kell megalkotni az ajtót, és neked kell feláldoznod a véredet érte.

Lisbet bólintott, de a szeme elárulta Anyának, hogy tudja róla, hogy hazudik.

Ez feldühítette. Amikor végighúzta a pengét a húga csuklóján, a haragja óvatlanná tette, és a penge túl mélyre szaladt.

De Lisbet egy szót sem szólt, amikor a nővére megfogta a csuklóját, és egy ajtót festett vele.

Először az oldalát festette meg, két folyamatos vonallal, végighúzva Lisbet csuklóját a kövön. Olyan magasra emelte, amennyire csak tudta, hogy megfesse a szemöldökfát a tetején. Amikor Anya elengedte és újra talpra állította, Lisbet olyan fehér volt, mint az alma húsa.

Anya elfordult a húga vértelen arcától, és kimondta a szavakat, amelyek a vért ajtóvá változtatták. A szavakat, amelyeket a vér súgott a fülébe, háromszor is, hogy megjegyezze.

A vér azonnal felizzott a kövön, és a vörös vonalak meleg, fehér fénysávokká változtak. Az újonnan megalkotott ajtó feléjük lendült, meleg fuvallatot és a tiszta pamut illatát lehelve.

Egymás kezét fogva figyelték, ahogy feltárul.

Aztán Lisbet felnyögött, megingott és a földre rogyott. A hideg ujjait maga elé nyújtotta, szinte érintve az ajtót.

Az ajtót, ami nem volt ott, aztán ott termett. Az ajtót, ami az élete véréből lett.

Abban a pillanatban, amikor kilehelte az utolsó lélegzetet, a fehér fény megremegett és zöldre változott. Az elmérgedt sebek zöld színére, a rémálmok, az egyhetes kenyéren kúszó penész színére. A tiszta pamut illata dohossá vált, és megrekedt Anya torkában.

Az ajtóra vetette magát, de túl késő volt. Az feltárult, hüvelykről hüvelykre, dohos levegőt ásítva, mint egy pince szája.

Anya nem hitte, hogy az édesanyja ott lehet az ajtó mögött, de nem volt hová mennie. Felemelte Lisbetet, és átvitte az ajtón.

Odaát egy szobát talált, ami ugyanolyan volt, mint ahonnan érkezett, csak éppen fordítva. Anya a fekete foltra nézett a padlón. Friss volt, és vörösen csillogott. Átrohant a szobán, karjában Lisbet testével, és megrántotta a hálószoba ajtaját.

Az ajtón túl húzódó folyosó balra kanyarodott, és nem jobbra, a falakról eltűntek a lámpások, helyettük olyan emberek portréi sorakoztak, akiket Anya nem ismert fel. A szemük helyén kiégett üregek, a szájuk nedves és vörös. A folyosón ugyanaz a súlyos zöld fény izzott.

Lisbet testét a karjába szorítva Anya végigjárta a házat. Szénpor és vér szaga érződött. Valamennyi kandallóban alacsony, zöld lángnyelvek tekeregtek. Minden asztalon tányérokban rothadt húst vagy méregsárga virágport hullató, megfeketedett virágokat látott.

Amikor kinyitotta a bejárati ajtót, látta, hogy a romlás a házon kívülre is átterjedt. A fák ágai vékony csontokká váltak, az út pora repedezett hamu volt.

Ezt én tettem, mondta magában. Megöltem a húgomat, a halála nyitotta meg az ajtót, és az ajtó a Halálra nyílt!

Órákba telt, de végül fel tudta ásni annyira a felperzselt földet, hogy eltemesse a húgát. Aztán a város felé indult, hogy megnézze, talál-e ott élő embereket.

A városban különös borzalmak tanyáztak. Senkit sem látott, sem embert, sem állatot, csak a súlyos, zöld égboltot, ami az egész világot a betegség színébe borította, és a házak bezárt ajtajait, a vak, feketére festett ablakait.

Anya senkit sem látott. Nem volt szüksége sem alvásra, sem ételre, sem italra, és amikor végighúzta a csontkést a saját csuklóján, még a legapróbb sebet sem ejtette rajta. Felmászott az egyik ház falára kapaszkodó sűrű, fekete szőlőindán az omladozó kövekből álló tetőre. Levetette magát.

De úgy siklott le a földre, mint az őszi levél, és sértetlenül ért földet. Ott feküdt, imádkozott a végért, bár az ima is olyan keserű volt, mint a hazugság, ami megölte a testvérét. A hang ekkor szólt hozzá újra.    .

Hosszú idő telt már el azóta, hogy ott feküdt az édesanyja szobájának padlóján, és hagyta, hogy a hang titkokat súgjon a fülébe. Régebben volt, mint gondolta. Messze, nagyon messze a mostohaanyja halott volt, elvitte a láz. Az édesapja új menyasszonyt vitt haza. Fiuk született.

Haza tudsz vinni? – könyörgött Anya.

Nem ez a megfelelő kérdés, felelte a hang.

Átvezette a városon, vissza a sírhoz, amit az apja háza előtt ásott. A sírból fekete diófa nőtt ki. A susogó lombja volt az egyetlen, ami megmozdult a Halál birodalmában. Lisbet, suttogta Anya, és a ía törzsére simította a kezét.

Sóhajszerű susogással a fa három diót ejtett a tenyerébe, ügyesével feltörte őket.

Az elsőben zöld szaténruha rejtőzött, a színe, mint a molylepke szárnyáé.

A másodikban a megkövesedett fa színében csillogó fekete cipellő.

A harmadik szemgolyó nagyságú, áttetsző követ rejtett.

Amikor a saját szeméhez emelte, a körülötte lévő világ életre kelt. A nappal éles fényben ragyogott, a fák virágoztak, és egy kocsi tartott felé. A kocsis nem látta őt, de a ló igen, felágaskodott, a patái magasan Anya feje fölött kapáltak.

Elejtette a követ, és újra a Halál birodalmában találta magát.

A kő ablak volt az élők földjére.

Kezdj vele, amit akarsz, mondta a hang, de ne kótyavetyéld el a húgod ajándékait!

Anya kivárta, amíg a zöld fény sötét homállyá halványult, ami az éjszakát jelentette a Halál földjén. Felvette a zöld ruhát és a fekete topánt. Hátrafésülte sűrű, fekete haját. Aztán a szeméhez emelte a követ.

Úgy látta az otthonát, ahogy egykor ismerte, amikor kislányként élt ott az édesanyjával, az apjával és a húgával, akit Lisbetnek hívtak. Úgy tartotta a követ, mintha lyuk lett volna a falban, miközben körbeosont a ház körül, és belesett az ablakon.

Egy gyönyörű nőt látott zongorázni. Az apja egy pohár sherryt kortyolgatott, a haját ősz sávok csíkozták. És látott egy fiút, aki alig lehetett nála idősebb. Magas és sovány volt, közel a férfikorhoz, de még nem érte el.

Anya édesapja büszkén nézett a fiúra, és kezével a vállára csapott. A fiú szeme lustán vándorolt körbe a szoba bútorain, a zongorázó anyján, és aztán megállapodott Anyán.

Felpattant és az ablakhoz lépett. Anya hátrahúzódott, amikor az apja is a fiú mellé lépett. A fiú rámutatott, de az apja a homlokát ráncolva és a fejét rázva elnézett mellette. Végül behúzta a függönyöket az ablak előtt.

Anya a kertben várt lidércfényszínű ruhájában. Amikor leengedte a karját, a rothadó lugas és a csontok földjén állt. Amikor újra a szeméhez emelte a követ, látta a fű lágy zöldjét és a szentjánosbogarak villanó csillagait. Látta, hogy a fiú felé tart, a léptei óvatosak, de a szeme mohó.

Egyet kérdezhetsz tőlem, mondta a lány. De a megfelelő kérdésnek kell lennie.

Ki vagy te? – kérdezte a fiú.

Anya hallgatott.

Miért nem látnak a többiek? – kérdezte a fiú.

Anya néma maradt.

Gyönyörű vagy, suttogta végül a fiú, és kinyújtotta a kezét, hogy hozzáérjen. Miért tartod ilyen magasra a kezedet?

Anya rámosolygott úgy, ahogy a mostohaanyjától látta. Hagyta, hogy a fiú odahajoljon az ajkához, még közelebb, mielőtt lehullott a karja, és visszatért a halott kertbe.

Sok éjszakai találkába telt, mire a fiú a megfelelő kérdést tette fel. De addigra a szeme beesett a kialvatlanságtól, és éhes szerelemmel nézett a lányra.    .

Hogy érhetném el, hogy maradj? – kérdezte végre a fiú.

A lány mosolygott, és a fiú füléhez emelte az ajkát.

Elmondta neki, hogyan lehetnek együtt. Hogyan alkothatja újra a világot eléggé ahhoz, hogy ő visszatérhessen az élők földjére.

Vér lesz az ára.

Megtanította neki a szavakat, amiket mondania kell, háromszor is elismételte, hogy a fiú megjegyezze. A kezébe nyomta a csontkését. És végignézte, ahogy a fiú végighúzza a vérző csuklóját az apja házának falán, és ajtót fest vele. Megingott, amíg kimondta a szavakat, az arca, az édesapjuk tükörképe, elsápadt.

A vér ajtóvá változott, a körvonala visszataszító zöld fénnyel izzott. Anya elejtette a követ a szeme elől, és kitárta az ajtót. A fiú eltűnt, és a fény az otthoni meleg lámpafénnyé változott. Miközben Anya átlépett az ajtón, érezte a féltestvére halvány érintését, ahogy átlépett mellette a Halál földjére.

Aztán már ott állt az apja házában, élőn és egyedül, és a Halál nem érezte, hogy becsapták, mert a lány a fiúéra cserélte a saját életét. A szeméhez emelte a követ, éppen csak addig, hogy lássa a fiút, aki rémült arccal az ő helyén állt a Halál zöld fényében, aztán a zsebébe rejtette.

A konyhába ment, és kanállal ette a mézet, marokkal tépte a húst, és hagyta, hogy a bor lecsorogjon az állán.

Aztán felment a lépcsőn az édesapja hálószobájába, ahol a felesége mellett aludt. Érezte, hogy a csontkés megrezzen a kebléhez rejtve.

Nem vágta át az apja torkát. A feleségéét vágta át. A követ pedig a halott asszony tenyerébe tette, ahol az apja egész biztosan megtalálja. És majd a szeméhez emeli, és láthatja a rá váró halott vidéket, és a fia folyton őt hívja majd, de ő sosem tudja visszahozni.

17

Miközben Finch beszélt, én az erdőt bámultam. A hangja lágy és álmosító volt, távol tartotta a messzi borzalmakat.

A fény lopva jelent meg. Finch arról mesélt, ahogy a lányok beléptek a vérből rajzolt ajtón, én pedig pislogtam, majd újra pislogtam, de nem sikerült eltüntetni a vékony, fehér vonalat, ami mintha a fák közé tűzött csillagszóró lett volna. Amikor Finch a történet végére ért, az üvegre tettem a kezem.

– Látod azt?

Odahajolt és átnézett mellettem arra, amerre a kísérteties fény hunyorgott.

– Egy újabb kocogó lehet? – dünnyögte.

Ahogy helyet csináltam neki, a könyökömmel megnyomtam az ablakemelő gombját. Az üveg néhány ujjnyit lejjebb csúszott, füstre és fémre emlékeztető szagot engedve az autóba.

Mint a tűz és a vér.

Bénító déjà vu dermesztett meg az ülésben. Chicago. Ella sikolya. Fehér fény.

– Finch, hajts tovább! Hajts, hajts, hajts!

Sebességbe tette az autót, és csikorogva kihajtott az útra.

– Mi történt? Mi az?

Chicago. Ella sikolya. Fehér fény, és a halálra emlékeztető szag. Egy lány vékony ujjal fonódtak egy ajtó peremére.

– Semmi! Nem tudom. Csak… csak vezess. Oké?

Nem kérdezett többet. Néhány mérfölddel arrébb követte a pihenőhely felé mutató táblákat. Miután leparkoltunk, kiszálltam utána a kocsiból, és a kútnak támaszkodtam, amíg tankolt, majd a nyomában beléptem a McDonald’s zsíros melegébe.

– Nincs több történet – közölte könnyedén. – Egyikünknek sem tesz jót.

– Hallgass el! – Indulat nélkül mondtam, egy falat sajtburgeren keresztül. Az elmém mérföldekre járt, egy chicagói tél fagyos idejében.

Az emlékek most már gyorsabban tértek vissza.

A kanapé támláján egyensúlyoztam, mint egy kötéltáncos. Amíg le nem estem, és az állam nekicsapódott az olcsó, üveg dohányzóasztalunk sarkának.

Vérzett. Rengeteg vér volt mindenhol. Olyan sok, hogy azt hittem, talán csal az emlékezetem.

Ezután az emlékek állóképekre estek szét. Ella, amint törölközőt szorít az államra, és egy másikkal feltörli a vért. A hirtelen fény, a szörnyű szag.

És a sikoly. A kíméletlen hideg okozta sokk, amikor Ella kivitt a hátsó ajtón, mezítláb, vércseppek sorát hagyva hátra.

Mindent hátrahagytunk. Össze kellett varrni a sebemet, de nem álltunk meg, hogy kórházba menjünk, csak amikor Madisonba értünk.

Mi elől menekültünk?

Az autóhoz érve Finch előtt besiklottam a vezetőülésbe. Az anyósülés felőli ablakon át benézett rám.

– Elég jól vagy, hogy vezess?

Szúrósan néztem rá, mire égnek emelte a kezét.

– Nekem jó, én aludni fogok. A Google Maps szerint még háromórányira vagyunk Birchtől. Mi lenne, ha egyből odamennénk, és keresnénk egy motelt?

– Jól hangzik. Olyat keressünk, ami nincs túl közel az erdőhöz.

A vezetés megnyugtatott, így volt valami, amire koncentrálhattam, de továbbra is féltem. A fényszórók elnyelték, aztán kiköpték a sötétséget, ahogy próbáltam túlnézni a fényükön, mintha az, amit üldözünk, éppen a látószögemen kívül bujkálna.

Tizenegy körül még mindig egyórányira voltunk a céltól. Finch lehetetlen módon összegömbölyödve, csukott szemmel feküdt az anyósülésen. Végül megláttam valamit, jelzőfények távoli izzását.

– Hé! Ébredj!

– Ébren vagyok – mondta tompa hangon, aztán felemelte a fejét, mint égy teknős, és az útra pislogott. – Baleset?

– Nem tudom.

Ahogy közeledtünk, egy rendőr fakó alakja úszott be a szemünk elé, mindkét kezében jelzőfáklyával. Lehúzódtam mellé, és megálltam.

Lehajtott fejjel bekémlelt Finch oldalán. A pilótaszemüvege majdnem ugyanolyan volt, mint az enyém. A bajuszával együtt álruhának látszott.

– Vissza kell fordulniuk. Az út határozatlan ideig lezárva.

– Mi történt? – kérdeztem a szélvédőn kilesve.

Két rendőrautót láttam, és köztük szétszóródva maroknyi rendőrt. Az egyikük rádióba beszélt, úgy tartotta, mint egy DJ a mikrofont. Mögöttük egy fehér SUV, félig lecsúszva az útról.

– Baleset. – A hangja katonás volt, egy árnyalattal maradt el az udvariastól.

Lekapcsoltam a fényszórót, hogy jobban lássak. Valami domborodott az úton a kocsi mellett, amitől kiszáradt a torkom. De túl kicsi volt, hogy ember lehessen. Talán egy dzseki volt.

– Úgy látom, a kocsinak nincs baja – állapítottam meg. – Megsérült valaki?

– Drágám, most vissza kell fordulnod!

– Drágám?

A zsaru valamit rágcsált, rágógumit vagy a szája szélét.

– Fiam, kérlek, mondd meg a barátnődnek, hogy kapcsolja vissza a fényszórót és fordítsa meg a kocsit, mielőtt megbírságolom.

A hangja gépies volt, a napszemüvege fémes lencséje Finch felé fordult.

Az érzés az arcomból indult, mint mindig, és jeges tűzbe borította a bőrömet.

– Hozzám is beszélhet – szóltam rá. – Itt ülök. Vagy úgy érzi, egy nő nem tud betartani egy egyszerű utasítást?

– Alice. – Finch a karomra tette a kezét, én azonban leráztam.

Már késő volt tízig számolni.

– Csak mert a maga irányítása alá tartozó porfészekben vagyunk, nem jelenti azt, hogy úgy beszélhet velem, mint egy csecsemővel. Hogy mer úgy kezelni, mint egy kibaszott háziasszonyt?

A zsaru egy pillanatig rám meredt, s az arcán rángatózni kezdett egy izom. Amikor levette a napszemüvegét, a szeme ingerült és barna volt. Emberi.

– Anyáddal is így beszélsz? Egy helyzet közepén vagyunk, nincs időm a hülyeségeidre. Kapcsold fel a fényszórót, és indulj!

Kiegyenesedett és néhány lépésnyire elsétált, a fáklyája az oldalán himbálózott.

Egy pillanatig mozdulatlan maradtam, a ki nem engedett adrenalin halványuló szikrákat pumpált végig a tagjaimon, majd Finch áthajolt előttem, és egy pöccintéssel felkapcsolta a fényszórót.

– Fordulj meg! – utasított. – A rohadt életbe!

Dühösen bámultam rá.

– Mi bajod van?

– Nekem mi bajom van?

Az érzés, amikor tudod, hogy seggfej voltál, éppen olyan rossz, mint amikor veled bánnak igazságtalanul, csak az elégtétel érzése nélkül. Gyorsan, élesen megfordítottam az autót, a kerekek csikorogtak a túloldali padka füvén.

– Hogy érted ezt? – kérdeztem összeszorított fogakkal.

– Tudod jól, hogy értem. Tudsz még ennél kiváltságosabban viselkedni?

– Én, Ellery Djan-Finch-akármi? Én vagyok kiváltságos?

– Ennek semmi köze a pénzhez! – robbant ki. – Vitatkoztál egy zsaruval, mert tudod, hogy megteheted. Ez annyira, rohadtul arrogáns. Nézz csak rám! – A nyilvánvaló tényt mutatva a bőre felé intett. – Szerinted mi történt volna, ha én üvöltözök egy zsaruval? Téged még csak meg sem bírságolt!

– Azt szeretted volna, hogy megbírságoljon? – kiabáltam, ügyet sem vetve arra, hogy igaza volt. – Menjek vissza, és kérjem meg?

Megrázta a fejét, és kibámult az ablakon.

Semmi sem dühített jobban, mint amikor valaki nem hajlandó válaszolni. A látásom peremét zsibongó feketeség homályosította el, szinte úgy éreztem, egy alagúton át látom az utat.

– Gyerünk! Mondd csak meg, mit kéne tennem! Mondd meg, mit kellett volna tennem!

– Csak álljunk meg! – szólt fáradtan. – Menjünk el a legközelebbi motelig, és keressünk holnap új útvonalat.

Be kellett volna fognom, de nem tettem.

– Nem, a pokolba is! Te kezdted ezt a beszélgetést, most fejezzük is be!

– Az istenért, engedd már el! Nem kellett volna sértegetned egy zsarut, oké? Engem rángathatott volna ki a kocsiból, csak mert te úgy viselkedtél, mint egy idióta. Szerinted a gazdagság számít egy ilyen helyzetben? Szerinted, ha a zsaru rám néz, azt látja, hogy gazdag vagyok? Úgy teszel, mintha nem értenéd, pedig érted.

Értettem, tényleg. És a szégyen valami sötétebb dologgá forrott ki. Mielőtt az agyam követni tudott volna, félrerántottam a kormányt, lekanyarodtam az útról, és az autó pattogva rohant a fák felé.

– Alice!

Finch odakapott és megragadta a kormányt, de erősen tartottam. A világ egy tölgyfa törzsévé szűkült össze, ami a látóteremben közeledett. Egészen addig, míg a pánik végül áttört a harag hullámán, és élesen balra rántottam a kormányt, vissza az útra. Átgurultunk valamin, amitől az autó élesen megugrott. A fejem a tetőbe csapódott, és a haragom elparázslott.

A helyét élesen belém hasító megbánás vette át. Hagytam, hogy túl közel sodródjak a lényem legmélyén megbúvó sötét kontinenshez, a törvénytelen helyhez, amit folyamatosan próbáltam elkerülni. Már egy ideje nem történt ilyesmi, de az érzés ismerős volt, mint a gyógyszer íze.

Finch dermedten ült az anyósülésen. Magamon éreztem a tekintetét. Gyorsabban hajtottam, mintha így a tetteimet magam mögött hagyhattam volna.

– Mi… a franc… volt… ez?

– Sajnálom – feleltem rekedten.

– Nem érdekel. – Majd megismételte, a hangja döbbent volt: – Nem érdekel. Mi a francot… Most mit gondoljak? Hogy higgyem el, hogy nem próbálsz majd megint megölni bennünket?

A kezem szorosabban markolta a kormányt.

– Nem fogom. Nem akartam. Én néha… nem tudok mit kezdeni az emberekkel. Hülyeség. Hülyeség volt úgy beszélni a zsaruval. Csak a tiszteletlenség feldühít.

– Engem is dühít. De néha le kell nyelni az egész szarságot.

– Hagyd abba! – kértem, felemelve a kezemet. – Komolyan mondom. Tudom, hogy ez borzalmas volt. De nem ígérhetem, hogy nem fogok megint lehajtani az útról, ha tovább beszélsz róla, úgyhogy talán neked kéne vezetned.

Az ablaknak dőlt, a karját szorosan összefonta a mellkasán, és hallgatott. Így én vezettem. Egészen az első motel kavicsos parkolójáig, amit megláttam. A Starlite Inn az erdő szélén állt. Finch a fákra pillantott, de nem szólt.

A férfi, akinél bejelentkeztünk, pontosan úgy nézett ki, ahogy egy erdő közepén álló olcsó motel recepciósát elképzeli az ember. Gyanítottam, hogy van valahol egy vendégkönyvük is, amibe vicces név alatt írhatnék megjegyzéseket, és akkor talán Finch is újra rám nézne, de az ilyesmik biztos csak a régi filmekben léteznek.

Finch csak egy szobát vett ki, amiért hálás voltam. Ezen a ponton nem bízhattam abban, hogy nem fog felszívódni. Elég, ha visszamegy New Yorkba, vagy megpróbál visszajutni, de rossz helyen fordul be, és máris a Végvidéken találja magát.

Nem illett hozzám ez a ragaszkodás. Büszke voltam rá, hogy nincs szükségem barátokra, bár ez azt jelentette, hogy senkire sem volt szükségem. Kiderült, hogy ez csak annyit jelent, hogy Ellára viszont borzasztó nagy szükségem van, túlságosan nagy. Szó szerint nem volt másom rajta kívül.

A szobánk az elkeseredettség seszínében pompázott, mindkét ágy mögött egy-egy tájképpel, a depresszió Rorschach-tesztjeivel: ha megfakult kukoricást láttál poros kék keretben, akkor rendben voltál. De ha csak azt a borzasztó kizsákmányoló üzemet láttad magad előtt, ahol ezeket gyárthatják, nem számíthattál semmi jóra.

– Ne bámuld már azt a ronda festményt! – szólt rám Finch. – A frászt hozod rám.

Arccal előre ledobta magát az egyik ágyra, de azonnal a hátára is fordult.

– Ennek a párnának olyan szaga van, mint amikor a táborban a gyerek, aki fölöttem aludt az emeletes ágyon, bepisilt. És túl fáradt vagyok, hogy érdekeljen.

Leültem a másik ágy szélére.

– Nagyon sajnálom.

Megrándult az arca.

– Ne mondd ezt!

– Mi? Miért?

Karjával eltakarta a szemét.

– Csak felejtsük el! Figyelj, mit láttál az úton, a zsaru mögött? Nem baleset volt, igaz?

Könnyebb volt beszélgetni vele így, hogy nem láttam a szemét. Én is hátradőltem a párnámra.

– Nem baleset volt. Nem tudom, miért, de olyannak tűnt, tudod. Végvidékesnek. Láttad az autót, aminek mind a négy ajtaja nyitva volt?

– Nem láttam semmit. Egy zsaru mászott az arcomba, túlságosan lefoglalt, hogy ártatlannak tűnjek.

– Te? Tudnál te bármikor is nem ártatlannak tűnni?

– Ó, persze. Igazi seggfej is tudok lenni. – Szórakozottá vált a hangja.

– Nem veszem be – ellenkeztem halkan. – Te rendes embernek tűnsz.

– Látszik, hogy nem tudsz mindent.

Volt valami a hangjában, ami óvatossá tett, és túl sokat vártam a válasszal. A lélegzetvétele egyenletessé és lassúvá vált, és ez ragadós volt, bekúszott a végtagjaimba, elnehezültek tőle, mint a homokzsák. Alig tudtam felemelni a karomat, hogy lekapcsoljam a lámpát.

Miután megtettem, felnéztem a mennyezetre, és elmosolyodtam, mert tele volt ragasztva foszforeszkáló csillagokkal. Hagytam lecsukódni a szememet. Ellery Finch lélegzése majdnem olyan jó volt, mint amikor van valaki mellettünk a sötétben.

18

Finchnek rémálma volt.

Hallottam a másik ágyban, apró, szánalmas hangokat adott ki. A függönyön beszűrődő fény még az utcai lámpák poros sárga fénye volt. Nem tudtam, hány óra lehet, és a mobilom Finch töltőjén lógott a szoba túlsó végében.

– Finch! Ellery!

Nem válaszolt. Amikor felkapcsoltam az ágy melletti kislámpát, összerezzent, de nem ébredt fel. Némán felültem, és a padlóra lendítettem a lábam. Megálltam és vártam, hogy felpattanjon a szeme.

Nem pattant fel. Az egész testemet piszkosnak éreztem a motelágytól, mintha mások testének számomra láthatatlan mocskában úsznék. A nyakamat nyújtóztatva figyeltem Finchet.

A fejét hátravetette, a szeme mozgott a szemhéja alatt. Amikor hosszabban néztem az embereket, egy idő után rendszerint a részeikként kezdtem őket látni. Csontos orr. Szemgolyó a szemüregben. A fül furcsa, porcos íve, különös, túlfejlett ujjak, és a közvetlenül a bőr felett lebegő smink, és hogy mi a fene van a nadrágokkal és a térdekkel, és hogyan járhatunk-kelhetünk a világban, mintha mindez normális lenne?

De Finch rendíthetetlenül, szilárdan egységes maradt. Egy srác volt az ágyon, hosszúra nyújtott nyakkal. A szája szavakat formált, amit nem hallottam, aztán olyan fájdalmas megbánással nyögött fel, hogy gondolkodás nélkül mellette termettem, és a vállára tettem a kezem.

– Hé! Rosszat álmodsz.

Erősen, az orrán át szívta be a levegőt. A szeme felpattant, a mennyezetre meredt, majd az arcomra. Figyeltem, ahogy az álom elhagyja a tekintetét, és az értelem visszaereszkedik rá.

– Ó! – mondta.

A hangjában el nem sírt könnyek remegtek, és arra gondoltam, talán azt akarná, hogy félrenézzek. De megragadta a kezemet, a mellkasára húzta, és ott tartotta.

Engedtem neki. A szíve egyenletes dobogása az ingén át emlékeztetett arra, hogy a szív is egy izom. A legfontosabb izom.

– Rémálmod volt.

– Sajnálom. Sajnálom, Alice. – Úgy mondta ki a nevem, mint amikor valaki egy nagyon értékes holmit tesz le a puha mohára.

– Miért? Csak álom volt.

– Nem… – Olyan feszült figyelemmel nézett rám, hogy lesütöttem a szemem, és a lélegzetvételével együtt emelkedő-süllyedő kezünket néztem. – Alice, menjünk vissza!

Felkaptam a fejem. A szempillája nedves volt, az arca gyűrött. Az elmém nyílként száguldott végig az első pillanattól, amikor az egyenruhájában megláttam őt a Whitechapelben, egészen mostanáig, amikor pólóban és bokszeralsóban feküdt az ágyban.

– Vissza, mihez? – kérdeztem.

Hagyta, hogy előrebukjon a feje, amíg a homloka az enyémhez ért.

– Vannak jobb tündérmesék – suttogta. – Ha a Végvidék valóban létezik, akkor lehet, hogy a többi is valódi. Megkereshetnénk Sohaországot. Vagy Narniát.

Azon az éjszakán bőgtem utoljára, amikor Ella bejelentette az eljegyzését, de most a sírás fojtogatott.

– Ella nem Sohaországban van – suttogtam. – Vagy Narniában.

– Talán a Mogyoróligetben sincs.

El akartam húzni a kezem, a bőröm hideg volt, ahol az övé hozzáért.

– Talán nem. De ezért jöttünk ide.

– Semmit sem muszáj megtennünk, amit nem akarunk. Még van… még visszafordulhatunk.

– Honnan jön ez most? – Visszarántottam a kezem, és lecsaptam a matracra, de tehetetlen marhának éreztem magam, amikor szinte semmi zajt nem csapott. – Mit álmodtál?

Megrázta a fejét.

– Azt álmodtam, hogy mindez valóság.

– Az is. Mindketten láttuk Kétszer Megölt Katherine-t.

– Nem az. Az egész.

– Az egész mi?

Csak rázta a fejét, és elnézett mellettem.

– Érezted már, hogy az egész életed egy film? És te szerepet játszol? És csak az idődet vesztegeted, miközben magadat nézed ebben a filmben, és arra gondolsz, milyen jól játszod magadat, amíg fel nem ébredsz, és eszedbe jut, hogy mindez valóság? Minden egyes személy körülötted kibaszottul valódi?

Egyre gyorsabban és gyorsabban beszélt, míg végül elcsuklott a hangja.

– Jó lehet gazdagnak lenni – jegyeztem meg undokul, de tudtam, hogy nem erről van szó. Én is hasonlóan éreztem. Kivéve, hogy én sosem gondoltam, hogy jól játszom a filmemben.

– Mindennek, amit teszünk, következménye van – tette hozzá.

Készületlenül ért, hogy ilyen elgyengültnek és feldúltnak látom az éjszaka közepén. De most már kezdtem dühbe gurulni.

– Ez nem drogprevenciós iskolagyűlés, Finch. Ezt nem kell nekem elmagyaráznod. Az a következménye annak, hogy beleegyeztél, elhozol a Mogyoróligetig, hogy most be is kell tartanod ezt a megállapodást. Nincs pénzem kifizetni a benzint, és ha sehogy nem tudlak meggyőzni, hogy segíts nekem, szó szerint ki foglak nyírni, ha megpróbálsz visszavinni a városba, amikor ennyire közel vagyunk ahhoz, hogy talán megtaláljuk anyámat. Világos?

Egymásra bámultunk.

– A Végvidékről álmodtam – árulta el.

– Igen, ez leesett. De az álmodnak semmi köze ahhoz, amit csinálunk. – A szavaimnak hazugságízük volt. Újra megpróbáltam: – Álom volt, nem jóslat.

– Meddig mennél el, hogy megtaláld őt?

– A világ végére is.

– Annál tovább nem? – Úgy nézett rám, mintha azt várná, hogy meggyőzzem… valamiről.

A kezemet erősem a szememre szorítottam.

– Úgy érzed, hogy egy filmben játszol szerepet. Hát én is. Úgy érzem, szerepet játszom egy olyan filmben, ahol elégett a díszlet. És a forgatókönyvet kitörölték. És a kamerákban nincs film, és szellemes horrorfilmben vagyunk, a város rossz részében. Finch, ő nemcsak az egyetlen családtagom, de az egyetlen ember is az életemben.

Amikor megláttam, hogy kiül az arcára az elfogadás, rádöbbentem, miről akarta, hogy meggyőzzem. Azt akarta tudni, hogy nincs vesztenivalóm. Talán azt akarta tudni, hogy akár meg is halnék az Ella utáni keresésben.

Meghalnék, mint Ness barátja.

Finchre néztem, a megbízható kisfiús lényére, és tudtam, nem engedhetem, hogy az út végéig velem jöjjön. Az elmúlt harminchat óra valamelyik pillanatában belépett abba a legkisebb, legszomorúbb klikkbe, amelynek korábban Ella volt az egyetlen tagja: az emberek közé, akiknek a halálát én, Alice Crewe nem tudnám elviselni.

A többiek akár mehetnek is a pokolba.

Órákkal később futó pánik érzésére ébredtem, és úgy vettem a levegőt, mint aki víz alól bukkan fel. Különös érzés volt a fülemben, nemrég elhalkult hang nyoma. Mi ébresztett fel?

– ’Reggelt! – Finch ébren volt, és engem nézett a másik ágyról, a háta mögé tett kézzel ülve.

Ökölbe szorítottam a kezemet, amit korábban a mellkasára húzott, és eszembe jutott, hogyan festett a nedves szempilláival a sötétben. De az éjszaka szenvedése tovatűnt, az élénk Finch álarca újra a helyén volt.

– ’Reggelt! Azt hittem… Te hallottál valamit?

– Hát, igen. Már öt perce beszélgetünk.

– Mi?

– Te beszéltél álmodban. Én válaszoltam.

– Mit mondtam?

Elmosolyodott. Volt valami sunyi a mosolyában.

– Semmit. Butaságokat. Tudod, amit az ember álmában szokott.

– Finch! Mondd el pontosan, mit mondtam!

A jeges hideg a hangomban véget vetett a jókedvének. Eltűnődtem, vajon eszébe jutott-e, hogy majdnem nekihajtottam az autóval egy fának, vele együtt.

– Komolyan, csak butaság volt. Horgászásról és pirítósról és ilyen hülyeségekről beszéltél. Légyszi, ne akadj ki!

– Utálom, amikor valaki azt mondja, hogy ne akadjak ki.

A padlóra lendítette a lábát, és komolyan nézett rám.

– Sajnálom. Igazad van. Fel kellett volna ébresszelek. De aranyos volt. Ellágyultál, és a hangod olyan… más volt, mint általában. De…

– De fel kellett volna ébresztened – fejeztem be.

– Igen.

Felállt és lehúzta a magasan a bokszere dereka fölé csúszott pólóját. A mennyezetre néztem, és a sápadt sárga műanyag csillagok alkotta köröket bámultam, amíg ő zuhanyozott. Miért nem hittem neki az előbb? Mi volt a hangjában, ami azt súgta, hazudik?

Finch teljesen felöltözve jött ki, és én elfoglaltam a helyét a fürdőszobában. Zuhanyozás után visszahúztam a ruháimat a nedves bőrömre, amitől ragacsosnak, félkésznek éreztem magam. Túl sokat vártam a legutolsó hajvágás óta, és a vizes hajam már a fülemre lógott. Homlokráncolva felborzoltam. Sűrű volt, kukoricaszőke és hullámos, és tizennégy éves koromig olyan hosszú volt, hogy rá is tudtam ülni. Abszolút Disney-haj volt, mágnesként vonzott minden kislányt, akik alig várták, hogy befonhassák. Ella rövidre vágatta, amíg elég idős nem lettem, hogy ellentmondjak neki. Azután mindig hosszúra növesztettem, amíg az a seggfej tanár rá nem ébresztett, hogy kihívó lehet. Micsoda csinos kis házimacska vagy!

Attól fogva már ugyanúgy gyűlöltem a hosszú hajamat, mint Ella. Az, hogy rövidre vágattam, segített láthatatlannak maradni. A fiúk nem tudtak átnyúlni a selymes fürtökön, hogy megrántsák a sportmelltartóm pántját. A lányok többé nem kérdezték, megérinthetik-e, hogy aztán választ sem várva belemarkoljanak.

– Készen vagy? Mehetünk? – tudakoltam, amikor visszamentem a hálószobába.

Finch addigra felbontotta a komódon álló apró kávéfőző mellé dugott zöld fóliatasakos őrölt kávécsomagok egyikét.

– Kérsz vagy passzolsz? – érdeklődött, és felém billentette.

Lehajolva beszívtam az előre csomagolt Folger’s vérszegény illatát, és visszaborzadtam.

– A főnökeim kómába esnének, ha meglátnák, hogy ezt iszom – feleltem, mire eszembe jutott, először Ella eltűnése óta, hogy teljesen elszúrtam a Salty Dogot, vagy nemsokára el fogom. Ki fogom hagyni a műszakomat a nap végén.

Lanára gondoltam, akinek egyedül kell megküzdenie a legrosszabb törzsvendégekkel. Vajon elég kíváncsi lesz, hogy legalább felhívjon? És mennyire szánalmas, hogy az a néhány ember New Yorkban, aki hiányolni fog, valójában fizetett, hogy náluk legyek.

– Neked vannak főnökeid? – kérdezte Finch, finnyás gazdag fiú módjára a homlokát ráncolva, amitől kedvem lett volna kinyírni.

Megpróbáltam Christian mobilját hívni, amíg a holmimat a táskámba, a lábamat meg a sportcipőmbe gyömöszöltem. Semmi válasz. Miközben a parkolóhoz sétáltunk, hívtam Lanát.

Még hallottam, hogy beleszól, aztán a kezem a fülemtől az oldalam mellé hullott. Oda sem nézve bontottam a vonalat.

– És hol is… – kezdte Finch, aztán elhallgatott.

A bérelt kocsi, amit a szobánk előtt, a járdán parkoltunk le, tele volt vízzel. Tele volt, mint egy akvárium. A víz iszaposan kavargóit, nem lehetett átlátni rajta.

Feszült, beteges nevetés bukott ki belőlem. Világos figyelmeztetés volt: a Végvidék velünk volt az út minden lépésénél. Azt hittük, hogy olyan rohadtul okosak vagyunk, de akármerre is mentünk, azért tehettük, mert ők engedték.

Finch elsétált mellettem, mindkét kezével a fejét fogta, és egyenesen az égre nézett.

– Remélem, nem az esőt várod – jegyeztem meg.

Azt hittem, ki fog borulni, vagy olyan agresszívan, finchesen nyugodt lesz, amihez már kezdtem hozzászokni, vagy talán dühbe gurul. De felém fordult, és áhítatosnak tűnt.

– Ezt a végvidékiek tették.

– Igen.

– Most már nem mehetünk vissza New Yorkba.

– Soha nem terveztük, hogy visszamegyünk New Yorkba.

– Nem, úgy értem, még akkor sem tudnánk, ha akarnánk. Mintha.,, nem lenne más választásunk, mint továbbmenni.

– Mi? Igen, persze hogy van. Van választásunk, és meg is hozzuk a döntést. Ez nem a sors, Finch, ez arról szól, hogy természetfeletti seggfejek szívatnak.

Olyan messzire álltam az autótól, amennyire lehetett, és derékból előrehajolva kinyitottam az anyósülés felőli autót. Hatalmas vízhullám loccsant ki. A feketés, apró zöld és szürke szemcsékkel pettyezett víz a cipőmet nyaldosta.

– Tengervíz – állapította meg Finch csodálkozva, éppen, amikor egy kövér, ezüstös hal zöttyent ki az aszfaltra. Széles volt, és bajuszos, mint egy harcsa, és a hasára esett. Az oldala finoman mozgott. A látványa sajnálattal töltött el, mert a Végvidék újabb áldozata volt.

A hal annyira nyugodt volt, bajuszos arca annyira ősinek tűnt, hogy elgondolkodtam, talán ebben is mágia van. Mit adna, ha visszavinném az óceánba? Milyen erővel ruházna fel, ha megenném?

Finch felemelte az ujjai között himbálózó szobakulcsot.

– Te főzöl egy kis rémes kávét. Én megpróbálok szerezni magunknak egy új kocsit.

Némán bocsánatot kértem a haltól, és elsétáltam.

Kiderült, hogy a környéken nincs olyan autókölcsönző, ahová autó nélkül el tudnánk jutni, és taxi sem volt több mérföldnyi távolságban. Végül a motel recepciósa, egy nő kegyeire bíztuk magunkat, aki akár az éjszakai recepciós ikertestvére is lehetett volna.

– Megpróbálhatják a halászok buszát – javasolta. – Innen nagyjából egy mérföldre áll meg. Elviszi magukat Nike-ig, ami közvetlenül Birch előtt van.

Útbaigazított az onnan két mérföldre lévő megálló felé.

– Ha sietnek – tette hozzá baljóslatúan –, még elérhetik a mai buszt.

A tekintetem találkozott Finch riadt pillantásával.

– A mai buszt? – kérdezte. – Az egyetlen mai buszt?

A nő vállat vont, és visszatért a Redbook magazinjához, lustán átlapozva a celebek képeit, akik ötven felett is élvezik az életet.

Kirontottunk az épületből, az elárasztott kocsit hátrahagyva. Finch feneketlen pénztárcája megint jól jött. És ami a pénzt illeti, őt alig rázta meg az autó pusztulása. Legalább a táskám nálam volt a szobában. Az aljára túrtam, amíg az ujjaim bele nem ütköztek a tollba, a fésűbe és a csontba. De nem húztam elő őket.

Jó volt Finch mellett sétálni, és egyenesen előrenézni. Furcsa, új tűz futott végig rajtam, mint az áram, amikor csak találkozott a tekintetünk. Mintha az előző éjjeli beszélgetés valami rejtett fény forrását tárta volna fel benne, és most túlságosan ragyogott a szememnek.

Vajon ez mindenképpen így lett volna? Ha Ella nem tűnik el, és Finch meg én elkezdünk szándékosan is randizni? Amikor a kezem súrolta az övét, elrántottam, és zsebre dugtam.

– Próbáltad ma már hívni anyukádat? – kérdezte, amint eljutottunk egy széles, kerékvájatoktól göröngyös útra, ahol a levegőnek nyirkos levél és horgászcsali-illata volt.

Ha bízhattunk a recepciósban, az út végén töltőállomást, búiét és buszmegállót kell találnunk.

– Nem. A számát kikapcsolták, emlékszel?

Megtett még néhány lépést, mielőtt válaszolt volna.

– Persze, emlékszem. Ne haragudj!

– Jól vagy?

A tekintetét az ösvényre szegezte előttünk, de úgy tűnt, mintha befelé figyelne.

– Mi? Igen. Nézd, ha lekéssük ezt a buszt, ott ragadunk a motelben egész napra. És egész éjszakára. Egy percet sem bírok ki a pisis párnával, úgyhogy siessünk.

– Hívtad a szüleidet? – faggattam. – Meggyőződtél róla, hogy nem volt gondjuk Kétszer Megölt Katherine-nel, vagy ilyesmi?

– Jól vannak – motyogta. – A mostohaanyám megakadna Kétszer Megölt Katherine torkán, ha vele próbálkozna. Túl sok rajta a gyémánt.

Volt egy keserű él a hangjában, amit a vicc sem tudott elrejteni.

– De tudják, hol vagy? Vagy kitaláltál nekik valami hazugságot legalább?

Felém kapta a fejét.

– Emiatt ne aggódj, jó? Ha észreveszik, hogy eltűntem, ami nem fog megtörténni, azt fogják hinni, hogy valakinél vagyok. Vagy bezárkóztam a könyvtárba. Anna persze észreveheti.

Egy pillanatig úgy tűnt, aggódik, aztán megrázta a fejét.

Akármi is lesz, majd akkor foglalkozom vele, ha visszamegyek. Amikor visszamegyek.

Összeszorította a száját, és harciasan nézett rám.

– Ha visszamész?

– Amikor. Amikor visszamegyek.

– Nem ezt mondtad.

– Freudi elszólás, oké? Nem akarok visszamenni, de vissza fogok. Az összes első kiadásom ott van. És az írógépem. És a… nem is tudom, a kardigánjaim. És a… Istenem, a mostohatesómnak igaza van. Tényleg hipszterklisé vagyok.

– Van mostohatesód?

– Igen. A srác az apjával él, csak kétszer látom évente. Ő amolyan értelmes focista. Már épp le akarnád írni, mire kinyitja a száját, és mond valami okosat. Valójában eléggé idegesítő.

A beszélgetés kezdett elsodródni. Nem tudtam megkérdezni, amit igazán tudni akartam: miért van ott velem? Hogy segítsen nekem, vagy hogy elmeneküljön? És különben is, mit számít? A végeredmény ugyanaz: a gazdag Ellery Finch fizeti az utamat a Mogyoróligetig. Mielőtt eljöttünk New Yorkból, kipróbáltam a bankkártyát, amit még Harold adott, de persze letiltották. Finch nélkül máris szinte teljesen elköltöttem volna a félretett Salty Dog-os fizetésemet.

Talán érezte, hogy rá akarok kérdezni, mert futni kezdett.

– Buszmegálló! – kiáltott hátra a válla felett.

Vonakodva gyorsítottam, a táskám a csípőmet verdeste.

Csak szívatott, mert sehol sem látszott megálló, de miután néhány percig kocogtam mögötte, megláttam egy faházat, amiről kiderült, hogy büfé. Mögötte volt a töltőállomás és a buszmegálló, ahol egy csapat öregember üldögélt összecsukható székeken, körülöttük horgászfelszerelés és hűtőtáskák.

Finch odasétált, és értekezett a férfiakkal, majd diadalmasan feltartotta a hüvelykujját, ahogy visszafelé kocogott.

– A busz egy óra múlva jön, egészen Nike-ig visz bennünket. Jól lehet arra horgászni, ahogy megtudtam. Gofrit, amíg várunk?

A büfé úgy nézett ki, és olyan szaga is volt, mint valaki dohos nappalijának. De a gofri finom volt, csipkézett, jó vajas, és pekándiót sütöttek bele, ráadásul az egyik öreg fickótól még egy sört is kaptunk, amikor kiléptünk hozzájuk a járdára, amit aztán megfeleztünk. Finch még mindig feszülten viselkedett, a semmibe bámult és a lábujjain rugózott, amíg vártunk. Végül a karjára tettem a kezem.

Egy métert ugrott a levegőbe.

– Atyám, jéghideg a kezed!

Visszarántottam.

– Hideg kéz, hideg szív.

– Szerintem ezt nem jól tudod.

– Higgy nekem! – bizonygattam. – Jól tudom. Úgy nézel ki, mint akinek megfagyott a vér az ereiben. Jól vagy?

– Igen. Csak… jól vagyok. Ne haragudj! – Körülnézett, aztán hozzám hajolt. – Közel vagyunk, tudod? Az a dolog az autóval, az mágia volt. Igaz?

– Igen. Gondolom, az volt.

Az arcára újra kiült az a furcsa, sugárzó kifejezés. A tarkóm bizseregni kezdett a gyanakvástól.

– Szerinted mit fogunk ott találni? – érdeklődött. – A Mogyoróligetben?

– Nem tudom – válaszoltam őszintén.

A lelki szemeim előtt tündérmesébe illő képek suhantak el: nyikorogva feltáruló rozsdás kapuszárnyak, egy vadrózsával benőtt kastély. Valahol odabent Althea feküdt üvegkoporsóban, mint egy Hófehérke vagy egy halott menyasszony. Megdörgöltem a lúdbőröző karomat.

Azt viszont nem láttam magam előtt, hogy Finch velem jön. Bármilyen változatát is képzeltem el a történetnek – amint aranykulcsot csúsztatok egy zárba, vagy felmászom egy tüskés indákkal borított falon –, egyedül találtam meg az utat.

– Milyen messzire akarsz velem jönni? – kérdeztem hirtelen. Egészen a birtokig? Mert nem muszáj jönnöd.

Üres tekintettel nézett rám, amely egyre inkább csalódottságról árulkodott.

– Ne játsszuk ezt! – szólalt meg csendesen. – Csak legyél őszinte, ha le akarsz rázni.

– Lerázni? – feleltem, éppen olyan csendesen. A szemem mögött zsibongani kezdett a vér. – Nem betörésre készülünk, hanem egy eltűnt embert keresünk. Nem érdekel, mi mást találunk ott, amíg megtalálom az anyámat. Élve és egészségesen.

– Hazudsz. – A szó megcsavarodott a szájában, és majdnem édesen ejtette ki. – Akarod tudni, mit mondtál ma reggel, álmodban?

Tudni akartam, de ugyanakkor mégsem akartam tudni. Végül csak félrebillentettem a fejem.

– Azt mondtad: a toll, a fésű, a csont. Megkérdeztem, mit jelent ez, és megismételted. A toll, a fésű, a csont.

Elakadt a lélegzetem, és Finch előrehajolt.

– Várjunk csak! Tudod, hogy mit jelent ez?

– Nem. – Ez csak félig volt hazugság. – Viszont azt már tudom, hogy hazudtál, amikor azt állítottad, nem mondtam semmi fontosat.

– Hát, talán fontos, talán nem. De teljes mértékben tündérmese-dolognak hangzik. Talán ez egy nyom arról, hogyan juthatunk be.

– Vagy csak egy álom volt. – Az ujjam viszketett, hogy a táskám mélyére túrjak és ellenőrizzem, még mindig megvannak. A toll, a fésű és a csont.

– „Csak öncsaló, mert álma, az való.”{14} – Lázas volt a hangja.

– Nekem te ne idézz Shakespeare-t, Whitechapel! – vágtam vissza. – És ne idézz nekem engem! Főleg ne, amit álmomban mondtam. – Aztán nem tudtam megállni, hogy meg ne kérdezzem: – Van valami erről a könyvben? A tollról, a fésűről és a csontról?

– Ha lenne is, mit számítana? – tudakolta könnyed hangon, bár a tekintete közel sem volt az. – Úgy értem, ha csak álom volt.

Mielőtt válaszolhattam volna, lefékezett előttünk a busz. Kisebb volt, mint vártam, valahol félúton egy Greyhound busz és egy VW furgon között, és az oldalán terepzöld színnel a Pike-i Pionírok felirat díszelgett. A sofőr láthatóan ismerte a horgászokat, de ránk rosszallóan nézett.

– Nincs nálatok túrabot – jegyezte meg. – Túrázni mentek?

– Mennyi lesz? – kérdeztem a rideg New York-i metrózó arcommal, ami egyáltalán nem hallgattatta el.

– Hallottatok a gyilkosságokról, amik itt fent történtek? Sok fiatal, főleg túrázók. Remélem, nem tervezitek, hogy sötétedés után is kint lesztek az ösvényen.

– Nem, uram. – Finch rám pillantott. – Neki… Nekem rokonaim laknak arrafelé.

– Fent Nike-ban?

– Fent Birchben.

– Akkor hallottál róla. – A sofőr elégedetten becsukta az ajtót, és elfogadta Finch pénzét. – Nem akarnék mindenféle városi idiótákat kitenni ott figyelmeztetés nélkül. De jó, ha tudjátok, mire számíthattok.

A visszajárót Finch tenyerébe ejtette.

– Gyilkosokra számítsunk? – csattantam fel még mindig dühösen. – Erre kell figyelnünk?

A sofőr felnevetett, és intett, hogy húzódjunk hátrébb.

Azt mondta, egy órán belül ott leszünk. Az öregemberek ültek hátul, mint a menő srácok minden általános iskolában, ahova csak Ella beíratott, mi pedig a busz elejéhez közel telepedtünk le. Finch szinte azonnal álomba merült, ahogy leültünk, vagy legalábbis úgy tett. Ahogy biztos lettem benne, hogy tényleg alszik, előástam a tollat, a fésűt és a csontot. A nappali fényben prózainak tűntek. Még a csont sem nagyon tűnt ujjnak. Mélyen a farmerom zsebébe tömtem őket, és amint eltűntek a szemem elől, rögtön jobban éreztem magam. Hátradőltem, és a fák látványán pihentettem a szemem, figyeltem, ahogy elúsznak mellettünk, mintha faliszőnyeget néznék.

A busz rádiója azokat a fajta countrydalokat játszotta, amit akkor is simán együtt lehet énekelni az énekessel, ha sosem hallottad korábban. Halkan dúdoltam, hagytam, hogy a fejem hátrabukjon az ülés ragacsos fóliaborítására. Lassú dal következett visszhangosan éneklő, ötvenes énekesnővel, akiről halott bálkirálynők jutottak eszembe. Ájuldozásról, csókokról, csillagokról énekelt kísérteties, nőiesen doromboló hangján, és eltűnődtem, hol hallottam ezt a hangot azelőtt.

„Keress, míg nem vöröslik a lomb", énekelte, ahogy a dal beszélve éneklő versszakhoz ért.

A két világot fonaladdal fond,

Ha nem jutsz utad végére,

végzeted a napkelte.

A szavak megráztak, mintha jégkocka csúszott volna végig a hátamon. Az a vers volt, az a furcsa mondóka, amit Ness szavalt nekem. Dermedten figyeltem, hogy hallok-e többet is belőle, de a dal véget ért. Sistergős, lemezjátszóra emlékeztető szünet következett, aztán Waylon Jennings hangja áradt ki a hangszórókból, mint a whisky. A sofőr vörösre égett feje bólogatott a zenére.

Itt van, gondoltam. A Végvidék. Itt, vagy a közelben. Finchre néztem. Az ajka megmozdult, és arra gondoltam, hogy felébresztem, vagy beszélek hozzá, hátha beszédre bírhatom álmában, ahogy ő irányított engem. Végül egyiket sem tettem. Addig ismételtem magamban a mondókát, amíg beleégett az elmémbe, és figyeltem az erdőt, magam sem tudva, mire számítok ott. Csak a leveleket láttam.

19

Finch akkor ébredt fel, amikor beértünk Birchbe, és szégyenlősen megtörölte a száját a keze élével.

– Hol vagyunk? Mennyit aludtam? – Kilesett az ablakon, miközben a busz befordult egy széles beton megállóba, megkerülve egy kunyhó méretű csaliüzletet. – Ó! Itt vagyunk.

Visszatért az a feszült energia, ami hullámokban sugárzott belőle, miután kiléptünk a motelból.

Az öregemberek letolongtak mellettünk, savanyú szagot árasztva és egy nagypapás viccen nevetve, amit mi nem hallottunk. A sofőr keményen rám nézett, ahogy leszálltunk a buszról. Rámeredtem, és hirtelen elfogott a kétely, vajon ő is a Végvidékhez tartozik-e. Talán csinált valamit a rádióval. Végül úgy döntöttem, hogy nem. Nem csinált.

Mögöttem Finch hátramaradt.

– Mi a következő megállója? – hallottam, amint megkérdezi. – Azonnal fordul és visszamegy?

– Arra mérget vehetsz. De te most már nem bújhatsz ki a túrázás alól, fiam. – A sofőr előrehajolt, hogy vethessen rám egy pillantást. – A barátnőd nem olyannak látszik, aki csendben tudomásul venné. Csak gyertek ki abból az erdőből sötétedés előtt, jó?

Finch magasra felhúzott vállakkal megfordult, és nem nézett rám, miközben lelépdelt a busz lépcsőjén.

– Ez meg mi volt? – kérdeztem.

Finch elnézett mellettem, arra, ahol az öregemberek sorban beléptek a csaliüzletbe. Belekezdett valamibe, de végül csak vállat vont.

Elfordultam. Ha éppen valamilyen egzisztenciális rajongói dilemmán rágódott, ki akartam maradni belőle. Még ki kellett találnom, hogyan rázzam le, mielőtt túlságosan közel érünk a Mogyoróligethez.

A parkoló hátsó részében álló fák között vízfelület kemény csillogását láttam. A látványtól szomjas lettem.

– Keressünk egy élelmiszerboltot, mielőtt elgyalogolunk Birchbe? – kezdtem megfordulva, majd elhallgattam.

Finch mögöttem állt, túlságosan közel, a szeme tágra nyílt, az állkapcsát megfeszítette. Hátrahőköltem.

– A francba! – fakadtam ki, és a szívem kihagyott egy ütemet. – Mi az?

Rám mosolygott. Úgy mosolygott, mint egy kutya, aki nem akarja, hogy belerúgjanak, de elviseli, ha kell.

– Elszúrtam.

Az adrenalintól összerándult a gyomrom és kiszáradt a szám.

– Hogy érted?

– Mennünk kell, ki kell jutnunk a főútra!

A hangja magas és túl gyors volt, miközben a járdát bámulta, ahol nemrégen még a horgászok busza állt.

– Talán stoppolhatunk. Muszáj, hogy… Ha csak visszajutnánk a városba. Útközben elmagyarázom. Tegnap éjjel kellett volna elmagyaráznom.

– Mit kell elmagyaráznod? – A lábamat megvetettem a járdán, és megmarkoltam a karját. – Itt fogunk állni, amíg nem mondod el.

– Ígéretet tettem – válaszolta. – De nem akarom betartani.

– Abba kell hagynod a fenyegetőzést, hogy nem viszel el a Mogyoróligethez. Innen egyedül is megtalálom.

– Nem neked tettem ígéretet – mondta. – Hanem nekik.

Nekik. A szó úgy ütött meg, mint egy gumibot.

– Mi… a büdös… francról… beszélsz? – Megmarkoltam a dzsekije elejét.

– Azt hittem… Azt hittem, segíthetek vele neked.

– Ez nem válasz.

– De igen. Még nem érted. Azt mondták, ne mondjam el neked…

– Mit ne mondj el? Ki mondta, hogy mit ne mondj el nekem?

– Nem lehet. – Idegesen körülnézett, az állkapcsa remegésétől csattogott a foga. – Valószínűleg most is hallgatnak. Mennünk kell!

– Csak mondd el! Semmi rejtvény, semmi kifogás.

Vállat vont, a mozdulata csupa undor volt.

– Azt akartam, hogy megváltozzon az életem. Azt akartam, hogy valódi legyen. És az is. De nem hiszem, hogy megéri.

Hirtelen rádöbbentem, hogy még a mérhetetlen vagyonnak sem lett volna szabad rábírnia arra, hogy magammal hozzak egy Althea Proserpine-rajongót a Mogyoróligethez. Arra is ráébredtem, hogy igazán nem is tudok sokat Finchről.

Legyűrtem a haragomat és a hirtelen félelmet, és igyekeztem racionálisan beszélni.

– Ha nem mondod meg, mit tettél, nem segíthetek rendbe hozni.

– Ó, ne! – mondta kongó, színtelen hangon. – Már itt is vannak.

A tekintete mögém villant, én pedig tudatára ébredtem az üresben járó kocsi halk dorombolásának. Megfordultam, és megláttam a színes karosszériát és a kormánynál ülő alakot – vagyis nem, ketten voltak, ült valaki az anyósülésen –, mielőtt Finch maga mögé lódított, amitől égő fájdalom hasított a vállamba.

– Menj! – utasított Finch remegő hangon. – Fuss!

Elvesztettem az egyensúlyomat, és a porba zuhantam.

A kocsi sárga oldalából meleg sugárzott, mintha egy állat lett volna. Az a taxi volt, amelyik követett a Whitechapel előtt. És ott volt a sötét hajú sofőr, a srác a kifőzdéből. Kesztyűs kezével kisöpörte a haját az arcából.

Az utasa kilépett a kavicsra, és lámpásként izzó szemmel bámult rám. Kétszer Megölt Katherine volt az. Ugyanolyan fekete kesztyűt viselt, mint a srác.

Megdermedtem. Tudtam, ha megmozdulok, elárulom magam a térdem remegésével vagy a hangommal.

– Sajnálom – hadarta Finch. – Sajnálom. Csak annyit mondtak, hogy hozzalak el a Mogyoróligetig. Ennyi az egész! Mindenképpen menni akartál, a segítségemet kérted…

– Ne játszd meg, hogy értem tetted! Mióta? Mióta dolgozol nekik?

A srác figyelt bennünket, és láthatóan jól szórakozott. Katherine, úgy tűnt, egyáltalán nem hallott minket.

– Nekik dolgozni? Nem, ez nem…

– Mióta?

– A könyvkereskedés óta – felelte összezsugorodva. – Akkor beszéltek velem, amikor elájultál. Ők egy kicsit… egy kicsit tovább tartottak téged eszméletlen állapotban.

– Köszönjük a szolgálataidat, Ellery Finch – szólalt meg a sötét hajú fiú. – Készen állsz a jutalomra?

– Nem – vágta rá Finch. Sötét bőréből kifutott a vér. – Nem akarom.

– Milyen jutalom? – vetettem oda.

– Amire minden gyerek vágyik – gúnyolódott a srác.

– Belépő tündérországba.

Az én hibám, gondoltam. Az én hibám volt, hogy bíztam egy rajongóban.

Ella jutott eszembe, ahogy mindig a jót kereste a legnagyobb szarban is. Mert talán ez az egész nem is olyan rossz. Hiszen őket akartam megtalálni, ezeket az embereket, vagy akármik is voltak, nem?

Nehéz volt ezt nem elfelejteni, amikor Katherine tekintete végigkúszott a bőrömön.

A könyökömmel félrelöktem Finchet.

– Az anyámat keresem, Ella Proserpine-t. Tudom, hogy maguk vitték el. Vissza akarom kapni.

– Azt hiszi, hogy anyarablók vagyunk, hát nem mókás? – mondta a fiú.

Katherine a fogát szívta, mint valami öregasszony.

– Biztos vagy benne, hogy ez ő? Ez a kis házimacska?

– Kivicsorított fogakkal felém lendült, én pedig felszisszentem.

Hirtelen megállt és felnevetett.

– Látod? Ijedős, mint a kérész.

De nem a támadása miatt szisszentem fel. Azért, ahogy nevezett: házimacska. Mintha tudott volna arról a ragacsos, régi sértésről, ami még mindig a fejemben keringett.

Hirtelen gyereknek éreztem magam, aki a felnőtt-térdek erdején verekszi át magát, és magasan a feje felett hallja a beszélgetésüket. Ennek semmi értelme sem volt, semmi sem volt kontextusban. Mindegyikük, még Finch is, gyerekként kezeltek, akit meg kell védeni. Akinek nem szabad elmondani dolgokat.

Néhány szívdobbanásnyi ideig az egész világ, ami a bőrömön kívül volt, tompa és lassú lett. Végignéztem rajtuk. Finch annyira megrogyott és kimerült, hogy alig állt a lábán. A fiú zsebre tett kézzel állt, de az arca mohó volt és ugrásra kész. Katherine úgy állt mellettem, mintha bármelyik percben kész lenne megmarni.

Katherine-t választottam.

– Nem vagyok – mondtam neki – házimacska.

És pofon vágtam.

Egyszerre szisszentünk fel. A kezem égett, ahol hozzáért, és a perzselő érzés terjedni kezdett. Mintha vér helyett gázolaj folyt volna az ereimben, és amikor megütöttem Katherine-t, az úgy hatott rám, mint a gyufa szikrája.

A fiú káromkodott, Katherine pedig hátrálva menekült, kezét az arcára szorítva. Én továbbra is a kezemet bámultam, és megpróbáltam kirázni belőle a továbbkúszó tüzet.

– Mit tettél velem?

– Katherine, te idióta! – sziszegte a fiú fojtottan.

Katherine megrázta a fejét, és nem nézett a fiúra, inkább az arcába hulló haja mögé rejtőzött.

– Mit tettél velem? – sikoltottam újra. Az arcomhoz szorítottam a kezem, hogy érezzem, nem sorvadok-e el, ahogy a férfival történt, akit Manhattanben megtámadott. A rettegéstől még azt is elfelejtettem, mit tett Finch, és felé fordultam. – Megölt? Finch, haldoklom?

Felém lépett, hogy átöleljen, aztán felkiáltott és hátrahőkölt.

– Olyan hideg vagy! – suttogta. A tekintete szomorú és semmibe vesző volt.

A parkoló közepén álltunk, ahol semmi sem mozdult. Nem jött arra autó, a horgászok sem özönlöttek ki a csaliüzletből. A szellő mozdulatlanná dermedt, a nap egy helyben lebegett, mint egy gombostűre tűzött rovar.

– Mindent szabálytalanul csinálunk, nem? – mondta a fiú. A hangja erőltetetten unott volt, de hallottam alatta a harag vékony rétegét. Összedörzsölte a tenyerét, és úgy nézett Finchre és rám, mintha egy-egy darab hús lennénk.

Megragadtam Finch kezét, ügyet sem vetve fájdalmas kiáltására, amikor az ujjaim megégették, és rohantunk.

A fákkal ellentétes irányban futottunk, a főút felé. Az a homályos ötletem támadt, hogy a következő kocsi elé vetem magam, ha odaérek. Baromság. A világ megállt, mint egy magnókazetta, még madárdalt sem hallottam.

– Alice! – A végvidéki srác hangja vad rikoltás volt. Mintha nem emberi torokból tört volna fel.

Nem tudtam megállni, hogy ne forduljak meg.

Az égnek emelte a karját, és… a talaj hullámozni kezdett, mint egy legyező. Vagy talán a fák mozdultak meg, remegve közeledtek a járdán, mint egy horrorfilm jelenetében, egyik pillanatban még távol voltak, a következőben már körbevettek.

A mellkasomból kiszorult a levegő, mint egy fújtatóból, mégis megpróbáltam elfutni. A levegő, amit beszívtam, keserű volt, mint a juharfa szárnyas magja. Körbevettek a fák, és már felhullámosodott zöld talajon rohantunk. De a világ nem úgy működött, ahogy kellett volna, és hirtelen már feléjük futottunk, a fiú és a fakuló hajzuhataga mögé rejtőző Kétszer Megölt Katherine karjába. Kést tartott a kezében, és én túlságosan gyorsan rohantam, nem tehettem mást, mint hogy előrevessem magam. A lába előtt álltam meg, Finch mellém zuhant.

A kés a szemem előtt villant meg. Olyan tágra nyitottam a szemem, ahogy csak tudtam, mert hirtelen a legrosszabb lehetőségnek az tűnt, hogy a halál készületlenül ér. De nem csapott le, hanem a kezembe adta a kést, kesztyűs kezével a tenyerembe szorította. Nagyon vigyázott azonban, hogy ne érjen hozzám túl sokáig. Még a bőrkesztyűn keresztül is éreztem, hogy megrezzen a bőröm érintésétől.

– Öld… meg… magad! – parancsolta, mielőtt ellépett a közelemből.

– Hogyan?

A fiú szája tátva maradt, és valami borzalmasat láttam a szemében. Egy éles fogú, várakozó valami árnyékát, mintha az egész lénye éhezett volna.

– Öld meg magad, Alice! – biztatott, mintha kántált volna. – Öld meg magad!

A lelki szemeimmel láttam, amint a kés hegye átszúrja a csuklómat, és ragyogó zuhatagként kiszabadul a bőröm alatt izzó tűz. Leráztam magamról a látomást.

– Alice, ne, ne, kérlek, ó, kérlek! – A földön fekvő Finch szinte fohászkodott.

– Miért tenném meg? – kérdeztem tompán. Valódi kérdés volt. Tényleg tudni akartam.

– Vagy te, vagy mindketten – válaszolta Katherine. – Te vagy mindketten! Te vagy mindketten!

– Alice, semmire sem kényszeríthetnek – mondta Finch, a hangja rekedtes volt a félelemtől. – Hozzád sem tudnak érni!

– Fogd be a szád! – sziszegte Katherine. Megvillant a lába, ahogy belerúgott a csizmája pengés oldalával, és a rúgás nyomán Finch arcán vékony vércsík fakadt.

Felkiáltott és hátrazuhant, összegömbölyödött. Katherine és a fiú két oldalról közelített hozzám, éppen karnyújtásnyi távolságban. Csak az arcuk volt fedetlen.

Amikor a kezem Katherine arcának csapódott, megégetett engem – még mindig égett –, de neki is fájdalmat okozott. Miért?

– Miért nem tudtok hozzám érni? – faggattam őket.

Katherine levicsorgott rám, de nem mozdult. A fiú volt a gyenge láncszem. A tekintete Katherine arcára villant, aztán vissza rám.

– Várjunk csak! Ti féltek tőlem, igaz?

– Félni? – gúnyolódott Katherine halkan, dühösen. – Tőled? Te jelentéktelen vagy. Majdnem olyan rossz vagy, mint ő. – Finchre mutatott. – Csak arra vagy jó, hogy kiontsd a véred, és egy újabb átkozott ajtót csinálj nekünk. Most pedig öld meg magad, vagy őt öljük meg, és anyád lesz a következő.

Egy ajtót? Rávetettem magam, úgy tartva a kést, mintha kenyeret akarnék szelni. Könnyedén ellépett előlem, és olyan erősen rúgta meg a kezem, hogy belezsibbadt a fájdalomba, a kés pedig a levegőbe repülve ívet írt le. A fiú lábánál ért földet. Felkapta, és Katherine-re nézett.

– Öld meg a bárányt! – parancsolta Katherine.

Láttam a szörnyű zavarodottságot Finch szemében. Állati rémület tompította el a tekintetét, ahogy a sötét hajú fiú térdre kényszerítette. Egyik kezével felrántotta Finch állát, a másikban a kést tartotta.

Nem volt más fegyverem, mint a puszta bőröm és Katherine jeges tüze, ami alatta száguldott, így a fiú fedetlen arcára vetettem magam.

Felkiáltott és visszaborzadt, közben a kést egyetlen rántással végighúzta Finch torkán.

A félelem lehullott Finch szeméről, a helyét döbbent sokk vette át.

A vér először éles vonalban, aztán szélesedő foltként, végül lezúduló vörös függönyként ömlött.

– Ennyit az alkunkról – mondta Katherine távolról. – Tudod, mi az a blöff?

Az idő lelassult. Finch leejtett csésze volt, ami a föld felé zuhant. Egy metróaknába hulló értékes holmi. Végtelen lehetőségek kusza szövevénye, számtalan szál, amiket most ezüstollóval vágtak el a kezdetüknél.

A földre zuhant.

Sikoltozva előrekúsztam, hogy tátongó torkára szorítsam a kezem.

– A te hibád, Alice – vetette oda Katherine. Szinte suttogott. Felvette a véres kést, és mellém ejtette. – Öld meg magad!

Egy pillanatig fontolóra vettem, komolyan. De Finch fénylő, kérdő tekintete fogva tartotta az enyémet. Még élt, de haldokolt.

– Minden rendben – mondtam bután.

A fiú, aki átvágta Finch torkát, mellettünk járkált.

– Katherine? – Úgy mondta ki a nevét, mint egy kérdést, mielőtt lehajolt, hogy felemelje Finchet, és a vállára dobta.

Felkiáltottam, és Finch lelógó keze felé nyúltam, de a fiú elrántotta előlem. Felvette a kést a porból, és úgy húzta végig a levegőben, mint egy karmesteri pálcát. A levegő megremegett, fényleni kezdett, ahol beleszúrt, és visszahajlott, felfedve a mögötte rejlő hasadékot, ami méregzöld volt, mint a Green River üdítő.

Finch teste ernyedten lógott a fiú vállán, ahogy átlépett vele a zöld izzásba. Aztán eltűnt, a fiúval együtt. Mire az utolsó vér-cseppek a fűre hullottak, már nem voltak sehol.

A pontot bámultam, ahol láttam Finchet haldokolni, és sikoltottam. Nem jött ki azonnal hang a torkomon. Amikor mégis, Katherine fölém hajolt, és én újra felsikoltottam, felemeltem vértől csöpögő kezeimet, és megpróbáltam az arcába nyomni.

Csalódott hangot adott ki, és intett a kezével.

Valami csapkodó szárnyakon repült felém, a kegyetlen kis madara volt, ami az üres levegőből bontakozott ki. A szemem felé suhant, és én felé löktem a karomat. Rántást éreztem a… nehéz volt megfogalmazni, hol. A lényem peremén. Mintha a lelkem a testem falainak feszült volna, készen, hogy kiszívják belőle, mint a tojássárgáját a kiszúrt tojáshéjból. A nap lefelé billent, mintha valaki egy baseballütővel leütötte volna a pályájáról.

Az utolsó, amit hallottam, Katherine hangjának csikorgása volt, olyan közelről, mintha egyenesen a fejemben szólna.

– Ma este meghalsz – mondta. – A saját kezed által.

Aztán aláhullottam egy tompa, fekete tengerbe.

20

Ella vezetett. Az arca árnyékba borult, a kezei fényben úszó fehér pókok voltak a kormányon. Egy dalt dúdolt, ami elsőre dallamtalannak tűnt, de aztán hullámzott és újra visszafordult önmagába, kísérteties köröket róva.

– Anya – szólaltam meg.

Összerezzent.

– Azt hittem, alszol.

– Milyen dal ez?

Hosszú hallgatás után válaszolt:

– Egy mondóka. Egy barátomtól tanultam kiskoromban. Anyám sohasem beszélt a gyerekkoráról. Visszafojtottam

a lélegzetemet, és előhozakodtam egy kérdéssel:

– Te is voltál kislány, mint én?

Nagyon fiatal voltam akkor. Nem lehettem több hatévesnél.

– Hogy érted?

Megpróbáltam szavakba önteni, mire gondolok. Vajon illett a belső a külsejéhez? Vajon normális volt, ahogy az életem lepergett rólam, alig hagyva nyomot? Vajon a balszerencse őt is üldözte, vagy csak utána kezdődött, hogy én megszülettem?

De ezt nem mondhattam ki, mert nem akartam sírni látni. Ő azt akarta, hogy boldog legyek. Minden új hely egy újabb esély volt, tiszta, szűz hómező, amit tőle kaptam, hogy átrohanjak rajta. És talán mindenki így érzett, amikor továbblépett, hogy minden, amit hátrahagyott, elmosódott, mint a vízfesték, aztán feloldódott.

Elfordultam megfeszülő arcától, és a ködöt átdöfő fényszórónkat figyeltem.

– Könyvek. Szeretted a könyveket?

A válla valamivel lejjebb ereszkedett.

– Igen. Mindenfélét szerettem olvasni, a tündérmeséken kívül. – Felsóhajtott, egyszerre hangzott öregebbnek a földnél, és túl fiatalnak, hogy anyuka lehessen. – Még több óra, mire odaérünk, drágám. Aludj egy kicsit!

A szemhéjam lecsukódott, mintha kővel húzta volna le. Álomba merültem, vagy éppen ébredeztem, vagy valahogyan mindkettő egyszerre. Már nem a kocsiban voltam anyámmal, hanem valahol máshol, ő pedig nagyon messze volt. Az elmém lassan eszméletre kapaszkodott.

– Ébredj!

A nap vörösen izzott a szemhéjam mögött. Résnyire nyitottam a szemem, és összerándultam. Túl fényes volt. Egy kesztyűs kéz csapott az arcomra, egyszer, kétszer, háromszor. A harmadik nagyot csattant, csengett tőle a fülem, és a szemem azonnal tágra nyílt.

Egy autó hátsó ülésén voltam, és éjszaka volt. Kétszer Megölt Katherine felettem kuporgott, és egy Maglite zseblámpával világított az arcomba. A fogai aprók és opálosan kékek voltak, mint a kisbabáké.

Megpróbálhattam volna megtámadni, de nem tettem. Finch halála kősziklaként nehezedett a mellkasomra. Villanásokban láttam meghalni, akkor is, amikor pislogtam, és akkor is, ha nem. A kés hanyag csusszanása, a könyörgő szemek. A kérlelhetetlenség, ahogy a földre zuhant.

Katherine még egy pillanatig ott maradt felettem, a lehelete hervadtrózsa-szagú volt.

– Még most is életben lenne – súgta a fülembe ha te megtetted volna.

Hátrafelé mászott, mint egy pók, és egyik kesztyűs kezével engem rángatott.

Némán követtem. Megéreztem minden lélegzetvételt, és a csípőm sajgott, ahol megüthettem. A szám íze, mint a poshadt kávé, a levegő szúrós szagú és zöld volt, a fejem fájt, mintha másnapos lettem volna, és úgy éreztem, a bőröm bizsereg az elektromosságtól. Itt voltam, sajgó tagokkal és életben, míg Finch elvérzett valahol a Végvidéken.

– Mit csináltok a testével? – A hangom olyan volt, mintha gombóc lett volna a torkomban.

Katherine becsapta a kocsiajtót, én pedig összerezzentem a puskalövésszerű hangtól. Úgy nézett az arcomra, mintha valami ismeretlen dolog lenne. Egy kirakó darabja, ami sehová sem illett.

– Ne pazarold rá az aggodalmadat! – mondta. – Itt is vagy.

Riadtan körülnéztem, a Mogyoróligetet, egy kaput, utat keresve. Bármit. De csak a fákat láttam, szorosan a tisztás körül, ahol a kocsi is alig fért el. Nem láttam, merről érkeztünk, vagy hogy fogunk kijutni.

– Hol vagyok? – kérdeztem elcsukló hangon. Újra elfogott a szomjúság, most sokkal sürgetőbben.

– A Mezsgyén vagy – felelte Katherine. – És itt fogsz kóborolni. Amíg már a halál is jobbnak tűnik, annyira, hogy te magad fogod azt választani.

Megragadta a karom, és félkörben megrántott, mintha egy falu főterén táncolnánk. Néhány méternyit előrebotladoztam, és térdre estem. Mire feltápászkodtam, ő már a taxiban volt. Az ajtóra vetettem magam, de lepattantam róla, amikor nekihajtott a fatörzsek alkotta falnak. A fák engedelmesen szétnyíltak, aztán újra összezárultak, szabályosan, mint egy függöny.

Lassan körbefordultam, egyedül a tisztáson a mély, sötét erdőben.

Ekkor léptem be a tündérmesébe.

21

A tisztás, ahol álltam, tökéletesen kör alakú volt. Amint a kocsi eltűnt, ez nyilvánvalóvá vált. A fákkal nem stimmelt valami, és beletelt egy pillanatba, mire rájöttem: nem egyszerre susogtak a leveleik, és nem is a kicserepesedett ajkamat bizsergető szellővel összhangban, hanem külön-külön. Meg voltam győződve, hogy beszélgetnek egymással, ahogy a lombkoronájukat rázták, és a leveleiket rezgették.

Az egész testem rázkódott a bánattól, a haragtól, haragudtam Finch gyilkosaira, és haragudtam Finchre is a hülyesége miatt.

De ő halott. A testem még nem érte utol az elmémet.

Vakon ellendültem a tisztásról, és súroltam egy satnya somfát. Szív alakú levelei bársonyos nyelvként nyaldosták a nyakamat. Megborzongtam, és megszaporáztam a lépteimet, igyekezve lerázni a gondolatot, ami úgy szorította az elmémet, mint az akasztófa kötele: Mi van, ha egy éjszakán át kószálok itt, mint Ness, és amikor másnap elengednek, hét évet öregszem?

Ahányszor csak lehunytam a szemem, Finch arcát láttam magam előtt. Az elmém falait az ő vére festette vörösre. Bemocskolta a kezemet, és a pulóverem ujja tőle volt kemény.

– Minden rendben – suttogtam magamnak. – Minden rendben.

Tízig számoltam, és egy ideig jógalégzéssel vettem a levegőt. A vörösség lefolyt Finch ingén. Nem tudtam megakadályozni. Nem tudtam megakadályozni. Nem tudtam…

– Megakadályozni. Nem tudtam megakadályozni.

Olyan hangot adtam ki, amit magam sem ismertem fel, mintha egyszerre nevettem és jajgattam volna, és ez annyira megijesztett, hogy elhallgattam. Adtam magamnak egy pofont, ahogy Ella szokta, amikor túl fáradt volt a vezetéshez.

– Vége van. Nincs már mit megakadályozni. Minden rendben, minden rendben, minden rendben.

Értelmetlen szavak. Ilyen érzés megbolondulni? Vajon tényleg az erdőben voltam, vagy még mindig álmodtam az elrablóm autójának hátsó ülésén, úton egy még ennél is rosszabb helyre?

Egy fa végigvágott az arcomon a szúrós, zöld bimbókkal teli ágával. A fájdalom felrázott, és egy ideig képes voltam arra koncentrálni, hogy védjem az arcomat az ágaktól, és igyekezzek nem megbotlani a sötétségben rejtőző dolgokban. A lombok között a levegő olyan közeli és sűrű volt, hogy úgy éreztem, mintha a fák lehelnék egyenesen a bőrömre.

Még mindig életben lenne. Ha te megtetted volna. Katherine suttogása bomlott ki a puszta levegőből. Felé legyintettem, mintha szúnyog lett volna, és gyorsítottam, jólesőn fogadva a lenyúzott térdembe és lehorzsolt tenyerembe hasító fájdalmat, és az erdei lények titokzatos sustorgását, ami elnyomott minden mást.

Végül kirontottam a fák közül egy patak partjára. Mélyeket lélegeztem a hűvös, nedves levegőből, és egy fűzfa törzsének támaszkodtam, aminek ágai a lábamtól néhány méterre lógtak a vízbe.

Felmértem, hogy mim van. A táskám már rég elveszett, a porba esett a parkolóban. Még mindig az olcsó, Targetben vásárolt farmert és pulóvert viseltem, az ujjakat a kézfejemre lehúzva. A zsebemben egy Kit Kat papírját és – megdöbbenésemre – a tollat, a fésűt meg a csontot találtam.

Hűvösen feküdtek a kezemben, és elektromos, megfoghatatlan rezgést bocsátottak ki, mint a hangvilla. Lopva körülnéztem, és visszadugtam őket a zsebembe.

Aztán valami a bőrömre tekeredett a farmerom és az alacsony szárú tornacipőm között, és megrántott.

Hasra estem, és levegőért kapkodtam a hideg sárban. Kiköptem az iszapot, és hátratekeredtem, amíg a lábaim szinte teljesen kicsavarodtak, hogy lássam, mi kapott el.

Egy borzalmas, dermedt pillanatig azt hittem, egy holttest az. A mélytengeri teremtményekéhez hasonlóan áttetsző, derengő bőre volt. Leginkább emberi alakja volt, de senki sem nézte volna embernek. Szorosan tartotta a bokámat, és azzal a homályos türelmetlenséggel nézett rám, ahogy a kutyák várják az eleséget.

A rémület dühös szikrává szűkítette a racionális elmémet. Rúgtam és sikoltoztam, a teremtmény borzasztó arcára célozva. De ő vasmarokkal tartott.

Amikor a lábfejem a vízbe ért és bokáig belecsúszott, ösztönösen felhúztam a szabad lábamat, el a pataktól. A teremtmény mosolygott, és még erősebben megrántott. Az ujjaim egy laza kődarabba ütköztek, és elhajítottam. Elvétettem, de találtam egy másikat. Ezúttal koppanva célba ért.

De nem a lényt találtam el. A kő a víznek csapódott, ami egy pillanattal korábban még sebesen, feketén és halkan áramlott. A teremtmény is körbenézett, egyik keze továbbra is a lábamat markolta.

Onnan, ahol a lábam a vízbe ért, vékony, zöld jégsáv terjedt szét, mint egy torkolat, tele megrekedt buborékokkal.

A lény rám nézett, s némi sekélyes értelem villant meg a szemében. Elengedett, és hátracsúszott a jéggel körülvett kásás lékbe. Kirántottam a lábamat a jég szorításából, és körülnéztem, a megmentőmet keresve. Mintha a patak túlsó partján zörgött volna valami a bokrok között. Nem voltam benne biztos.

– Akkor sem mehetsz át. – A lény torokhangon beszélt, tele nyögésszerű hangokkal és olyan akcentussal, amit nem ismertem fel. Most, hogy nem próbált felfalni, fiatal lányra emlékeztetett. Sáros haja fonatokban, az ajka szinte csábos.

– Miért?

– Ez az én gázlóm. Lehet, hogy addig hagylak a parton kóborolni, amíg meg nem halsz. – Nevetés közben kivillantotta rengeteg, tűéles fogát.

– Vagy átkelek a jégen.

A lény hátranézett a máris emelkedő, olvadt vízre. Akármilyen furcsa mágia fagyasztotta meg, már gyengült.

– Megpróbálhatod.

– Mi lenne, ha adnék neked valamit?

Megdermedt, a halak hasára emlékeztető szemébe hirtelen érdeklődés költözött.

– A hajadat? Az ujjaidat?

A hableányokat ábrázoló festmények jutottak eszembe, amiket kislányként úgy szerettem nézegetni: madárszárnyú nők, akik felkúsztak a bajbajutott hajókra, és ábrándos, ezüstfésűvel fésülködő Waterhouse-lányok.{15}

Előhúztam a fésűt a zsebemből. Amikor a kávézóban megtaláltam, még egyszerű, piros műanyag volt, ahogy akkor is, amikor a fűzfa alatt megnéztem. De most úgy csillogott, mint a gyöngyház. Végighúztam az ujjamat a nyelén lévő ismeretlen faragáson.

A vörös hajú férfi hagyta ezeket a holmikat hátra, hogy megtaláljam. Katherine azt akarta, hogy meghaljak az erdőben, de valaki más megtöltötte a zsebemet tündérmesébe illő trükkökkel. Ellára gondoltam, a virágok közé rejtett pengére. Ez az erdő nem fog megölni vagy az őrületbe kergetni. Mert én nem Ness vagyok. Ella lánya vagyok. Althea Proserpine unokája.

Feltartottam a fésűt, hogy a holdfény végigfusson a fogain.

– Ezt neked adom, ha engedsz átkelni a túlsó partra. Sértetlenül. Ami azt jelenti, hogy nem próbálsz felfalni, vagy máshogy letépni bármelyik testrészemet.

A tündérmesék megtanítják az embert a pontos kommunikáció fontosságára. A lény csalódottnak tűnt az alaposságom miatt, de már nyúlt is a fésű felé. Amikor a kezébe adtam, visszacsusszant a vízbe és eltűnt.

Először letérdeltem a parton. Elég olvadt jeget mertem a tenyerembe, hogy lemoshassam vele a vért a kezemről, és egy imát, verset, búcsúszót kerestem, amit helyesnek éreztem. De mindössze az a Vonnegut-idézet jutott eszembe, amit Finch a karjára tetováltatott. Soha nem kérdeztem meg, mikor készíttette, vagy miért, és most már nem is kérdezhetem meg.

Minden gyönyörű volt, és semmi sem fájt.

Elsuttogtam a szavakat, és ledörzsöltem a vért, ami a holdfényben feketének tűnt. Lehunyt szemmel magam elé idéztem az arcát, és még egyszer elismételtem. És harmadszor is, mert Finch úgy akarta volna, hogy mindent rendesen csináljak egy tündérmesében.

Aztán felálltam, és próbaképpen a jégre nehezedtem a lábujjammal. Máris olyan volt, mint a tavaszi jég, félig fagyott, félig már kásás. De a túlsó part olyan közel volt. Futva indultam keresztül a patakon, csúszkálva, és csaknem sikerült is átérnem, amikor a lábam beszakadt egy ponton. A jeges víz érintése tompa fájdalommal töltött el, és éreztem a lény incselkedő szorítását is, aztán kilökött a hideg vízből, és elterültem a túlsó parton.

Vissza akartam kúszni, hogy kiöblítsem a sarat a számból, de nem mertem. Ehelyett addig sétáltam felfelé a parton, amíg a vádlim megfájdult. A partoldal egyre meredekebben emelkedett, míg végül már a bokrokba kapaszkodva tudtam csak felfelé húzni magamat, szitkozódva, ha tüskés ágat markoltam. Amikor végre elértem a tetejét, a legmagasabb fák fölött álltam. Végignéztem az erdőn, ami a látóhatárig nyújtózott alattam. A félelem, amit verítékkel, gondolkodás nélküli meneteléssel tartottam kordában, most újra a vállamra nehezedett. Aztán megláttam. Vagyis csak egy részét: a messzeségben, a fák imbolygó éjzöld koronái között valami mozdulatlan feketeséget. Egy háztető, gondoltam, nem lehet más. A Mogyoróligetnek kell lennie. Finch testetlen jelenlétét éreztem magam mellett, és azt a csodálatot, amit érzett volna, ha itt állhat.

Hirtelen nyisszantás hangját hallottam, egy papírba vágó olló ide nem illő, óvodás hangját. Megfordultam, és megláttam egy piros-fehér kockás pikniktakarón üldögélő kislányt a holdfényben, aki egy régi atlasz lapjait vagdosta apróra. A holdfény megvilágította a lehajtott feje búbját. Haboztam egy pillanatig, azon tűnődve, hogy ne osonjak-e el csendesen, de végül nem tettem. A Végvidék lökött ebbe a mesébe. Talán ha hagyom, hogy a történet elérjen a végéig, megmenekülhetek belőle.

A kislány puha kis keze egyesével tépte ki az atlasz lapjait. Fehér folyókkal befont, vöröses tintával jelölt várakkal és városokkal pettyezett zöld térképek voltak. Tengeri lényektől hemzsegő, fodrozódó hullámokkal díszített hajózási térképek, s mindegyik sarkában a négy szél felfújt arcai látszottak. Úgy tűnt, mintha a Keleti Szél felsikoltott volna, ahogy a kislány ollója ízekre vágta. Egy sárga, csillogó térképhez lapozott. Élesen beszívtam a levegőt, ahogy megláttam egy apró karavánt és az ollót, ami lecsapni készült, hogy kettévágja.

– Miért csinálod ezt? – kérdeztem. A takaró szegélyéhez értem.

A tekintetét nem emelte fel az atlaszról, de a hangjából kihallottam a rosszallást. Furcsa hangja volt, brekegő és fiús.

– A nagymamám nem szereti, ha szóba állok idegenekkel.

Körülnéztem a nagyanyját keresve, és arra számítottam, hogy egy gorgó veti rám magát a domboldalról. A lány a szemét forgatta. Az arca sovány és csontos volt, de a szeme gyönyörű, olyan színű, mint az óceán, amit éppen konfettivé aprított.

– Ő ott van fent – mondta, és az ég felé szúrt az ollójával.

Felfelé néztem, de nem láttam mást, csak a holdat, ami felhőfoszlányokat gyűjtött maga köré vállkendőnek. Egy pillanatra egy arcot pillantottam meg rajta. Nem férfi, hanem női arc volt. Gyönyörű, távoli nőé, aki helytelenítő arckifejezéssel nézett rám.

Aztán az arc elsimult, és a hold csak hold lett, tökéletes gömb, a Casio karórák tompa aranyszínében.

– Mit szólnál, ha bemutatkoznék? – vetettem fel. – Akkor már nem lennénk idegenek. Alice vagyok.

Az olló megállt a kezében, és felnézett.

– Te vagy Alice?

De valószínűleg semmi érdekeset nem látott az arcomon, mert vállat vont, és újra lehajtotta a fejét. Nyissz nyissz nyissz. A hurkolt betűkkel feliratozott Queenswood elvált a parányi, elefántcsontszínű kastélyától, aminek mellvédje dárdáktól volt tövises.

– Az én nevem Hansa.

Hansa. Ismertem ezt a nevet, A Végvidék meséi tartalomjegyzékében olvastam.

– Te vagy Hansa, az utazó – mondtam halkan, hogy ne vonjam magamra a hold figyelmét. – Hol vagyunk?

– Elég buta vagy ahhoz képest, hogy sokkal idősebb vagy nálam – állapította meg. Nem undokul, hanem tényszerűen. – Hát nem tudod, hogy a Mezsgyén vagyunk?

– Nem a Végvidéken?

– A Végvidék arra van. – Véletlenszerűen intett egy irányba, és a hasára feküdt. – Már nem szabad idegenekkel szóba állnom.

– Miért nem?

– Mert túl hiszékeny vagyok – válaszolta álszemérmesen. Úgy hangzott, mintha idézett volna valamit, amit egy felnőtt mondott neki. – És összebarátkoztam a tolvajjal.

Tolvaj? A története egy szereplője lehet. Ezredszerre is azt kívántam, bárcsak elolvastam volna A Végvidék meséit, hogy úgy ismertem volna az út minden centiméterét, mint ahogy Finch ismerte. Ne! Ne gondolj Finchre!

– Ki a tolvaj? – tudakoltam, és felkészültem, hogy megint butának fog nevezni.

– Arról az oldalról jön.

– A Földről? Ahonnan én is jövök?

– Te tényleg buta vagy. Ő a Földről jött, de az már nagyon régen volt. Többé már nem jön erre. Most, légy szíves, menj el, sok a dolgom!

Leguggoltam mellé.

– Hansa, csak még egy kérdés, jó? A tolvaj… a neve Ness volt?

– Nem. Vanella volt a neve.

A válasz lyukat ütött a szívembe.

– Ella… itt volt? Mikor?

– Mondtam már, többé nem jön ide. Elállod a fényt… most már békén hagynál?

– Várj! Kérlek. Láttad őt? Ellát? Járt itt az elmúlt néhány napban? Mit lopott el?

– Mondtam, hogy nem beszélhetek veled – ismételte meg Hansa szigorúan, és lapozott egyet az atlaszban. – Most menj el, mielőtt a nagymamám mérges lesz.

– Hansa, kérlek! – Megragadtam a vállát, nem erősen, de határozottan, és felszisszent fájdalmában, majd elmászott mellőlem, mint egy rák.

– Nagymama! – sikoltotta.

Hirtelen nem láttam mást, csak fehér tüzet. A hold forró reflektorként irányította rám a sugarait, én pedig felsikoltottam, és úgy törölgettem az arcomat, mintha a holdsugarak legyek lennének. Hallottam Hansa szúrós nevetését, miközben eltántorogtam.

A hold szörnyű reflektorfénye egyszer csak kikapcsolt. Elvágódtam a hirtelen sötétben, a szemem előtt foltok úsztak. Aztán gurultam, éles fűszálak vágtak a bőrömbe, és erős parfümös illatuk felszállt, ahogy összetörtek alattam.

A domb tövében értem földet, fázva, összehorzsolva, és annyira hiányzott Ella, hogy ott helyben képes lettem volna feladni mindent. A letört fűszálak zöld illata a fejembe szállt, és azt a bódult, magányos érzést ébresztette, ami csak éjszaka foghat el, amikor úgy érzed, hogy te vagy az utolsó ember a Földön.

Nyomorultul bámultam a sötétbe, amikor az előttem magasodó domboldal kettéhasadt, mint egy tojás. A fénylő hasadékból olyan illat szállt fel, mint Ella pézsmás parfümje, s ha az orrom nem lett volna tele a zöld fű illatával, talán túl erősnek is találom. Mielőtt elborított volna, felálltam, és egy bokorcsoporthoz rohantam, ami elég nagy volt, hogy elbújjak mögötte.

A fénysáv olyan kíméletlenül erőssé vált, hogy már-már azon töprengtem, talán maga a nap rejtőzik a domb belsejében, és csatára készül a hold ellen. De ahogy szélesedett, úgy halványult, míg végül az ujjaim között rá tudtam nézni.

A szétnyílt domb sérültnek látszott, mint egy felhasított mellkasüreg. Fekete alakok jelentek meg a hasadékban, és emberi formát öltöttek.

Vagyis emberihez hasonlót.

Először lopva mozogtak, úgy léptek ki a fűre, mintha bármelyik percben megszólalhatna egy riasztó. Aztán az egyikük – egy gyönyörű lány, aki nadrágot és olyan kabátot viselt, amitől pilótának tűnt – szaltót ugrott a füvön. A társai, anyámnál valamivel fiatalabb nők és férfiak, nevettek és vele tartottak. Egészen mások voltak, mint ahogy az ember a dombok belsejének népét képzelné. A többség úgy festett, mintha az Üdvhadsereg ruhaadományos konténeréből öltözött volna fel.

Úgy tűnt, a pilótalány a vezetőjük. Időnként magasra tartott fejjel beleszimatolt a levegőbe. Valami nem stimmelt a szemével. A többiek közelebb osontak hozzá, vonzotta őket, mint a hajléktalanokat az olajoshordóban égő tűz.

Egy lány, aki óriási terhes hasán empire derekú ruhát viselt, takarót terített a fűre. Mindannyian leültek, a pilótalány és egy Mr. Rochesternek öltözött férfi kivételével. Ők egymást kerülgették, meghajoltak, és a derekukhoz emelték a kezüket.

Rádöbbentem, hogy egy kardpárbaj első pillanatait látom. Vagy nem is, egy tőrpárbajét. A késeik rövidek, életlenek voltak, és csillogó fémből készültek. A párbajozók lustán mozogtak, támadást színleltek és döftek, a társaság többi tagja pedig nevetett és megtapsolta a látványosabb hárításokat.

Ha félrenézek, valami borzalmas fog történni.

A gondolat a semmiből érkezett, és el is oszlott. Tovább néztem, de így is borzalmas dolog történt. Miközben a földön ülők ittak, beszélgettek és tapsoltak, a pilótalány hirtelen ádáz szökkenéssel előretört, és nyakon döfte a férfit. Mielőtt az a földre zuhanhatott volna, a lány hátraugrott, és két vágást ejtett a mellkasán, X-et rajzolva az ingmellére.

A lány megállt a férfi felett, és felszegett állal lenézett rá. Tapsvihar tört ki, a férfi pedig gyenge mozdulatokat tett a földön. Haldokolt, majd meghalt.

Finch. Hirtelen visszacsapott rám mindaz, amit vele műveltek a szemem láttára, és azzal fenyegetett, hogy teljesen maga alá temet. A nyöszörgés, ami feltört belőlem, neki szólt.

A pilótalány felnézett a penge tisztogatásából.

– Ki van ott? – kérdezte felállva.

Hogy láthattam gyönyörűnek egy perccel korábban? A szeme pupillátlan és tökéletesen kerek volt, és amikor megnyalta az ajkát, a nyelve betegesnek tűnt.

– Ki vagy te? – kérdezte újra. – Gyere elő, hadd lássalak!

Kiléptem a bokrok közül.

– Senki vagyok. Egy látogató.

– Melyik oldalról?

– A… Földről.

– Gyere közelebb! – mondta a pilótalány. – Hadd nézzünk meg közelebbről!

A közelebb nem hangzott jól. A közelebb azt jelentette, hogy tisztábban láttam az arcát. A szeme tompa fényét és a szája ragacsos vörösét. A földön fekvő férfi közelről kevésbé tűnt emberinek.

– Nahát, micsoda nagy szemeid vannak! – jegyezte meg a nő vigyorogva.

Pislogtam. Ez valami tréfa lehet?

– A Mogyoróligetet keresem. – Következetesen nem vettem tudomást a földön fekvő holttestről. – Tudod, merre induljak?

Ha úgy teszek, hogy minden rendben van, akkor talán úgy is lesz. A klasszikus szörny-az-ágy-alatt logika.

– Eljutottál a Mezsgyéig. Innen már megtalálod az utat. Vagy talán mégsem.

Megnyugtató volt a hangja. De nem annyira megnyugtató, hogy nyugodnak éreztem volna magam, amikor a követői körbevettek. A terhes nő zárta be a kört, a hasát dörgölve, mintha valami kiadósat evett volna.

– Most elmegyek – közöltem.

– Elmész? Hová mennél? – kérdezte egy szőke, hátrafésült hajú férfi, akin munkáskabát volt.

– A… a nevem Alice Proserpine. – Hansa tudta, ki vagyok, talán ők is tudni fogják. Talán az, hogy Althea unokája vagyok, jelent itt valamit.

Úgy tűnt, nem is hallanak. Az arcuk minden pillanattal kevésbé volt emberi. Olyanok voltak, mint a két lábon járó vadállatok.

A combomba hasító éles fájdalomtól felszisszentem. A zsebembe mélyesztettem a kezem, és kihúztam a tárgyat, ami a bőrömbe döfött.

A csont volt az. Ahogy döbbenten bámultam, kardméretűvé nőtt, és fehéren lüktetett a holdfényben.

Talán tényleg kard… és akkor forgatnom kell?

Ügyetlenül megmarkoltam, és fohászkodtam, hogy ne ezt várja el tőlem ez a történet.

Aztán a csont énekelni kezdett.

Elcsábított a kedvesem,

A kedvesem, ő ölt meg engem.

Földbe ásta a csontjaim.

Nőül vette a szerelmét,

S én földbe ástam az ő testét.

Most magában jár a kedvesem.

A hangja kifejezetten női hang volt, olyan rettenetesen édes, hogy úgy éreztem, megszakad a szívem. A fejem felett gyászos hang csendült, és felnézve láttam, hogy a hold arcán bánat fut át.

A csont újból elismételte a dalát, ezúttal hangosabban, és a körülöttem álló lények hátrahúzódtak. A terhes lány négykézláb osont el a fák közé, a többiek követték. A pilótalány gyűlölködő pillantással méregetett, és térdre hullott, amikor a csont harmadszor is elénekelte a dalt.

Mindenki eltűnt a fák között, a lábam elé hullott pilótalányt kivéve. Ahogy a dal elhalkult, a pillantása a szememre villant, és fényesebbé vált. A keze a késére ugrott.

A csont nyugtalanul megrándult a kezemben; még nem végezte el a dolgát. Egy végtelen pillanatig mozdulatlanul egyensúlyoztam, aztán a fejem fölé emeltem. Az erdő mozgolódott körülöttem, a hold a felhőfészkéből figyelt. Az ő szemén át láttam magamat, egy idegen, távoli lányt. Ez a lány a pilótalány mellkasára sújtott a csonttal.

Aztán újra önmagam voltam, és a kezemben éreztem, ahogy megakad a kard, mielőtt áthatol a testén, mint ásó a homokon. Nem volt vér, csak a sóhajtása, aztán csend. A gyomrom össze-rándult, és a torkomban megrepedt elemek ízét éreztem. Valami a földre koppant a halott nő teste és a lábam között. Csillogva hevert ott, és ózonillatot lehelt. A hold könnyei. Túl mocskosnak éreztem magam, hogy megérintsem őket.

A csont olyan gyorsan összezsugorodott, hogy majdnem elejtettem, míg végül akkora lett, mint a kisujjam. Óvatosan a halott nő mellkasára tettem. Egyre kevésbé látszott nőnek. Gólem volt, és lassan a száraz földbe porladt. Vajon ettől könnyebb lesz együtt élnem a tettemmel? Nem tudtam megítélni.

Senki nem várt a fák között. A pilótalány barátai gyáván elosontak. Visszanéztem a dombra, hogy betájoljam magam, aztán a Mogyoróliget felé irányítottam a lépteimet.

Az erdő egyre sötétebb lett, a levegő pedig könnyebb. Egyszerre jöttem rá, hogy közel lehet a hajnal és léptem ki egy gyümölcsöskertbe. Az alacsony fákat egymástól szabályos távolságra ültették. Azt a két hónapot idézték, amikor Ella és én egy szedd magad almáskertben éltünk és dolgoztunk.

Kertvárosi módra, félig-meddig ismertem a fákat – juhar, nyír, vadalma, tölgy; fűz és fenyő, ezek könnyűek –, de már órákkal korábban feladtam, és nem is akartam tudni, milyen fák alatt sétáltam, melyeket kerültem meg és melyik ütött meg, rántott vissza és karcolt végig.

Ezek a fák mások voltak. Az ágaik valami lágy, csillámló anyagból álltak. Amikor közelebb értem, láttam, hogy minden egyes törzs, ág és levél vékony, rugalmas fémből van.

Ezüstfák. Úgy néztek ki, mint az Etsyn árult ékszerek, felturbózva. Lassan sétáltam az ágaik alatt, és örültem, hogy még nem kelt fel a nap. Ha felkel, a liget vakítóan fényes lesz. Az ezüstfákat lassan aranyfák váltották fel, majd réz következett, vérszínű leveleik úgy koppantak össze, mint a csontok. És hirtelen eszembe jutott a mondóka.

Keress, míg nem vörösük a lomb,

A két világot fonaladdal fond,

Ha nem jutsz utad végére,

Végzeted a napkelte.

Keleten, már ha ez is olyan világ, ahol a nap keleten kel, fehérarany fénygyűrű araszolt fel a látóhatár szélén. Futni kezdtem. A fák lombja susogott, ahogy elrohantam mellettük, és fémleveleiket rám szórták, hogy belegabalyodjanak a hajamba. Ereztem, hogy a tornacipőm olcsó vászonanyaga véresre dörzsöli a sarkamat.

Olyan gyorsan rohantam, hogy majdnem átbuktam a szakadék peremén, miközben a karommal hadonászva próbáltam megállni. A lábam alatt olyan mély hasadék tátongott, hogy felhőket láttam benne. Előttem zöld vaskapu, a szárnyai között zöld mogyorófa nyújtogatta az ágait. Mély levegőt vettem, és bent tartottam.

A kapu és köztem a puszta levegő nyújtózott. A nap felfelé araszolt, az ég színesedett. A csípőm égett, ahol a toll a zsebemben rejtőzött. Előhúztam, és a szememhez emeltem.

Zölddel szegélyezett aranyszínű volt, itt-ott szemek pettyezték. Figyelmeztetően megremegett a tenyeremen, és csiklandozó szálai felfutottak a bal karomon. Viszolyogva megborzongtam a viszkető, meleg és bensőséges érzéstől, mintha valaki hangsebességgel egyenesen a testemre varrna egy pulóvert. A csiklandozás végigszaladt a hátamon, és le a jobb karomon. Még mielőtt a nap félig felkelt volna, olyan széles szárnyaim nőttek, mint amilyen magas voltam. Maguktól kitárultak, és néhány arasznyira felemeltek a földről. Amikor pánikba estem, fenékre ejtettek.

A fémes fák most már szemtelenül bámultak, rozzant írógépre emlékeztető hangjukon olyan tanácsokat recsegtek, amiket nem értettem. Felálltam, és ellazítottam a vállamat. Oldalra dőltem, amikor a bal szárnyam figyelmeztetőn kitárult, majd a jobb is, és kifújtam a levegőt, amikor a lábujjaim is felemelkedtek a talajról.

A tekintetemet a Mogyoróliget kapujára szegezve hagytam, hogy a szárnyaim a levegőbe emeljenek.

22

A lábam ferdén csapódott a földre. Megpördültem a vörös levelű fák felé, hogy lássam, elérte-e őket a nap fénye, de sűrű ködfal szállt le közém és a szakadék túlsó oldala közé.

Megtanultam egy újabb tündérmeseszabályt: ne nézz vissza!

Az álom, amiben az elmúlt órák során léteztem, már foszladozott. Emlékeztem mindenre, amit tettem, de az emlékek ellaposodtak, mintha képeskönyvben nézném őket. A hableány, a hold. A csont, ami olyan könnyedén hatolt át a pilótalány mellkasán. Ezt tényleg én tettem?

Nem akartam úgy végezni, mint Ness, nem akartam, hogy az emlékek bebörtönözzenek a szobámba, ezért úgy döntöttem, nem én voltam. A történet, amit átéltem, tényleg csak ennyi: egy történet.

Mintha egyetértett volna velem a szél, egyetlen fuvallattal lesöpörte a tollakat a karomról. Ahogy sodródtak, egy szárnyas lény alakját öltötték, és elrepültek. A zsebem üres volt, nem maradt több trükköm. Talán éppen ezért engedett be a Mogyoróliget. A kapu felé nyúltam, és a kapuszárnyak hang nélkül feltárultak.

És ott volt. A rövidre nyírt gyep, ami zöld bársonyként nyújtózott a ház távoli lépcsői felé. Althea birodalma oszlopos, fehér téglából és csúcsos oromzatú ablakokból álló ház volt. Ott volt a feszített tükrű úszómedence, csillámló kék brossként hevert a fűben, csillogó kövekkel szegélyezve. Pontosan olyan volt, ahogy a képzeletem felépítette, egészen a levegő elektromos vibrálásáig, ami valami csodálatos dolog ígéretét hordozta.

A csontjaim is borzongtak tőle. Az élet sohasem alakul úgy, ahogy fiatalon elképzeljük. Minden kisebb, mint ahogy gondoltuk, vagy túl nagy. Furcsa szaga van, és nem teljesen passzol, mintha valaki más ingét viselnénk.

De a Mogyoróligetnek ez a változata tökéletes volt. Az enyém volt. Belőlem származott, az ábrándjaimból, amiket olyan sokszor lapoztam át, hogy szamárfülesek lettek, és a Vanity Fair őrizgetett lapjairól. Lehunytam a szemem, aztán lassan újra kinyitottam, félig-meddig arra számítva, hogy egy omladozó romot fogok látni, a valóságot az ábrándkép mögött. De a látomásom nem oszlott el.

A levegőnek vágottfű- és klórszaga volt, a nyár legmelegebb napjának lélegzet-visszafojtott csendjével. Átsétáltam a tökéletesen nyírt, harmatos füvön, el a geometrikus virágágyások és a halkan susogó szökőkút mellett, s bár majdnem meghaltam, hogy ihassak belőle, még Perszephonénál is ostobábbnak kell lenni, hogy bármiből is igyon az ember tündérországban.

A ház közelebb ugrott, és ahogy sétáltam, egyre több részlet bontakozott ki rajta. Tökéletes volt, a pázsittól kezdve a tornyon körbefutó erkélyig, ahol az ábrándjaimban az én hálószobám is volt, amikor Althea végre meghívott magához.

A bejárati ajtónál haboztam. Nem azért, mert azt hittem, zárva lesz, hanem mert sejtelmem sem volt, mi vár mögötte. A Vanity Fair fotósát nem engedték a gyepnél beljebb, és az ábrándképeim is mind odakint zajlottak, lovaglás és piknikek keretében. Még a hálószobámról szóló ábrándok is főleg arról szóltak, hogy az ablakok előtti erkélyen sétálok, és a zöldellő dombokat nézem. Túl sok Wilkie Collinst olvastam gyerekkoromban.

Így akármi is vár rám odabent, az közelebb állhat a valósághoz. Bár úgy éreztem, a valóság itt viszonylagos fogalom. Megragadtam az ajtógombot, egy aranyszínű felfújt arcot, ami a szélnek arra a képére emlékeztetett, amit Hansa szétvágott, majd elfordítottam.

Az előcsarnok, ahová beléptem, hatalmas volt, és mindkét oldalán ívelt lépcső vezetett felfelé. Az indák között meg nem gyújtott gyertyacsonkok álltak. A lépcsők között rózsaszín kőből faragott szökőkút terpeszkedett, olyan nagy, hogy úszni is lehetett volna benne. A közepéről három lenyűgöző kő nőalak meredt kifelé. Az egyikük kalitkát tartott a kezében, a második egy áttetsző kvarckockát, a harmadik pedig tőrt. A nálam is magasabb ablakokon ferdén áradt be a porszínű, vasárnap délutáni napfény.

Minden hatalmas méretű volt, beletelt egy percbe, mire befogadta a szemem. Ahogy nézelődtem, észrevettem a pompa mellett megbúvó emberi apróságokat: egy csillámos, olcsónak tűnő kardigánt a lépcsőkorláton, egy kék játék hajót a szökőkút vizén.

És egy zümmögő hangot, ami éppen csak hallható volt a vízcsobogástól. Amikor erősen füleltem, egy magában éneklő gyermek dalának titokzatos hangjait hallottam. A dallam a Hickory Dickory Doc{16} volt.

Felnéztem, és megláttam egy kislányt a bal oldali lépcső fordulójában, aki engem nézett. Amikor találkozott a pillantásunk, elhallgatott.

- Ella – mondtam félig-meddig hitetlenkedve.

Pedig ő volt az, az anyám. Felismertem a magazinban szereplő fotóról. Nem lehetett több ötévesnél. Amikor meghallotta a nevét, felrohant a lépcsőn, és eltűnt a szemem elől.

Követtem, és döbbenten vettem észre, hogy a lépteim nem ütnek zajt, sem a kő padlólapokon, sem a márványlépcsőn. Azonnal összezavart, mintha betömött füllel próbáltam volna járni.

Ella balra kanyarodott. Követtem. A folyosó olyan hosszú volt, hogy biztosan trükk volt a dologban, hiszen korábban láttam a házat kívülről. Nagy volt, de nem ennyire. Egymás után kocogtam el az ajtók mellett, és mindegyiken megpróbáltam benyitni. Azt hittem, a harmadik mögött kuncogást hallok, de nem gyermeki hangnak tűnt.

A hetedik ajtó, aminek nekiveselkedtem, egy aprócska szobába nyílt. A két ablak között egy íróasztalon írógép állt. Mellette a zöld üveg hamutartóba tűzött cigaretta lassan végigégett. A végéről már hüvelyknyi hamu lógott. Az ablakon kinézve egészen másféle napot láttam, mint amit magam mögött hagytam, itt szürke égbolt borult a dérlepte fűre.

Lábujjhegyen az írógéphez óvakodtam, hogy megnézzem, mit írtak a kikunkorodó papírra, sűrű, szabálytalan betűkkel.

Amikor Alice megszületett, a szeme teljesen fekete volt, és a bába még addig sem maradt, hogy megmosdassa.

A nyakam bizsergett, mintha valaki állna mögöttem, és belém akarna csípni. Kirohantam a szobából, és becsuktam az ajtót.

A folyosó megváltozott. Most világosabb volt, rövidebb, és egy üvegtetejű, zöld növényekkel zsúfolt télikertben végződött. A napfény beáradt a fákra, némelyiket felismertem közülük, néhányat nem, és párat, esküdni mertem volna, az imént láttam kint az erdőben. Lassan sétáltam tovább, előretartott karral. A levegő sűrű volt, párás és édes. Egy kis fűsávon, ami olyan élénk színű volt, hogy nem lehetett igazi, egy krómozott elejű, epersörbet-színű rádió állt.

Lekuporodtam, és tekergetni kezdtem a gombját. A kinti fény halványulni kezdett, ahogy megszólalt a zene. Az a dal szólt, amit a buszon is hallottam, tánczenévé gyorsítva. Amikor lekapcsoltam, a fény odakint hirtelen visszaerősödött, és tovább fényesedett, amíg már bántotta a szememet. Az arcom elé kaptam a kezemet, és kihátráltam a szobából, egyenesen neki valami meleg és szilárd dolognak.

– Istenem – mondta a férfi, akinek nekiütköztem. – Hát már sohasem fogsz békén hagyni?

Megint éjszaka volt. A férfi hátralépett egy műfáklya fénytócsájába. Narancssárga fényekkel megvilágított, középkori stílust utánzó biliárdteremben álltunk, bütykös faburkolatú falak között. A férfi gyűrött szmokingot viselt. Úgy festett, mint egy herceg, akibe Barbara Stanwyck beleszerethetett volna egy gőzhajós tengeri utazáson, mielőtt a Cary Grant által játszott hajósinas karjában kötött ki.

A férfi elejtette a csurig teletöltött highball poharát, amikor nekimentem. A gin éles illata szúrta az orromat. A másik kezében fegyvert tartott. Nem olyat, mint Harold tompa csövű, fekete, kifejezetten agresszióra tervezett pisztolya, ez a puska hosszú és elegáns volt, mint egy agár.

A vállának támasztva tartotta, mint egy katonásdit játszó kisfiú.

– Látsz engem? – kérdeztem.

Nem voltam biztos az itteni szabályokban, abban, hogy nem vagyok-e kísértet. Vagy hogy belehalnék-e egy puskalövésbe.

– Csak téged látlak. Már megőrülök tőle. Már meg is őrültem! – A hangja csúfondáros volt, de a szeme könnyes és elkeseredett.

– Ki vagy te? – faggattam a karja felé nyúlva. – Mit gondolsz, én ki vagyok?

Botladozva hátralépett.

– Hozzám ne érj, te ocsmány teremtmény! Megszabadulok tőled, még akkor is, ha ő nem tud. Lehet, hogy az érintésed olyan hideg, mint a sír, de tudom, hogy egyenesen a pokolból jössz.

Bizonytalanul átsétált egy whiskyszínű fényfolton, és eltűnt a terem másik oldalának sötétjében. Aztán egyetlen puskalövés hasított a csendbe.

Amikor kirohantam a teremből, pattogott a fülem. Szédelegve végigtántorogtam egy széles, romos folyosón, aminek kőlapjai között moha nőtt. Borostyán kúszott be egy kitört ablaktáblán, és mindennek rothadásszaga volt. A folyosó egy nappaliban végződött, ahol a vízfoltos falak között egy pár összecsukható szék állt egy gyűrött bársonykanapé két oldalán. Közöttük az asztalon egy kupac divatmagazin hevert. Christy Turlington üres tekintettel bámult a sárguló Vogue Paris címlapjáról a kupac tetején. 1986. november.

Mögöttem valaki Shave and a Haircut{17} ritmusban kopogott az ajtófélfán. Ella volt az, most idősebbnek tűnt. Talán nyolcéves lehetett. Szégyenlősen, csukott szájjal elmosolyodott, aztán elfutott.

– Ella – kiáltottam, de a levegő elnyelte a hangom.

Amikor az arcom elé emeltem a kezem, egy kicsit eltorzult, mintha csorba üvegen át nézném.

Előrebotorkáltam, és a küszöbön átlépve el is estem. A térdem egy régi elefántcsont színét idéző szőnyeg mély bolyhai közé koppant le. Egy karnyújtásra álló ágy lelógó selyem ágyfüggönyében kapaszkodtam meg, hogy felhúzzam magam. Ahol a legvékonyabb volt a szövet, megláttam egy mozdulatlanul fekvő alak körvonalait az ágyon. Patinás ezüst gyertyatartókban álló, csöpögő gyertyák vették körül, és a lőne kábító illatával töltötték meg a levegőt.

Nem akartam látni, mi fekszik az ágyon. Nem akartam ebben a szobában, ezen a helyen lenni. Semmi sem illett össze, ez az egész egy album volt, időszakok és helyek foszlányaiból és valaki más emlékeiből. Talán Altheáé vagy Elláé. Egyáltalán valóság volt a Mogyoróliget? Létezett valaha is? Akárhol is voltam, nem ház volt. Inkább kaleidoszkóp. Az ablakhoz léptem, azt gondolva, hogy talán ki tudok mászni, de már nem a második emeleten voltam, valahogy feljutottam a toronyba. A gyep hívogató, zöld tengerként nyújtózott odalent.

Az a valami az ágyon apró kis hangot adott ki, nyögött vagy sóhajtott, amitől a hajam az egész fejemen és a tarkómon égnek állt. Kirohantam a szobából, és egy ütött-kopott sárga konyhában fékeztem le. A fejem felett egy lámpa zümmögött, és a kapor meg az állott kávé szagától felfordult a gyomrom. Híg tavaszi fény hullott be a koszos ablakon a csészékkel borított pultra. Minden felületen magány ült, vastagon, mint a por. Egy mentazöld, műanyag lapú asztalon üres bögre állt, a Bovaryné vízfoltos példánya és egy olló társaságában. És egy rakás kivágott újságcikk.

Remegő kézzel érintettem meg a legfelsőt, amitől szétcsúszott az egész kupac. Az állam északi részében található városkát megrázta a támadás. Az eltűnt kocogó utáni kutatás második hete tart. Kapcsolatra gyanakszanak az állam északi részében történt gyilkosságok között. Öt áldozattal később, még mindig rejtély fedi a kisvárosi gyilkosságokat. Maradványokat találtak, a kérdések maradnak.

Ezek szerint Althea tudta. Tudta, mit hagyott megszökni, és hogy azok mit tettek odakint a világban.

Mögöttem hosszú sikoly hasított a levegőbe. Megfordultam, és a padlóra löktem a bögrét. Egy kék zománcos teáskanna sivított és gőzölgött a tűzhelyen, és valahol az ajtón kívül egy lépés reccsent.

Egyetlen, elektromos feszültséggel teli pillanatig megfordult a fejemben, hogy kivetem magam az ablakon. Ehelyett mozdulatlan maradtam, s a vállamban ugrálni kezdett egy izom. A léptek egyre csak közeledtek, majd az ajtó előtt megálltak.

A csend hosszúra nyúlt, míg végül már nem tudtam elviselni, az a fajta sűrű, várakozással teli csend volt, amikor valaki nagyon fülel. Előrébb csusszantam a járólapon, egyik kezemet az ajtógombra tettem, és úgy téptem fel az ajtót, mintha ragtapaszt rántottam volna le.

És kiléptem a hangokból, zenéből és testekből álló falba, ahol mindent szirupként borított a viasz és a parfüm illata.

Egy félhomályosan megvilágított bálteremben voltam. A félig elolvadt gyertyáktól súlyos csillár himbálózott a tolongó táncosok feje felett, akik a csillogó, dallamtalan, egy pokolbéli házibuli háttérzenéjét idéző zenére mozogtak.

A táncosok annyira összetorlódtak, hogy egy metrókocsin kialakult pogózás résztvevőinek tűntek, és a zene fejfájdító ritmusára mozogtak. A gyertyafény meg-megcsillant fogsorokon és szemeken, verítéken és a fényes, fehér viaszon, ami a hajukra cseppenve azonnal megszilárdult.

Úgy hittem, Ellát látom a ringatózó testek között, most újra idősebb volt, bár még nem felnőtt. Felmosolygott a partnerére, túlságosan világiasan, aztán elsiklott a szemem elől. Közelebb léptem, megpróbáltam elérni őt, de a tömeg visszalökött.

Egy friss monoklival büszkélkedő férfi egymagában táncolt, úgy tűnt, valami alkoholnál is erősebb dologtól részegülten. Három nő, akik mintha páfránylevelekből lettek volna, úgy fonódtak össze, mintha nem lennének csontjaik, a körvonalaik egymásba értek és vízfestékként összemosódtak. Csaknem felbuktam egy apró alakban, akit gyereknek hittem, amíg a gyertyafénybe nem emelte az arcát. A lány tekintetétől hátrahőköltem.

Aztán megláttam valamit, amitől dermedten megtorpantam, és az ujjaim hegyéig csillagfénnyel töltötte el a testemet.

Finch. Összetéveszthetetlenül ő volt, a táncosok tömegének közepén. Finch, fehér ingben, a vállára árnyak nehezedtek. A szeme fénylett, az ajka lágy, és egész lényével a lány felé fordult, akivel táncolt. A lány alacsony és tüzes volt, a haja a hátára hullott, mint Barbie fényes hajzuhataga.

Ő én voltam, hosszúra nőtt hajjal, és olyan arckifejezéssel nézett fel Finchre, amiről nem hittem volna, hogy az arcom képes rá.

Nem tűnt illúziónak vagy álomnak. Verítékszagot éreztem, kilöttyent bor és gyertyaviasz illatát, és éreztem a vér ízét, ahogy átharaptam az ajkam bőrét. Kimondtam Finch nevét, vagy legalábbis megpróbáltam, de a zene elragadta a hangomat.

Aztán a gyertyafény villódzni kezdett, mint a stroboszkóp, és a tömeg megváltozott, átalakult, arcok szüremlettek át az árnyék- és a fényfoltokon. Rádöbbentem, hogy száz borzalmas partit látok egyetlen bálba sűrítve, tele annyira furcsa és zabolátlan emberekkel, akik csakis a Végvidékhez tartozhatnak.

Ella eltűnt, de Finch maradt, továbbra is az események középpontjában, velem a karjában.

A ház megint az elmémből merített, legombolyítva mindent, amit valaha álmodtam, rejtett dolgokat, amik után vágyakoztam, és összemosta őket a Mogyoróliget falaiból szivárgó emlékekkel. Elakadt a lélegzetem, amikor a másik én hagyta, hogy Finch végighúzza a kezét a nehéz hajkoronája teljes hosszán.

Az övé felé emelte a lány arcát, az én arcomat. A zene reszkető és lassú lett, és egész testemmel feléjük nyújtóztam, ahogy egy féltékenységhez hasonló érzés az éles fogával belemart a szívembe. Finch szeme lecsukódott, a haja úgy mozgott, mintha víz alatti áramlat sodorná. Még akkor is, amikor a lány hozzásimult, láttam a tágra nyílt szeme villanását, most is éberen figyelt, ahogy mindig. Annyira előrehajoltam, hogy azt hittem, el fogok esni, a pillanatot várva, amikor az ajkuk találkozik.

Amikor megtörtént, a zene statikus zúgásba csapott át. Egy félmaszkos alak, akinek a lába túlságosan hosszú volt a testéhez, megragadta a vállamat. A csók puskaporként izzott fel a mellkasomban, de túl kábult voltam, hogy elhúzódjak.

– Csatlakozz a tánchoz, vagy menj el, álmodozó! – mondta az idegen a fülembe, és erősen megtaszított.

Ez leválasztott a partiról, mint valami szikrázó, szakadt, konnektorból kirántott vezetéket, és visszazuhantam a hosz-szú, üres folyosóra. Ella eltűnt, ahogy Finch is, és a lány, aki lehettem volna, talán soha nem is létezett. De a parti a hódító parfümjével velem maradt; még éreztem a viaszt a ruhámon.

Aztán messze, nagyon messze, a folyosó végén megláttam egy zárt ajtót, amelynek résein fény áradt ki. A meleg fény jónak tűnt, mintha minden más, amit a házban láttam, csak álom lett volna, míg ez most az ébredés meleg, emberi fénye egy rémálom után. Mint a házikó ablakán kiáradó fény, amire a sötét, nagyon sötét erdőben bukkanunk. Odarohantam, feltéptem az ajtót, és egy éjjeli lámpával megvilágított gyerekszobában találtam magam.

És összeszorult a szívem, mert tudtam, hogy ez sem valóságosabb, mint az összes többi. Nem lehet az, mert a nagyanyám várt rám az ágy szélén ülve és cigarettázva.

23

Althea jól nézett ki. Valódinak tűnt. Egyenes szárú, elegáns nadrágot, csíkos, csónaknyakú blúzt viselt, és furcsa módon rövid szárú fehér kesztyűt. Csakúgy, mint az egész Mogyoróliget, ő is pontosan úgy festett, mint ahogy elképzeltem, nyugodt, kék szem, elegáns csontozat. A mögötte lévő ablakon keresztül havas tájat és furcsa, fehér égboltot láttam, amitől a szoba holdszínű fényben fürdött. Az árnyékok mélyebbnek tűntek. Az éjjeli lámpa hősiesen narancssárga fénykort vetett a falra.

– Szeretnél hallani egy történetet? – kérdezte Althea.

Megdermedtem. Mielőtt válaszolhattam volna, megelőzött egy duzzogó hang.

– Nem.

Ella feküdt az árnyékban, a karjával eltakarta a fejét, és egyik lába a padlóra lógott. Megint idősebbnek tűnt, tizenöt, talán tizenhat évesnek. Túl idős volt az esti mesékhez.

Althea halványkék füstfelhőt fújt ki.

– Ó, hát persze hogy szeretnél.

– Nem, tényleg nem.

De Ella nem mozdult, csupán a kezére támasztotta a fejét. Elég idős volt már, hogy önmagára hasonlítson, sötét, harcias és összezavarodott. Minden erőmre szükségem volt, hogy ne rohanjak oda hozzá, de tudtam, akármit is látok, az nem a valóság. Nem most történik.

Althea belekezdett:

– Egyszer volt, hol nem volt, élt egyszer egy gyönyörű királynő és egy bátor királykisasszony egy kastélyban egy erdő közepén.

– Ezt már ismerem.

– Akkor egy kicsit régebbről kezdem. Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy gyönyörű királynő, aki azt hitte, a szavaknak mindennél nagyobb erejük van. Arra használta őket, hogy szeretetet, pénzt és ajándékokat szerezzen. Arra használta őket, hogy eljusson a világ túlsó szegletébe. – Althea úgy fektette egymás mellé a szavakat, mint osztó a kártyalapokat, távoli, hipnotikus pontossággal. – Egy napon aztán, amikor nagyon-nagyon unatkozott, arra használta őket, hogy rávegyen egy nemes hölgyet, vezesse el őt egy másik királyságba, a legendák földjére, messze túl a saját királysága határain.

– A Végvidékre. – Csak a hangjában rezgő él miatt nem tűnt Ella közönyösnek.

– Csitt. Ez az én történetem, nem a tiéd. Ahogy mondtam, ez az új királyság, a Másik Királyság, különös volt, veszélyes, és távol esett az otthonától. A királynőnek hamarosan honvágya támadt, és keresni kezdte a hazavezető utat. Azt beszélték, léteznek ajtók, amik bárhová elviszik, ahová csak menni akar, de ő nem talált egyet sem. És tudod, mit kell tenni, ha nem találsz ajtót? – A kezével elmutogatta az Icipici pók mondókát. – Hidat kell építeni.

Földbe gyökerezett lábbal álltam az ajtó és az ágy között. Althea hangja úgy hatott rám, mintha belőttem volna magam, ellazította a tagjaimat, kiélesítette a látásomat, és égő fájdalmat ébresztett a mellkasomban.

– A Másik Királyságban sok király és királynő élt, mindegyikük egyformán hatalmas. De a királynő keresni kezdte a királyság igazi uralkodóját, aki nem királyi vér volt, hanem még annál is sokkal fontosabb. Egy mesélő. A szavak mestere. Amikor a királynő megtalálta, nagyon meggyőzően előadta a kívánságát, hiszen ő is a szavak mestere volt, és a mesélő hamarosan a királynő fülébe súgta a menekülés titkát. De a mesélő hibázott, amikor megbízott a királynőben. Amikor elhagyta a Másik Királyságot, valamit magával vitt, valamit, ami a helyükön tartotta a világ falait, és az égen tartotta a csillagokat. Valamit visszavitt a saját királyságába, és megosztotta az összes alattvalójával. A történeteket. A Másik Királyság valamennyi történetét. Elmesélte őket, majd újra elmesélte, és végül a történeteket az egész országban mesélték, és újra elmesélték.

Althea hangjából kiveszett az álmosító zümmögés, mint amikor a bársony megkopik. A szeme furcsa, fehér fényben izzott.

– A királynő gazdagnak érezte magát, gazdagabbnak, mint valaha, amíg rá nem ébredt, hogy mit tett. Azzal ugyanis, hogy a hídján áthozta a Másik Királyság legnagyobb kincsét, a két királyságot szorosan, nagyon szorosan egymás mellé fűzte, míg végül olyanok voltak, mint két egymás mellett magasodó domb, mint a nap és a hold napfogyatkozás idején, mint a túlságosan szoros kesztyűbe bújtatott kéz.

A két világot fonallal fond. A szavak zenéje visszhangzott a fejemben, aztán elhalt.

A nagyanyám hangja suttogássá halkult:

– De ezt csak a királynő tudta, senki más. Senki nem vette észre, amikor borzalmas dolgok kezdtek történni. Amikor a királynő ünnepséget rendezett, démonok érkeztek báli ruhában, vörös szemüket álarc mögé rejtették. Ha túl sokáig maradt egy kastélyban, sötétség borított be mindent és mindenkit, mint a vadrózsa indája. A Másik Királyság lakói átsurrantak a rejtett ajtókon, hogy kigúnyolják, amiért azt hitte, megszökhet. Amiért azt hitte, büntetés nélkül marad a lopása. Aztán egyik éjjel valaki a Másik Királyságból beosont a kastélyába, és meggyilkolta a királyát.

A hangja most nyers volt, és mélyen lehajtotta a fejét. Pislogtam, és a szoba mintha széthullott volna. Althea állt, és az ágy, amin korábban ült, sötétebb árnyékba burkolózott. A havon csillogó hold fénye már nem ragyogott be az ablakon.

Althea folytatta:

– A királynő ráébredt, hogy nem a királyságok változtak, hanem ő maga. Nem volt szüksége ajtóra, ő maga vált ajtóvá. És híddá is. Olyan hely lett, ahol a démonok átjutottak. Így hát a leányával elmenekült egy kastélyba az erdő közepén. A Másik Királyság követte, és egy idő után a kastélyt körülvevő erdő úgy kicsavarodott, mint egy vén tölgy, és a két királyság szaggatta ketté. De a királynő leánya, a királykisasszony erős lánnyá cseperedett. Gyors és fürge lett, folyton a Másik Királyság és a szülőhelye között járt-kelt, mert nem emlékezett arra, hogy másképp is lehet élni.

Hirtelen minden varázs kiveszett a mesemondásból. Gyorsan és színtelenül beszélt. A szoba átalakult, ahogy Althea is. A válla beesett; szürke sávok költöztek a hajába. A tekintete figyelmeztetés nélkül az arcom felé siklott. A foga foltos volt, a szeme forgott, mint a rokka kereke.

Ella eltűnt. A szoba ugyanaz volt, de mégis más. Az ágy hepehupás és kopott volt, és mindent fátyolszerű por lepett be.

– Itt vagy. – Althea suttogása a mondat közepén elcsuklott. Rám nézett. – Te vagy az? Tényleg te vagy?

Kísértet volt. Vagy látomás. Annak kellett lennie. A hangjában csengő éhségnek gyanakvást kellett volna ébresztenie bennem, de válaszul bennem is éhség éledt.

– Én vagyok. Alice vagyok. A te… a te… – Nem tudtam kimondani. Unokád.

– Szerencsés, szerencsés, szerencsés Althea – ismételte halkan, és közelebb jött, míg végül éreztem a bőre verítékét, a lehelete keserű mandulaszagát.

Megdermedtem, a szívem úgy kalapált, mint a fagyott eső, és ő a fülembe súgta a történet végét:

– A Másik Királyság nem bántotta a királynő szeretett leányát, mert túl okos volt. Okos Vanella királykisasszony – sziszegve ejtette ki a királylány nevét, az anyám nevét. – Amíg a királykisasszony nem talált egy csecsemőt a Mezsgyén, akit a szülei és a vadásztársaságuk hátrahagytak egy fa alatt szunyókálni. Cseresznyevirágok hullottak a mózeskosarába. A csecsemő megmarkolta őket apró ujjaival, és fekete, nagyon fekete szemével felnézett a királykisasszonyra. A királylány azonnal megszerette. És kicsente őt a tündérmeséjéből.

A szívem előbb megérezte, mint az eszem. Apró dobbanásokban adrenalint pumpált, mintha méreggel teli infúzió csepegne belém, és azt mondaná, fuss, fuss, mielőtt olyasmit hallasz, amit nem felejthetsz el. Nem futottam el. Hagytam, hogy elmondja a történetünk végét.

– Háromszorra Alice – vetette oda. – Egy lány, aki azt sem tudta, mit tesz, kitépett a történetedből, mint egy cseresznyevirágot.

Az elmém úgy mozdult, mint egy lefagyott számítógép.

– Azért jöttem, hogy megtaláljam Ellát – mondtam bután. – Az anyámat.

– Az elrablódat. Az a lány senkinek sem az anyja.

Egy hosszú pillanatra az elmém teljesen kiürült. Még Ella arcát sem tudtam felidézni. Nem vettem észre, hogy felemeltem a kezem, amíg Althea hátra nem lépett, távolra az érintésemtől.

– Nézz csak magadra! – A nevetése csúf volt. – Ennyi év után is vad vagy.

Leejtettem a kezem, és magam köré fontam a karom, miközben Ella emléke apránként visszatért. Csontos kezek és a leheleté a sötétben, és a profilja éles vonala, ahogy vezetett. Soha nem hasonlított rám. Sosem gondolkodtam el rajta, miért.

Korábban elképzeltem magamnak egy apát, valahol, valakit, akit Ella szeretett, legalább egy kis ideig. Ez is hazugság volt.

– Nem hiszek neked – suttogtam. Újabb hazugság.

– Te voltál a kedvenc története. – Althea hangja kicsivel gyengédebb lett. – Tetszett neki, milyen dühös voltál. Mint egy bosszúálló… hát, nem angyal.

– Lány vagyok – vetettem oda harciasán. – Ember vagyok.

– Mindkettő vagy, és egyik sem. Történet vagy, de attól még nem vagy kevésbé igaz.

Úgy éreztem, mintha kívülről szemlélném magam, egy elmosódó körvonalú lányt, aki saját magát öleli, mint egy gyerek. A kép az elmémbe égett, olyan testen kívüli pillanat volt, ami már akkor emlékké válik, amikor megtörténik. Ez az a nap, amikor a halott nagyanyám elmondta, hogy az anyám nem is az anyám. Hogy én egy történet szereplője vagyok, akit kiemeltek egy másik világból.

– Elmenekült tőled – mondtam Altheának, és figyeltem, ahogy a szavak arcon ütik. – Mindketten elmenekültünk. A világban nőttem fel. Emlékszem rá, emlékszem, amikor lenyúztam a térdemet, és könyvtári könyveket olvastam, és benzinkúton vett pocsék kaját ettem. Amikor beteg voltam, és napokig szörnyű műsorokat néztem a tévében. Emlékszem, hogy az életem a helyes sorrendben történt velem, és emlékszem a buszos utakra, és arra, amikor magányos voltam. Mindenre emlékszem!

– Tényleg emlékszel?

Rámeredtem, aztán lenéztem a saját kezemre, ami durva volt és kicserepesedett, és cseppet sem tündérmesébe illő. Azon gondolkodtam, ahogy az életem elhalványult mögöttem, a halvány karcolások a földön, amik elmosódtak, mint lábnyomok a porban.

– Őrült vagy – vágtam a fejéhez. – És halott vagy. És én azért jöttem, hogy visszavigyem Ellát.

– Visszavigyed? Kitől? – Kacéran mosolygott rám, és megláttam az egykori énje szellemét, ahogy festhetett, amikor még csinos volt az arca. Nagyon megöregedett, már nem az a nő volt, aki a lányának mesét mondott a sötétben.

– A Végvidéktől – feleltem bizonytalanul. – Ők rabolták el.

Althea megrázta a fejét.

– Biztosíthatlak róla, hogy nem tették. Ők téged akartak, Háromszorra Alice. Ő csak – legyintett a kezével – figyelemelterelés volt.

Csali. Finchnek igaza volt. Ella, akárhol is van, csak csali.

– Akkor hol van? Ha itt nincs, akkor hol van? – Egyre hangosabban beszéltem. – Nem érdekel, hogy kísértet vagy-e, vagy emlék, vagy tudom is én, hologram, de kérlek. Ő a lányod. Kérlek, mondd meg, hogyan kaphatom vissza.

– Azt hiszed, kísértet vagyok? Kísértem ezt a vén emlékpalotát, és az is kísért engem, de még nem haltam meg. – Megragadta a karomat, és a beesett, kenyértészta-puhaságú bőrére nyomta a blúza sárguló csíkjai alatt, ott, ahol a szíve volt.

Az ujjaim alatt tompa rebbenéseket éreztem.

Élt.

– De… a levél…

– Eljutott hozzád? Nem voltam benne biztos, hogy sikerül. Csak azért keltették a halálhíremet, hogy rávegyék, hogy visszahozzon téged. – Élesen, szomorúan felnevetett. – De még az sem volt elég. Akkor miért most? Mi hozott vissza most?

A szívem összefacsarodott. Azok után, amit átéltem, még mindig hinni akartam, hogy ő volt az, hogy ő nyújtotta ki hideg ujjait a világba, hogy idehozzon. Mert ő… mi? Szeretett engem? Akart engem? Buta Alice. Szerettem azt gondolni, hogy magam mögött hagytam a régi ábrándjaimat, de mégis itt voltam, és az egyik ábrándképpel beszélgettem, aki mellett újra ötévesnek éreztem magam.

De Ella szeretett. Az anyám. Az elrablóm. A tolvaj, Hansa így nevezte.

Még mindig az enyém, talán most jobban is, hogy tudtam, volt választása. Az iránta érzett vágyakozásom újraírta magát a mellkasomban. Újszülött érzésnek tűnt, a tollai még nyirkosak voltak, de máris erős volt. Összeszorítottam a számat, és hagytam, hogy az érzés mentőkötélként kihúzzon a forró, zárt szoba futóhomokjából, aminek porszaga volt, és az éjszaka kaparta az ablakokat.

– Ella eltűnt – mondtam. – Elvitték valahová, New Yorkban talán, nem tudom. És a könyv, a te könyved… kísértett engem. Kétszer Megölt Katherine. Ő… bírt rá, hogy idejöjjek.

Ráébredtem, hogy képtelen vagyok Finchről beszélni neki. Összetört volna a szíve, ha így látja Altheát.

– Természetes, hogy megtalált téged. Egy mozgó, beszélő híd vagy a Végvidékre. Bárhová is mész, a világok közötti fal ott elvékonyodik. Ők pedig átjutnak. Kárt okoznak.

– Megpróbált megölni. Megpróbált rávenni, hogy felvágjam a saját csuklómat az erdőben. Miért?

– Ah! – Felcsillant a szeme. – Okos Katherine. Ha ők maguk ölnének meg, drágán megfizetnének érte, de ha te magad ontod ki a saját véredet ott az erdőben… Háromszorra Alice? Azzal olyan ajtót perzselnél a világok közé, ami sohasem tűnik el. A gonosz kis kiruccanásaik végtelenné nyúlnának.

Háromszorra Alice. A név megperzselt, és a bőröm alá furakodott.

Althea már-már tisztelettel nézett rám.

– Szóval vezető nélkül átjutottál az erdőn. A kinti életed nem tett teljesen tehetetlenné. Biztosan hasonlítasz egy kicsit rá, Ellára.

– Így van – értettem egyet összeszorított fogakkal.

Beleszívott a kezében tartott cigarettába, amiről meg is feledkeztem.

– Ella sosem tudott ellenállni az elveszett bárányoknak, főleg nem neked, a mózeskosaradban, a szörnyű fekete szemeddel. Én magam próbáltalak visszavinni, mert még megkísérelték volna megölni őt, ha ő próbálkozik vele. – Elsötétült a tekintete. – De Ella meggyűlölt érte, és elvitt téged. Messzire tőlük, és messzire tőlem. Mintha én is mumus lennék.

– De nem fekete. A szemem. Barna – jegyeztem meg bután és reménykedve. Mintha ez lenne a kiskapu, amin keresztül visszaszökhetnék az igazi életembe.

– Ez már azután történt, hogy elhagytad a Mogyoróligetet. Ennyi elég volt Ellának, hogy elhiggye, helyesen cselekedett. Írt nekem, amikor még néha eljutottak ide a levelek, és megírta, hogy a Végvidék lassan elszivárog belőled. Feltett szándéka lett, hogy megmentsen, hogy valódi életet adjon neked. Sikerült? Megkaptad az életet? – A hangja az elkeseredettből élesen reménytelivé változott, halovány és szomorú, de mégis remény volt.

Felidéztem a gyökértelenséget, az utazást, az átkozott, balszerencsés eseményeket, amik egyik helyről a másikra követtek. A hátamban éreztem minden egyes kinyitható kanapé deszkáit, ahol csak szállást kaptunk, a vendéglátóink súlyos pillantásait, amikor tovább maradtunk, mint amit a vendégszeretet eltűrt, és a sajgást, amikor napokon át a kocsiban aludtunk, és úgy tettem, mintha nem tudnám, hogy hajléktalanok vagyunk.

Láttam magam előtt Ellát. Ahogy megragadta a karom, és velem együtt számolt vissza száztól, hogy a haragomat újra határok közé szoríthassam. A pokrócbunkereket, amiket nekem épített különböző vendégszobákban, és inkább párna nélkül aludt, csak hogy én egy éjszakára elfelejthessem, hogy terhet jelentünk mások számára. A szeme sarkában felbukkanó szarkalábakat, amik egyáltalán nem illettek egy olyan nő arcára, aki sosem nőtt fel igazán. Aki azt választotta, hogy megment engem, velem együtt menekül, nem pedig egy igazi életet maga számára.

– Igen – válaszoltam. – Sikerült. Csodálatos életem volt. Csodálatos életem van.

Althea hátrabillentette a fejét, és félig leeresztett szempillái közül nézett rám.

– És ő… említett engem Ella valaha?

Az első, ösztönös gondolatom az volt, hogy fájdalmat okozzak neki. De ahogy a megfeszülő, elfehéredő ujjperceire, a cigaretta körül összeszoruló ajkára néztem, nem voltam képes rá.

– Állandóan.

– Hazudsz – mondta lágyan, miközben ajka közül füst szivárgott. – Nem keresem a kifogásokat az életemmel kapcsolatban, de annyit mondhatok, nem az én döntésem volt, hogy elvesztettem őt. Azt hitte… nem is tudom, mit hitt. Talán, hogy a Végvidék sintére vagyok.

– Nem így van? A levél, az nem csapda volt?

– Hm. – Az ágykereten elnyomta a cigarettát, és a csikket a padlóra ejtette. – Nem volt túl hatásos.

– Azt hitte, hogy vége. Amikor meghaltál, amikor megírták, hogy meghaltál. Azt hitte, biztonságban vagyunk.

Althea rám nézett, a tekintete üres volt.

– Azt tudta, hogy én híd vagyok. Azt nem tudta, hogy te is az vagy.

Utolért a fájdalom. Minden miattam volt. A sötét energiám úgy szivárgott a levegőbe, mint a vér, és a Végvidék cápaként követte a nyomot. A sok meneküléssel töltött év alatt valójában előlem menekültünk.

– Vagyis mindig megtalálnak? – suttogtam. – Mindegy, hová megyek?

– Ők te vagy. Egy anyagból készültetek. – A hangja csaknem együttérző volt. – Ugye nehéz, amikor rájössz, hogy nem az vagy, aminek hitted magad?

Magára mutatott, és a szavaiból méreg szivárgott.

– Rettenthetetlen kalandor. – Aztán felém bökött. – Egy lány a való életből.

Vitába akartam szállni vele, de már nem hittem a szobán kívüli világban.

– Mi történik az olyan lányokkal, mint én? – kérdeztem tompán. – Ha bevált volna a levél, akkor visszahozott volna engem. Mit tettél volna velem?

– De valójában mégis működött, nem? Csak éppen lassan. Egy helyben maradtatok, elég sokáig ahhoz, hogy azok a szörnyek a Mezsgyére tereljenek téged. De te túlélted. És idejöttél, hozzám, szabad akaratodból. Nem így volt?

Az élessé váló tekintete gyanakvóvá tett.

– Nem tudom… Ide akartam jönni. De nem akartam, hogy így történjen meg.

– Soha nem akarjuk, igaz? Mikor kapjuk meg igazán, amit akarunk?

Lehúzta a kesztyűjét, és megragadta a kezemet. A szorítása még jobban égetett, mint Katherine-é, és felszisszentem, ahogy megpróbáltam kiszabadítani a kezem.

– Ez történik az olyan lányokkal, mint te. – A szavai egyszerre hangzottak átoknak és könyörgésnek. – Ő már olyan régóta próbál visszaszerezni téged, Háromszorra Alice. És amíg te az erdő rossz oldalán vagy, nem enged engem meghalni.

– Ki? – A fájdalomtól a saját hangomat is alig hallottam. – Ki nem engedi, hogy meghalj?

Ügyet sem vetett rám, úgy nézett fel a mennyezetre, mintha az égre, egy bosszúálló istenség figyelő arcára tekintene.

– Visszaadom őt neked! – kiáltotta. – Most már elengedsz?

A forróság végigfutott a karomon, majd le a mellkasomon, úgy szorított, hogy végül csillagok robbantak szét a szemem előtt. Éreztem Althea kezének remegését, láttam tágra nyílt, sárga szemét, és a végső szavakat formáló száját, amiket már nem hallottam. Könyörgést, mentegetőzést. Ígéretet, hazugságot.

Aztán a végtelenben zuhantam, mint Caroll Alice-e, át a világűrön vagy a vízen vagy a felhőkön vagy az atomokon. A fájdalom elmúlt, és elevennek éreztem magam, éreztem a lélegzetvételeket a mellkasomban, a vért az izmaimban, és semmi nem fájt. A szoba eltűnt, Altheával együtt, és én a levegő ölelésében száguldottam. Amikor zsibbasztó rándulással földet értem, a Végvidéken voltam.

24

Újra az erdőben voltam. De olyan erdő volt ez, ami mellett a Mezsgye egyszerű polaroid képnek számított. Sőt amihez képest a Föld összes erdeje egy vak ember ceruzarajzának tűnt, aki olvasott fákról, de sosem látott egyet sem.

A Mezsgyén még azon tűnődtem, vajon a fák hallanak-e, tudnak-e beszélni. Itt szó szerint úgy tűnt, hogy lélegeznek. Hátamat egy autószélességű fának vetve értem földet, a kérgét borító görcsök kérlelhetetlen arcvonásoknak látszottak. A magvai az ölembe záporoztak. Félhold alakú, kisujjköröm-méretű magok voltak, fényes héjuk az őszi telihold színében ragyogott.

Felnéztem az égre, mintha Althea arcát láthatnám ott, amint a kék égbolt hasadékán át figyel. Aztán felálltam, és gyalogolni kezdtem. Mi mást tehettem volna? Bénult voltam.

Háromfoknyira távolodtam el a világtól,{18} ahol felnőttem – a világtól, ami nem is volt az enyém.

Finch itt van. A tény úgy hasított belém, mint amikor valami visszaránt, mielőtt éppen álomba merülnénk. A Mezsgye megpróbálta elfeledtetni velem. Ahogy Althea kaotikus háza, és maga az asszony is, aki lassan megbolondult a sárga szobában. De Finch itt van. Élt, aztán elvérzett egy köztes erdőben, és a holtteste most kihűlőben van abban a világban, ahová vágyott.

Vajon eltemették? Elégették? Vajon mit csinálnak egy ilyen helyen a halottakkal? Finch gondolatára a kezem ökölbe szorult és sajogni kezdett. Zsebre dugtam a kezem, és tovább sétáltam a világban, ahol minden – tényleg minden – elevennek tűnt.

A nap hatalmas volt, alacsonyan állt, és nem volt annyira fényes, hogy ne vegyem észre, valami történik a felszíne tüzében, egy olyan távoli történet részletei, amit még sohasem olvastam. A virágok galacsinná tekeredtek vagy épp vad színekben kibomlottak, ahogy elmentem mellettük, és párás illatfelhőket küldtek a levegőbe, kardamom, jeges tea és Ella samponjának illatát idézve. Ez az új világ túlságosan furcsa volt, túl élénk színű, amitől az elmém úgy robbant fel, ahogy a pitypang pihéi szétszállnak. Minden megvilágosodásszerűen élénk volt, mintha egy kávétól hajtott, éjjel-nappal dolgozó munkamániás szemén át látnám. Elkezdtem különböző dolgokat felmondani magamban, hogy biztonságos keretek között tartsam a gondolataimat: A kedvenc számaimból álló lejátszási listát. A Harry Potter-könyvek címét helyes sorrendben. A helyeket, ahol csak éltünk, egyiket a másik után. Chicago. Madison. Memphis. Nacogdoches. Taos.

Az elmémmel szorosan belekapaszkodtam a józan ész és a tagadás vékony kék zsinórjába. De már ez is kezdett kicsúszni a kezemből. Ella, jól tudtam, azon a helyen van, amit magam mögött hagytam. Én pedig egy idegen világban jártam, és az engem körülvevő fák éber érdeklődése irántam a halvány barátságosságtól a borzolódó ingerültségig terjedt, amitől egy kutya jutott eszembe, aki valaki más állatát szagolja ki a ruhádon. A Föld nyomai tapadtak rám mindenütt. De alattuk, ha hihettem Altheának, a Végvidék ott van bennem.

Hittem neki. Ha másért nem is, csak azért, amennyire jólesett a testemnek ebben az erdőben sétálni. A levegő friss volt, majdnem őszies, de minden, amit csak láttam, buja zöld volt, és virágzott. A fény mindent átható, derengő aranyszínű volt, és hatására az árnyékok furcsán viselkedtek, fekete lenyomatoknak látszottak. A saját árnyékom is azt a határozott benyomást keltette, hogy csak azért tart velem, hogy meglássa, mi lesz a következő lépésem, s gyanítottam, ha az események túlságosan unalmasnak bizonyulnak, ott fog hagyni.

Miután egy órán keresztül törtettem az alacsonyan nőtt ágak között, amik vagy udvariasan elhúzódtak az érintésem elől, vagy visszalöktek, a vakszerencse egy ösvényre vezetett.

Szinte túlságosan festői volt, szederindák és virágok szegélyezték, amelyek húsos, szőrpihés szirmokat hullattak a keményre tömörült földútra. Kiskacsa-sárga színben ragyogtak, és vajaspirítós-illatot árasztottak.

Két lépés után megtorpantam.

Korábban énekeltek a madarak. Három-négy hangból álló trillákat, amiket nem ismertem fel. Szellő járt a furcsa zöld növényzet között, ágak reccsentek, levelek susogtak, láthatatlan állatok osontak csendesen. De itt elhallgattak a neszek, és figyelmes, mindent elsöprő nyugalom vette át a helyüket.

A levegő itt meghajlott, szinte láthatatlan hővel, amitől ökölbe szorultak az ujjaim és viszketni kezdett az orrom.

Megéheztem tőle. Éhes lettem, és a kezem úgy lehűlt, hogy a zsebemen keresztül megdermesztette a combomat.

Csak akkor láttam meg a lányt, amikor már olyan közel ért, hogy szinte meg is érinthettem volna. Néhány lépésnyire az ösvénytől megtorpant, de nem vett észre. A profilját mintha egyetlen hosszú, takarékos ecsetvonással rajzolta volna meg egy mester, a haja olyan sűrű és sötét volt, mint az árnyékom. Tökéletesen mozdulatlanná dermedt, és mindkét kezét egy fa kérgére szorította. Az ajka némán, dühösen mozgott, mintha egy nagyon felkavaró levelet olvasott volna.

Megremegett és prizmaszerűen megtört körülötte a levegő, mint a forróság az aszfalt felett. Ő volt, akit kerestem, a feszült csend szigetének forró, mozgó középpontja. Ahogy néztem, megnevezhetetlen érzéseim támadtak: félelem, csodálat vagy felismerés.

A fa törzse kettéhasadt a keze között. Élesen beszívtam a levegőt, amikor a kéregből befelé nyíló ajtó formálódott. Onnan, ahol álltam, a lánynál valamivel magasabban, láttam a lefelé vezető ezüstlépcső két fokát, és hallottam a távolban zajló parti hangjait. Amikor a lány felemelte a lábát, és az első lépcsőfokra tette, előreléptem.

Hirtelen egy kéz nehezedett a vállamra, és egy hang szólt a fülembe:

– A helyedben nem tenném. Nem tanácsos egy Történet és a történetei közé állni.

Elrántottam magam a mellettem álló férfitól. A harmincas évei elején járt, drótkeretes szemüveget viselt, szinte fehérre fakult farmernadrágot és viseltes, barna bomberzsekit.

És Hershey csokit evett. Amikor észrevette, hogy bámulom, hátralépett és eltakarta a kezével.

– Haver, nem! Ez szó szerint az utolsó. És nem úgy áll a helyzet, hogy kiugorhatnék venni még néhányat.

Az akcentusa javarészt amerikai volt, de volt benne más is. A mássalhangzói erőteljes élt kaptak.

Mélyebben a zsebembe dugtam a kezemet, belélegeztem a hűvös, tiszta levegőt, amit magával hozott.

– Várj csak – mondtam –, te a Földről származol.

Egy pillanatig rám meredt, aztán felsóhajtott.

– Ó, a pokolba is, ne már! Csak most érkeztél? Nem, nem vagyok arra felkészülve, hogy eligazítást tartsak. Várj, nem hoztál magaddal ennivalót, ugye? Tudod… tartós dolgokat?

– Végignézett rajtam: pulóver, farmer, de táska sehol. – Oké, ezt nemnek veszem.

– Eligazítást? – visszhangoztam, és újra a lány felé pillantottam. Időközben eltűnt, a fatörzs pedig sértetlennek látszott.

– És mit is mondtál előtte? Egy történetről és egy történetről?

– Jézusom, nem is csoda, hogy majdnem követted az Erdőanyát a pokolba. Zöldfülű vagy, igaz? Mint aki most zuhant ide egy tükrön át Tunéziából?

Átfutott a fejemen, hogy megmondom neki, én vagyok Háromszorra Alice, hátha akkor odaadja a csokija maradékát. De végül nem tettem.

– Te így kerültél ide? – kérdeztem. – Egy tükrön át Tunéziából? Te vagy az egyetlen?

A szájába tömte a csokoládé maradékát, és meredten bámult rám, amíg rágott.

– Oké, elmondom az alapokat. A nagyon alapvető tudnivalókat, aztán kell találnod valakit, akinek ez igazán jól megy. Először is, persze hogy nem én vagyok az egyetlen, feltéve, ha az egyetlenen azt érted, az egyetlen idióta, aki elég hülye ahhoz, hogy azt higgye, jó ötlet könyörgés, kölcsönzés vagy lopás útján eljutnia egy helyre, ahol nincs lemezjátszó, bourbon vagy csokoládé. Sok menekült van itt. A Földről és más helyekről is, legalábbis én így hallottam. Másodszor, tartsd magad távol a Történetektől. Fel fogod ismerni, ha meglátod őket. Ha ragyognak a körvonalaik, úgy mozognak, mintha transzban lennének, ha füst-, virág- vagy sóillatuk van, vagy általában úgy néznek ki, mint egy gyilkos ballada szereplői, akkor nagyon nagy ívben kerüld el őket. Ismertem egy srácot, egy klasszicistát Cambridge-ből, aki egy kívánságkúton keresztül jött ide, és aki megpróbálta megmenteni a megnyúzott leányt, mielőtt megnyúzták. Krisztusom, micsoda rossz ötlet volt!

– Mi történt?

– Ne kérd, hogy elmondjam! Figyelj csak, szándékosan jöttél ide? Mert valahogy úgy tűnik, hogy nem.

Úgy látszott, akarata ellenére érdeklődni kezdett irántam.

– Nem akartam idejönni. Belöktek – magyaráztam.

– Hát ez… ebbe talán nem akarok belefolyni. – Úgy tűnt, kényelmetlenül feszeng. – Nem akarok szemét lenni, de nekem itt alakulnak a dolgaim. Végre. Van barátnőm, egy volt Történet, így elég érdekesek a dolgok, és azért sétáltam erre, hogy megehessem ezt anélkül, hogy közben bámulna. Ők úgy gondolják, hogy a csomagolt kaja undorító.

Tovább beszélt, de a volt Történet után én már nem hallottam semmit.

– Hogy érted, hogy volt Történet? – szakítottam félbe élesen. – Ez azt jelenti, hogy ő… szereplő volt?

– Nagyjából igen. – A szeme a vállam felett a hátam mögé villant; kezdtem untatni. – Nézd, ha elég sokáig követed ezt az ösvényt, találsz egy kis öregasszonyt, aki megkér majd valamire, hogy vidd a vödrét vagy aprítsd fel a tűzifáját, vagy hasonló. Tedd csak meg neki, és a kívánságot, amit cserébe ad, arra használd, hogy megtaláld Janetet. Érted? Ne kérd, hogy hazakerülj vagy hogy hercegnővé változz, vagy ilyesmi. Ezt már nem tudja teljesíteni; ő is volt Történet. Mondd meg neki, hogy küldjön el Janethez, ő tudni fogja, kire gondolsz.

– Öregasszony, Janet – motyogtam. – Megvan.

Az agyam forgott, mint a mókuskerék, egyre a volt Történetet sugallta lehetőségeken töprengtem. Talán még innen, a Végvidékről is megtalálhatom a módját, hogy kiszabaduljak.

– Arra. – Lefelé mutatott az ösvényen. – Lehet, hogy öt perc lesz, de lehet, hogy egy óra. Jó utazást!

– Kösz – mondtam, kezet nyújtva.

Megszorította, aztán felkiáltott, és úgy rántotta vissza az ujjait, mintha megharaptam volna.

– Mi az? Mi történt? – kérdeztem.

A szájához emelt ujjai felett rám bámult. A kezemet nézte.

– A francba! – fakadt ki. – Te Történet vagy, igaz?

– Hm? – Lenéztem a kezemre, és felszisszentem.

Olyan betegesen fehér volt, mint az olcsó menyasszonyi ruhák, olyan sápadt, hogy már-már kéknek látszott. A körmeim áttetsző, metszett jégdarabok.

– Mi a franc! – értetlenkedtem, és hátraugrottam, mintha el tudnék menekülni előlük.

– Nem akartam tiszteletlen lenni, asszonyom! – A férfi meghajolt, miközben elhátrált. – Nem állt szándékomban közbeavatkozni. Szerencsés utazást!

– Várj! – kiáltottam, és kinyújtottam az egyik kezem.

Megdermedt, mintha képes lennék jégszilánkokat lőni rá.

Tudomásom szerint akár még meg is tehettem.

– Kesztyűre van szükségem – mondtam.

Habozott, majd a dzsekije zsebébe nyúlt, és egy pár elnyűtt bőrkesztyűt húzott elő belőle. Gombócba gyűrte, hozzám vágta, aztán elrohant.

Elkaptam a mellkasomnak csapódó kesztyűt. Túl nagy volt rám, és olcsó csokoládé illatát árasztotta, de rögtön jobban éreztem magam, amint a fehér ujjaim eltűntek. A szívem összeszorult, ahogy felidéztem a történetet, amit Finch mesélt a kifőzdében: Háromszorra Alice jeget ivott, és a jég fagyott zombivá változtatta őt – engem. Katherine égető érintése a parkolóban, az a jeges, szörnyű érzés nem miatta volt, hanem miattam. Az érintése, a Végvidék érintése felélesztette.

Túl sok volt, túlságosan furcsa, túl hatalmas, hogy egyszerre átgondolhassam. Így elindultam abba az irányba, amerre a férfi mutatott. Az ösvény egy parányi viskó mellett vezetett el, amely két hatalmas fa közé épült. Egy öregember üldögélt a ház előtt egy fatuskón, és a távolba révedve méregetett. Valamit a füléhez szorított. Felé bólintottam, és a kesztyűs kezemet a zsebembe rejtettem.

A kezében tartott valami felsivított, és egy sor értelmetlen szó áramlott ki belőle. Zöld föld bölcs. Bot gyors dob. Tokió márványvörös. Király, királynő, csibe.

– Az egy… az egy tranzisztoros rádió?

A férfi felmordult, és leírt valamit egy durva papírdarabra. Bic tollal írt.

– Kivel beszél? – próbálkoztam újra.

Úgy tűnt, nem akar válaszolni, így elfordultam.

– Akárkivel, aki hallgat – válaszolta a hátamnak. – Ebben a világban vagy egy másikban.

– Szerencsével járt?

A rádió újra recsegni kezdett, és ereszkedő hangnemű, női hangú dúdolás tört fel belőle. Úgy hangzott, mint valami énekgyakorlat.

– Sok mindent hallottam – motyogta a férfi. – De nem volt még szerencsém.

Bólintottam.

– Jó utazást! – mondtam, mert ez olyan köszönésfélének tűnt itt.

Az öregember furcsán nézett rám, aztán visszafordult a rádiójához.

A fények változni kezdtek, aranybarnába hajlottak, az éles árnyak megnyúltak. Ahol az ösvény parányi csapássá keskenyedett, majdnem összeütköztem egy magas, fekete ruhás férfival. Vonzó, sóvár arca volt, az orrától a halántékáig vékony, indaszerű tetoválások borították, és… szörnyű szaga volt. Ami halványan ismerősnek tűnt.

Minden bizonnyal Történet volt. Halk zúgással sugárzott. Egyenesen magam elé bámultam, az ujjaim hegyén zsibongott az adrenalin.

– Jó utazást! – mondta.

Bólintottam, és megpróbáltam elosonni, de megragadta a kezemet. Mielőtt el tudtam volna rántani, lehúzta az egyik kesztyűmet. Összerándult a gyomrom, mert a fagy felfelé kúszott. A csuklóm fölé kapaszkodott fel a túlvilági fehérség.

– Helló, kis Történet! – üdvözölt, és elvigyorodott. Keskeny, tűhegyes fogai voltak.

Ekkor felismertem a bűzét, a rothadás és a romlás szagát, a mélyében vad, zöld aromával. Egy másik életből származott. Ez volt az a gyomorforgató szag Harold lakásában azon a napon, amikor hazaérve rájöttem, hogy az anyám eltűnt – itt állt előttem az elrablója.

Töviskirály. A név úgy úszott fel a tudatom felszínére, mint halk suttogás a telefonban. A Végvidék kezdte felfedni előttem a titkait. A titkokat, amiket már tudtam, mert belőle származtam.

– Te – szólaltam meg.

– Kezdetnek nagyon jó – vágta rá. – Én?

– Te raboltad el őt. Ella Proserpine-t. Hol van?

Gyerekesen csücsörített felém, a tekintete elhomályosult.

– Ella, Ella, Ella. Nem ismerős ez a név.

Ahányszor az ajka Ella nevét formálta, a kezemben lüktetett a szúró fagy.

– New Yorkban, a Mezsgye túloldalán. Elraboltad, és hátrahagytál nekem valamit, egy lapot a könyvből. A Végvidék meséi.

A szeme hirtelen újra fókuszált.

– Ó, igen, már emlékszem rá! Ella Proserpine, a tolvaj. És te vagy az a kis Történet-lány, akit ellopott. – Egy röpke pillanatig gondterheltnek tűnt. – De mit keresel te itt? Katherine-nek a Mezsgyén voltak veled tervei.

– Elláról kérdeztelek. Hol van? Mit műveltél vele?

– Nehéz felidézni, ami odakint történik, te nem így találod?

– Felvillantotta az összes tűfogát. – Bármit is tettem, biztosíthatlak róla, hogy élvezte. Az a világ tökéletes arra, hogy mulasson az ember.

Előreszökkentem, és jégfehér tenyeremet a nyakára csaptam.

Felszisszent. A kezem alatt jégvirágok bomlottak ki, felkúsztak a nyakán, be a tátott szájába.

Látni akartam, mi történik, ha nem állok le. És ez a vágy eléggé megijesztett ahhoz, hogy levegő után kapkodva leeresszem a kezem. Ó, annyira hideg volt! Most már a könyökömig ért a fagy. Úgy szorítottam magamhoz a karomat, mintha törött szárnyak lennének.

– Mit műveltél az anyámmal? – mondtam lassan, hogy biztosan meghallja.

A tetoválások az arcán az előbb kifehéredtek, most lüktetve, megrándulva melegedtek újra feketévé. Rám vicsorgott az élesre reszelt fogaival, és a nyakát ropogtatta.

– Semmit sem mondhatok, akármit is teszel velem. Sosem emlékszem túl sokra odakintről. Bár őrá emlékszem.

– Megremegett a gyönyörtől. – Ella Proserpine. A vére dalol nekem. Az apja vére, az ő vére, ugyanolyan. Sosem felejtem el a hangját, ha egyszer már hallottam.

Az apja… Ella apja. A bőröm összehúzódott a csontjaimon. Ella apja a Village-ben halt meg, mielőtt ő megszületett volna, így Althea várandós özvegy lett. Állítólag egy narkós ölte meg.

Vagy valami sokkal rosszabb. Egy cápaszerűen ostoba és kiéhezett lény követte egykori áldozata vérének illatát, ami most a lánya ereiben lüktetett.

Vajon a balszerencsénk mekkora része eredt tőle? És menynyi eredt a Végvidék többi szörnyetegétől, akik árnyakként beszivárogtak, ha túl sokáig maradtunk egy helyen? Az újságkivágás-halomra gondoltam Althea szomorú sárga konyhájában, a halálesetek krónikájára, amit éppen az őrzött, aki véletlenül lehetővé tette, hogy megtörténjenek. A Végvidék szociopatái nemcsak a mi balszerencsénket jelentették, hanem átkot hoztak bárkire, ha túlságosan közel kóborolt a Mogyoróligethez, ehhez a két világ között feszülő savmarta falhoz, ahol szörnyű dolgok kúsztak át.

– Ha bántottad az anyámat, megöllek. – Türelmet és nyugalmat erőltettem a hangomra. – Nem érdekel, hogy itt legyőzhetetlen vagy, vagy akár király. Meg foglak ölni, és gondoskodom róla, hogy fájjon.

– Ő nem az anyád, Háromszorra Alice – sziszegte. – És szerintem nagyon is örülnél, ha bántanám azt az asszonyt, aki viszont igen.

Aztán a feje megrándult a nyakán, a préda szagát megérző ragadozó állati mozdulatával.

Követtem a tekintetét egy fák között mozgó zöld pont felé. Egy lány sétált el mellettünk, lombszínű ruhájában szinte láthatatlanul. A gyomrom összeugrott, mert állát felszegve állt, mint egy királynő, vállán hátizsákként átvetve pedig egy fejet vitt. Egy maroknyi élénksárga hajtincsnél fogva tartotta.

– Néhányunknak vannak történetei, amivel foglalkoznia kell – mondta a Töviskirály. – Nézd el, hogy nem tudok tovább figyelmet szánni rád.

A tekintetétől elfogott az az érzés, hogy fertőtlenítőszeres fürdőt kellene vennem, aztán a lány után indult.

Amikor eltűnt, felkaptam a kesztyűmet onnan, ahová ledobta. Zsebre vágtam. Elrohantam.

Úgy rohantam, mintha egy éles, hegyes fogú lény lenne a nyomomban. Öt percig törtettem a fák között, mire magam mögött hagytam a keze érintésének emlékét a bőrömön, a leheletét a nyakamon.

A Töviskirály. Megérintettem, és ő is hozzám ért. A kezem lüktetett a mérgező érintéstől, mintha méreg ragadt volna rám a bőréről.

Amikor végül megálltam, hogy a térdemre hajolva lélegzethez jussak, rájöttem, hogy letértem az ösvényről. Mielőtt elátkozhattam volna a butaságomat, felnéztem, és megláttam egy anyókát, aki törökülésben üldögélt egy almafa alatt.

Madárszerű, fekete szemét kivéve pontosan úgy festett, mint bármelyik öreg néni, aki göcsörtös barna gyökereket cipel hálós szatyorban a kínai negyedben, egészen a rózsaszín Crocs papucsáig. Fedetlen, fehér kezemet méregette.

– Üdv, gyermekem! – köszönt.

– Üdv, öreganyám! – lihegtem. Elég sok tündérmesét olvastam, tudtam, mi a helyes megszólítás.

– A hátam sajog az éveim súlyától, de nagyon éhes vagyok. Lennél olyan kedves, és szednél nekem egy almát arról a fáról?

Őszintén szólva elég virgoncnak tűnt, hogy akár futásban is lehagyjon, de nem szálltam vitába vele. A feje felett tornyosuló fáról zöld almák mosolyogtak.

– Hát persze, öreganyám – válaszoltam udvariasan.

A fa visszatartott lélegzettel figyelte, ahogy támasztékot keresve körüljárom. A kérge sima volt, az ágai a fejem fölé nyúltak.

– Lassan elgyengülök az éhségtől, lányom – mondta kedvesen az öregasszony.

Amikor nem láthatta, a szememet forgattam, és egyik tenyeremet a fa törzsére simítottam.

Megremegett az érintésemtől, az ágai összehúzódtak, mint egy virág szirmai, majd újra kinyújtóztak. Egy vékára való alma záporozott lefelé. Az öregasszony kinyitott egy rózsaszín selyem napernyőt, és türelmesen várt. Miután egy alma halántékon talált, leguggoltam, ahogy hurrikán idején kell, amíg zuhogtak lefelé a gyümölcsök.

– Köszönöm, lányom – mondta az öregasszony szárazon, ahogy átnyújtottam neki egy ütődött almát.

Ledobta a napernyőt, és talpra állt. A cipője most kevésbé emlékeztetett Crocs papucsra, inkább rózsás színű topánkára, és a melegítője csillámló báli ruhává bomlott ki. A ráncai lehullottak róla, az arca olyan sima volt, mint egy finoman metszett kámea.

– Kedves voltál hozzám, amikor jelentéktelen vénasszonynak hittél – dünnyögte monoton hangon, mint egy pincérnő, aki a napi ajánlatot sorolja újra az utolsó vendégek asztalánál. – A kedvességedért cserébe teljesítem egy kívánságodat. Egyetlenegyet, úgyhogy válassz bölcsen.

A hershey-s férfi figyelmeztetése ellenére a fejemben egymást kergették a kívánságok, amiket kérhettem volna. Először is, válaszok. Egy varázstükör, hogy megtaláljam Ellát. Hétmérföldes csizma. Finch, elevenen, az oldalamon, bár nem gondoltam, hogy az erői erre is kiterjedtek volna. Így felsóhajtottam, és követtem a fickó tanácsát.

– Küldj el Janethez!

Megnyúlt az arca.

– Ó, ez túl könnyű!

Megragadta a vállamat, megfordított, és meglökött. Előreestem. Egy pillanatig a világ úgy villogott körülöttem, mint a fényképezőgép zárja. Nem fűre estem, hanem macskakőre.

A Mogyoróligetben tett utamba beleszédültem, de ez most más volt. Felemelően izgalmas volt. Amikor felnéztem, egy csinos kis házikó vörösre festett ajtaja előtt álltam. Az erdő a hátam mögött terült el, és már majdnem éjszaka volt.

25

Így, hogy nem magasodtak előttem a fák, láttam az eget. A hold arca is tisztább volt itt, a gyönyörű női arc szemét és száját a gyász ráncai keretezték. A csillagok próbáltak köré gyűlni, de ő távol tartotta őket magától.

Az ajtó halk kattanással feltárult, pislákoló, meleg fény, és a tűzhelyen fövő hús ínycsiklandó illata áradt ki rajta. Az ajtóban álló nőn a gazdaasszonyok erejét láttam, az ötvenes éveiben járt, szőke haja vastag fonatban lógott le az egyik vállán át a mellkasáig. Nyílt nehezteléssel méregetett.

– Te vagy Janet? – kérdeztem, ő pedig szinte ezzel egy időben kiáltott:

– Janet, itt az egyik kóbor védenced! – Aztán: – Érezd otthon magad!

Vonakodva mondta, miközben ellépett az ajtóból.

Beléptem a szobába, ami olyan melegséget árasztott az ételnek és a tűznek köszönhetően, hogy már-már sírva fakadtam.

Már nyújtottam volna a kezem a nagy, egyszerű szoba egyik végében álló kandalló lobogó lángjai felé, amikor feleszméltem, és a hátam mögött gyorsan felhúztam a kesztyűt a fedetlen ujjaimra.

– Nézzenek oda! – mondta. A szívem megdobbant, de ő a gallérom felett kilátszó ábrát nézte, a tövises tetoválásom felső részét. – Hogy lehet, hogy egy újonnan érkező végvidéki virágokat hord a bőrén?

Az ő szavaiban még erősebben hallottam azt a feszes akcentust, mint a hershey-s csokoládés fickónál.

– Nem tudtam, hogy végvidéki virág. – De összeállt a kép. Mindig elbűvölt az anyám karján felkúszó idegen növény, és sosem értettem meg a rémületét, amikor a tiszteletére magamra tetováltattam. Most megérettem: ez a hely bennem volt, a részem volt. A tetoválást már rajtam is látnia kellett.

– Hadd jusson lélegzethez egy percre, Tam, még csak most érkezett! – A nő, aki ezt mondta, a szoba végéből nyíló ajtón át lépett be. Az overallján több volt a folt, mint a farmeranyag, nedves, ősz haja lazán omlott le a hátán.

– Te vagy Janet.

– Én vagyok. És ő az én Tam Linem. De szólíthatod Ingridnek – A szőke nő felé intett, aki védelmezőn mellé lépett.

Bólintottam, jelezve, hogy értettem az utalást, bár eltöprengtem, mi lehet az ő odaillő, saját történetük.

– Valaki azt mondta, hogy téged keresselek, ha menekült vagyok.

– A valakinek igaza volt, ha menekült vagy. Bevallom, a tetoválás meglepő. Biztos, hogy most érkeztél? – A hangja jóindulatú volt, de a tekintete éles. Végignézett a kezemen viselt kesztyűn, a farmerom olcsó, kifényesedett anyagán, és a reggel felvitt szemceruzavonal maradékán.

– Biztos.

Ingrid a bajsza alatt olyan szót mormolt, amit sosem hallottam, olyan hangon, ami nem tetszett.

– Tessék! – Egy fal mellett álló szekrényből Janet egy tejüveg palackot és három keskeny poharat vett elő, és elrendezte a fatuskóból kifaragott asztalon. Kinyitotta a palackot, és mindhárom pohárba töltött egy hüvelyknyit a tartalmából. Páraként csapódott le a poharakba, aztán tiszta, színtelen folyadékká vált. – Ingrid jobban fog kedvelni, ha először iszunk a barátságunkra.

Janet rafináltabb volt, mint a barátnője. Könnyedén felemelte a poharát, míg Ingrid úgy markolta az övét, mintha bomba lett volna, és élesen figyelte, belekortyolok-e a sajátomba.

Amióta Althea elmondta az esti meséjét a sötétben, már nem tartottam a tündérételektől, de ez nem azt jelentette, hogy meg akartam inni valamit, amit talán egy fürdőkádban erjesztettek.

– Ez méreg? – kérdeztem.

Janet elvigyorodott.

– Átkozott pókerarcod van, Tam. Tessék, ide nézz… egészségedre! – Belekortyolt, és összeszorította az ajkát.

Megszagoltam az italomat – szagtalan volt –, és utánoztam a mozdulatát. Vízként folyt végig a nyelvemen, de a mellkasomba úgy érkezett, mintha szesz lett volna. Aztán megéreztem az ízét.

– Almás Jolly Ranchers – állapítottam meg összezavarodva. Ez volt a kedvenc cukorkám kiskoromban. – Vagyis… várjunk csak! Virágok. Ibolyás cukorka. Nem, nem, olyan, mint a karamellaszósz.

Láttam magam előtt Ellát, ahogy cukrot és vajat olvaszt egy lábasban.

– Most olyan, mint, istenem, olyan íze van, mint a latténak.

Pontosabban, mint annak az étlapon nem szereplő fajtának, amit magamnak készítettem a Salty Dogban, mézzel és levendulasziruppal. Úgy éreztem magam, mint Violet Nyálias,{19} aki arról fecsegett, hogy milyen ízeket érez, közvetlenül azelőtt, hogy felfúvódott, mint egy áfonya.

– Mi ez az ital? – szisszentem fel.

– Igazságszérum, többé-kevésbé – mosolygott Janet együttérzőn az arckifejezésem láttán. – Talán e nélkül is hinnénk neked, drágám, de így mindenki őszinte marad.

– De ti is ittatok belőle.

– Nekünk nincs túl sok titkunk egymás előtt, Tamnek és nekem. És így sportszerűbb is. Pokolian nézel ki, meg kell mondanom. Talán hagyd egy kicsit hosszabbra nőni a szénaboglyát a fejeden. – A szája elé kapta a kezét.

– Gyorsan hat – jegyeztem meg szárazon.

– Csinos lány vagy – helyesbített. – De nem ártana egy fürdő és egy alvással töltött éjszaka.

– Egy alvással töltött év, úgy érted. – Aztán szorosan becsuktam a számat, mielőtt további megfigyelések is kibuktak volna belőle. Te meg úgy nézel ki, mint akinek egy kristálygyógyító elvonuláson lenne a helye Ithacában. Tudtad, hogy a házadnak tűzés vér szaga van?

– Honnan jössz, és miért? Elég a rövid verzió. – Ingrid hangja éles volt.

– Nem igazságos – közöltem. – Ő nem ivott belőle.

– Hasogatnál még egy kis tűzifát, szerelmem? – mondta Janet. Csak félig hangzott kérdésnek.

Ingrid vonakodva felállt.

– Először mondd, hogy nem rossz szándékkal érkeztél ide, és nem készülsz ártani egyikünknek sem.

– Nem akarlak bántani.

– Azt mondani, amit akarsz, az köntörfalazás. Mondd el, mik a szándékaid!

– Nem szándékozom ártani egyikőtöknek sem. Vagy bárki másnak. Ó!

A gyomromra szorítottam a kezem, valami tekergett odabent, ahogy a Töviskirályra gondoltam. Vagy a szörnyetegekre, akik megölték Finchet, és engem otthagytak az erdőben.

– Talán akad valaki, akinek ártanék – helyesbítettem.

– De ő nincs itt.

Úgy tűnt, ez elég Ingridnek; lekapott egy viaszosnak látszó kabátot egy szegről, és kinyitotta magának az ajtót.

– Nagyon védelmező veled szemben – mondtam. – Biztos jó lehet.

Janet felvonta az egyik vállát, aztán leejtette.

– Hosszú időn át egyedül jártam az utamat itt. Időbe telt megtalálnom a helyem. Még több időbe telt olyanná válni, akit érdemes védelmezni.

Leült az egyik süppedős székbe a kandalló előtt, én pedig a másikba.

– Atyaég, ennek olyan szaga van, mint az ázott kutyának – panaszkodtam, aztán az ajkamba haraptam.

Halványan elmosolyodott.

– Ma vagy nem ma érkeztél ide?

– Ma.

– És ez az első alkalom, hogy itt jársz?

Haboztam.

– Nem emlékszem, hogy jártam volna itt korábban.

A felvont szemöldöke elárulta, hogy észrevette a csúsztatást.

– Ahogy talán már rájöttél, az otthonom egyfajta megállóhely az újonnan érkezők számára. Az emberek a te világodból, ami valaha az én világom is volt, különféle módokon jönnek ide, néha véletlenül, de többször szándékosan. Magamra vállaltam a feladatot, hogy köszöntöm, figyelmeztetem őket, és rajtuk tartom a szemem. A létszám gyorsan változik persze, tekintve, hogy mennyi dolog van, amibe belezuhanhatsz vagy ami felfalhat. Megteszem, amit tudok. Más világokból is jönnek, de az nem az én gondom. A különféle menekültcsoportok nem nagyon keverednek, sokkal kevésbé, mint ahogy egy ilyen kis helyen várnánk, de… úgy tűnik, kérdésed van.

– Milyen nagy? – bukott ki belőlem. – Mi ez a hely? Mi van ezen túl? Te szándékosan jöttél ide? Van módja, hogy visszajussunk? És hogy lesz valakiből volt Történet?

Felemelt kézzel megállított.

– Elég kicsi. Amennyire kicsi csak lehet, tekintve, hogy a határai változnak, feltérképezhetetlen, és szinte lehetetlen elérni. Egyfajta királyság, de sok királya és királynője van. Azt, hogy mi van ezen túl, nem tudnám megmondani. Szándékosan jöttem ide, istenem, persze, és igen, vannak kivezető utak. Az emberekből akkor lesz volt Történet, amikor a meséjüket többé már nem mesélik. Néha belehalnak, néha beleőrülnek, és néha szépen tudnak alkalmazkodni, és beilleszkednek az átlagos társadalomba. Őket nem követem nyomon, bár szeretek tudni a vegyes házasságokról. A gyerekeik, ha születnek, általában jó érzékkel kerülnek bajba, vagy történetekbe, ami, gondolom, egy és ugyanaz. Most pedig mondd el a te történetedet, olyan röviden vagy hosszan, ahogy szeretnéd.

Szinte még ki sem nyitottam a számat, máris beszélni kezdtem. Akármit is itatott velem, olyan érzést keltett, mintha a szavaim a csapból ömlenének. Miközben beszéltem, az agyam eldugott zugában őriztem a halovány reményt, hogy talán ha eleget mondok, nem kell elmondanom azt, amit titokban akarok tartani. Legalábbis egyelőre, amíg kiderül, hogyan fogadná, hogy egy Történet ül a kandallója előtt. Behajlítottam a kesztyűbe rejtett fehér ujjaimat, és meséltem Janetnek Elláról, Haroldról és New Yorkról, és arról, hogy hazaérve nem találtam Ellát. Visszatekintve meséltem Althea feltételezett haláláról – anyám anyjaként utaltam rá, ami elég közel állt az igazsághoz, hogy az igazságszérum elviselje –, mielőtt újra előreszaladtam, és meséltem neki Ellery Finchről, az erdőben töltött éjszakáról, és az órákról vagy napokról a Mogyoróligetben. Akkora megkönnyebbülés volt beszélni, hogy időbe telt, mire észrevettem, hogy a meleg árnyalatú bőre alatt hamuszürke lett az arca.

– És találkoztam egy férfival az ösvényen – mondtam, és elakadt a szavam.

Janet keze a szék karfáját markolta, a tekintete mögém révedt.

Megrázta a fejét, megpróbált mosolyogni, aztán feladta.

– Azt mondtad, Althea unokája vagy. Althea Proserpine-é.

– Hallottál róla? Olvastad a könyvét?

– Nem, hála az égnek. A Végvidék határain belül egyetlen példánya sem létezik. Azt hiszem, az Éj Asszonyai elé vetnének, ha megpróbálnál egyet is behozni ide. De ismertem őt, még odaát. A Földön. Althea… hmm. – Janet matatott valamivel a csuklóján, egy kék gyöngyökből álló apró karkötővel. Az ujjai nyugtalanul mozogtak, megvillantak a tűz fényében. – Együtt jöttünk ide – tette hozzá végül.

– Várj csak, tessék? – Idősebbnek tűnt Ellánál, de közel sem olyan idősnek, mint Althea. Mégis itt volt a Végvidéken már… – Ötven éve jöttél ide? Altheával?

– Ötven, azt mondod? Ötven év telt el odakint? – Némileg hisztérikusan felnevetett. – Mindig azt képzeltem, hogy majd… Nos, talán tudtam, hogy sosem fogok, de… Gondolom, szinte biztos, hogy a szüleim halottak, igaz? Ötven év, az már bőven egy új évszázad, ugye?

Bár futólag szédítő vágy fogott el, hogy elkápráztassam az internetről szóló híreimmel, végül úgy döntöttem, ez nem számít.

– Mesélj Altheáról! – kértem inkább.

– Ó, hogy fogjam rövidre? Például így: sötét alkut kötött, és ez felhasította a világokat elválasztó függönyt.

– Ez egy kicsit drámaian hangzik – közölte az igazmondástól részeg nyelvem.

– Átkozottul drámai volt – vetette oda. – Még csak fel sem ajánlotta, hogy visszavisz magával, az önző ribanc.

– Ó! – suttogtam. – Ő volt a te… Ti együtt voltatok?

– Hát, ne sajnálj – mondta Janet elutasítóan. – Csak futó kaland volt. Főleg azért kedvelt, amit én tudtam tenni érte. Jól éreztük magunkat, de amúgy sem tartott volna tovább egy nyárnál.

– Annál a nyárnál, amikor Althea megtalálta az utat a Végvidékre.

– Persze. Egy bárban találkoztunk Budapesten. Ő csinos amerikai turista volt, aki megszökött a barátaitól. Én meg egy idióta, aki nem tudott ellenállni egy kemény csajnak. Meséltem neki a terepmunkámról, és ő egy üveg olcsó ital felett eldöntötte, hogy velem kell jönnie. – Janet tekintete elhomályosult; megpendítette a karkötője zsinórját, mint egy citera húrját.

– A terepmunkádról?

– Ajtók. Ajtók a világok között. Kezdetben egy kurzus miatt végeztem kutatást a tündérmesék terén. A szüleim professzorok voltak, anyám még akkoriban lett az, amikor ritka volt, hogy nők eljussanak addig, ameddig ő. De az elmélet nagyon is valóságos lett, amikor egy könyvben rábukkantam egy ajtóra.

– Gyanítom, hogy nem átvitt értelemben.

– Egyáltalán nem. A legtöbb könyv ereje az elvont dolgokban rejlik, de néha lehet találni egyet-egyet nagyon is fizikai képességekkel. Átlagos, tündérországba vezető ajtó volt, eléggé kiábrándító, ha úgy nősz fel, hogy tündérekről, levegőszellemekről vagy éppen erdei lényekről álmodozol. Az idő java részét a föld alá rekedve töltöttem. Ahogy kijutottam, a valóságban hónapokkal később a mániámmá vált. Már nem akartam diplomát szerezni, hanem nagyon is gyakorlati megközelítést választottam. – Janet ugyanazzal a végvidéki kiejtéssel beszélt, mint Ingrid, de minél többet beszélt a múltról, annál erősebbé vált a brit akcentusa.

– És meséltél Altheának a Végvidékre vezető ajtóról – nógattam.

– Igen. Ez a tudás elérhető volt, ha az ember hajlandó volt megfizetni az árát, amit én megtehettem, mert a tudással tudást vásárolhatsz, és egy csinos, huszonhat éves lánynak más fizetőeszközei is akadnak. – Összepréselte az ajkát, és egy pillanatra prűdnek tűnt, mintha provokált volna, hogy megítéljem.

Amikor látta, hogy nem teszem, folytatta:

– Éppen azt ünnepeltem, hogy ráakadtam egy nagyon ígéretes nyomra, amikor megismertem Altheát, és az ital és a bája hatására megeredt a nyelvem. Istenem, örülök, hogy kiküldtem Tamet, utálná ezt hallani.

Idegesen az ajtó felé pillantott.

– Szóval elmondtam neki… túl sokat. Másnap reggelre már megbántam, de nem tudtam eltántorítani. De megvolt… úgy tűnt, megvan benne a kellő spiritusz. Zarándoklélek meg minden. Forgószélként teltek el a tervezgetéssel töltött hetek. Felszerelést vásároltunk, felkutattuk azokat a tárgyakat, amire úgy gondoltuk, szükségünk lesz: felhőporokat, könyveket, vízálló bakancsot, egy nagyon drága mágikus iránytűt, amiről aztán kiderült, hogy se ebben, se abban a világban nem működik. Egymásba szerettünk, vagy legalábbis ezt hittem, és úgy tűnt, egy pillanatig sem kételkedik a Végvidékben. Tudom, gyanakodnom kellett volna. Nekem éveim voltak arra, hogy megszokjam a gondolatot, hogy magam mögött hagyom a világot. Én meglehetősen durván vágtam el a szálakat. De ő spontán tette. Gondolkodás nélkül. Ez világossá vált, amikor ideértünk. Fájdalmasan világossá.

Az ajtó nyikorogva kinyílt, beengedve a hideg levegőt és a végvidéki erdők fűszeres illatát. Janet elhallgatott, és figyelte, ahogy Ingrid bejön, a szemébe bonyolult kifejezés költözött.

Ingrid felhasogatott hasábok súlyos kupacát ejtette le a kandalló elé.

– A menekült ezek szerint marad éjszakára? – kérdezte, ahogy az egyik hasábot a tűzre rakta.

– Persze hogy marad – felelte Janet élesen. – Ingrid, annyira sznob vagy! Valaha én magam is menekült voltam, gondoltál már erre?

Ingrid válasz nélkül megrázta a fejét.

– Ez az igazi gond a Végvidékkel – magyarázta Janet, látszólag nekem. – Itt senkinek sincs istenverte humorérzéke. Vagy istene, ami azt illeti. Talán az egyikre szükséged van a másikhoz. Az érzésre, hogy valakinek a kegyeire vagy bízva, hogy nevetni tudj rajta. – Felnevetett, mintha be akarná mutatni.

– Fáradt vagy – mondta Ingrid anélkül, hogy hátrafordult volna.

– Túl sok neki az igazság – tájékoztatott Janet.

Úgy éreztem magam, mint amikor végignéztem, hogy Ella berúg a sherrytől, és nekitámad Haroldnak. Két héttel az esküvő után történt, és a feleség-álarca kezdett lehullani.

– Azt mondtad, Althea… ööö… sötét alkut kötött, hogy kijusson innen – emlékeztettem, igyekezve visszaterelni a beszélgetést az eredeti témához. – Mi volt az?

Ingrid térden állva, felvont szemöldökkel megfordult.

– Mit művelsz, miért beszélsz erről? Mi köze van neki ehhez?

– Alice Althea unokája – felelte Janet királynői fensőbbséggel. – És ő hozta fel a témát, nem én.

– Szép kis egybeesés! Biztos vagyok benne, hogy utálsz minden ürügyet, hogy róla beszélhess. – De Ingrid neheztelés nélkül mondta ezt, miközben Janet háta mögé lépett, és a vállára tette a kezét.

– Mi volt az alku? – ismételtem meg.

– Miért, hogy te is megköthesd ugyanazt?

– Nem, azért, hogy… – Megrándult az arcom, és a gyomromra szorítottam a kezem. Amikor hazudni próbáltam, a lenyelt ital tekeregni kezdett, mintha savkígyó lett volna.

– Ó, mondd csak el neki! – nógatta Ingrid. – A baj már megtörtént, és ha másoktól kérdezi, csak valami kifacsart változatot hall. Előbb-utóbb mindenki hall a Történetszövőről.

– Jobban szeretném utóbb – motyogta Janet. Belesimította az arcát Ingrid kezébe, aztán felsóhajtott. – Rosszul mentek itt a dolgok Althea számára. Akkor még nem volt itt senki, mint én most, hogy elmondja, mit tegyünk, és elég kevés menekült volt. Magunknak kellett megtalálnunk az utunkat, fájdalmasan és lassan. Először kifogyott a whiskyből, aztán a cigarettából, végül a könyvekből, pedig szegény ezen a három dolgon élt. Képzelj el egy unatkozó gyereket a nyári szünetben, de úgy, hogy a szünet örökké tart. Végül unalmában nagy hülyeséget csinált.

– Mi volt az?

– Követni kezdte a Történeteket. Nem tudom, hogyan sikerült neki anélkül, hogy megölték volna, de sikerült. A mellékszereplőket faggatta ki olyan részletekről, amiknek nem lehetett szemtanúja, a dajkákat, a középső nővéreket. Beszélt halott királyokkal, meggyilkolt hitvesekkel; azokkal a szegény árnyakkal, akik a dolgok peremére szorultak, és kétségbeesetten beszélni akarnak. Aztán hazajött, és mindenről beszámolt nekem. „Újságíró vagyok, mondogatta, ez a munkám” – gúnyolódott Janet. – Mintha háborús tudósításokat írt volna, ahelyett, hogy milyen ruhában foghatunk férjet a leghatékonyabban.

Egy megtört részem összegörnyedt a szavai hallatán, egy világgal korábban ugyanis Finch úgy írta le Althea fogalmazásmódját, mint egy haditudósítóét. Bárcsak elmondhattam volna neki, hogy igaza volt.

– Végül persze a forrásukig követte a történeteket – folytatta Janet. – A Történetszövőig.

Hallottam az áhítatos szünetet, amit a szó előtt tartott, és a nagy T-t. Azt mondta, itt nincs isten, de talán ez valami hasonló volt.

– Ki az a Történetszövő?

– Benne van a nevében, nem? Ezen a helyen akár Világalkotónak is hívhatnánk. Nagyjából ezt teszi. A Végvidék történetekből áll. Althea rávette a Történetszövőt, hogy alkosson neki egy történetet, amit hídként használhat. És aztán egyszerűen – Janet az ujjaival sétáló mozdulatokat tett a levegőben – kimászott rajta innen.

– Kimászott… min? Szavakon? Ennek semmi értelme.

Ingrid furcsa pillantással méregetett, de Janet elmosolyodott.

– Értelem… – mondta. – A küszködő menekültek utolsó mentsvára.

– Szóval visszajutott. Jó. De hogy csinálta, hogy… mit is mondtál? Felhasította a világot?

Meglepetésemre Ingrid válaszolt:

– Közvetlenül azelőtt kezdődött, hogy megismertem Janetet. Emberek kezdtek beszivárogni abból a világból, az itteniek pedig kiszöktek. Először arra gondoltunk, talán új történetek kezdetét látjuk. Időről időre megtörténik, hogy királyok rabolnak lányokat, anyák gyilkolják meg a fiaikat. Aztán eltűnődtünk, vajon nyílnak-e ajtók más világok vagy poklok felé.

A végvidéki kiejtése feszes és parancsoló volt. A jéghegyek sötét körvonalai, a hideg fehér nap fénye ködlöttek fel előttem.

– De aztán szóbeszéd kezdett terjedni egy helyről az erdőben, egy keskeny résről, ahol ki-be lehet sétálni. Egy herceg fedezte fel, hét fiú közül a negyedik, a szülei és a legfiatalabb öccse Történetek voltak, de ő nem. Egy darabig őriztette a helyet, amíg őt és az embereit meg nem ölte a Töviskirály. Aztán a dolgok sokkal rosszabbra fordultak.

– Rosszabbra, hogyan?

– Történetek kezdték használni az ajtót, amikor el tudtak osonni. Szeretnek bajt okozni a világodban.

– Ez mennyiben volt Althea hibája?

– A Végvidék meséi miatt – felelte Janet keserűen. – Fogta azt az anyagot, ami ezt a világot élteti, és beletette egy könyvbe, egy könyvbe, amit kinyomtattak és mindenfelé elszállítottak az egész világában. A történeteket elolvasták, megragadtak az emberek agyában, elmesélték, újramesélték őket, álmodtak róluk. Új hidak épültek, törékeny, irányíthatatlan dolgok a világok között. A többségük egyirányú volt, hasadékok, ahol azok, akik imádták a történeteket, megtalálták ide az utat. Sosem értettem, mitől lett a Töviskirály ajtaja olyan stabil, de most már látom: Althea Mogyoróligetének túloldalán van.

– Megpróbálta elzárni – mondtam, és fogalmam sem volt, hogy miért próbálom védeni őt. – Azt hitte, ha egy helyben marad, és elzárkózik, jobb lesz, mintha a világ minden részébe elvezetné őket.

– Ha tényleg ennyire figyelmes volt, megölte volna magát – bukott ki Janetből. – Voltak itt már tízéves menekültek is, kislányok, aki rajongtak a tündérmesékért, és most történetek peremén rekedtek.

– Nem tehetne a Történetszövő valamit? Hazaküldhetné őket?

– Gondolod, hogy újra vállalná ezt a kockázatot? Túlságosan lefoglalja, hogy megpróbálja visszafordítani, ami már megtörtént. Már csak azokat küldi át, akik neki dolgoznak, és megpróbálják eltakarítani a romokat Althea után. Néhány elveszett a feladat által talál haza, felkutatják a könyv példányait, és elpusztítják őket. De szándékosan vagy sem, Althea egyfajta alsóbbrendű Történetszövővé tette magát. Azt gyanítom, nem tudja, hogyan tartsa kézben. Még ha az őrült könyve minden egyes példányát hamuvá égetik is, ő akkor is híd marad.

– Azt hiszem, akarta – mondtam halkan. – Mármint meg akarta ölni magát. Ezért akart visszahozni, mert amíg én odakint voltam, ő nem tehette, hogy…

Hirtelen elhallgattam, ahogy eszembe jutott, mit nem tudnak rólam. A szavak ott ültek a nyelvemen, és amikor visszanyeltem őket, égették a gyomromat.

– Vissza akart hozni? Hogy érted, hogy vissza akart hozni? – Janet éles pillantással méregetett, mint egy terrier.

– Ó… – a hasamra szorítottam a kezem. – Semmi közöd hozzá.

– De igen, van. Válaszolj, és elmúlik a fájdalom: ki vagy te?

A gyomromat égető érzés egy csapásra megszűnt, ahogy lehúztam a kesztyűmet, és a térdemre terítettem. A kezem úgy festett, mint egy halotté, de mozgott, kísérteties módon eleven volt. Ingrid olyan hangosan szisszent fel, hogy az már mókás volt, és Janet elé lépett. Janet egyszerűen csak bámult, mintha egyszerre lennék én a karácsony és július negyediké.

– Istenem! Nem vagy te senki unokája. Te vagy a tékozló gyermek, aki hazatért. Nem csoda, hogy visszalökött ide!

– Tudod, hogy ki vagyok?

– Mindenki tudja, hogy ki vagy. Majdnem olyan rossz vagy, mint Althea, olyan vagy, mint a varratfejtő, ami odakint jár-kel és kiengedi a szörnyeket. Nem mintha sokáig bírnák ott kínt.

A Történetek egyike sem bírja, téged kivéve. – Éber volt a tekintete; szó szerint láttam, ahogy kattog az agya. Hirtelen láttam magam előtt huszonhat évesen, gyönyörű, fürge észjárású lányként, aki információt présel ki az emberekből a világok közötti ajtókról. – Háromszorra Alice. Hogyan sikerült?

– Nem tettem semmit. Az én… Ella. Althea lánya. Magával vitt kisbabakoromban, elvitt a Mezsgyéről. Aztán egyszerűen csak menekült velem. Sokszor költözünk, mert rossz dolgok történtek, amikor egy helyben maradtunk. Hogy érted, hogy varratfejtő vagyok?

– Ella Proserpine. Emlékszem, hallottam róla, még mielőtt elvitt téged. Szegényke vadon nőtt fel a Mezsgyén, ki-be járt a világok között. Talán mostanra már félőrült lehet. – Elkerekedett a szeme, ahogy meglátta az arckifejezésemet. – Ó, milyen idióta vagyok! Ennyi év múltával olyan lehet neked, mintha az anyád lenne.

– Ő az anyám. – Fájdalmas volt most Ellára gondolni, a vékony, mindig túlságosan sovány alakjára, a finom arcára és a bogárfekete hajára, amit egy halott embertől örökölt. Az élete három éles darabra tört, amiből kettő szinte megismerhetetlen: a Mogyoróliget törött kirakósa; a Végvidék veszedelmes határvidéke; és egy menekülés, ami önmagában egyfajta csapda volt, a szökevények országúti élete.

– Igen. Hát persze. Annak kellett lennie, hogy megtegye ezt érted. Hogy elvigyen, és távol tartson… Milyen különös! – Janet tekintete távoli volt. – Ismered a történetedet? „Háromszorra Alice”?

– Egy részét.

– A hirtelen ugrások. Az életkorodban. Ezek megtörténtek odakint?

Ella egy tűzálló fémdobozban egy halom polaroid képet tartott a kocsi kesztyűtartójában. Én, ahogy merev arccal nézek kétévesen, komolyan nyolcévesen, mogorván tizennégy évesen. Én az óceánban, én egy kerékpáron, én, ahogy cukros vízbe mártott ujjal egy pillangó felé nyúlok.

Megráztam a fejem.

– Nem. Egyszerűen csak felnőttem.

Janet a körmét rágta, és nagyjából tizenkilenc évesnek látszott.

– Szóval egy másik időszámításba rántott téged, és ott is tartott. Talán ezért. – Kihúzta magát ültében, és egyenesen kinyújtotta az ujjait, az enyém fölé. – Tam, hozz nekünk egy tál vizet. Alice, megérinthetem a kezedet?

Bólintottam, és az ujjait könnyedén az enyémre tette. Megrándult az arca, és visszahúzta a kezét. Amikor Ingrid megérkezett a lapos agyagedénybe öntött vízzel, Janet megkért, hogy tegyem a vízbe az ujjaimat.

Megtettem. Nem történt semmi.

– Mesélj megint Altheáról! – kért Janet. – Azt mondod, egész életedben távol volt tőletek?

– Túlzás, hogy távol volt. Én csak… sosem találkoztam vele.

– Hmm. A fiú, akiről meséltél. Ellery Finch.

Megdobbant a szívem.

– Mi van vele?

– A szemed láttára ölték meg. – A hangja hűvös volt. – És te nem tettél semmit, hogy megakadályozd. Meg tudtad volna akadályozni?

Még mindig az ital hatása alatt álltam, így a szavaim előbb buktak ki a számon, mint hogy átgondolhattam volna.

– Tehettem volna. Én vagyok Háromszorra Alice, nem? Azt hiszem, tehettem volna.

A szavak szúnyogként csillogtak a levegőben. Az egyik vizes kezemet a számhoz emeltem.

– Sajnálom – mondta Janet, és úgy tűnt, tényleg sajnálja. – Hülye kérdés volt. És az „igazságszérum” sem volt a legpontosabb megfogalmazás. Sokkal inkább arra hat, amiről azt hiszed, hogy tudod, nem feltétlenül arra, ami igaz…

Az együttérzése beburkolt, mint a füst.

– Ne próbáld elérni, hogy jobban érezzem magam emiatt. És ne beszélj velem úgy, mintha gyerek lennék! – A hangom megkeményedett, és a vízben, ahol a jobb kezem továbbra is beleért, repedező jégszalagok futottak végig, és megdermedtek, egészen a tál faláig.

– A pokolba! – Kirántottam az ujjaimat, lehorzsolva őket a friss jégen.

Ingrid őszinte bámulattal nézett rám, mintha házi szent lennék. A hűtött italok védőszentje, talán.

– A pokolba! – ismételtem meg. – Hogyan fogok zuhanyozni?

– Ennél nagyobb problémád is van, azt hiszem. – Janet elmerengve tanulmányozott. – Alice, hajtsd fel a ruhád ujját.

Próbaképpen felhúztam a pulóver ujját, aztán gyorsan felrántottam, ahogy elöntötte a szívemet a rémület, végül a fejemen át le is rántottam magamról.

A két karom a vállamig halottfehér volt. A próbababák végtagjaira emlékeztettek, olyanok voltak, mint a mélytengeri lények, mintha nem is hozzám tartoztak volna.

A Töviskirályra gondoltam, ahogy felszisszent, amikor végigfutott rajta a fagyom. Mi fog történni, ha még magasabbra felkúszik? A torkom felé? A tüdőmbe? Szaggatottan kapkodtam a levegőt.

Janet mögém lépett, és a kezét nyugtatón a nyakamra simította, ahol a bőröm remélhetőleg még bőrnek tűnt.

– Ne ess pánikba! Ha bármitől, akkor attól gyorsabban terjed.

– A Történetszövő tudni fogja, mit kell tenni – vélekedett Ingrid. A vállát tiszteletteljesen leengedte, már attól féltem, hogy térdet fog hajtani előttem.

– Talán igen. Alice, reggel elmész a Történetszövőhöz.

– Hová menjek?

– Nehéz megmondani. De ha a Történetszövő akar veled beszélni, akkor ez is fog történni.

A ragadós hálójában ücsörgő óriási pók képe ködlött fel előttem.

– Várj csak! A Történetszövő ember, ugye?

Jane jobbra-balra forgatta a kezét a levegőben.

– Hát… Megint csak nehéz megmondani.

– Sajnálom – fordultam Ingridhez, mert a félelem elűzte a haragot, és most egyszerűen alázatot éreztem –, hogy ezt idehoztam az otthonodba.

– Ez jó – mondta Janet vigasztalóan mert azt jelenti, hogy az elméd még a sajátod.

Aztán megpaskolt, és ellépett mellőlem, a hangja élénkké vált.

– Ma estére elég a történetekből. És elég a Történetekből is. A legjobb, amit most tehetsz, hogy eszel valamit és megpróbálsz aludni egy keveset. És megmosdasz. Érettebb vagy, mint egy sajt.

Nem gondoltam, hogy az igazságszérum beszél belőle. Ez volt az igazság.

26

Ellery Finch jelent meg álmomban aznap éjjel, élve, majd holtan, és kétségbeesetten próbált elmondani valamit. Vörös füstfelhők gördültek le a nyelvéről, amikor kinyitotta a száját. Kétszer Megölt Katherine suttogott a fülembe, és a Végvidék zöld földje felemelkedett, hogy üdvözöljön. Hirtelen felébredtem egy elnyűtt hálózsákon a kandalló előtt.

Első dolgom volt, hogy egyenesen felültem és lehámoztam az ingemet. A fehérség valamivel feljebb lopakodott a vállamon, de még nem ért el a nyakamig. Még el tudtam rejteni. Bizonytalanul felálltam, mintha a fagy már a mozgástól is a mellkasomra áradhatna. Hamarosan elér odáig, gondoltam, akármilyen óvatosan is mozgok. Amikor két ujjamat gyengéden a szegycsontomra nyomtam, úgy éreztem, mintha agyfagyásom lett volna a szívemben.

Hallottam Janet és Ingrid barátságos hangját a másik szobában, ételt készítettek és halkan beszélgettek, nevettek. Ingrid élénken sürögni kezdett, amikor meglátott, és egy bögrét nyomott a kezembe valamivel, ami kávénak látszott, de az illata és az íze alapján kása volt. Úgy figyelt, mintha bármelyik pillanatban megfagyaszthatnám a szívét a mellkasában, vagy gyémántokat öklendezhetnék fel.

Janet instrukciói a Történetszövő hollétét illetően frusztrálóan homályosak voltak.

– Tudasd, hogy ebben a világban vagy, és a Történetszövő meg fog találni – javasolta. – Valószínű, hogy már tudja is.

A gyanús névmások miatt továbbra is meg voltam győződve arról, hogy Ron Weasely legrosszabb rémálmába fogok belesétálni.

– Szóval akkor amerre csak megyek, kiabáljam, hogy „Én vagyok az, Alíce! Visszajöttem!”?

– Ne légy nevetséges! – Janet hangnemén még Ingrid is megütközött, és úgy nézett, mintha attól félne, megsértődöm. – Csak… hagyd, hogy vezessenek az e világhoz kötődő ösztöneid. Nem számít, hol töltötted az életedet, te innen származol. Ne gondolj magadra turistaként!

Adott egy tiszta tunikát a szakadt, undorító pulóverem helyett, de nem voltam hajlandó megválni a farmeremtől. Már attól, hogy visszavehettem, emberibbnek éreztem magam. Földi embernek. Amikor végül kiléptem a házból, és hálásan megöleltem Janetet, amitől Ingrid nagyon feszült lett, egy darabig még ott álltak az ajtóban, mintha iskolába indítanának.

A tiszta reggeli fényben mozgolódó és suttogó fák felé sétáltam. Amikor a közelükbe értem, a suttogásuk egy pillanatra szavakká formálódott.

Ne erre!

Megtorpantam. Édes felszabadultság áradt ki a végtagjaimból, olyan érzés, amit biztosan a fák is éreznek tavasszal, amikor a nedveik kiengednek, és áramlani kezdenek. Amikor pislogtam, arcokat láttam a fák kérgében, mókásakat, ráncosakat, bájosakat. Újra pislogtam, és eltűntek, de az érzés megmaradt. Egy belső iránytűt követve elfordultam az erdőtől, vissza a ház felé, majd elsétáltam mellette.

Nem tudtam, hány hektár lehetett, de Janet és Ingrid házikója mögött akkora megtisztított földterület terült el, hogy legalább tíz percbe telt átvágni rajta. Kósza zöldségeskertek, egy gyümölcsös, melléképületek és hosszú rétek borították, ahol kecskék tépkedték a füvet vagy bámultak rám ovális szemükkel. Az az érzésem támadt, hogy tudnának beszélni hozzám, ha kedvük tartaná, de nem volt mondanivalójuk.

A birtok végében alacsony, fehér kerítés húzódott, azon túl pedig egy földút. Átugrottam a kerítést, és balra fordultam. Egy levágott szárú farmert viselő lány tekert el mellettem biciklin. Amikor utánafordultam, láttam, hogy ő is engem néz a válla felett visszalesve.

Az út zöld területek között mendegélt. Igyekeztem kiüríteni az elmémet, és belekapaszkodni abba az érzésbe, ami erre az ösvényre irányított, vegyes eredményekkel. Mindig béna voltam a meditációban, hiába erőltette Ella minduntalan, hogy próbáljam meg. Só illatát éreztem a levegőben, és csaknem arra kanyarodtam, valahol, nem túl messze, egy tündérmesebeli tenger volt. De a bennem zümmögő végvidéki ösztön azt súgta, nem oda kell mennem.

Egyszer a fákon túl megláttam egy alvajárókra emlékeztető, gyönyörű, vérvörös ruhás nőt. A csuklyája alól érdeklődve nézett a szemembe, és aprót biccentett felém. Ez buta módon örömmel töltött el. Mint amikor egyik priusos autós odabólint a másiknak, mondtam magamban, de ez ennél többről szólt. Valami megváltozott az előző nap óta: már nem voltam elveszett. Amikor a talaj hirtelen lejteni kezdett, és az út lefelé vezette a lépteimet egy füves völgybe, amelyet krémes rózsaszín virágok pettyeztek, úgy éreztem, már láttam korábban. És amikor egy fehérbe öltözött, egy ezüsttükröt védőn ölelve alvó fiúra bukkantam, úgy éreztem, számítottam rá, hogy ott lesz.

Körülötte a levegőben összesűrűsödött a mágia, úgy remegett, mint a délibáb a forró, fekete aszfaltút felett. Lábujjhegyen megkerültem a testét, és felkapaszkodtam a túloldalon.

Elsétáltam néhány házikó, egy terepzöld, minden időjárásra alkalmas sátor és egy virágzó ágakból épített szín mellett. Alatta két hosszú hajú gyermek rejtőzött, akik reményvesztetten néztek utánam. Megszaporáztam a lépteimet, azt gondolva, hogy Történetek, de amikor eltűntek a szemem elől, már nem voltam olyan biztos benne. Amikor megláttam a magas fűvel benőtt kis területen álló Tudor stílusú tavernát, nem tudtam volna megmondani, hogy kíváncsiságból vagy az ösztöneimtől vezérelve álltam-e meg.

A nap állásából ítélve még dél sem lehetett, de a hely szinte tele volt. Amikor beléptem, az arcok fele sem fordult felém érdeklődve.

Kétségtelenül menekültek csapszékére bukkantam. A vendégek úgy festettek, mintha egy európai hosztel hátizsákos turistáit keresztezték volna egy középkori élménypark személyzetével. Láttam Converse tornacipőket és hátizsákokat, parasztszoknyákat és kék farmereket. Az enyémhez hasonló tunikát viselő lány ezeréves kihajtható mobilt tartott a kezében, és úgy dörzsölgette a hüvelykujjával, mintha szerencsehozó talizmán lenne.

A csapos termetes, afrikai inget viselő, lenyűgöző barna szakállal büszkélkedő férfi volt. Amikor a bárpulthoz furakodtam, egy Beatles-számot fütyörészett.

– Üdv! – köszönt. – Mit adhatok?

Francia akcentusa van, gondoltam. A végvidéki beütés alatt.

– Mije van?

Mohón méregetett.

– Most érkeztél, mi? – megemelte a hangját, és éreztem, hogy a helyiségen érdeklődés hullámzik végig. – Neked van kávém, igazi kávém, de csak ha meg tudod fizetni.

A kezem automatikusan az üres zsebemre vándorolt.

– Nem pénzzel – tiltakozott. – Információval.

– Miről? – tudakoltam óvatosan.

Felvonta az egyik sötét szemöldökét, és áthajolt a bárpult felett. A fickó Történetnek tűnt, de a levegő híg és belélegezhető volt körülötte, és csak komló- és verítékszaga volt.

– A világról, természetesen. A miénkről.

Rajtam volt a kesztyűm, a ruhám ujját mélyen lehúztam.

– Mit akar tudni?

– Először is, hogy honnan jössz. Aztán ingyen italt kapsz minden 1972 utáni számért, amit elejétől a végéig el tudsz énekelni. Ingyen ételt, ha hagyod, hogy fel is vegyem, ahogy énekelsz.

– Hagyd békén! – Egy másik csapos egyenesedett fel a bárpult alól, ahol eddig guggolt. – Új szabály: az újonnan érkezőket a második látogatásukig nem rohanjuk le a csapszékben.

A nő rám mosolygott. A haja szőke volt, és eredeti dirndlit viselt, ami felnyomta a melleit. Úgy nézett ki, mint St. Pauliban a lányok{20}.

– Az első italra a ház vendége vagy, zöldfülű – mondta.

– De kávéra nem – tiltakozott a szakállas fickó. – Azt csak cserébe adjuk.

– Jól van. A tea jó lesz? – A nő megfordult, és kezdte kitölteni a teát, még mielőtt válaszolhattam volna.

A tea híg főzet volt, a színe, mint a Mountain Dew-é. Fenyőtűillata volt, de az íze kellemesen lágy.

– Kösz – mondtam, és megpróbáltam elszakítani tekintetemet megemelt kebléről.

A másik csapos nem tett ilyen erőfeszítéseket. Figyelte, ahogy a nő kiszökken a bárpult mögül, és kezdi összeszedni a rozoga asztalokról a bögréket és a tányérokat, aztán a bajsza alatt odadünnyögte.

– De komolyan. Milyen évet írunk?

Megmondtam, és lefittyedt a szája sarka.

– Ó – mondta illedelmesen. – És hoztál magaddal könyveket?

A másik csapos meghallotta, az égre emelte a szemét, majd eltűnt a bárpult mögötti ajtón át.

Így elmeséltem a fickónak a Harry Potter cselekményét. És Az arany iránytűét. Ingyen tette elém a több pohárnyi vajsárga sört, aminek teljes egészében olyan íze volt, mint a kivinek, én pedig rekedten énekeltem a felvevőjébe a Smells Like Teen Spirit, a Landslide és a Billie Jean című számokat. A felvevő úgy nézett ki, mint amit talán még Alexander Graham Bell is használhatott, egy csövekből, szabadon lógó vezetékekből és egy puha fémlemezre író vékony karból álló tákolmány.

Észrevette, hogy nézem.

– Nem tudom, hogyan működik – vallotta be, ahogy felnyitva megmutatta az üres belsejét. – Nem is lenne szabad működnie.

De aztán kisebb tömeg gyűlt körénk, köztük egy bronzbőrű, álomittas, frissen ébredt benyomást keltő nő, akiről azonnal leolvastam, hogy volt Történet lehet. Egy körülbelül tizenöt éves fiú kísérte, hip műanyag szemüvegben. Egy öregember antik öltönyben, aki egyik bögre élénkzöld teát itta a másik után, és figyelmesen, pergamenszínű mosollyal hallgatta, ahogy énekelek. Két mezítlábas srác, akik úgy festettek, mintha egyenesen a Burning Man fesztiválról{21} estek volna be, és feszültté tettek. A teljes béke tökéletesen egyforma arckifejezése ült az arcukon, de a szemük fehérje véreres volt. Lehet, hogy a növényzet itt más, de nőhet valami a környéken, amitől be lehet tépni.

Ki-be járkáltak az emberek, és a csapos – a neve Alain, és tévedtem, mert svájci volt – feltálalt egy tál lepénykenyeret és pörköltet, amit olyan fűszerrel ízesítettek, ami kaparta a torkomat. Az árnyékok megnyúltak a bárpult felett, míg végül felsóhajtott, és felkapott egy bőrtarisznyát a padlóról.

– Megyek – közölte. – Te visszamész Janethez ma este?

Korábban elmondtam neki, honnan érkeztem, bár azt nem, hogy mit keresek. Úgy tűnt, ő és a csapszékben mindenki más is ismeri Janetet.

Semmitmondón vállat vontam, és kinyújtóztam, miközben belül kinyúltam a túlvilági ösztön felé, ami idehozott. Megrezzenve életre kelt, bár korábban félig elnyomta az alkohol, a beszélgetés és az emberi társaság. Magamon tartottam a kesztyűmet, és szinte meg is feledkeztem arról, hogy nem tartozom ezek közé az emberek közé. Hacsak nem jövök rá, hogyan válhatok volt Történetté, ez nem az én Végvidékem. Ők nem az én fajtám.

És ha nem jövök rá?

Maradhatnék. A gondolat az agyamnak abból a részéből szivárgott fel, ami a Végvidékbe kapaszkodott, mintha a szerverem lett volna. A gondolattal erősen lüktető félelem is érkezett, de alatta valami más is: megadás. Egy életnyi menekülés, folytonos menekülés után. Meditáció és számolás és Ella kezének szorítása azért, hogy a tengernyi haragom felszínén tudjak maradni.

Megtehetem, gondoltam magamban. Ha elhiszem, hogy Ella nem vár rám odaát.

De ha hagytam volna magam erről meggyőzni, akkor végleg megfulladok.

Miután Alain elment, a szőke csaposnő tömzsi gyertyákat tett ki az asztalokra, mintha egy brooklyni étteremben készült volna a vacsoraidőre. De ahogy figyeltem, rájöttem, hogy ennél többről van szó. Valami történt a keze körül, a fény játéka. Ahogy asztaltól asztalig haladt, lerakva a gyertyákat, bonyolult mozdulatokat tett a kezével, mintha jelelne vagy szőne vagy macskabölcsőt formálna. Az asztaloknál ülő vendégek egymás után felálltak, és szó nélkül távoztak a holmijukat felkapva és pénzt dobva az asztalra, majd kisurrantak az éjszakába.

Amikor az utolsó is elment, ő felsóhajtott, kihúzta a csatot a hajából, és megmasszírozta a fejbőrét, miközben a haja a vállára hullott. Tündérkirálylányhoz illő haja volt, amilyen az enyém is lett volna, ha hagyom megnőni.

Felcsusszant az enyém mellett álló bárszékre, és egy ujjal megkopogtatta a kesztyűt a kézfejemen.

– Helló, Háromszorra Alice!

Halk torokhangja volt, és az érintése a kesztyűn keresztül is halvány lángcsóvát küldött végig az ujjam hegyétől a vállamig.

Lehúztam a kesztyűket, és addig nyújtottam az ujjaimat, amíg a csontjaim ropogni kezdtek.

– Azt hiszem, téged kerestelek.

Felnevetett.

– Én régebb óta kerestelek téged.

Most, hogy már nem álcázta magát csaposnak, láttam őt. Éreztem a tömény energiáját, ami olyan erőtejes volt, hogy szinte meghajlította maga körül a levegőt. A szeme túl közel volt az enyémhez, túl feszült figyelemmel nézett, két kék csészealj, amik elnyelték a fényt. Nem engedtem magamnak, hogy félrenézzek.

– Hogy vetted rá őket, hogy mind elmenjenek? Mágiát használtál?

– Semmi ilyen kiszámíthatatlant nem csináltam. Egyszerűen… igazítottam a narratíván. Úgy alakítottam, hogy ez legyen a megfelelő pillanat a távozásra.

– Szóval itt mindenkit te irányítasz? Nem csak a Történeteket?

A Történetszövő a könyökére támaszkodva csapolt magának egy pint buborékos italt a bárpult túloldaláról.

– Nem kell irányítanom senkit, legkevésbé a Történeteket. Amint útjukra bocsátom őket, óramű pontossággal működnek. Mint az önálló gépezetek. – Szárazon rám pillantott.

– Általában. Amit én teszek, az az, hogy nem engedem összegabalyodni a szálakat, külön-külön tartom a birodalmakat, és gondoskodom róla, hogy legyen tere a történeteknek kibomlani. De te – fegyverként fogta rám az ujját, s egy kósza pillanatig elgondolkodtam azon, vajon vannak-e fegyverek a Végvidéken – homokszem vagy a gépezetben. Túlzás lenne azt remélnem, hogy azért jöttél, hogy befejezd a történetedet?

Ő volt, döbbentem rá, az ő, akit Althea emlegetett. Aki nem engedi Altheát meghalni, aki egyszer elengedte, és megbánta. Ő nem fogja másodszor is elkövetni ugyanazt a hibát.

– Megtehetem? Úgy értem, befejezhetem? Ha csak erre kérsz, mielőtt elmennék, akkor megteszem. – Nem tudtam, mire teszek ígéretet, vagy hogy mivel járhat, de amit mondott, az végesnek hangzott. Mintha esetleg alkut köthetnék vele.

Fürge vízkék szeme méregetve nézett végig rajtam, amitől egy vég kelmének vagy kávéscsészének éreztem magam. Egy pillanatig tartott, aztán higanyként hullámzott át lágy együttérzéssé.

Akkor nem szabad benne megbíznom. Bár ez már korábban is világossá vált.

– Amikor befejezel egy történetet – magyarázta türelmesen –az újra elkezdődik. Egészen addig, amíg már nem mesélem tovább. És amíg újramesélik őket, a történetek hozzák létre azt az energiát, ami hajtja ezt a világot. Ezek tartják a helyükön a csillagokat. Miattuk nő a fű.

– Te is Történet vagy? Vagy volt Történet?

– Én nem innen származom. És nem is onnan – tette hozzá, mielőtt megkérdezhettem volna.

Egy harmadik helyről, ezek szerint. A gondolat az agyamba mart. Elképzeltem egy egész univerzumnyi számtalan világot az elképzelhetetlenül hatalmas térben lebegni, mint a hamuba kiszóródott lencseszemek. Olyan magányos látomás volt, hogy belesajdult a mellkasom.

– Haza fogsz engedni? – suttogtam.

– Ó, Alice! – Valódi sajnálkozás csengett a hangjában. – Nézz magadra, a kezeidre! Hamarosan eléri az elmédet is, tudod. Elér a szívedig. Nagyon régóta várják, hogy visszatérj, a királyné, a király. És a stagnálás, azt mondják, még a történeteknél is rosszabb.

Felnevetett, mintha valami mulatságosat mondott volna.

– Azt mondod, a történetek addig játszódnak, amíg még meséled őket – idéztem fel vadul. – Nem dönthetnél egyszerűen úgy? Hogy nem meséled tovább az enyémet, hogy elengedsz?

– A Végvidéken miből szűrted le azt, hogy én kedves vagyok?

– Egyetlen hajtásra eltüntette a söre felét, és felém hajolt.

– Egyszer szívességet tettem egy nőnek, aki a maga módján szintén szövő volt, hiába, a saját fajtám a gyengém, és nézd meg, hová jutottam miatta. A szabályok nem ok nélkül léteznek. De… De… – Feltartotta az ujját. – Nem fejezheted be a saját történetedet, de megváltoztathatod. A szó szoros értelmében megteheted. Választhatsz más befejezést, és belülről megingathatod. Ha nem zárod le a kört, ha nem megfelelően fejezed be, a történet talán elenged. Elméletileg.

– Ezt meg tudom tenni – vágtam rá gyorsan. – Megteszem. Haza tudnék menni, ha sikerül?

Az egyik kezére támasztotta az állát, és rám szegezte a tekintetét, mintha kísérlet lennék.

– Ez egy nagy ha. De igen, talán haza tudnál. Ha ez az az új befejezés, amit választasz.

– Hogy kell megtenni? Hol kezdjek neki?

– Hol kezdődik minden ilyesmi? Egyszer volt, hol nem volt. És aztán… innen folytatod.

Valami hirtelen leesett: Finch sosem mesélte végig a történetemet.

– De mi van, ha nem tudom, hogyan végződik? Úgy értem, a Háromszorra Alice?

– Talán így jobbak az esélyeid. Vagy valószínűbb, hogy a befejezés talál rád. És akkor újra elkezded. Még ha nem is sikerült megtörnöd, és elhagynod ezt a helyet, ne feledd, hogy az idő másként működik, mint ahogy gondolod. Nincs rá garancia, hogy fel fogod ismerni a világot, ahová megpróbálsz visszatérni.

Repülő autók és robotpolitikusok képe villant át a szemem előtt, a régóta halott Ella és én, egy olyan kor ereklyéjeként, amit már csak könyvekből ismernek.

– Van némi esélye, hogy visszatérjek a saját időmbe, ugye? – kérdeztem szánalmasan. – Még ha csak kicsi is?

A Történetszövő úgy nézett rám, mintha pontosan tudná, hogyan végződik a történetem – egynél több módon is –, de meglehetősen kíváncsi volt, hogy végignézze, ahogy kibomlik. Ledöntötte az itala maradékát, a torka úgy járt, mint a piton izmai, aztán felállt.

– Gyere velem!

27

A kesztyűmet a bárpulton hagyva követtem. Oda sem kellett néznem, tudtam, hogy a fagy továbbterjedt, mert rebbenő viszketést éreztem a nyakam bőrén.

A csapszék mögé vezetett a lengőajtón át. Ha elgondolkodtam volna rajta, arra számítok, hogy egy hátsó helyiségre nyílik, mint a Salty Dogban, ahol dobozok, kabátok, talán egy rendetlen íróasztal sorakoznak.

De egyenesen egy macskaköves utcára vezetett. Az utca üres volt, csak a háztetők között beleső hold világította meg. Az utca túloldalán egy kirakatban a meleg gyertyafényben ragyogtak a játékok. Voltak itt bábok és eszközök és tengernyi kék fémjáték, felettük apró fémkorcsolyázók suhantak rendezett íveken. Álarcok, karikák, egy karneváli baba régi csipkeruhában, az arca fényesre csiszolt fa.

A kirakat közepén álló kastélymakett úgy festett, mint egy esküvői torta. Mozgást láttam a parányi ablakokban. Közelebb léptem, de a Történetszövő a kezével megállított.

– Ne éld bele magad! Az nem a te történeted.

Ahogy elfordultam, valami megmozdult a kirakat mögötti sötétségben, de az alak túl hosszú és karcsú volt ahhoz, hogy ember legyen. Hátrahőköltem, és követtem a Történetszövőt.

A csapszék falához támasztva két kerékpár várt. Ő felült az egyikre, én pedig a másikra, egy ősöreg, pokolian nehéz szörnyetegre, túlságosan puha, leeresztett gumikkal.

– Halkan gyere! – figyelmeztetett a Történetszövő, a suttogása hátrahallatszott hozzám. – És ne avatkozz közbe!

Jó tanács volt. A falu, amin keresztülhaladtunk, aludt, de tele volt éber dolgokkal.

Eltekertünk egy ház mellett, ami túlságosan kinyújtózott az út felé, mintha kinőtte volna a telkét. Az eresz körül három nő mozgolódott, mint a köd, és felnyúlva bekopogtak az ablakokon. Az egyik hátranézett rám sápadt üveggolyószemével, mire én gyorsabban kezdtem tekerni. Néhány utcával arrébb egy háztető peremén apró, hálóinges alak feküdt, a karját a hold felé nyújtotta, és egyik lelógó lábával a levegőt rugdosta. Csak egy pillanatra láttam, és eltűnődtem, nem Hansa volt-e.

A falu szélén állt a legnagyobb, legcsinosabb ház, mögötte hosszú, fáklyafényben úszó kerttel. A kertben egy fiú járkált fel-alá, a fejét fogva a levegőnek beszélt. A legfinomabb remegést láttam a levegőben, és már-már ki tudtam venni, kivel vagy mivel beszél, mielőtt elsuhantunk mellette a sötétbe.

Csillámlóan vörös földút vitt ki a városból. A holdfény furcsa szögekben esett rá, amitől ragyogó fényfoltok lobbantak a szemembe.

– Maradj az ösvényen – utasított a Történetszövő bármit is látsz az erdőben.

Megváltozott a hangja. Továbbra is kék biciklin ülő alak volt, de a hangja mélyebb és érdesebb lett, és a körvonalai megnőttek.

Hátravigyorgott rám, kemény, ismeretlen arcában fehérlettek a fogai.

– Jobb, ha nem úgy kelek át az erdőn, mint egy taverna csaposlánya. Túl nagy kísértést jelenthet az ostobább Történeteknek.

Egy ideig a hátán tartottam a szemem, újabb átalakulást várva, de az erdő elterelte a figyelmemet. A fák felébredtek, ahogy kiszagolták a Történetszövőt. Ingatták az ágaikat, a levegő megtelt sűrű, gyantás leheletükkel. Belekúszott az orromba, bebújt a bőröm alá, és kételkedni kezdtem tőle a józan eszemben, amiért egy idegent követek a tündérmesebeli erdőbe.

Elláért, emlékeztettem magam. Hogy befejezzem a történetemet.

De nem is érezhettem volna magamtól távolabb őt.

Az út fehér kőburkolattá változott, összeszűkült, és kígyóként kanyargott végig a fák fortyogó koronái között. Csatakos lettem a verítéktől, és mindenütt levelek tapadtak rám, majd lehullva fakóvá halványultak. A Történetszövőre egyetlen levél sem hullott.

A fák forgatagából és az éjszakából hirtelen metronómketyegés bontakozott ki. Szívdobogásként töltötte be a mellkasomat, és kizökkentette a lélegzetvételem ritmusát.

– Mi az?

A Történetszövő közvetlenül az út mellett fékezett. Megálltam mellette, és a profiljára pillantottam. A kék szeme a régi volt, de a vonásai nehezek és tompák.

– Ne engem figyelj, hanem az utat!

Lejjebb, a fehér köves ösvényen, ahol éppen csak elfértek, egy karaván közelgett. Elöl és leghátul katonai egyenruhába öltözött férfiak ültek magas, fekete lovakon. Köztük két ló vitt egy gyaloghintót. Megvonaglott az arcom, látva, hogyan roskadoznak a hintó súlya alatt, aztán hangosan beszívtam a levegőt, amikor megláttam, mi van odabent.

Egy olyan gyönyörű nő volt, hogy már csalásnak tűnt. A fejét leborotválták, és nem viselt ékszert, így tökéletesen látható volt az arca. Egyik, majd másik irányból is megnéztem, és figyeltem, ahogy hologramként változik. A jég tapogató kézként kapaszkodott fel a torkomban.

Nem kaptam levegőt, a metronómszerű ketyegés pedig őrjítő volt. A gyaloghintóban ülő nőből származott. A fehér menyasszonyi ruhát viselő nő ketyegett, mint az óra. Gyönyörű, csupasz feje tucatnyi apró ütemmel fordult el, és a szeme az enyémre tapadt.

A Történetszövő közénk lépett, és meleg kezét a nyakam köré fonta. A fagy visszahúzódott az ujjai alatt, míg végül újra kaptam levegőt.

– Még nem, Háromszorra Alice – suttogta.

Jégcsaphideg levegőt szívtam be. Még nem?

Amikor a Történetszövő arrébb lépett, a karaván továbbhaladt.

– Még nem? – kérdeztem vissza. – Mit jelent az, hogy még nem?

– Azt jelenti, hogy az út csakis keresztülvezet kifelé. Keresztül az erdőn, keresztül a történeten, keresztül a fájdalmon. Azt hitted, hogy ingyen megkapod, amit akarsz?

Megszeppenve hátramaradtam.

– Legalább azt megmondanád, hová megyünk?

– Már megmondtam. Egyszer volt, hol nem volt.

Megcsúsztam a laza fehér köveken, és kitoltam a biciklimet az útra.

– Egyáltalán mit… és miért biciklivel? Lóval nem lenne gyorsabb?

– A lovak kiszámíthatatlanok – válaszolta a Történetszövő. – Még számomra is. Hajlamosak félúton Történetté válni.

Megfordulva felém bökött az ujjával, az arca ingerült és emberibb volt, mint amilyennek valaha is láttam.

– Soha ne bízz meg egy végvidéki lóban!

Továbbtekertünk. A lábam elfáradt, aztán elzsibbadt, majd megint elfáradt, ahogy abban a végtelennek érződő, hosszú, csendes térben bicikliztünk. Egyszer észrevettem egy arcot, ahogy az ágak közül figyel. Olyan hirtelen bukkant fel és tűnt el, a szeme olyan érzékeny és szomorú volt, hogy beletelt egy pillanatba, mire felfogtam, hogy nem emberi arc volt, hanem egy két lábra emelkedett és az utat figyelő medvéé.

Az éjszaka legsötétebb időszakában, amikor a hold vékony sarlóvá fogyott, a fák fala jobb oldalon megszakadt, és egy tó bukkant fel. A víz sima volt, olyan egyenletes és sűrű, mint a higany, és gyöngyszemekként bugyogott a partnál. A felszín alatt itt-ott megcsillant valami: zöld vagy lila szikrákból álló csóvák; egy buborékok alkotta ív, ami fehér szoknya is lehetett, vagy suhanó uszonyok tömege. Sápadt kezek feszültek felfelé, mintha jégpáncélt érintenének alulról. A bennem lévő hideg lefelé terjedt, végigszivárgott a combomon, összeszorult tőle a gyomrom, a térdem pedig minden tekerésnél megreccsent. A víz végül véget ért, és fényes, fekete virágokkal borított fák sora következett.

Közvetlenül hajnal előtt tűz pattogását hallottam meg a fák között, és füstszag csapta meg az orromat. Aztán zene érkezett, vad, szomorú zene, ami úgy lebbent el, mint a halványuló álom, ahányszor csak az elmém megpróbálta elcsípni.

Lelassítottam, hogy halljam, hogy megpróbáljam felismerni a hangszert.

Nem hangszer volt, hanem hang. Egy sodró hang, magával ragadó hangterjedelemmel, amitől még a fák is elhallgattak. Hátrahajtottam a fejem, hogy felnézzek az égre.

Aztán a Történetszövő mellettem termett, égnek emelte a szemét, majd torka szakadtából a Yellow Submarine-t kezdte énekelni, majd keményen pofon ütött.

– Tekerj! – üvöltötte két versszak között. – Legyél büszke a pedigrédre! Te nem holmi idióta menekült vagy, te Háromszorra Alice vagy!

Követtem, miközben a harag tompán lüktetett a szemem mögött. Amint elég messze magunk mögött hagytuk, a zene úgy szivárgott el a testemből, mintha cukorsokkot kaptam volna, és erőtlenné váltam.

Az éjszaka végére az erdő éles vágással véget ért, az út vékony láncból széles, fehér szalaggá változott. A hold teljesen elillant, a nap hízni kezdett, s egy sugárzó pillanatra egymás mellé kerültek, ami élesebben ragyogott, mint a tűzijáték, engem pedig az öröm hulláma árasztott el.

Amíg a Történetszövő a kastély felé nem irányított.

Otthon.

A szó a lényem elszigetelt szegletéből úszott elő, amely tudta a Töviskirály nevét is, felismerte ennek a világnak a körvonalait, olyan jól, ahogy a saját testem szélességét is tudtam a sötétben is.

Eldobott játéknak tűnt. Az út felé kanyarodott, és az épület az útból emelkedett ki, ugyanabból a fehér kőből épült. Tornyocskák, fénytelen ablakok és díszes kiszögellések kusza erdeje volt. A középpontban lőrésekkel szabdalt karcsú torony magasodott. Az egész épület ködbe burkolózott, ami saját időjárása szerint lélegzett és kavargott.

Megvetettem a lábamat az úton, és a torkomban epe ízét éreztem.

– Én nem megyek be oda.

A Történetszövő felnevetett, én pedig hátrahőköltem. Újra átalakult. Az arca lágy kör, a haja még rövidebb lett, mint az enyém. Lovagi öltözéket viselt.

– Pedig – mondta, kezét egy keskeny kard markolatára fektetve – nem vezet út kifelé anélkül, hogy előbb bemennél. Egyszer volt, hol nem volt, Háromszorra Alice.

Az utolsó szavai erősebb rezgéssel szóltak, elmosódtak. Mintha álcázták volna valódi szándékukat.

Ne bízz benne! De a szívem lassulni kezdett, és a gondolat nem talált talajt.

A köd sodródott és keringett, mint a tea felett szálló gőz. Fekete árny lebegett körülöttem, egy fejfájós aura, ami a tornyos kastély köré összpontosult. A kerékpárokat úgy toltuk az épület felé, nem tekertünk, de nem emlékeztem rá, mikor szálltam le róla. Az elmémet furcsán üresnek éreztem.

A Történetszövő hátsó kereke köhögő, motorkerékpár-szerű hangot adott ki. Lehajoltam, hogy kirántsam a küllők közé szorult kártyát.

Kétszer Megölt Katherine arca nézett fel rám, kétszeresen: fejjel lefelé fordított tükörképen, mint a királynő a kártyákon. Felül frissen jóllakottnak tűnt; alul csontsovány volt, a hajában halvány, borzszerű sáv.

A Történetszövő kikapta a kezemből, és kettétépte.

– Menekültek – motyogta. – Furcsa elképzelésük van a humorról.

Katherine vadállatias arcának látványa visszarántott önmagamba. Az árny visszavonult, és láttam, ahogy a napfény narancssárgára festi a fehér követ és a kastély mögött nyújtózó, elvadult kerteket. És a tunikám ujjából kilógó, jégből készült madárijesztő végtagjaira emlékeztető kezeimet.

– Ella – suttogtam. – Anya.

A Történetszövő félrebillentette a fejét.

– A történetbe rajtad kívül semmi nem kerül be – mondta. – Most még mindenütt rajtad vannak a másik életed nyomai, és meg fogják érezni a szagát a bőrödön.

Bűbájosnak szánt mosolyt villantott felém, amitől védekezőn felhúztam a vállamat.

– Féltékenyek lesznek. A leggyorsabb módja, hogy véget vess ennek, ha elkezded, és nem lenne jó így kezdeni, igaz?

A leereszkedő hangjától majdnem meginogtam. A leggyorsabb módja, hogy véget vess ennek, mintha hitt volna benne, hogy megtehetem. De nem hitt. Sosem hitt. Nem ezért vezetett ide.

Börtönőr volt, aki visszahozott a cellámba, én pedig hagytam. Az idióta elképzelés miatt, hogy valahol odabent van egy kulcs.

A kastély egyre nagyobb lett, ahogy közeledtünk, azt a szédítő érzést keltve, hogy zsugorodom. A formái kiélesedtek, de minden más hívogató volt: a zöld, a virágpor és az eső illata, a reggel füstös íze. A madárdal és a szellő hangja bádoghangúvá vált, mintha rossz hangszórón át hallanám, majd hirtelen elhallgattak, amikor beléptünk a kastély udvarára.

Élénken szimatoltam, hagyva, hogy a levegő szétáradjon a nyelvemen, de ízetlen volt. A kastély halott hely volt.

– Nem halott – szólalt meg a Történetszövő –, csak megállt. Hiányzik egy fogaskereke.

Megdöbbentem.

– Honnan tudtad…

Türelmetlenül megrázta a fejét.

– Minél hamarabb elkezdődik, annál hamarabb ér véget.

Az óraműre járó menyasszonynak a gyaloghintóban éppen olyan szeme volt, mint a Történetszövőnek, döbbentem rá.

Ha a Történetszövő alkotott meg mindent, vajon néhányunkat a saját képére formált? Bármilyen arcot ölthetett, de nem szabadulhatott meg attól a szempártól.

Pislogtam, és láttam, ahogy a kezem belökte a Mogyoróliget bejáratát. Aztán itt és most belöki a kastély magas kőkapuját.

28

Az első, amit meghallottam, a zene volt. Kaotikus, kétütemű, újra meg újra eljátszott kuszaság. Beléptünk egy tornateremnek is beillő magas csarnokba, amelynek aranyozott szegleteit mohás gubancok tompították, amik csak madárfészkek lehettek. A terem közepén álló U alakú asztal mellett emberek ültek. Falatozó, nevető, egymással suttogó, az ételeikbe bökdöső emberek. A terem középpontjában volt a szörnyű zene forrása: egy koszos zöld ruhába öltözött férfi, sötét hajfürtökkel, hegedűvel a kezében. Vadul fűrészelte a hangszert, görcsös, fájdalmasnak látszó mozdulatokkal.

Megdermedtem, mire a Történetszövő keményen a hátamba döfött az ujjával.

– Mi vagyunk a legfélelmetesebbek ebben a kastélyban.

Így hát előreosontam, mintha vízben mozognék, és minden pillanatban azt vártam, hogy a hegedűs megfordul, hogy abbahagyja a borzasztó dalt. De nem tette. Az asztal körül senki sem vett észre bennünket, a Történetszövőt a páncéljában, sem engem a farmeromban. A mozdulataik furcsasága bizsergette a bőrömet, és egy hirtelen, szörnyű villanással ráébredtem, hogy miért.

Megrekedtek. Mindannyian. Úgy mozogtak, mint a gombostűre tűzött pillangók, újrajátszva a szabadságuk legutolsó rezdülését.

A zenész, ahogy elkínzottan ugyanazokat a vad hangokat játszotta. A súlyos fejdíszt viselő nő, aki a szájához emelte a kést, majd leengedte, újra meg újra. A férfi, aki hátravetett fejjel nevetett, a minden bizonnyal véresre mart torkát szárazon kaparó, levegős hangon. Lassan megkerültem a zenészt, amíg megláttam a szemét. A fejét lehajtotta a hangszerére, a haja függönyként hullott közénk, de a szeme találkozott az enyémmel, felfelé feszülve az üregében, így láthattam sötétkék fájdalmát.

Én okoztam ezt. A távozásom, az okozta. Elszakítottam a tekintetem a zenészéről, olyan érzéssel, mint amikor a géz leválik a sebről. De most már láttam őket: a teremben mindenütt úgy fordult felém a szemük, mint a keresőfények. Több tucat mozgó, nyomorúságot, félelmet és könyörgést sugárzó pont, ahogy ettek, beszélgettek, nevettek, hallottam a hegedűs kifacsart hangjait elborító, bolondokházát idézően erősödő sustorgást.

Éreztem, ahogy süllyedek, de a Történetszövő a felszínre rántott, a száján látszott, hogy jól mulat.

– Hagyd őket! – dünnyögte. – Megvoltak nélküled tizenhét évig, mit számít még egy-két perc?

Tizenhét év. Tizenhét év így megfeszülve. Végre hálás voltam azért, hogy az idő itt máshogy telik. Talán gyorsabbnak érezték, mint ahogy az álmokban telik az idő.

Leráztam magamról a Történetszövőt.

– Segíthetnél nekik – sziszegtem. – Megtehetnéd, hogy… megoldhatnád, hogy legalább aludjanak.

– Senki sem képes megjavítani egy elromlott gépezetet, ha nincs meg az alkatrész – magyarázta, és kivezetett egy folyosóra, aminek padlóján nád tört fel. Itt-ott meg-zörrent, ahogy apró lények mozogtak a közötte kitaposott ösvényeken.

A folyosó falain kárpitok függtek, el nem olvasott történetekként vonzották a képzeletemet: egy földalatti tóra nyúló mólón álló lány, a vízen várakozó üres csónak. Egy nő metszettüveg-arccal, aki egy szemét eltakaró férfival táncol. Egy hajó orrában álló kislány, akit felismertem.

Egy árnyékba borult sarokban egy férfi támaszkodott, és örökre megrekedt a mozdulatban, ahogy kioldotta az övét. Egy pokolian forró konyhában égővörös arcú nők triója játszott csúf zenét: kanálcsörgés, a tészta csattanása a deszkán, a kés hátborzongató karistolása a köszörűkövön.

Egy hangszerekkel teli terem közepén egy gyermek fűzte az ujjait egy hárfa húrjai közé egy nő figyelő tekintete mellett, aki végtelenül kortyolgatott egy teáscsészéből. Egy másik sötét folyosón egy szobalány támaszkodott a falnak, az arca ősrégi könnyektől nedves.

A kastély közepén tökéletesen kör alakú udvar volt, ahol remegő léptekkel mozgó apró alakokra hullott a hó: egy hógolyót markoló, hátrahajlított kézre, a megbújó jégen megcsúszó és lezöttyenő figurára. Ugyanaz az éles, vidám kiáltás, amint a hógolyó célba ért, ami ismétlődve egy haldokló állat sikolyának hangzott.

Tudtam, hogy terelnek valahová, nemcsak a Történetszövő, de a mellkasomban rejtőző iránytű ingása is, a kastély szíve felé húzott, egy kőből épült csigalépcső lábához.

– Mindjárt ott vagyunk – lehelte a Történetszövő.

Csakis keresztül vezet az út kifelé. Felkapaszkodtam. Egyre magasabban és magasabban jártunk, pihenők és kárpitok és hosszú visszajátszásban megrekedt emberek maradtak el mögöttünk. Egy felkiáltó kisfiú, akinek macska harapott az ujjába, a fájdalmas csapásra készülő macska. Egy elhagyatott lépcsőpihenőn hullámzó ölelésbe dermedt pár.

A lépcső egy tengeri kagyló szoros csigavonalává szűkült, miközben felkapaszkodtunk a szobába, ami részletenként tárult elénk, ahogy felfelé haladtunk. A hideg kandalló sávja, egy nő libabőrös lába, ahol felcsúszott a szoknyája. Egy falikárpitokkal lágyított fal, az ágy, ahol egy másik nő feküdt, a haja köpenyként burkolta be.

A szoba félhomályba borult. Elfújt gyufa és az asszonyok közvetlen közelről érzett leheletének szaga terjengett. Az egyik, savószínű arcú nő az ágyon feküdt, a hasa tengerként hullámzott, a keze dühösen ökölbe szorult. A lélegzetvétele szaggatott ritmusba dermedt, ő pedig a szülési fájások hullámának csúcspontján rekedt. Egy tompa arcú bába hajolt fölé, megnyugtatónak szánt hangokat adva.

A lábam szinte túl nehéz lett, hogy felhúzzam a lépcső tetejére. Tudtam, ha megemelném a farmerom alját, fehérré vált bőrt látnék alatta.

– Amikor téged elszakítottak, ők visszakúsztak a kiindulópontjukhoz – magyarázta a Történetszövő. – És vártak.

A tekintete úgy siklott végig a két nőn, mintha bútordarabok lennének. Rajtam is átsiklott a tekintete. Hosszan, lassan fújta ki a levegőt, az arca olyasmivé alakult, amit minden egyes pislogással újra elfelejtettem.

Feltűrte a ruhaujját – a karját páncél helyett újra ruhaujj borította és kinyitotta a száját.

– Miért alkottál meg engem? – kérdeztem, mielőtt megszólalhatott volna. Úgy éreztem magam, mint az akasztófa alatt álló elítélt, nyakán a hurokkal, aki Isten természetéről kérdez. – Miért ilyennek? Tényleg befejezhetem a történetemet? Egyáltalán el akartál engedni bármikor is?

– Elengedni? – A hangja, mint a borotvapengén lecsorgó méz. – Hová mennél? Ez a te célod, a történeted kezdete. Arra jöttél létre, hogy ezt tedd.

– Vagyis hazudtál. Valójában nem változtathatok meg semmit.

Rám mosolygott, gyengéd mosollyal, amitől félelem cikázott végig az ereimben.

– Nem is akarod majd, Alice. Hát még mindig nem látod? A Történetek tökéletesek. A Történetek világok. Csak neked alkottam egy egész világot, és itt megteheted, amit senki más nem tehet: élhetsz, élhetsz és élhetsz. És minden pontosan úgy fog alakulni, ahogy kell, akármi történjen is. Így alkottam meg.

– De milyen az az élet? – suttogtam.

Valami átsuhant az arcán, a lágy engedékenység kifejezése.

– Máris többet éltél, mint a többség. Olyan fényesen lángolsz, Háromszorra Alice. Annyi harag, annyi jég. Egy történet nem várt volna így akárkire.

– De meg is fogok halni. Ez a történetem vége, nem?

– Emiatt aggódsz? A halál nem olyan nehéz, Háromszorra Alice. Már átélted korábban.

A lépcső felé lendültem. Tudtam, hogy nem jutok messzire, hiszen a lábamat fatuskónak éreztem, a leheletem fehér felhőként tört elő. De azt akartam, hogy az utolsó cselekedetem szabad emberként olyasmi legyen, amire Ella büszke lenne. Ella, aki tizenhét számkivetett évvel vásárolta meg a szabadságomat, hogy aztán én kockára tegyem az egészet.

Igazam volt, nem jutottam messzire. Alig volt időm megfordulni, amikor a Történetszövő visszarántott. Megérintette az arcomat, és a jég odatódult az érintéshez, remegő hullámokban csapott át rajtam, egészen az ujjaihoz.

Nem lett volna szabad fájnia. Ha engem csakis a mesék anyagából szőttek, a torkomat lezáró jégnek nem lett volna szabad tűzként égetnie, és a fájdalomnak, amiért nem kapok levegőt, nem lett volna szabad végtelennek tűnnie, a bőrömről kipárolgó félelemnek nem lett volna szabad egy sarokba szorított állat szagát árasztania. A fájdalom olyan hatalmas volt, hogy kioltotta az értelmet. Még nyöszörögni sem tudtam.

A Történetszövő a fülembe suttogott.

– Amikor Alice megszületett, a szeme teljesen fekete volt.

Megvakultam. A testem összecsúszott, mint egy teleszkóp, és már nem tudtam nyomon követni a végtagjaimat, vagy hogy merre van a fejem, és hirtelen ráébredtem, hogy testetlen vagyok, nem vagyok más, csak a hideg és a sötétség szörnyű kiáltása, és a sűrű haragé, aminek zsarátnokként kellett volna felégetnie engem.

Magamba omlottam, és már nem volt mivel sikoltanom, az elmém olvadt műanyaggá vált, az utolsó tiszta gondolatom a Történetszövő szociopata kék szeme volt, ahogy beleégett a hanyatló tudatom hideg üvegébe. Aztán semmivé lettem a sötétben.

29

A sötétség átláthatatlan és imbolygó volt. A lényem körvonalától hullámzott. Minden csupa visszhang és lüktetés, lebegés és nyújtózás, alvás és ébrenlét és távoli éhség volt. Valami várakozott a kolibriszívemben. A lehetőség. Valamiféle távoli düh. Úgy kortyolgattam, mint a cukros vizet. Aztán egy süvítés következett, rántás a lényem középpontjában, és a bársonyos sötétség felhasadt. Hideg és rémület és fagyos fehér fény áradt be.

Az első, amit megláttam, egy arc volt, vörös orcákkal és vizenyős kék szemekkel. Nem az anyámé. Túlságosan hosszú ideig éltem a könnyed, nyugtalan szívdobogása alatt, hogy tudjam, ez az arc nem ahhoz a szívhez tartozik. A kék szemek végigvizslattak, félelmet és még valamit tükröztek – elégedettséget. Bár még nem voltak erre szavaim. Két durva kéz felemelt és megfordított.

A következő arc, amit láttam, már illett a szívveréshez, amihez kilenc hónapig hozzásimult az arcom, miközben megnyúltam és kiegyenesedtem, és belülről növesztettem magam. Széles száj, nyirkos, kenderkötélszerű szőke haj. Nedves szőrmét idéző forró barna szemek. Véres lepedőkbe csavarta a kezét. Rám nézett, és elfordult. Az anyám.

De ez a szó megpendített valami mást az elragadtatott, újszülött agyamban. Anya. Valaki mást láttam, egy lányt rakoncátlan fekete hajjal és hosszú ujjakkal. Összefonta az ujjait az enyémekkel, és a dühös lüktetéshez beszélt a halántékomnál. Számolj tízig, Alice!

A történetem indái megnőttek és körbefontak, mint a tornyot leromboló tüskebokrok. És én felejtettem.

Ezután olyan könnyű volt hagyni, hogy megtörténjen velem a történet. Hercegnő voltam. Kastélyban éltem. A szemem olyan fekete volt, hogy beitta a fényt. A testvéreim megrémültek tőlem, nyulakként futottak el, amikor meghallották az ezüstlabdám pattogását. Apám csupa fekete hajfürt volt, ahogy elhagyta a szobát, dörgő hang, ami halálra rémisztette a cselédeket. Anyám higgadt tündérkirálynő volt az asztal túlsó végén, aki lant húrjait vagy egy haszontalan hímzés fonalait pengette.

Felnőttem. Hirtelen ugrásokkal nőttem. A bátyám, aki egyik nap még bosszantott, amikor csak hétéves voltam, megkapta a magáét másnap, amikor nála magasabbként ébredtem. A csontjaim éjjel nyúltak meg. Gyötrelmes volt. Olyan érzés volt, mintha az ízületeimbe csillagok kúsztak volna, amik aztán szétrobbantak.

De minden más olyan jó érzés volt, annyira szabad. Sosem ébredtem rá, milyen keményen is dolgoztam azért, hogy a sötétséget kordában tartsam, bár halványan emlékeztem arra, hogy ezt már megtettem korábban is, más körülmények között. Éltem, felnőttem. Amikor túl erősen gondoltam erre, valami ezüstös és hálószerű kezdett vibrálni a szemem előtt. Amikor nem gondoltam rá, a látásom kitisztult.

Voltak más jelei is annak, hogy az életem ennél többről szólt. Egy titok rejtőzött vele párhuzamosan, készen arra, hogy feltörjem, mint egy tojáshéjat. Néha éjjelente kövek záporoztak kopogva az ablakomon, mintha ujjak kocogtatnák. Néha láttam egy-egy csaknem ismerős arcot olyan helyen, ahol senkinek sem szabadott volna lennie, például az erdőben, vagy feltekintett rám a fagyos udvarról. Ha túl sokáig fürkésztem, csillogó szikrák szálltak fel, és megfájdult a fejem, így felhagytam vele.

Jó érzés volt kegyetlennek lenni. Hagytam, hogy átmosson, mint egy meleg, fekete fürdő. Anyám soha nem büntetett meg, ezt a szolgáira bízta. Minden egyes ütésnyomot, ami a hátamra került, az anyám többi gyerekén vertem le. Nem bánt velem sajátjaként; úgy kezelt, mint egy kakukkfiókát. Azt hiszem, szinte elhitte, hogy nem az ő gyermeke vagyok. Utálta, hogy ugyanolyan őrült a hajunk.

A jég már az első alkalommal lenyűgözött, amikor megkóstoltam. Aprított jéggel kevert tejszín, méz és levendulaszirup volt, apám egyik véres győzelmét ünneplő díszvacsora után. Lecsusszant a gyomromba, és apró lángot gyújtott. Ezt követően a téli hónapokban kimentem a szabadba, és jégcsapokat szopogattam, havat ettem. Nyáron árnyékos helyeken rejtőztem mozdulatlanul. A testvéreim ilyenkor nagyobb biztonságban érezték magukat.

Télen nem voltak biztonságban. Tréfákat űztem velük, undok dolgokat tettem az ágyukba, és rontottam az esélyeiket a bálokon. Miután a kisöcsém eltörte a kézitükrömet, egy jeges éjszakán kivezettem az erdő mélyére, azt ígérve, hogy szarvasokat keresünk. Magára hagytam egy tisztáson, és egyedül mentem vissza. Órákkal utánam tért vissza egy idegen vezetésével, aki megtalálta az erdőben. Nem merte elmondani, mit tettem.

Amikor egy reggel felnőtt nő testében mentem le reggelizni, új lábaimon botladozva, mint egy őzgida, apám először nézett a szemembe. Végignézett a testemen, és újra felpillantott. A mosolyától megijedtem.

Nem sokkal később anyám bejelentette, hogy ideje kiházasítani engem. Nem azért tette, hogy engem megóvjon, hanem hogy apámtól megtagadja a lehetőséget. Úgy tette, mint egy asszony, aki megtagadja a játékszert egy gyűlölt gyermektől.

Nem érdekelt, honnan érkezik a biztonság. Addigra már tudtam, hogy a király nem az igazi apám, ugyanis férfiak egy csapata töltött el néhány hetet a palotában hónapokkal a születésem előtt. A Végvidék legszélén található jégbarlangokban éltek, és egy harcos királynő hívására keltek útra. A szóbeszéd szerint az a királynő egy ideig a király szeretője volt. Anyám azzal a férfival bosszulta ezt meg, akitől a jégszilánk-szemeimet is kaptam.

Amikor kihirdették, hogy eladósorba kerültem, tudtam, hogy most szeszélyes lehetek. Egy hercegnő feltételeket szabhat a kérőinek, még az olyan fekete szívű lányok is, mint én. Nyár dereka volt, amikor megmondtam apámnak, ahhoz megyek feleségül, aki hoz nekem egy selyemerszényt, tele jéggel a távoli barlangokból. Nem az érzelmek, hanem a kíváncsiság hajtott.

Nem, valami más volt ez – az ösztön. Éreztem, nem először, hogy egy láthatatlan erő hat az életemre, egy kéz, amely nem az enyém. Ez az érzés vitt rá egyszer, hogy a fivérem játékszekerét a tűzre vessem. Ahogy óvatosan húzta maga után a kis fafogantyúnál fogva, túlságosan magamra emlékeztetett.

Érkeztek udvarlók. Hoztak nekem jeget, de nem a barlangokból. Felismertem ránézésre, a tapintásáról és az ízéről a fészerben a fűrészporból kiásott jeget, a fagyott patak vagy a hegytető gleccserének jegét. A nyár télbe fordult, és senki sem teljesítette helyesen a feladatot.

A fivérek, akik végül elnyerték a kezem, mindketten magasak voltak, a hajuk, mint a róka prémje, de a hasonlóságuk itt véget is ért. Az idősebb testvér széles mellkasú volt, kemény, mint a kova, a szeme barna, lapos tekintetű. Az arca piszkos volt, amikor bemutatkozott apámnak. A fiatalabb lesütött szemmel állt mögötte. Szikár volt, és az egyik lábára nehezedett. Olyannak tűnt, akit meg tudnék törni.

Nyirkos kora tavasszal érkeztek. Míg a többi férfi fél térdre ereszkedve adta át az ajándékát, az idősebb fivér az ölembe hajította. Már akkor tudtam, mielőtt az erszényt kinyitottam, hogy hozzá kell mennem feleségül.

A jég gyönyörű volt. A felszínén jelenésszerű zöld fények táncoltak, mint az ég a barlangok felett – ahogy beszélték –, és finom kockákra faragták. Az első fivér súlyos kezére pillantottam, majd a második testvér keskeny ujjaira. Ő metszette a jeget. Lehajtotta a fejét, mintha szégyellné magát. Nem láttam az arcát.

Az első fivér hangosan közölte a szándékait: szolgának, és nem feleségnek kellettem nekik. A szüleim arcán láttam, hogy nem bánják, amennyiben jogosan nyerték el a kezemet. Nem menthettek meg ettől. Nem is akartak.

Így hát lenyeltem a jeget.

Égő nyomot hagyott maga után végig a torkomon, és kék tűzként ért a gyomromba. Körbefordult, majd indákat növesztett a karjaimba és a lábaimba. Megdermesztette az élet utolsó szikráját is a halott szívemben, és lelassította az elmémet. Fürge eszem volt, és éppen annyi időm maradt, hogy félelem cikázzon át rajtam, mielőtt a gondolataim hideg mézzé dermedtek.

Távolról hallottam anyám sikolyát, apám kiáltását. A fagyott könnyek rácsán át láttam mindent: a fivérek vitatkozását, ahogy az idősebbik a vállára dob, mintha egy zsák gabona lennék.

A legkisebb húgom a kezembe mélyesztette a fogait, mielőtt elvittek, majd köhögve hátratántorodott.

A fivérek a hozományomként kapott ló hátára kötöztek. A saját hajam függönyén és a levegőben fehéren megdermedő leheletemen kívül nem láttam mást.

Valaki követett bennünket ki a várudvaron. Végig a sáros úton, be a fák közé. Valaki, aki miatt lüktetni kezdett a fejem, és zsibongó szikrák homályosították el a látásomat. A fivérek lépteinek visszhangjaként hallottam a lépteit. Dermedt voltam, összekötöztek, úton a szolgaság felé, de igazán a követő töltött el félelemmel.

Amikor a fivérek megálltak tábort verni, engem a lovon hagytak, megkötözve, szálegyenesen, mozdulatlanul. Mintha kút mélyéről hallottam volna az idősebb fivér nevetését, a tűz pattogását. Sokkal később kezek oldoztak el a lóról, és lefektettek egy fa alá.

Amikor mélyen aludtak, a jég, ami fagyott széndarabokként ült a gyomromban, megmoccant. A fagy lassan engedett. Az ajkam és a szemem kiolvadt, az ujjaim bizseregtek, és remegni kezdtem. Amikor újra erősnek éreztem magam, kicsusszantam a kötelek szorításából, és az idősebb fivérhez léptem. Álmában még ocsmányabb volt, az arcát kegyetlen álmok torzították el. Alvó teste fölé hajoltam, és az ajkára tapasztottam az ajkamat. Belé leheltem a jegemet a gyűlöletemmel együtt. Döbbent rángással és rothadt ízű sóhajjal ment el, a szíve megdermedt, mielőtt harcolhatott volna.

Visszatértem a lóhoz, és füleltem, nem hallom-e a követőnket. Még abban a fagyott félálomban is hallgatóztam, amit nem tudtam leküzdeni, ami elborított, valahányszor mozdulatlan maradtam.

Teltek az órák, a fény ezüstössé vált, és a fiatalabb testvér kiáltása hasított a levegőbe, amikor holtan találta a bátyját.

A csizmája dongott az olvadó talajon. Valahol mélyen, egy még eleven részem felkészült a rúgásra, ami nem jött.

Helyette a fivér lekuporodott, és meleg leheletét a szememre fújta.

Ahogy kiolvadt, újra meg is fagyott, de sikerült megmozgatnom a szemüregemben. Először azóta, hogy magával hozott, ránéztem a férfi arcára. Piszkos, vörös hajára.

– Üdv, Alice! – suttogta.

Csak bámultam és bámultam, amikor belém hasított a felismerés. A szavaim sziszegésként törtek elő, és az ujjaim erőtlenül megmoccantak a levegőben a mellkasom felett.

– Próbáld meg! – susogta olyan halkan, hogy szinte csak lélegzetvételnek hangzott. – Emlékezz!

Kétszer láttam ezt a férfit, mielőtt a fivérével eljött, hogy elhozzák nekem a jeget, de nem emlékeztem, hogyan vagy hol. Nem családtag volt, nem volt szolga vagy katona. De akkor ki? Láttam egy kocsi poros kék oldalát, egy fűre hullott karikát.

Nem, nem egészen így volt.

Egy rozsdás, kék Buickot láttam, és a hulahopp karikát, amit makacsul forgattam a csípőmön, amikor lehúzódott mellettem.

– Szia! – szólított meg akkor.

Ügyet sem vetettem rá, bosszantott, hogy miatta leesett a karikám.

– A nagymamád barátja vagyok – közölte. – Az író Althea Proserpine-é. Meg akar ismerni téged. Eljössz velem, hogy találkozzatok?

Felkaptam a fejem.

– Vannak lovai?

– Rengeteg. És medencéje. Nagyon szeretné, hogy meglátogasd, Alice.

Hagytam, hogy a karika elguruljon, majd megálljon, és bemásztam a kocsijába. Összecsaptam a fehér cowboycsizmám sarkát, mint Dorothy, hogy szerencsét hozzon, és már indultunk is.

Az emlék áttörte a világomat összetartó törékeny hálót. Megremegtem és felolvadtam a gyepen, ömlött rólam az olvadt víz, és látomások árasztottak el. Egy nő, elnyomott cigaretták égésnyomától pettyes fehér farmeroverallban. Csendes szitkozódásának hangja, ami felébresztett az előttünk húzódó úton vöröslő féklámpák tengerének látványára. Aludj vissza, Alice!

A neve… Mi volt a neve? Az emlékek felbugyogtak. Karácsonyi izzók egy meszelt falon, ahogy kihúzom a lábam az övé alól kora reggel. Kávébab, olcsó makaróni, égő zsálya illata. A bokám éles reccsenése, amikor leugrottam egy vadalmafáról, és ő nem volt elég gyors, hogy elkapjon. Az érzés, hogy mellettem van a világban, a láthatatlan keresőfények, amik kettőnk között nyújtóztak.

– Ella – ziháltam a fagyott torkommal.

A férfi nem hallott; közelebb hajolt.

– Emlékszel rám?

– Kék Buick.

Elvigyorodott.

– Máris átformáljuk – suttogta. – Már majdnem megtört. Vissza kellett hoznom téged ide, hogy segíthess megtörni.

– Miért…

– Mert én nem egy könyv lapja vagyok – mondta a fejemet ölelve.

Aztán felsikoltott, magas nyúlhangon, ami a jég maradékát is kiperzselte a véremből.

Rám zuhant, és a földhöz szegezett. Még gyenge voltam, és a kelleténél tovább tartott kiszabadulnom. Ezer évbe telt. Amikor végül kikecmeregtem alóla, megláttam a hátából meredező baltát. Mögötte állt a fivére, púposan és fagyottan, és halott szemével engem figyelt. Körülöttünk a levegő ezüstös szikráktól kavargott, olyan fényesen ragyogtak, hogy szorosan le kellett hunynom a szemem. Még így is láttam őket a szemhéjam forró vöröse előtt, a fonalakból álló izzó kárpitot. Apró, még élesebb fényfoltok szaladtak pókként a rés körül, amit kiszakítottunk: a vörös hajú fivér alakját idéző hézag volt, aki megpróbálta megváltoztatni a történetünket. Erővel kinyitottam a szemem, és láttam, ahogy a kilógó fonalszálakat láthatatlan ujjak vágják el és öltik vissza a helyükre.

Maroknyi apró, pókszerű fénypont ugrált felém. Felvisítottam, és a hidegtől esetien mozdulatokkal hátrakúsztam. Az egyik fénypont elérte a halántékomat, és átégette, mint a tábortűzből kirepülő izzó hamu. Először a bőrömön éreztem, aztán alatta, befúrta magát és átrendezte az agyamat.

– Ella – szisszentem fel, és a lelki szemeim előtt tartottam. A barna szemét, a hosszú, szőke haját… Nem! Ez nem ő volt, ez a másik anyám volt. Aki miatt a kegyetlenségem úgy nőtt, mint a szőlőinda.

Még több szikrázó valami ugrott rám, ahogy a vörös hajú férfi erőtlenül mozgott a földön. A bátyja újra holtan a talajra zuhant, miután megtette, amit a történet megkövetelt tőle.

– Történetszövő – suttogtam.

Most már emlékeztem arra, hogyan követtem őt a Végvidék szívébe, mint egy elveszett kutya. A történetbe, ahonnan már réges-régen ki kellett volna törnöm. Mert nem ez volt az élet, amit éltem, ez egy történet volt.

Amikor már túl késő volt, elmondta nekem, hogy nincs kiút. De azt nem mondta el, hogy azért nincs, mert a történet ellenszegül, ha megpróbálom. A pókszikrák tovább tették a dolgukat a levegőben, visszaigazítva a szőttest a helyére. Kihúzták a baltát a fiatalabb testvér hátából, az agyamban sisteregtek, őt talpra állították, és lezárták a vágást a húsában.

Nem tudott meghalni, döbbentem rá. Amíg nem a történet részeként történik. Én voltam az, aki meg fogja ölni, mint a testvérét. Mert ebben a történetben én voltam a szörnyeteg.

De ez valóban én voltam? A rettenet megkeményítette a bőrömet. A kegyetlen kis szikrák lepattogtak róla, mint a tűz a kohóban. Belekapaszkodtam a félelem és a harag makacs tövisébe. Nem hagyhattam, hogy a történetem így végződjön.

A vörös hajú férfi alig állt a lábán. A szeme vad volt; a térdére támaszkodott, és híg, sárga epét öklendezett fel.

– Mennünk kell! – zihálta. – Még mielőtt…

Még mielőtt újra megtörténne. Közé és a földön heverő holttest közé léptem. Ha én vagyok a szörnyeteg, akár a javunkra is fordíthattam.

– Szállj fel a lóra! – mondtam. A szavaim összefolytak, mintha Novocaint kaptam volna.

Felmarkoltam a halott férfi mellett heverő baltát. A fonalak csillogva életre keltek, a dühös mátrix a nyelet tartó kezem köré hajlott, és bosszantó, majd agóniába csapó fájdalommal mart a bőrömbe.

– Szállj fel a lóra! – ismételtem meg, elfordítva az arcomat a sistergő bőrömtől. – Most!

Még mindig nehezen véve a levegőt, a fiatalabb fivér feltornászta magát a hozományom hátára. A földön a bátyja megrándult, aztán ingadozva felemelkedett, a mozdulatai éppen eléggé hasonlítottak egy emberére, hogy a különbség rémisztő legyen.

Az égő kezemet szorosan a balta nyelére fontam. A holttest fagyott nefelejcskék szemekkel nézett rám, majd előrelendült.

Veríték és jég szagát, meg valami megnevezhetetlen bűzt éreztem, mielőtt vadul meglendítettem a baltát. A fegyver a sárba süllyedő csizma beteges hangjával csapódott a vállába.

Lenézett rá, majd újra felpillantott. Esküdni mertem volna, hogy rám mosolygott kivillantva apró, szürke fogait, mielőtt a nyakam köré fonta a kezét.

Valóban meg lehet halni egy történetben?

Talán nem.

De meg lehet halni a kedvéért épült egész világban, amely tele kegyetlen királynékkal, fekete szemű hercegnőkkel és erőszakra teremtett kezű férfiakkal. Legalábbis egy kis ideig. A látásom úgy nyílt és csukódott, mint a pillangó szárnya, a fejem előrebukott. A holttest újra felnevetett, én pedig összeszedtem minden erőmet, felemelkedtem, és az ajkamat az övére tapasztottam.

Kilélegeztem. Ezúttal nem jeget. A jég ellentétét leheltem ki, forróságot, és az Ellától való elválás okozta dühöt. Amiért itt ragadtam. Amiért egy távoli mesemondó, aki számára nem volt tétje az egésznek, belekényszerített a gyilkos szerepébe. Megtettem, mert ha egy lány semmit sem tesz egy tündérmesében, holtan vagy még rosszabbul végzi, de azok a lányok, akik döntést hoznak, általában elnyerik jutalmukat.

Az én jutalmam ez volt: a fém és a veríték íze a két hideg féregre emlékeztető ajkon. A lanyhuló szorítása a nyakamon. Az oldala mellé lehulló kezei. A megálló motor szörnyű, csikorgó hangját hallatta, aztán a földre zuhant. Oldalra fordítottam a fejem, és kihúztam a baltát a mellkasából.

Amikor elfordultam, úgy éreztem, mintha húsztonnányi jéggel bevont páncélt viselnék. Remegve a ló felé indultam. Elhúzódott tőlem, az engem rovarszerűen körülrajzó szikráktól. A vörös hajú fivér előrehajolt, egyik kezével betakarta a ló szemét, és lágyan suttogott a fülébe.

A világ szövete most már teljesen láthatóvá vált, csillámló szövés, ami kiöblösödött kettőnk körül. Megemeltem a baltát, és átsuhintottam vele a ló és köztem lebegő szálakon, de semmi sem változott.

– Az istenit! – üvöltöttem.

Térdre zuhantam, és kúszni kezdtem. A ló, amit körülvett a világ csillámló, remegő forráskódja, azt tette, amit én is szerettem volna, szent rémülettel felágaskodott, majd rohanni kezdett. A fivér keményen a földre zuhant, feljajdult, mert az esés kiszorította a tüdejéből a levegőt. A szikrák sisteregtek, majd elhalványultak. Megint csak ő volt. Én. A halott ember a földön. Éreztem, hogy valami megindul a gyomromban, a jég gyűlt össze újra.

A levegő megremegett előttünk, mint a rossz tévé, és egyszer csak ott állt egy ló. Üres levegő, amit aztán egy ló töltött ki. Ugyanaz az állat, de ezúttal szemellenző volt rajta.

– Nem – mondta a fivér megtörtén. – Nem lehet.

De lehetett. Meg is történt. Ella Ella Ellaellaellalalala. Addig mondogattam a nevet, míg fájdalmas szótagmasszává változott a fejemben.

Mit jelenthetett? Amikor nem töprengtem rajta túl erősen, elmúlt az éles fájdalom is a szemem mögött.

Nincs kiút. Belülről nincs.

A hideg úgy áradt szét bennem, mint a kudzu.{22} Az ujjai felkúsztak a torkomon, tudtam, hogy hamarosan elérik a fekete szememet. A szikrázó levegő szürkévé fakult. Nem emlékeztem arra, hogy miért sír a férfi mellettem.

A földre rogytam, és vártam a kötél szorítását a csuklóm körül.

És hirtelen a levegő felragyogott, mint a karácsonyfa. Két alak közeledett felénk gyorsan, fénybe borítva a világ rácsozatát.

Egy fiatalember és egy idősebb nő. Kerékpáron… Kerékpáron ültek, egy piroson és egy zöldön.

– Fogd a lábát! – üvöltötte a fiú. A hangja recsegő és különös volt, mintha a torkán akadt tüskéken keresztül beszélt volna. Sötét bőre, rengeteg sötét haja, és olyan fényes szeme és nyugodt tekintete volt, mint egy állatnak.

A felismerés forró lüktetése csapott át a tekergő hidegen.

Ő volt az, aki követett. Nemcsak ma, hanem egész életemben. Az udvaron, az erdőben. Az apám csarnokában, egyszer, mielőtt elvonszolták. Az a valaki, aki miatt mindig megfájdult a fejem, aki felélesztette a látószögem sarkában várakozó szikrákat.

Aztán mellettem termett, és megragadta a csuklómat. Az érintése a felszínre rántotta az értelmemet. Ösztönösen küzdöttem ellene, a vele lévő nő ellen – ősz haja és kék tunikája volt –, aki megpróbálta lefogni a lábamat.

– Alice! Az istenit, Alice! – A fiú lebukva húzódott el, amikor kiszabadítottam az egyik kezemet, és a körmeimmel az álla felé kaptam.

Aztán megismertem. Olyan hirtelen dermedtem meg, hogy elejtettek.

– Finch.

– Aha. Nincs időnk élménybeszámolóra, ki kell téged rántanunk ebből a dologból.

Mondanom kellett neki valamit. Olyasvalaki volt, akire csaknem emlékeztem, valaki, aki fontos. Vért láttam, és fákat, és egy csillagokkal borított mennyezetet.

– De… te meghaltál. Nem? – Amikor lehajtotta a fejét, hogy hallja, mit mondok, megláttam az elmosódott heget a torkán, egy keskeny, barna zsinórt.

– Nem egészen. Ha tudsz… fel tudsz állni? Úgy könnyebb lenne, mint vonszolni téged. De vonszollak, ha muszáj. Ha elfelejted, ki vagy.

– Finch, ez nem fog elengedni.

– Volt időnk utánajárni ezeknek a dolgoknak, és el fog – mondta a nő komolyan.

Tátott szájjal rácsodálkoztam.

– Janet?

Kissé elmosolyodott, és a szótlanul a földön kuporgó vörös hajú fivér felé bólintott,

– Barát vagy ellenség?

– Barát, azt hiszem. Igen, barát.

Janet talpra segítette, de ő még mindig nem szólalt meg. A világ csillámló erei visszahúzódtak, nem voltak közeliek, forrók és vakítóak, udvarias távolságban parázslottak.

– Mit keresel itt? – kérdeztem.

– Végeztem némi terepmunkát – válaszolta Janet diadalmasan. – Minden volt Történet, akivel csak beszéltem, azt mondja, a történetek két módon törnek meg: a Történetszövő gombolyítja le, vagy egy kezdő lökést adó esemény bontja le őket. És ennek a kezdő eseménynek minden esetben egy rossz időben arra tévedő mene-külthöz volt köze. Ebből levetítettük… – Hirtelen elhallgatott, rám és Finchre nézve. – Ó, de nem engem kérdeztél, igaz?

– A szemed teljesen fekete – állapította meg Finch.

Megtört, rekedt hangja annyira megváltozott, hogy nem tudtam megfejteni, hogyan is érti. Az ujjával megérintette az államat, és felszisszent.

– Atyaég, olyan vagy… mint a jég. Nyilvánvalóan. De erre nincs időnk. Szállj fel a bringára!

Más volt, mint ahogy emlékeztem rá, mint ahogy a kifacsart agyamból előbukkanó homályos emlékben élt. Ez a fiú széles vállú volt. A haja rövidebb volt, mint régen, a karjait hegek szabdalták, ezüstös karmolások és égések, és itt-ott érdesen türemkedett ki a bőrszövet. A szeme volt az, amire leginkább emlékeztem, de olyan fáradtnak tűnt.

Feltűrtem a szoknyámat, aztán felültem Janet biciklijének hátsó ülésére, míg a fivér Finchét foglalta el. Miközben a kerekeikre nehezedő Történetek terhével pedáloztak, a vállam felett visszanéztem. A ló, aminek nem kellett volna ott lennie, szikrafelhőben oszlott fel.

A sistergő fény alkotta rácsozat felé menekültünk. Felkészültem a galaktikus hasadásra vagy a vakító fájdalomra, amikor a kerékpárral a tűzfalnak hajtunk.

Ám a fal visszahúzódott, ahogy haladtunk. Előttünk maradt, elérhetetlen távolságban, a fénye éppen csak nem vakított el. Janet zihálva tekert, a kerekek megcsúsztak a tavaszi sárban. Elsuhantunk egy facsoport, elvadult bokrok sora és egy rügyező szomorúfűzre emlékeztető fa mellett. Újra elhaladtunk mellettük, a fák, a bokrok és a fűz mellett. És megint, míg rá nem ébredtem, hogy az erdő hurokszerűen ismétli önmagát.

Esélyt kaptunk, hogy visszaforduljunk. Ugyanaz a kék mellű madár kandikált ki a virágzó fűz ágai közül minden második percben, és szemrehányó, négy hangjegyből álló dalt énekelt.

– Janet – kiáltott hátra Finch figyelmeztetően.

– Látom.

– Állj! – kiáltottam.

Janet farolva megállt.

Lecsusszantam a bicikliről, tettem néhány ingatag lépést, és hátrafordultam.

– Ne kövessetek!

Őket hátrahagyva a szikrázó fal felé sétáltam. Végtelen volt, a hűs végvidéki napból aláhulló háló. Egy helyben maradt, és hagyta, hogy odamenjek hozzá. Addig mentem, amíg már nem tudtam nyitva tartani a szemem, aztán csak álltam ott a fényében fürödve.

Mit tenne Althea? Az asszony, aki hidat emelt két világ között, aztán olyan szorosan fűzte össze őket, ahogy kesztyű feszül a kézre?

Felidéztem, ahogy évekkel ezelőtt, világokkal távolabb mesélt a lányának a sötétben. A szavakra gondoltam, amiket leírt, nyelveken és földrészeken átutazva, és hasadékokat vágva a világ falába.

– Egyszer volt, hol nem volt – suttogtam. – Volt egyszer egy lány, aki kijutott.

A fény valamivel kevésbé fényesen izzott a szemhéjamon át. Talán.

– Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy lány, aki megváltoztatta a sorsát – folytattam hangosabban.

A szavak úgy siklottak egymás mellett, mint gyöngyök a fonálon. Olyan volt, mint egy történet, vagy mint egy híd, amin felkapaszkodhattam, fel, fel, fel, mint a pók a mondókában.

– Szökevényként nőtt fel, mert az élete egy másik helyhez tartozott. – Előrenyújtottam a kezemet, és éreztem, ahogy a jegességük találkozik a fal finom, forró sistergésével. – Emlékezett az igazi édesanyjára, messze, egy részecskékből, elemekből és értelemből álló Földön. Nem történetekből. És a lány rést vágott a világban, hogy hazatalálhasson. És boldogan élt, amíg meg nem halt, messze-messze a Végvidéktől – mondtam. Könyörögtem. – És a fagy eltűnt a bőréről. És megtalálta az igazi édesanyját, abban a világban, ahol hagyta.

Lassan, nagyon lassan kinyitottam a szemem.

Rés tátongott a falban. A levegő körülötte úgy ragyogott, mint a tűzijáték utolsó kósza szikrái. Éppen egy lánynak megfelelő méretű volt. Magam mögé nyújtottam a kezem, és intettem.

A két rozsdás kerékpár küllői közelebb surrogtak, de a fal a helyén maradt. Kinyújtva tartottam a kezem, amíg Finch ujjai össze nem záródtak rajta, melegen és biztonságosan. Lehajolva átvezettem a résen, amit alkottam, Janettel és a tündérmesebeli fivérrel a nyomunkban.

Azt, amikor átléptem a történet határait, megéreztem a fogaimban, a köldökömben és a hajam gyökereiben. Mögöttem felnyögött a fivér, és súlyosan Janetnek zuhant. Finch átölelt, a belőle sugárzó meleg semlegesítette az én fagyosságomat.

Egy térdig érő ködben úszó alacsony völgy peremén álltunk.

Beszívtam a levegőt, aminek eső- és grillíze volt. Nem túl messze egy kislány haladt át a ködön, ami csaknem a nyakáig ért. Mellette egy fehér pólót viselő férfi nevetett, és a vállára kapta. A kislányon ütött-kopott görkorcsolya volt.

Az egész testem görcsös volt, és félig alvónak éreztem. A nap meleg volt, én pedig éhes. Az orrom viszketett, mintha valamire allergiás lettem volna, és bűzlöttem. Finch szintén. Az ő szaga és az enyém is orrfacsaró és emberi volt, annyira, hogy elgyengültem a vágyakozástól. A fivér előrebotladozott, a szeme tágra nyílt. Folyton hátranézett a mögöttünk álló fák felé, majd a kezére.

Sírva lerogytam a fűbe. Esküdni mertem volna, hogy közben éreztem, amint a fényes feketeség kimosódik a szememből.

– Megmentettél – mondtam, amikor újra tudtam beszélni.

– Megpróbáltam – válaszolta Finch. – De szerintem te végezted el a munkát.

Megráztam a fejem, és a semmiből elővillanó lóra gondoltam.

– Nem. Túlságosan… Éveken át éltem abban a dologban. Abban a történetben. – Az egész úgy keringett a szemem előtt, mint egy körhinta. A rideg királyné, a király, aki nem volt jelen, a saját sötét vágyaim. – Mennyi ideig?

– Nem tudom, mióta vagyunk itt – felelte Finch lágyan. – Az idő nem szabályosan működik, senki nem veszi a fáradságot, hogy nyomon kövesse.

– Hogy maradtál életben?

– A fickó, aki elvágta a torkomat, úton visszafelé a saját történetébe, egy menekültfalu közelében dobott le. Otthagyott meghalni. Nem sokon múlt, de helyrepofoztak. A gyógyulás időbe telt.

– És Janet?

– Hamar kiderült, hogy van egy közös ismerősünk – mesélte Janet. – Megtudtuk, mi történt veled, és úgy döntöttünk… nos, arra gondoltunk, talán segíthetnénk neked egy kicsit. Csak egy ötlet volt.

Finchre nézett, és a szemében csillogó anyai büszkeségtől a szívem megugrott, mint egy bója.

– Ott voltál – mondtam. – Egész végig. Ott voltál, mindig a háttérben, és megpróbáltad magadra vonni a figyelmemet.

Finch felnevetett.

– A manóba, Alice! Tudtam, hogy végül majd észreveszel. – A nevetése megváltozott, egy férfi nevetése volt, a torka recsegése alatt mélyen zengő.

Félénkké tett.

– Hél

A fehér pólós férfi észrevett bennünket, s felénk integetett a páratengerből. Bevitte a lányát a völgy emelkedő oldalán kuporgó házikók egyikébe, aztán felénk kocogott. De nem jött túl közel.

– Jó utazást nektek! – mondta óvatosan.

– Van vized? – kérdezte Janet. – Ételed? Szükségünk lenne rá.

Felém és a vörös hajú fivér felé intett.

A férfi arca felderült, és elmosolyodott.

– Én is volt Történet vagyok – árulta el.

– Honnan… – kezdtem.

– A ruhák. És a szag. Mint az égett haj, és, tudod… – a levegőbe csípett az ujjaival – az a mágikus szag.

Jóképű volt. Húsz évvel ezelőtt talán valaki hercege volt. Vagy valaki foglya. A Végvidék nem mesélt szép történeteket.

Hozott nekünk egy vödör vizet, és én addig ittam egyik csészével a másik után, míg a gyomrom léggömbként ki nem dudorodott. A vörös hajú fivér nem szólalt meg, amíg ő is hasonlóképpen nem tett. Egyre csak csettintett az ajkával, és hagyta, hogy a víz lecsorogjon az állán.

– Érzem az ízét – lelkendezett. – Édes és… poros. Mint a kövek. Érzed?

Tudtam, mire gondol. Minden, amit a történetben bármikor ettem vagy ittam, elhalványult a most ízlelt folyóvíz sokféle ízéhez képest.

– Igen. Érzem.

Újra a kezére nézett, aztán végighúzta a levegőben, mintha be lenne drogozva.

– Ezt nézd meg! Én vagyok, ezt én csinálom. Az enyém. – Élesen felnézett rám, s hirtelen félelem ült ki az arcára. – Már vége van, ugye? Nincs több történet? Nincs több halál?

Láttam, hogy Janet várakozik a vállamnál, és alig várja, hogy közbeszólhasson és kérdéseket tehessen fel. Nem vettem róla tudomást, ahogy Finchről sem. A férfira néztem, aki követett egy másik világba, hogy hazacsalogasson az ajándékaival, amik aztán átsegítettek a Mezsgyén.

A szeme mogyoróbarna volt, az arcát nagy szeplők pettyezték. Az apró részletek az őrületbe tudtak kergetni, vajon a Történetszövő tényleg ilyennek teremtette? Ő döntötte el, hogy a bal szemében legyen egy sötétebb barna folt? Ő tervezte meg azt, hogy imádom a mézet?

– Miért raboltál el? – faggattam. Igyekeztem gyengéden beszélni.

Halványan elmosolyodott, a tekintete befelé fordult.

– Érte tettem. A tolvajért.

– A tolvajért? Úgy érted… Elláért?

Egy csésze vizet a hajára öntött, és a sápadt nap felé emelte az arcát.

– Mielőtt téged ellopott, engem akart ellopni.

Ó! Tizennégy évet töltött el anyám egyedül Altheával a Mogyoróligetben. De nem teljesen egyedül, így, hogy a Mezsgye ilyen közel volt.

– De ha te… ha szeretted őt, miért akartál engem elvinni tőle?

– Segítem akartam neki. És neked. És igen, magamnak. Soha nem lettél volna szabad, amíg meg nem törtük. Igazam van, nem? Sosem voltál igazán szabad?

Megráztam a fejem. Kábultnak és üresnek éreztem magam, ahogy erre az idegenre néztem, akit az anyám talán szeretett. Sosem fogom belátni mindannak a mélységét, amit Ella feladott értem. Sosem fogom tudni annak az életnek minden titkát, amit hátrahagyott, hogy megszökjön velem.

– Akkor most mi lesz? – kérdeztem rekedten. – Visszamész az erdőn át? Hogy megtaláld őt?

Rám mosolygott, azzal a fajta mosollyal, aminek ára van. Elég fiatalnak tűnt, hogy akár főiskolás legyen. A hülye, vágyakozó szívem elnehezült, ahogy felidéztem, hogy réges-régen arról álmodtam, hogy ő az apám.

– Túl sok életet éltem le azóta, hogy őt szerettem – válaszolta. – Túl sok halált haltam. Ez nem csak… ez visszhangot hagy maga után.

Visszhangot hagy maga után. Vajon számomra is ilyen lesz? Voltak pillanatok már a történet előtt is, vad, éles pillanatok, amikor a Végvidék hangosan zengett a véremben, és eltűnődtem, hogy itt kellene maradnom. Ha egy világgal arrébb Ella talán már elveszett? Talán ehhez a helyhez tartozom, ahol a csontjaim egy éjszaka alatt megnyúltak, és a szemem fekete tó volt, a sejtjeim pedig ugyanabból a furcsa anyagból születtek, amiből a fák és a víz és a föld.

De most viszkető bizsergést éreztem a bőröm alatt. Valahol messze, egy másik órán lefelé ketyegtek a napok az anyám életében. Akár hét év telt el, akár hetven, oda kell jutnom, ahol ő van. Megérdemelné, hogy így lásson engem: volt, és ne csak ellopott Történetként.

Elfordultam a vörös hajú fivértől.

– Merre van a határ?

A jóképű férfi udvariasan háttérbe húzódott, amíg beszélgettünk, és úgy tett, mintha nem hallana. Most zárt lett az arca, mint egy ököl, és széles mozdulattal a völgyön túl elterülő földek felé intett.

– Nem tudom, mi várhat rád ott – mondta. – De mindenképpen jó utazást neked.

Finchez fordultam.

– Itt az idő. Menjünk haza!

Az arca lágy és bűnbánó volt. Janet megérintette a vörös hajú fivér ingujját, s gyengéden arrébb vezette.

– Alice… – kezdte Finch.

Hirtelen rádöbbentem arra, amit már tudnom kellett volna.

– Te nem jössz, ugye?

Felsóhajtott, és karon fogva a ködbe vezetett. A köd a térdünk, a csípőnk körül örvénylett, majd még feljebb. Gyengéd, rugalmas érintése volt, mint a bőrömhöz érő nyirkos virágszirmoknak.

Nem számít, mennyi idő telt el ebben a világban vagy a másikban, Finch megváltozott. Felnőtt. A történetem peremén, egy brutális, kitalált világban. De nem csak erről szólhatott az egész élete. Ezen idő alatt biztosan többet élt a száműzöttekkel. Elképzeltem őt a menekültek egyik csapszékében, amint beleszeret egy földi lányba. A fejemben a lány mosolyában nem bujkált árnyék, és tökéletes farmert viselt.

Percről percre egyre inkább embernek éreztem magam.

– Nem megyek vissza – mondta, válaszolva a percekkel korábban feltett kérdésemre.

– Miért nem?

– Mert ez az, amit mindig is akartam. Nem egészen így akartam megkapni, persze. Nem ilyennek kellett volna lennie. Alice, nem vérrel kellett volna fizetni érte. – Hirtelen megnyugtatóan bizonytalannak hangzott.

– Tudom. Ezt jóvátetted, nem gondolod?

– Remélem – felelte komolyan. – De ez nem arról szólt. Végig akartam csinálni valamit a legvégéig. És egész idő alatt itt éltem, ebben a világban. Nem teljesen rossz hely. Gyönyörű. És furcsa. És nagyobb, mint hinnéd. Alice, van itt egy egész óceán. És jégbarlangok… Ó, azokról tudsz. Hallottam, hogy vannak tavacskák a hegyekben, amik ezer láb mélyek, és tiszták, mint az üveg.

– Tündérmese-hülyeségek.

– Igen – nevetett. – Tündérmese-hülyeségek.

– És van egy lány?

Elmosolyodott. Olyan kedves mosoly volt, hogy majdnem belehaltam a zavarba.

– Lehetséges. De hidd el, ha azt mondom, hogy nem hagynám hátra az egész világot csak egy lányért.

– De igen. Elhagynád. – Én is komolyan gondoltam. Azzá a férfivá érett, aki még ennél többet is megtenne a szerelméért.

Értem is pokolian sokat tett.

– Most mit tegyek?

– Most meg kell találnod a Történetszövőt. Nem lesz nehéz, biztosan mozgásban van, amióta megtört a történet. Feltakarítja a romokat, téged keres.

Egyetlen hatalmas, kicseszett felfordulás vagyok, ugye? Ezt akartam mondani. De nem mondtam. Finch jobbat érdemelt az önsajnálatomnál. Úgy éreztem, túl idős lett hozzá.

Janet a legelső szökéséről és az én elrablásomról faggatta a vörös hajú fivért, amikor visszamentünk hozzájuk.

– Egyedül megtanultál vezetni, és nem haltál bele – mondta vigasztalóan. – Történet nélkül is jól fogsz boldogulni. Kinek van szüksége történetre?

A férfi egyre csak bólogatott, lámpaláztól idegesen. Én megértettem, az élet ugyanis hatalmasnak tűnik, ha térkép nélkül kell élnünk.

Janet rezzenéstelen tekintetével felénk pillantott.

– Nekivágsz megkeresni a saját országodat?

– Velem jössz? – kérdeztem hirtelen felindulásból, tudva, hogy nemet fog mondani.

Mégis fájt egy kicsit, akármilyen gyengéden is tette. Ezt az utat egyedül kell bejárnom.

Megöleltem Janetet és megráztam a fivér kezét. Aztán megálltam Finch előtt. Szorosan megölelt, és a jég bennem izzó utolsó parazsa is semmivé olvadt.

Éhes voltam, és olyan fáradt, hogy a föld hullámzott a lábam alatt. De nem bíztam magamban eléggé, hogy most megállják pihenni. Felmásztam Janet vörös kerékpárjára, és nekivágtam a világ pereme felé vezető útnak.

30

A völgyön túl elterülő vidék egyenetlen volt, a füves területek sziklás szakaszokkal váltakoztak, ahol a kerekem megakadt és kifordult. Az ég cirmos kék, a napfény pedig különös volt. Egy ideig egy patak mellett tekertem, ami hang nélkül áramlott. Magam mögött hagytam egy kőbányát, és átkeltem egy hídon, ami éppen csak szélesebb volt, mint egy autó, és az alatta tátongó szakadék alját nem is láttam, olyan mély volt. Itt a föld és az ég is befejezetlennek tűnt, egy nyugtalan toll alkotta vázlatnak. A levegő sűrű és néma volt. Átgurultam egy ágaikat ingató, és megtévesztő módon a forró aszfaltra hulló eső illatát árasztó fenyőfák alkotta alagúton. Utána földút következett, két oldalán végtelenbe nyúló lapos síkságok. Messze a távolban csillámló vonalat láttam a horizonton. Az óceán? Szimatoltam, de nem éreztem sót.

Addig tekertem, míg már nem lötyögött a víz a gyomromban, és újra megszomjaztam. Amikor elég közel értem, hogy tisztábban lássam a vizet, rádöbbentem, hogy valójában szikrázó homoksivatag. A szélén üldögélt a Történetszövő, és pontosan úgy festett, mint amikor legelőször láttam. Babydollszerű ruhát és sztreccsnadrágot viselt, és egy földön heverő kék kerékpár mellett ült. Egy műanyag termoszból kortyolt valamit, és nem nézett fel, míg közvetlenül előtte nem álltam.

Hunyorogva felpillantott félrebillentett fejjel.

– Megtörted a történetedet. Most már nem érdemes mesélni.

– Sosem volt az én történetem – mondtam. – A tiéd volt.

– Remélem, nem bosszút keresve jöttél ide.

A gondolattól elfáradtam, feneketlen kimerültség fogott el. Megráztam a fejem.

– Jó. – Felállt, leporolva a homokot a nadrágjáról. – Nem ígérhetek semmit arról, hogy mit fogsz odaát találni. Az idő…

– Máshogy telik, mint ahogy gondolom. Tudom. – Botladozva, bizonytalan és ingatag lábbal leszálltam a kerékpárról, és megálltam előtte.

Van megfelelő módja annak, hogy elbúcsúzzak a teremtőmtől? A fogva tartómtól? A nőtől, aki visszaterelt a szomorú és végtelen történetembe, könnyedén, mintha egy darazsat hessegetett volna ki a nyitott ablakon?

Mosolygott a zavaromon, és két ujjal tisztelgett előttem, mint egy lány egy régi filmben.

Nincs szükség búcsúra, gondoltam. Elfordultam tőle, tudva, a szeme lesz az utolsó, amire majd emlékszem, ha ennek a helynek minden emléke fotóvá laposodik.

A csillogó homokra léptem, közvetlenül a Végvidék határán kívülre.

A homok forró volt, mint a parázs. A forróság perzselte a lábamat, aztán a testemet, jobban fájt, mint a pókszerű szikrák. Levegőt vettem, hogy felsikoltsak, de a fájdalom máris múlóban volt. A homok csillogóan fehér volt, majd szürkésbarna, később fűvel keveredett, végül már csak füvön jártam. Amikor felnéztem, egy hektárnyi elvadult pázsitot láttam, ami egy megrogyott, leomlott ház oldalához vezetett. A Mogyoróliget.

Rémület kapaszkodott fel a lényemnek abból a parányi részéből, ami nem volt túl fáradt, hogy érezzen. Hány évbe telhet, mire egy épület ennyire szétesik? Távolról festői volt, de ahogy közelebb értem, láttam a pusztulást. A nagy ház úgy festett, mintha a földből nőtt volna ki, és a föld most megpróbálná visszavenni. Indák nőttek ki a betört ablaktáblákon, a lépcsőn fű kúszott fel. A medence békás pocsolyának tűnt, és a szaga még annál is rosszabb volt.

Amikor a lépcsőhöz értem, felemeltem a hercegnőruhám szegélyét, és lerúgtam a topánom maradványait. Felsétáltam az ajtóhoz, és bekopogtam.

Sokáig vártam, de senki sem válaszolt. Az ajtó zárva volt, és bár bemászhattam volna az egyik ablakon, nem volt értelme. A Mogyoróliget eltorzult óráján végül lepergett az idő. Ha Althea szerencsés, már nem él.

Nem őt kell megtalálnom.

A Mogyoróliget kapuja egy szokványos erdőre nyílt. Sehol nem volt hasadék vagy ragyogó fákból álló liget. Mezítláb sétáltam ki az útig, minden kavicsot, minden makkot és szemetet megérezve. Az első néhány autós lassított, hogy megbámuljon a szakadt ruhámban, a majdnem a combom tövéig leomló hajammal. De egyikük sem állt meg. Az autók típusából megpróbáltam jeleket kifürkészni arra, hogy mennyi idő telhetett el, de nem volt szerencsém. Legalább nem lebegő járgányok voltak.

Végül egy furgon hajtott el mellettem, de aztán megállt és visszatolatott. A vezetőülésben az őszes haján esőkalapot viselő idős nő ült. Letekerte az anyósülés felőli ablakot, és kilesett rám.

– Mi a nyavalyáért viselsz ilyen szép ruhát az erdőben?

Kijöttem a gyakorlatból, ami az emberekkel való beszélgetést illeti. Nem jöttek a szavak. Igyekeztem megnyugtatóan mosolyogni. Ne féljen tőlem, öreg hölgy! Valószínűleg rémisztően festettem. A közelmúltig szó szerint egy tündérmese szörnyetege voltam.

Szipákolt.

– Nem kell vicsorognod. Vagy egy jelmezbál közben tévedtél el az erdőben, vagy a történeted még ennél is érdekesebb, de akárhogy is…

– Nincs történetem – tiltakoztam. A hangom olyan volt, mint egy rozsdás zsanéré.

– Rendben. Kell fuvar, vagy nem?

Megráztam a fejem, aztán bólintottam, majd lassan megkerültem az autó csúf tömbjét, hogy kinyissam magamnak az ajtót. A műszerfal fényei rovarszemekként pislogtak, és odabent a levegő illata semmire sem emlékeztetett, ami a földön vagy a mennyben létezhet.

Új autó illat, jutott eszembe. Szedd össze magad, Alice!

– Köszönöm – motyogtam ötperces késéssel.

– Egek, te bűzlesz! – állapította meg. – Elraboltak? Most szöktél meg? Vigyelek a rendőrségre?

– Milyen évet írunk? – bukott ki belőlem.

A szeme tágra nyílt.

– Te szegény gyermek! Tényleg nem tudod?

Megmondta, és én lehunyt szemmel fogadtam.

Két év. Két év telt el azóta, hogy beléptem a Mogyoróligetbe. Jobb és egyben rosszabb is volt, mint ami lehetett volna, megkönnyebbülés és rémület hullámzott a mellkasomban, és remegni kezdtem tőle. S amint elkezdtem remegni, nem tudtam abbahagyni. A pánik úgy borult körém, mint egy kéz, és én megadtam magam.

Kiskoromban megpróbáltam átsétálni a játszótér párhuzamos rudakból álló mászókájának egyik rúdján, mint egy kötélen, amíg meg nem csúsztam és a hasamra estem. Elakadt a lélegzetem, és csak nyöszörögni tudtam, szörnyű hangon, ami menekülésre késztette a többi gyereket.

Most is ilyen hangot adtam ki. Nem kaptam levegőt, és nem tudtam leállni. A széthullásom zilált rémülete mellett az asszony eszeveszetten kezdett vezetni. Az ablakához préselte magát, és valakivel beszélt telefonon. Egy örökkévalóság telt el, mire a kocsi csikorogva fékezett egy büfé parkolójában, ahol mentő várt ránk.

Amikor a mentőorvosok kinyitották az ajtómat és megérintettek, elhallgattam. Hátrahőköltek, mielőtt újra megragadtak és kisegítettek a kavicsra.

– Meg tudod mondani a neved? – kérdezte egyikük kedvesen. Úgy nézett ki, mint egy nagyon sovány Harold.

– Ella Proserpine – mondtam kétségbeesetten.

– Oké, Ella, kérlek sétálj velem, jó? Próbáld meg ellazítani a térdedet.

– Nem, Ella az anyám. Én Alice vagyok – helyesbítettem. – Alice Crewe. Alice Proserpine. Háromszorra Alice.

A mentőorvosok összenéztek a fejem felett, és félig felemelve odavittek a mentőhöz.

Útközben valahogy álomba merültem. Amikor felébredtem, tiszta kórházi hálóing volt rajtam. Elhúzódtam a szörnyű szag elől, majd teljesen éber lettem, és rádöbbentem, hogy belőlem árad. Teljesen biztos voltam benne, hogy újabb két év telt el, amióta legutóbb ébren voltam.

Levegőt szívtam a tüdőmbe, hogy felsikoltsak az új keletű pániktól, amikor megláttam őt a kórházi széken. A feje a mellkasára bukott, a haján újabb ősz sávok futottak végig. Fekete kapucnis pulóvert, fekete farmert, és azt a repedezett, piros cowboycsizmát viselte, ami ősidőktől megvolt.

Az anyám. Ella Proserpine.

31

Felültem, hagytam, hogy elsimuljon a szédülés hulláma, majd a padlóra lendítettem a lábamat. Éreztem, hogy az izmaim furcsa, elcseszett módon gördülnek egymás felett, de a műanyag padló hűvös érintése enyhítette a talpam lüktetését.

– Ella – suttogtam. – Anya.

Hirtelen felkapta a fejét, és élesen beszívta a levegőt. Elmosolyodott, amikor meglátott, aztán felszisszent, és a szemét döntötték a könnyek. Felállt, szorosan átölelt, és magához szorított, amíg már fájt.

Amikor eleget sírtunk, és hosszan tanulmányoztuk egymás arcát, és megszámoltam az új szarkalábait és ősz hajszálait, és úgy döntöttem, el tudom fogadni, hogy elvesztettem két évet, megkérdezte:

– Tudod, ugye? – A szeme idegesen pásztázta az arcomat.

– Mit tudok?

– Hogy ki vagyok… és mit tettem. Hogy valójában nem vagyok a te, a te…

– De az vagy! – Úgy mondtam ki, mint egy fogadalmat. Addig ismételgettem, amíg el nem hitte.

Jóval később, miután az orvosok bejöttek megvizsgálni, és Ella elhajtott egy rendőrt, aki vallomást akart felvenni, én pedig elvadult kutyaként felfaltam a kórházi tálca és az ételautomata felének tartalmát, elmesélte az ő történetét.

A Végvidék elvitte őt Harold lakásából egy piszkos, üres bronxi garzonlakásba. Nem volt telefon, se tűzlépcső, se szomszédok, és az ablakokat vagy az ajtót sehogy sem lehetett kinyitni. Három nap múlva, amikor már csaknem éhen halt és kisikoltozta a hangját, ezredszer is megpróbálta a bejárati ajtót.

Kinyílt. Senki nem őrizte és senki nem állította meg, amikor lement a négyemeletnyi lépcsőn, majd remegve kilépett a járdára. Visszament Harold lakásához, de a portás kihívta rá a zsarukat. A korábbi partiszervizes munkahelyén megismert barátnője adott neki néhány ruhát és némi pénzt, a hitelkártyáját ugyanis letiltották, és a régi kártya, amit Harold előtt használt, egy szinte üres bankszámlához tartozott. Eladta az ékszereket, amiket viselt, és ugyanazt az utat követte, mint Finch és én: autót bérelt és a Mogyoróliget felé indult.

De a Mezsgye nem engedte be. Eleinte egy motelben lakott, mielőtt talált egy lakást egy fodrászszalon felett, éppen Birchben. Egy büfében dolgozott, és a szabadnapjain az erdőt járva bejáratot keresett. Hónapok teltek el úgy, hogy nem volt szerencséje, sem reménye, míg végül egy napon kisétáltam az erdőből, és a sajátom előtt az ő nevét adtam meg a mentőorvosoknak.

Sosem látta semmi jelét a Végvidéknek, sem az erdőben, sem azon kívül. A balszerencsés napjai megszakadtak, miután én eltűntem, bár nem mintha ezt így fogalmazta volna meg. De láttam, hogy elszomorította, hogy kizárták a Mezsgyéről.

– Talán már túl idős vagyok – vélekedett. – Talán így működik.

– Ez nem a Pán Péter – mondtam határozottan. – Ez a szabadság.

A szemembe nézett és elmosolyodott.

– Az összes jég eltűnt belőled – mondta. – Még az a kicsi is, amit még láttam a lényed legmélyén. Az én dühös lányom.

Sosem éreztette, hogy hiányolná, de láttam, hogy azért egy kicsit mégis. Most már lassabban gerjedtem haragra, és elővigyázatosabb voltam. Nem úgy éltem, mintha minden nap egy gyújtózsinór lett volna, amit végig kell égetnem és elfelejtenem.

Kieszeltünk egy átlátszó amnéziás sztorit a rendőrségnek, az arcom egy ideig szerepelt a hírekben, és azt ígérték, hogy a megyeiek majd felveszik velem a kapcsolatot, ha találnak bármi nyomot arra nézve, hogy pontosan mi történt velem.

Néhány hete már otthon voltam, amikor Ella elmesélte a története többi részét is. Nem találta meg a Végvidéket a kószálásai során, de rábukkant a Mogyoróligetre. Nem arra az álomszerű helyre, amit én jártam végig, hanem az omladozó kúriára, tele macskapiszokkal és törött ablakokkal. Bement, és Altheát az írószobájában találta, néhány napja volt halott.

A keze remegett egy kicsit, amikor ezt elmesélte.

– Amikor először azt hittem, hogy meghalt, azt gondoltam, vége van a balszerencsének. Azt hittem, végig ő állt mögötte, ő küldte a végvidékieket, hogy téged visszavigyenek. Nem gondoltam, hogy…

Én voltam. Nem gondolta, hogy miattam volt, a bennem élő sötét mágia húzta mögöttünk az egészet, mint a horogra akadt halat.

– Megtanultam a leckét – folytatta. – Ne vedd komolyan a halálhírről szóló leveleket. És ne menekülj az örökséged elől.

Mint kiderült, a Mogyoróliget a miénk volt, ahogy valaha kívántam. Ella eladta egy nőnek, aki írói menedéket akart létrehozni, és vett egy lakást a régi környékünkön Brooklynban.

Újra pincérkedni kezdett, én pedig polcot pakoltam egy közértben, amikor éppen nem tengtem-lengtem tétlenül, tettetve, hogy elgondolkodom azon, hogy visszamenjek az iskolába. Papíron tizenkilenc éves voltam, és Ella nem akarta erőltetni.

De az üres napok, az, hogy mindig egyhelyben vagyunk, nyugtalanná tettek. Órákon át sétáltam, Brooklynból Manhattanbe és vissza, vagy le Coney Islandre. Elkezdtem újraolvasni a könyveket, amiket fiatalabb koromban szerettem, az összes, dohos boltokból, verandákról és könyvtárak polcairól összeszedett puha kötésű kiadást, amik út közben lassan elvesztették a lapjaikat.

Amikor újraolvastam a Boy, snow, bird-öt.{23} eszembe jutott Iowa City, ahol egy szűkös panellakásban éltünk Ellával. A vándorló palota egy átalakított pajta volt Madisonban, ahol három magányos hónapon át táboroztunk, miután a Chicagóban töltött napjaink olyan rémisztőén értek véget. Ahogy olvastam a szavakat, az emlékek úgy erősödtek meg, mint a párás üvegre rajzolt betűk. Egy fagyos februári napon magammal vittem néhány nagy, dobozos sört a Long Island-i kompra, és a Wise Childot{24} olvastam, miközben átpöfögtünk a vízen. Lehunyt szemmel felidéztem a Los Angelesben álló vendégházunk körül nyíló piros virágokat tízéves koromból. Aztán kinyitottam a szemem, és a kinyújtott nyelvemen próbáltam elkapni a New York-i hópelyheket. Beteges, poros ízük volt, mint a savas esőnek.

A saját szobámban feküdtem le aludni, de éjszakáról éjszakára felébredve már Ella mellett találtam magam, a keze a hajamba fonódott. Amikor kijöttem a kórházból, leborotváltam az egész kusza szénakazlat, és most vékonyabb szálú és sötétebb lett. Jobban hasonlított az övére.

– Shh – suttogta ilyenkor, ahogy korábban is mindig. – Vége van. Már vége van.

Egyszer megláttam Audrey-t a High Lane-en. Változtatott a stílusán. Elhagyta az önbarnítót és a simára vasalt hajat, és most gondosan felvitt vörös rúzst és Pán Péter-galléros szövetkabátot viselt. Tetszett. Úgy nézett ki, mint egy Jackie O.-nak öltözött Amy Winehouse.

Leültünk egy strandszékre a napfényben, és megosztoztunk egy pop artnak is beillő dobozba csomagolt francia márkájú cigarettán. Mivel ő Audrey volt, nem kérdezett egyből Elláról, vagy hogy jól vagyok-e, vagy mi a fene történt velünk, amióta az apja fegyvert fogott rám és kidobott a hosszú, hideg éjszakába, ahol a rablóknál sokkal rosszabb dolgok leselkedtek rám.

Szerettem ezért.

Elmosolyodott, amikor köhögtem a puccos import cigitől, és a Fendi napszemüvege mögül figyelt.

– Már nem vagy olyan kemény, mi?

Megragadtam a kis információmorzsát arról, hogyan festettem kívülről nézve két évvel korábban.

– Kemény voltam? Amikor megismertél?

– Veszettül ijesztő voltál. Tudod te. Úgy néztél ki, mint egy kínai baba, amibe kísértet költözött. – íziszszerűen kihúzott szemével kilesett a napszemüvege kerete felett. – Most egy kicsit olyannak tűnsz… Nem is tudom. Elveszettnek?

– Hogy van Harold? – kérdeztem témát váltva.

– Ó, ő jól van. Újra szerelmes. Mint mindig. Hogy van Ella?

Elhallgattam, hagyva, hogy a cigaretta végigégjen az ujjaim között. Hogy is volt Ella?

– Megoldódott – mondtam végül. – Az a sok szarság a… az egész ijesztő szarság. Megoldódott.

– Jó – mondta Audrey, a hangjában véglegesség csengett.

Kikapta a cigarettát az ujjaim közül, még egyszer beleszívott, aztán az ujjával összecsípve elnyomta, és a zsebébe tette. Röviden megölelt, majd vissza sem nézve elsétált.

Tudtam, hogy nem kellene, de képtelen voltam megállni, hogy el ne baktassak Ellery Finch épületéhez, és felbámultam az ablakokra. Természetesen ő is eltűnt, ugyanakkor, amikor én, de az apja valószínűleg leírta mint szökevényt. Amennyire utána tudtam járni, még az újságokba sem került bele. Talán magánnyomozót béreltek fel, Vagy talán az apját tényleg annyira nem érdekelte, mint ahogy gondolta. De ebben kételkedtem. Nem tudtam elképzelni, hogy valakit ne érdekeljen Ellery Finch.

Néha álmodtam róla. Az álmaimban olyasmiket csináltunk együtt, amit az életben soha: parkokon sétáltunk át, könyvesboltokba mentünk kézen fogva. Egyszer azzal a felismeréssel ébredtem egy álomból, amiben térdig érő vízben gázoltunk, hogy már el tudtam képzelni őt anélkül, hogy felidézném, amikor majdnem megölték a fák között. Addig játszódott le újra meg újra előttem, míg végül elparázslott.

A világ végéig tudtam volna ezt csinálni, azt hiszem, papír-kötéses könyvekkel emlékeket felszabadítani, és úgy kóvályogni, mintha állandóan a szemembe tűzne a nap. De amikor már egy éve voltam otthon, belebotlottam Janetbe és Ingridbe, amint jegeskávét ittak egy East Village-i kávézó teraszán.

Hirtelen minden mást kizárva csak rájuk fókuszált a szemem, és olyan hirtelen torpantam meg, hogy egy nő a sarkamnak tolta a babakocsiját. Bocsánatkérést motyogva elálltam az útból, de a szememet nem vettem le Janet arcáról. Zombiként kinyújtott karral indultam felé, mintha bármikor elszökhetne.

Úgy tűnt, örül. hogy lát, de csak mérsékelten. Mintha kellemes meglepetésnek, és nem a valóság szeizmikus megingásának tartaná.

– A fagy nélkül sokkal jobban festesz – mondta, miközben felállt és megfogta a kezemet.

Ingrid hidegen bólintott a Mets-sapkája ellenzője alól.

– Hogyan… mit…?

– Shh! Ülj le! Egyél valamit. Ingrid? – A kiejtése britesebb volt, mint ahogy emlékeztem. Kevésbé… végvidéki.

Ingrid vonakodva felém nyújtott egy szelet pergamenbe csomagolt olajos süteményt. Vizes homokként csusszant le a torkomon, de tényleg jobban éreztem tőle magam.

– Hogy jöttetek ide? – kérdeztem, amikor újra tudtam beszélni.

Janet lenyúlt maga elé, és előhúzott egy szíjon lógó lapos kistáskát, olyat, mint az övtáskák, amiket az idős hölgyek viselnek, ha nagyvárosba mennek vakációra. Valószínűleg az is volt. De nem egy köteg utazási csekket húzott elő belőle, hanem egy lapos könyvecskét.

Arany nyomattal díszített zöld bőrkötése volt. A tetején az ÚTLEVÉL szó díszelgett, és Végvidék. A kettő között ugyanolyan virág, mint a karomon. Óvatosan vettem kézbe, mintha bármikor köddé válhatna, és kinyitottam. Belül bélyegzők kavalkádja, némelyik észszerű dátummal, mások nem. A pecsétek főként ajtókat jelöltek, de az egyik egy hajóé, a másik egy vonaté volt, és akadt köztük egy stilizált csizma is. A helységnevek nem voltak ismerősek, olyan furcsák voltak, hogy már azelőtt kihullottak az elmémből, hogy felfoghattam volna őket.

Szélesebben mosolyogtam, mint hetek óta bármikor.

– Még több ajtó. Megtaláltad őket.

– Nem egyedül – mondta Janet szerényen. – A vége felé a menekültcsoportok némileg keveredni kezdtek. Némelyikük tudott olyan trükköket, amit én nem, több múlik a megfelelő papírmunkán, mint gondolnád.

– A vége felé? Minek a vége felé?

Kirántotta az útlevelet a kezemből, visszacsúsztatta a táskába, a táskát pedig elrejtette.

– A dolgok manapság már nem mennek olyan flottul a Végvidéken. Attól tartok, egyfajta divatot indítottunk el. Egy megtört történet egy másikhoz vezet, nem te voltál az egyetlen megpecsételt sorsú hercegnő, aki boldogabb befejezésre vágyott.

– Várj csak! Meg volt pecsételve a sorsom? Mi lett volna a vég? Sosem tudtam meg.

– Azt hiszem, jobb, ha nem is tudod meg, ugye? Nem szeretnénk önbeteljesítő jóslatokat tenni. Amúgy a hely nem úgy működik már az óraműként ketyegő történetek nélkül. A dolgok kezdenek… zavarossá válni.

– Majdnem kiestem egy elvékonyodott ponton – szúrta közbe Ingrid.

– Így van – tette hozzá Janet. – Térdig a földbe süllyedt, és a lába alatt nem volt semmi, csak feketeség és csillagok, és az átkozott történet folyamatosan próbálta kiszőni őt a világból. De aztán gond nélkül kiszabadítottuk, igaz?

Ingrid olyan arcot vágott, mintha azért nem annyira gond nélkül történt volna.

– Finch… ő is visszajött veletek?

Janet arca ellágyult.

– Nem. Annak a fiúnak más világokat kell felfedeznie. Nem mindig a megfelelőbe születünk, igaz?

Nem is tudtam, mennyire borzasztóan szeretném újra látni, amíg ismét egyértelmű nem lett számomra, hogy sosem fogom.

– Nem tudom, ki vagyok anélkül – jelentettem ki hirtelen. Úgy mondtam ki, mint valami mocskos titkot.

– A Végvidék nélkül? Nem túl hosszú időre mentél vissza, nem?

– A jég nélkül.

– Á. Nos, nem te vagy az első volt Történet, aki így érez. Olyan, mintha a lényed egyik felét hirtelen kiszippantották volna belőled egy szívószálon, nem?

Olyan volt. Pontosan olyan.

– Mit tegyek? – kérdeztem elkeseredetten.

Megérintette az arcomat, aztán valamit leírt nekem egy szalvétára. Egy címet, dátumot és időpontot.

Így kerültem egy médium nag champa szagú szalonjába a Harminchatodik utcában. A médium nem volt otthon – csak délben kezdett dolgozni, és most vasárnap délelőtt tíz óra volt –, de a szoba félig megtelt szokatlan arcú emberekkel. Kegyetlen arcok voltak, vagy épp bájosak, mind finoman metszettek. Többüknek volt állatias Manson-szeme, rózsás ajka vagy cserepes, a vérzésig harapdált szája. Úgy saccoltam, hogy a szoba kétharmada nikotintapaszt visel, és szinte mindenkinek volt tetoválása mindenféle látható testrészen. Az emlékezés tetoválásai, a Végvidék növényei vagy egy tőr vagy könnycsepp vagy kehely körvonala. Vagy egy ajtóé.

És mindannyiunknak valami üresség ült a szemében. Valami, ami várta, hogy betöltsük. Voltak teljesen emberi menekültek, akik túlságosan sokáig éltek a Végvidéken, és nem tudták, mihez kezdjenek magukkal most, hogy visszatértek a Földre, de többségünk volt Történet volt. Amikor a világuk – a világunk – szétesett, idejöttek.

A Végvidék menekültjei hetente összegyűltek a médium szalonjában beszélgetni. Kávézni. Nehezteléseket elrendezni. Sokuknak ez volt az utolsó menedék a börtön vagy az elmegyógyintézet előtt. Az erőszakosabbak, a Töviskirályok már eltűntek. Beleolvadtak a tömegbe, befúrták magukat valahová, ahol a legtöbb kárt okozhatják, vagy meghaltak. Amikor egy világ meghal, nem halkan nyüszítve teszi. Itt is kívülállónak éreztem magam, de mind így voltunk vele. Elég különc ebédlőasztalnál ültem már, hogy ismerjem az érzést. Mindannyian önmagunk szigetei voltunk, egy elcseszett szigetcsoportként összegyűlve.

A közértben zabpelyhet, pekándiót és lucumaport pakoltam, és próbáltam egész éjszakára a saját ágyamban maradni. Olyan könyveket olvastam, amik segítettek kitölteni a repedéseket és a kanyonokat a memóriámban, és hagytam, hogy Ella hennát fésüljön a hajamba. Vasárnaponként szörnyű kávét ittam, és hallgattam a menekültek történeteit, amik lassan kezdtek betölteni. Az emlékeim megsűrűsödtek. Állványzatot ácsoltam belőlük, hogy ráépítsek egy valódi életet.

Egy lánnyal, akinek a tündérmeséje olyan sötét volt, hogy nem értettem, hogyan nem lett szociopata, megállapodást kötöttünk: iskolába fogunk járni. Ő első alkalommal, én pedig újra. Eddigre a csoportban volt valaki, aki iratok hamisításával foglalkozott bárkinek, akinek kellett. A barátnőm Sophia Snow lett, pedig megpróbáltam lebeszélni erről a tündérmesenévről. Én maradtam az Alice Proserpine-nél, és két évvel későbbre toltam a születésnapomat. Tizenhét akartam lenni a nyilvántartásban.

A Végvidék ajtóit lezárták, a világ kihunyt. Belőlem kiveszett a jég. A Történetszövő világa Finchet is szabadon engedte. Amikor nem tudtam elaludni éjszaka, elképzeltem őt, amint csillagokkal teli űrön, poros ajtókon és idegen világegyetemeken utazik át, úgy válogatva köztük, mintha kávészemek lennének.

Az ilyen nyugtalan éjszakák után néha korán ébredek, sötét álmoktól ittasan. Ellenőrzőm a tükörképemet. Felteszem a napszemüvegem, s mielőtt Ella felébred, sétálni megyek. Tűzforró teát iszom, felülök a kompra, és a kezemet lehelgetem. Amikor hazaérek, a szemem újra barna, hibátlan, és majdnem, tényleg majdnem azt mondhatnád, hogy olyan, mint az anyámé, Ella Proserpine-é.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Először is, köszönet Faye Bendernek, a csodálatos ügynökömnek és fáradhatatlanul türelmes partnernek, amiért elmagyarázta, hogyan működnek a dolgok, és aztán valóra váltotta, mint egy varázsló. A barátaimnak és a családomnak már elege volt, annyit mondogattam, hogy „Atyaég, imádom Faye-t”, így álljon itt az utókor számára: Atyaég, imádom Faye-t.

Sarah Dotts Barley-nek, akihez tökéletesen illik a könyvem: köszönöm, hogy a szerkesztési folyamat izgalmas, pezsdítő, nevetségesen szórakoztató volt, és rettegésmentes. Nem is álmodhattam volna jobb ügyvédről és második elméről a könyvem számára, ahogy a Flatiron/Macmillannél jobb otthonról sem. Millió köszönet illeti még Amy Einhornt, Liz Keenant, Emily Walterset, Patricia Cave-et, Nancy Trypucot, Robert Allent és a hangoskönyv csapatát, Anna Gorovoy-t, Keith Hayest, Lena Shekhtert és Molly Fonsecát.

Köszönöm Mary Pender-Coplannek, a fantasztikus filmes ügynöknek, és az ügynököknek, akik segítettek a könyvnek otthont találni világszerte: Lora Fountain (és Leo Tortchinski); la Atterholm; Sebastian Ritscher, Nicole Meillaud és Annelie Geissler a Morhbookstól; Milena Kaplarevic, Ana Milenkovié és Nada Cipranic a Prava i Prevoditól; Gray Tan és Clare Chi a Grayhawk Agencytől; és Kohei Hattori a The English Agencytől. Szintén köszönöm Ryan Dohertynek a Sony Pictures Entertainmenttől, valamint Lucy Fishernek, Licas Wiesendangernek és Charlie Morrisonnak a Red Wagon Entertainmenttől.

A szüleimnek, Steve és Diane Albertnek. Köszönök mindent, beleértve a szeretetteljes és biztonságos gyermekkort, amiben szabadon elveszhettem a kitalált világokban, a társasági életem, a látásom és a Cook Memóriái Library-beli pozícióm végtelenül boldog leépüléséig. Nagyon szeretlek benneteket.

Bryannek, a gyerekkori bűntársamnak. Amynek, egykori játszótársamnak és mostani BFF-emnek.

A tökös béta olvasóimnak, akik mind zseniális írók: JeanMarie Anaya, Natalie Zutter és Jennifer Kawecki. Emma Chastainnek, akinek éleslátó, vicces és igaz írásai inspirálnak, és hogy az elején bátorítást nyújtott. Molly Schoemann-McCann-nek, az egyik legszórakoztatóbb írónak, akit ismerek, mert miután elolvasta a könyvem első tíz oldalát, azt mondta, hogy ezt kell befejeznem. Joel Cunninghamnek, a nagyszerű SFF-támogatónak a műfajbeli általános zsenialitásáért, támogatásáért és melegszívű portáltörténeteiért.

A Quidditch Bitchesnek, Tara Soninnak, Annié Stone-nak, Sarah Jane Abbottnak, Kamilla Benkonek és Ellie Campisanónak a visszajelzésekért, a támogatásért és az írásaitokért, amiket minden találkozásunkkor alig várok, hogy olvashassam – és mert olyan emberek vagytok, akikkel szívesen vagyok együtt, és ez végül arra sarkall, hogy még több szót írjak le. Kim Graffnak és Phil Stampernek, mert dátumokat tűztek ki, így szociális nyomást gyakoroltak rám, hogy több szót leírjak ahelyett, hogy otthon ültem volna görögdinnyét falatozva.

Köszönet Dahlia Adlernek és a B&N Teen csapatának a szenvedélyetekért, a YA irodalom támogatásáért, és mert folyamatosan megugrik miattatok az elolvasandó könyvek listája.

Az érzékenységi olvasóimnak, Dylan Stasának és Mariah Barkernek (Griffendél, illetve Hugrabug), okos és nagylelkű visszajelzéseitekért, és mert szerettétek a Harry Potter-utalásokat.

Végül pedig Michaelnek, a rendkívül jóképű férjemnek, aki véletlenül egyben életem vicces, csodálatos szerelme. Köszönöm!

{1} 20. századi francia regény- és drámaírónő. (A ford.)

{2} Utalás F. Scott Fitzgerald Akkora gyémánt, mint a Ritz című novellájára. ((A ford.)

{3} Utalás Rachel Hawkins Démonüveg című regényére. (A ford.)

{4} Maggie, a macska Tennessee Williams Macska a forró bádogtetőn című darabjának egyik szereplője. (A ford.)

{5} Tam Lin egy skót ballada főhőse, akit a kedvese ment ki a Tündérkirálynő karmaiból.

{6} XV. Lajos francia király uralkodása idején divatos építészeti és iparművészeti stílus. (A ford.)

{7} Grimm mese. (A ford.)

{8} Amerikai orvos és költő. (A ford.)

{9} Komikus, ő volt Pan a Stan és Pan duóban. (A ford.)

{10} Színházi trükk, a fogakra kent vazelin segítségével könnyebb mosolyogni, nem ragad a rizs a fogakra. (A ford.)

{11} A hot boksz az a módszer, amikor a marihuanát szaunaszerű, légmentes térben szívják. (A ford.)

{12} Felnőtteknek szóló amerikai szórakoztató csatorna.

{13} Amerikai vígjáték. Tökéletlen idők a magyar címe.

{14} Shakespeare Rómeó és Júlia (Kosztolányi Dezső fordítása)

{15} John William Waterhouse 19-20. századi angol festő volt, gyakran ábrázolt mitikus alakokat, köztük sellőket is.

{16} Angol gyerekdal egy állóórába felszaladó egérről.

{17} Jellegzetes „felelgetős” ritmus, első része a tá-ti-ti-tá-tá ritmus, amelyre a válasz két hosszabb koppantás.

{18} Utalás arra az elméletre, amely szerint három (egy másik szerint hat) ismertségi „lépcsőfok” választ el bármely más személytől a világon.

{19} Roald Dahl Charlie és a csokigyár című regényének, és a könyv alapján készült filmnek az egyik szereplője.

{20} St. Pauli Hamburg egyik városrésze, ahol egykor tengerészek múlatták az időt a helyi lányok társaságában.

{21} Az Egyesült Államok nyugati részén évente megrendezett művészeti fesztivál csúcspontjaként egy hatalmas, fából készült emberalakot égetnek el.

{22} Gyógyszerként is használt ázsiai növény.

{23} Helen Oyeyemi nigériai írónő ifjúsági regénye, amelyet a Hófehérke és a hét törpe inspirált.

{24} Monica Furlong fantasyregénye.

Table of Contents

Title page

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31