A SZERZŐ TOVÁBBI KÖNYVE:

A marsi – Mentőexpedíció

A FUMAX SF EXTRA SOROZATBAN MEGJELENT KÖNYVEINK:

1. Adrian Tchaikovsky: Az idő gyermekei

2. Andy Weir: Artemis

3. Martha Wells: Kritikus rendszerhiba

4. Neal Stephenson–Nicole Galland:

A D.O.D.O. felemelkedése és bukása

5. Adrian Tchaikovsky: Hadállat

6. Martha Wells: Mesterséges sors

7. Adrian Tchaikovsky: A pusztulás gyermekei

8. Neal Stephenson: Snow Crash

9. Tamsyn Muir: Gideon, a Kilencedik

10. Andy Weir: A Hail Mary-küldetés

ELŐKÉSZÜLETBEN:

Adrian Tchaikovsky: Az Éden kapui

Project Hail Mary

Copyright © 2021 by Andy Weir

All rights reserved

This translation published by arrangement
with Ballantine Books, an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2021

Hungarian translation © Fumax Kft., 2021

Fordította: Rusznyák Csaba

Szerkesztő: Láng István

Korrektor: Tóth Andrea és Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Borítófestő: Tóth-Kovács Anett

Felelős kiadó: Németh Vladimir

További információ kiadványainkról

és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét

sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-963-470-200-9

Johnnak, Paulnak, George-nak és Ringónak

1. FEJEZET
Kép

Mennyi kettő meg kettő?

A kérdés valamiért irritál. Fáradt vagyok. Visszaalszom.

Pár perccel később ismét meghallom.

– Mennyi kettő meg kettő?

A lágy, nőies hang érzelmektől mentes, és másodszor is pontosan ugyanúgy hangsúlyoz, mint elsőre. Egy számítógép nyaggat. Így most még jobban irritál a dolog.

– Hjlbkn – válaszolom. Ez meglep. Azt akartam mondani, hogy „Hagyj békén”, ami véleményem szerint tökéletesen érthető reakció lett volna, csakhogy nem sikerült kiejtenem a szavakat.

– Téves – állapítja meg a számítógép. – Mennyi kettő meg kettő?

Ideje egy kísérletnek. Megpróbálom kimondani, hogy helló.

– Hllls?

– Téves. Mennyi kettő meg kettő?

Mi folyik itt? Szeretném tudni, de nem sok kiindulási alapom van. Nem látok. A számítógép hangján kívül nem is hallok semmit. Még csak nem is érzek semmit. Nem, ez nem igaz. Valamit érzek. Fekszem. Valami puhán. Egy ágyon.

Azt hiszem, csukva van a szemem. Ez nem olyan vészes. Csak annyit kell tennem, hogy kinyitom. Megpróbálom, de nem történik semmi.

Miért nem tudom kinyitni a szememet?

Nyílj ki.

Éééééés… nyílj ki!

Nyílj már ki, a jó mindenségit!

Hohó! Na, most éreztem egy rebbenést. Megmozdult a szemhéjam. Éreztem.

Nyílj ki!

A szemhéjam felkúszik, és hirtelen vakító fény hasít a retinámba.

– Hngunn! – fakadok ki. Puszta akaraterővel tartom nyitva a szememet. Ezernyi árnyalatban gyötör a fehéren villódzó fájdalom.

– Szemmozgás észlelve – jegyzi meg a kínzóm. – Mennyi kettő meg kettő?

A fehérség múlóban van, a szemem lassacskán alkalmazkodik a fényviszonyokhoz. Már kezdek formákat látni, de még nem tudok kivenni semmi biztosat. Lássuk csak… meg tudom mozdítani a kezemet? Nem.

És a lábamat? Azt sem.

De a számat azért tudom mozgatni, nem? Elvégre már megszólaltam. Nem mintha sok értelme volna annak, amit nyökögtem, de az is több a semminél.

– Nnnnh.

– Téves. Mennyi kettő meg kettő?

A dolgok kezdenek értelmezhető alakot ölteni a látóteremben. Egy ágyban vagyok. Amolyan… ovális alakúban.

Felülről LED-lámpák világítanak meg, és mennyezeti kamerák figyelik minden mozdulatomat. Ez már önmagában is elég ijesztő, de most sokkal jobban aggasztanak a robotkarok.

A plafonról két csiszoltacél szerkentyű lóg. Némileg nyugtalanító, hogy az innenső végükön lévő eszközöket mintha kifejezetten testüregi behatolásra tervezték volna. Nem mondhatnám, hogy odavagyok a látványért.

– Nnn… heeee… jjjj – mondom. Így jó lesz?

– Téves. Mennyi kettő meg kettő?

A szentségit. Összekaparom minden akaraterőmet és belső energiámat. Közben egy kicsit kezdek pánikba esni. Helyes. Az is jól jön.

– Nnnéééhgy – válaszolom végre.

– Helyes.

Hála az égnek. Tudok beszélni. Fogjuk rá.

Megkönnyebbülten felsóhajtok. Várjunk csak – sikerült uralni a légzésemet! Ismét beszívom a levegőt. Tudatosan. Fáj a szám. Meg a torkom is. De ez az én fájdalmam. Én uralom.

Légzőmaszkot viselek. Szorosan tapad az arcomra, és egy tömlő vezet belőle a fejem mögé.

Vajon fel tudok ülni?

Nem. De a fejemet tudom mozgatni egy kicsit. Lenézek a testemre. Meztelen vagyok, és annyi cső áll ki belőlem, hogy szinte képtelenség megszámolni. Van egy mindkét karomban, mindkét lábamban, egy a „férfikellék”-emben, kettő pedig a combom alá kúszik be. Gyanítom, az egyik épp ott tekereg, ahová nem szokott besütni a nap.

És ez aligha jelent jót.

Ezenkívül elektródák borítanak. Afféle szenzorjellegű tappancsok, amilyeneket az EKG-khoz használnak, csakhogy szinte ki se látszom alóluk. De ezeket legalább sehová nem dugták be vagy fel.

– Hh… – zihálok. Újra próbálkozom. – Hol… va…gyok?

– Mi a nyolc köbgyöke? – kérdezi a számítógép.

– Hol vagyok? – ismétlem. Ezúttal könnyebben megy.

– Téves. Mi a nyolc köbgyöke?

Veszek egy nagy levegőt, és lassan válaszolok.

– Kétszer e a 2i-szer π-n.

– Téves.

Pedig nem téves. Csak tudni akartam, mennyire okos a számítógép. A válasz: nem különösebben.

– Kettő – mondom.

– Helyes.

Várom a további kérdéseket, de a számítógép megelégszik ennyivel.

Fáradt vagyok. Ismét elbóbiskolok.

Felébredek. Meddig aludhattam? Valószínűleg sokáig, mert kipihentnek érzem magam. Erőfeszítés nélkül nyitom ki a szememet. Haladunk.

Megpróbálom megmozgatni az ujjaimat. Szófogadóan ficánkolnak. Jól van. Alakulnak a dolgok.

– Kézmozgás észlelve – szólal meg a számítógép. – Ne mozogjon.

– Micsoda? Miért…?

A robotkarok felém nyúlnak. Méghozzá gyorsan. Mire észbe kapok, már el is távolították a csövek többségét a testemről. Semmit nem éreztem az egészből. Bár az is igaz, hogy a bőröm eléggé zsibbadt.

Csak három cső marad: az intravénás, a hátsómba vezető, és a katéter. Mondjuk én leginkább az utóbbi kettőtől szerettem volna megszabadulni, de mindegy.

Felemelem a jobb karomat, aztán hagyom, hogy visszahulljon az ágyra. Ugyanezt végigcsinálom a ballal is. Állati nehéznek érzem mindkettőt. Párszor megismétlem a mozdulatokat. A karom jó izmos. Ennek semmi értelme. Feltételezem, komoly orvosi problémával küszködöm, és egy ideje már ehhez az ágyhoz vagyok kötve. Máskülönben miért dugtak volna belém ennyi mindent? Ez esetben viszont nem kellett volna izomsorvadásnak jelentkeznie?

És nem kéne orvosoknak nyüzsögniük körülöttem? Nem kéne egy kórház zajait hallanom? És mi ez az ágy egyáltalán? Nem téglalap, hanem ovális alakú, és úgy látom, nem a padlóhoz, hanem a falhoz erősítették.

– Vedd… – A hangom erőtlenül elakad. Még mindig fáradt vagyok. – Vedd ki a csöveket…

A számítógép nem reagál.

Kicsit emelgetem a karomat, és megmozgatom a lábujjaimat. Határozott javulást tapasztalok.

Előre-hátra hajlítgatom a bokámat. Mindkettő működik. Felemelem a térdemet. A lábam is kimunkált. Nem épp olyan izmos, mint egy testépítőé, de semmiképp sem egy halál torkából ébredő emberre vall a kinézete. Bár azt mondjuk nem tudom, pontosan mennyire kéne izmosnak lennie.

Az ágyamra tenyerelek, és nekilátok, hogy feltoljam magam. A felsőtestem megemelkedik. Mindjárt felülök! Minden erőmre szükségem van hozzá, de nem adom fel. Az ágy lágyan ringatózik alattam. Nem egy közönséges ággyal van dolgom, annyi biztos. Amikor magasabbra emelem a fejemet, már látom, hogy az ovális ágy támlája és vége erős falifoglalatokhoz csatlakozik. Mint valamiféle merev függőágy. Fura.

Kis idő elteltével már a hátsómból kiálló csövön ülök. Nem igazán kellemes érzés, de hát mégis milyen körülmények közt lehetne az kellemes, ha egy cső lóg ki az ember hátsójából?

Most már jobban szemügyre tudom venni a környezetemet. Ez nem közönséges kórházi szoba. A falak mintha műanyagból lennének, maga a helyiség pedig kör alaprajzú. A mennyezetre szerelt LED-lámpákból éles fehér fény árad.

Két másik függőágyszerű fekvőhelyet szereltek a falra, mindkettőn egy-egy beteg hever. Háromszögbe rendeztek el minket, a Molesztáló Karok pedig a mennyezet közepéből nyúlnak le. Mindhármunknak ezek viselik gondját. Sorstársaimból nem sokat látok – éppúgy belesüppednek az ágyukba, ahogy korábban én.

Ajtó nincs. Csak egy falilétrát látok, amely talán… egy lezárt búvónyíláshoz vezet? Kerek, közepén kerékfogantyú. Aha, ez valamiféle búvónyílás lesz. Olyasmi, mint ami a tengeralattjárókon van. Lehetséges, hogy a két társam és én megfertőződtünk, ez pedig egy hermetikusan zárt karanténszoba? Itt-ott kis szellőzőnyílások vannak a falon, érezni is némi légmozgást. Valószínűleg valamilyen szabályozott környezetben vagyunk.

Lecsúsztatom egyik lábamat az ágy széléről, mire az meginog. A robotkarok azonnal felém lendülnek. Összerezzenek, de megállnak a közelben, és ott maradnak. Valószínűleg arra készülnek, hogy elkapjanak, ha leesnék.

– Teljes testmozgás észlelve – szólal meg a számítógép. – Mi a neve?

– Pffföhh, most komolyan?

– Téves. Kettes számú próbálkozás: Mi a neve?

Válaszra nyitom a számat.

– Öm…

– Téves. Hármas számú próbálkozás: Mi a neve?

Csak most ébredek rá: nem tudom, ki vagyok. Nem tudom, mivel foglalkozom. Egyáltalán semmire sem emlékszem.

– Öm… – mondom.

– Téves.

Elönt a fáradtság hulláma. Ami azt illeti, egészen kellemes érzés. A számítógép valószínűleg benyugtatózott az intravénás adagolón keresztül.

– …Váááárjunnk csak… – motyogom.

A robotkarok gyengéden visszafektetnek az ágyra.

Ismét felébredek. Az egyik robotkar az arcomon matat. Mit művel?!

A sokktól kissé megborzongok. A kar visszavonul mennyezeti otthonába. Sebek után tapogatózom az arcomon. Az egyik oldala borostás, a másik sima.

– Te borotváltál engem?

– Tudatosság észlelve – szólal meg a számítógép. – Mi a neve?

– Még mindig nem tudom.

– Téves. Kettes számú próbálkozás: Mi a neve?

Fehér bőrű férfi vagyok, és angolul beszélek. Megteszem a téteket.

– J-John?

– Téves. Hármas számú próbálkozás: Mi a neve?

Kihúzom az intravénás tűt a karomból.

– Bekaphatod.

– Téves. – A robotkarok felém nyúlnak. Legurulok az ágyról, amivel hibát követek el. A többi cső még mindig a helyén van.

A hátsómban lévő kicsúszik. Kicsit sem fáj. A még mindig felfújt katéter kirándul a férfiasságomból. Na, ez már fáj. Mintha golflabdát vizelnék.

Ordítva vonaglok a padlón.

– Fizikai fájdalom – állapítja meg a számítógép, és a karok utánam vetik magukat. A padlón kúszva menekülök. Bemászok a két másik ágy egyike alá. A karok megállnak, de nem adják fel. Várnak. Egy számítógép vezérli őket. Azt leshetem, hogy elfogyjon a türelmük.

A földre hajtom a fejemet, és levegőért kapkodok. Egy kis idő után elmúlik a fájdalom, és kitörlöm a könnyeket a szememből.

Fogalmam sincs, mi folyik itt.

– Hé! – kiáltok fel. – Valaki ébredjen már fel!

– Mi a neve? – kérdezi a számítógép.

– Emberek, kérem, valamelyikőtök térjen már magához!

– Téves – válaszolja a számítógép.

Az ágyékom annyira fáj, hogy röhögnöm kell. Abszurd ez az egész. Ráadásul beütnek az endorfinok is, amitől kissé elbódulok. Az ágyamon lévő katéterre pillantok, és döbbenten rázom meg a fejemet. Az az izé végigment a húgycsövemben. Nem semmi.

És nem minden károkozás nélkül szakadt ki belőlem. Kis vércsík díszeleg a padlón. Csak egy vékony, vörös vonal…

Belekortyoltam a kávémba, bedobtam a számba a pirítósom utolsó falatkáját, és jeleztem a pincérnőnek, hogy kérem a számlát. Ha otthon ennék, és nem egy étkezdében reggeliznék minden egyes nap, azzal pénzt spórolnék, ami, szerény fizetésemet figyelembe véve, nem is ártana. Csakhogy utálok főzni, és imádom a tojást meg a bacont.

A pincérnő biccentett, és a pénztárgéphez lépett, hogy hozza a számlát. Ekkor azonban bejött egy vendég, akit asztalhoz kellett ültetnie.

Az órámra pillantottam. Hét múlt. Ráértem. Szeretek ugyan hét húsz körül beérni a munkahelyemre, hogy felkészülhessek az előttem álló napra, de igazából csak nyolcra kell ott lennem.

Elővettem a telefonomat, és ránéztem az e-mailjeimre.

CÍMZETT: Asztronómiai Furcsaságok asztrofurcsasagok@scilists.org

FELADÓ: (Irina Petrova, PhD), ipetrova@gaoran.ru

TÁRGY: A vékony, vörös vonal

Homlokráncolva meredtem a kijelzőmre. Azt hittem, erről a listáról már leiratkoztam, minthogy rég magam mögött hagytam életemnek ezt a szakaszát. Nem sok tényleges hasznom származott belőle, bár, amennyire emlékszem, igencsak érdekesnek bizonyult: egy rakás csillagász, asztrofizikus és egyéb szakértő beszélgetett itt különös témákról.

A pincérnőre sandítottam – a vendégek a menüvel kapcsolatos kérdéseikkel bombázták. Valószínűleg tudni akarták, van-e a Sally Kajáldájának gluténmentes, vegán nyírt füve. San Francisco derék polgáraival olykor bizony nem könnyű.

Jobb dolgom nem lévén, elolvastam az e-mailt.

Üdvözlöm a szakértőket. Doktor Irina Petrova vagyok, és Oroszországban, a szentpétervári Pulkovó Obszervatóriumban dolgozom.

Azért írok, hogy a segítségüket kérjem.

Az utóbbi két évben egy csillagködök infravörös sugárzásával kapcsolatos elméleten dolgoztam, minek következtében alapos megfigyeléseket végeztem a fény néhány specifikus infravörös tartományában. És rábukkantam valami különösre – nem valami távoli csillagködben, hanem itt, a saját Naprendszerünkben.

Van a Naprendszerben egy nagyon gyenge, de észlelhető vonal, amely 25,984 mikron hullámhosszon bocsát ki infravörös fényt. Úgy tűnik, kizárólag ezen a hullámhosszon, bármiféle változás nélkül.

Csatoltam az adataimat tartalmazó Excel-fájlt, valamint az adatokból renderelt 3D-s modellt.

Ebből látni fogják, hogy a vonal egy aszimmetrikus ív, amely 37 millió kilométerig nyílegyenesen lő ki a Napunk északi-sarki területéről, majd éles szögben lefelé fordul, és a Vénusz felé veszi az irányt. Az ív csúcsát követően a felhő kürtőként szélesedik ki. A Vénusznál az ív keresztmetszete már olyan terebélyes, mint a bolygó maga.

Az infravörös ragyogás nagyon gyenge. Csak azért tudtam észlelni, mert rendkívül érzékeny felszerelést használtam, amikor a csillagködök infravörös kibocsátásait kerestem.

De hogy biztos legyek a dolgomban, kapcsolatba léptem a chilei Atacama csillagvizsgálóval, ahol tartoztak nekem egy szívességgel – véleményem szerint nekik van a legjobb infravörös csillagvizsgálójuk a világon. Megerősítették a megfigyeléseimet.

Sok oka lehet annak, hogy infravörös fényt látunk a bolygóközi űrben. Kozmikus por vagy más részecskék napfényt tükrözhetnek vissza, esetleg valamilyen molekuláris vegyület energiát szívhat magába, hogy aztán az infravörös tartományban sugározza ki. Ez még azt is megmagyarázná, miért mindig csak ugyanazon a hullámhosszon észlelhető.

Az ív formája különösen érdekes. Az első tippem az volt, hogy egy rakás részecske mozog a mágneses mezők vonzásának megfelelően. Csakhogy a Vénusznak nincs említésre méltó mágneses mezeje. Se magnetoszférája, se ionoszférája, se más ehhez hasonlók. Akkor hát miféle erők térítik el az irányába a részecskéket? És miért ragyognak?

Bármilyen ötletet és elméletet szívesen fogadok.

Ez meg mi a túró volt?

Csak úgy beugrott ez az emlék. Figyelmeztetés nélkül villant fel a fejemben.

Magamról nem sokat tudtam meg. San Franciscóban élek – erre emlékszem. És szeretek reggelizni. És egykor rá voltam kattanva a csillagászatra, de talán mostanra felhagytam vele?

Az agyam tehát úgy döntött, mindenképpen arra az e-mailre kell visszaemlékeznem. Nem pedig olyan jelentéktelen apróságokra, mint a saját nevem.

A tudatalattim közölni akar velem valamit. Alighanem a vércsík látványa juttatta eszembe a „vékony vörös vonalat”, az e-mail tárgyát. De mi köze annak hozzám?

Kioldalazok az ágy alól, és hátamat a falnak támasztva felülök. A karok felém fordulnak, de még mindig nem érnek el.

Ideje szemügyre vennem a másik két beteget. Nem tudom, ki vagyok, és mit keresek itt, de legalább nem vagyok egyedül… ééééés hoppá! Mindketten halottak.

Igen, kifejezetten halottak. A közelebbi valószínűleg nő lehetett. Erre a hosszú hajából következtetek, egyébként alig fest jobban egy múmiánál. Csontokra aszalódott bőr. Szaga nincs. Semmi sem rohad. Már nagyon rég halott lehet.

A másik ágyon egy férfi hever. Ő még régebben halhatott meg. A bőre nemcsak száraz és pergamenszerű, de már porlad is.

Na jó. Tehát két halott emberrel vagyok összezárva. El kéne borzadnom, és forognia kellene a gyomromnak, de semmi ilyesmi nem történik. Olyan régen nincsenek már köztünk, hogy nem is tűnnek emberinek. Mintha csak halloweeni dekorációk lennének. Remélem, egyikük sem volt közeli barátom. Vagy ha igen, remélem, nem ismerem fel.

A halottak jelenléte önmagában is aggasztó, de még ennél is sokkal jobban nyugtalanít, hogy ilyen régóta itt vannak. Még egy karanténból is el szokás távolítani a holttesteket, nem? Valahol félrecsúsztak a dolgok, méghozzá nagyon durván.

Felállok. Lassan megy, és nagy erőfeszítésembe kerül. Múmia kisasszony ágyának szélében kapaszkodom meg. Az ágy meginog, vele együtt pedig én is, de sikerül talpon maradnom.

A robotkarok bepróbálkoznak, mire ismét a falhoz simulok.

Meglehetősen biztos vagyok benne, hogy kómában voltam. Ja-ja. Jobban belegondolva tuti, hogy kómában voltam.

Nem tudom, mióta lehetek itt, de ha akkor hoztak ide, amikor a szobatársaimat, hát az nem tegnap volt. Megdörzsölöm félig borotvált arcomat. Azokat a karokat hosszú távú öntudatlansággal kapcsolatos feladatokra tervezték. További bizonyítéka annak, hogy kómában voltam.

Eljuthatok ahhoz a búvónyíláshoz?

Teszek egy lépést. Aztán még egyet. Aztán a padlóra rogyok. Túl sok ez még nekem. Pihennem kell.

Miért vagyok ilyen gyenge, ha egyszer ennyire kidolgozottak az izmaim? És ha kómában voltam, hogy lehetnek izmaim egyáltalán? Kókadt, cingár roncsnak kellene lennem, nem edzőtermi Adonisznak.

Fogalmam sincs, mi ennek az egésznek az értelme. Mit tegyek? Tényleg beteg vagyok? Persze cefetül érzem magam, de nem „betegnek”. Nincs hányingerem, nem fáj a fejem, és nem hiszem, hogy lázas lennék. De ha nem vagyok beteg, miért voltam kómában? Fizikai sérülés miatt?

Körbetapogatom a fejemet. Se dudorok, se sebhelyek, se kötések. A testem többi része is rendben van. Nem is csak rendben. Ki vagyok pattintva.

Szeretnék elbóbiskolni, de ellenállok a késztetésnek.

Ideje nekifutni még egyszer. Feltornászom magamat. Mintha súlyt emelnék, de most már azért egy kicsit könnyebben megy. Egyre jobb erőben vagyok (remélem).

Végigcsoszogok a fal mentén. Legalább annyira támaszkodom a hátammal, mint a lábammal. A robotkarok folyton felém nyúlkálnak, de nem tudnak elérni.

Kimerülten zihálok. Mintha lefutottam volna a maratont. Lehet, hogy tüdőgyulladásom van? Lehet, hogy a saját érdekemben különítettek el?

Végre odaérek a létrához. Előredőlök, és elkapom az egyik fokát. Iszonyúan gyenge vagyok. Mégis hogyan fogok felmászni egy tíz láb magas létrán?

Tíz láb magas létra.

Ösztönösen először angolszász mértékegységekben gondolkodtam. Ez jelent valamit. Valószínűleg amerikai vagyok. Vagy angol. Vagy talán kanadai. A kanadaiak is lábbal és hüvelykkel mérik a rövid távolságokat.

Felteszem magamnak a kérdést: milyen messze van egymástól Los Angeles és New York? Az ösztönös válaszom: 3000 mérföldre. Egy kanadai kilométerben határozta volna meg a távolságot. Tehát angol vagyok, vagy amerikai. Vagy libériai.

Azt tudom, hogy Libériában angolszász mértékegységeket használnak, de a saját nevemet nem tudom megmondani. Elég bosszantó.

Veszek egy nagy levegőt. Mindkét kezemmel megragadom a létrát, és fellépek a legalsó fokára. Felhúzom magamat. Bajosan megy, de megoldom. Immár mindkét lábammal az alsó fokon állok. Felnyúlok, és megragadom a következő létrafokot. Oké, haladunk. Mintha az egész testem ólomból lenne – minden mozdulat rengeteg erőfeszítésembe kerül. Megpróbálom felhúzni magamat, de nincs elég erő a kezemben.

Hátraesek a létráról. Ez fájni fog.

Nem fáj. A robotkarok elkapnak, mielőtt földet érhetnék, ugyanis az elfogótávolságukba zuhantam. Egy pillanatot sem vesztegetnek. Visszavisznek az ágyhoz, és belefektetnek, akár a gyerekét altató anya.

És tudod, mit? Nem is baj. Eléggé elfáradtam, úgyhogy nincs kifogásom a lefekvés ellen. Az ágy enyhe ringatózása is kellemes. Valami zavar abban, ahogyan leestem a létráról. Visszajátszom a történteket a fejemben. Nem igazán tudom belőni, mi a baj, de valahogy… nem stimmel.

Hmm.

Elbóbiskolok.

– Egyen.

Egy fogkrémes tubus hever a mellkasomon.

– Hah?

– Egyen – ismétli meg a számítógép.

Felemelem a tubust. Fehér felületén fekete szöveg virít: 1. NAP – 1. ÉTKEZÉS

– Ez mi a rosseb?

– Egyen.

Lecsavarom a kupakot, és valami kellemes illatot érzek. Beindul a nyálelválasztásom. Csak most jövök rá, mennyire éhes vagyok. Megnyomom a tubust, mire gusztustalan barna trutyi bugyog ki belőle.

– Egyen.

Ki vagyok én, hogy megkérdőjelezzem bizarr robotkarú nagyuramat és parancsolómat? Óvatosan belenyalok az anyagba.

Jesszumpepi, hogy ez mennyire jó! Szenzációs! Mint egy sűrű, de nem túlságosan tömény szaft. Egyenesen belenyomok egy adagot a számba, és kiélvezem az ízét. Esküszöm, hogy jobb, mint a szex.

Tudom én, mi folyik itt. Azt mondják, az éhség a legjobb szakács. Amikor hosszú idő után végre ételt veszel magadhoz, az agyad nagyvonalúan megjutalmaz érte. Úgy ni, ügyes, mondja, akkor most egy darabig még életben maradunk!

A kirakódarabkák a helyükre kerülnek. Ha sokáig kómában feküdtem, nyilván etettek közben. Amikor felébredtem, a hasüregemből nem lógott ki semmi, vagyis valószínűleg a nyelőcsövembe vezetett szondán keresztül tápláltak, ami a legkevésbé tolakodó módja egy evésre képtelen, de emésztési zavarokat nem produkáló beteg táplálásának. Ráadásul ez egyúttal az emésztőrendszer aktivitását és egészségét is biztosítja, valamint megmagyarázza, miért nem láttam a csövet, amikor felébredtem. Jobb az ilyesmit akkor eltávolítani, amikor a beteg még nincs eszméleténél.

De honnan tudom én mindezt? Orvos lennék?

Belenyomok a számba még egy adag szaftos trutymót. Továbbra is isteni. Addig nyomom magamba, amíg a tubus végül kiürül. Feltartom a levegőbe.

– Kérek még!

– Étkezés teljesítve.

– Még éhes vagyok! Adj még egy tubussal!

– A jelen étkezésre meghatározott ételmennyiség elfogyasztása megtörtént.

Érthető. Az emésztőrendszerem csak most kezd visszaszokni a félig szilárd élelemre. Jobb az óvatosság. Ha annyit ennék, amennyit akarok, valószínűleg rosszul lennék. A számítógép helyesen jár el.

– Adj még ennem! – Senkit sem érdekel a helyes eljárás, ha éhezik.

– A jelen étkezésre meghatározott ételmennyiség elfogyasztása megtörtént.

– Phöh.

De akkor is sokkal jobban vagyok. A kaja feltöltött energiával, ráadásul ki is pihentem magam.

Kigurulok az ágyból, és már készülök is a fal felé iramodni, de a karok ezúttal nem lódulnak utánam. Úgy látszik, most, hogy bebizonyítottam, tudok enni, már az ágyamat is elhagyhatom.

Lenézek meztelen testemre. Nem jó ez így. Tudom, hogy rajtam kívül csak halottak vannak a helyiségben, de akkor sem.

– Kaphatok ruhát?

A számítógép nem válaszol.

– Jó. Játszd a kukát.

Lehúzom az ágyról a lepedőt, és párszor a felsőtestem köré csavarom. Az egyik sarkát hátulról áthúzom a vállam fölött, és hozzákötözöm az elöl lifegő másikhoz. Instant tóga.

– Önálló járás észlelve – mondja a számítógép. – Mi a neve?

– Én vagyok Bekómált császár. Borulj térdre előttem!

– Téves.

Ideje megnézni, hová vezet a létra.

Kicsit bizonytalanul, de azért átvágok a helyiségen. Ez már önmagában is győzelem – nem kell ringó ágyakhoz vagy falakhoz támaszkodnom. A saját két lábam visz előre.

Eljutok a létrához, és megragadom. Nem muszáj megkapaszkodnom valamiben, de tény, hogy megkönnyíti az életemet. A fejem fölötti búvónyílás állati masszívnak tűnik. Feltételezem, hermetikusan zár. És minden esély megvan rá, hogy zárva tartják. De akkor is meg kell próbálkoznom vele.

Felmászok egy fokot. Nehéz, de kivitelezhető. Még egy fok. Oké, kezdek belejönni. Csak lassan és nyugodtan.

Feljutok a nyíláshoz. Egyik kezemmel a létrába kapaszkodom, a másikkal pedig elfordítom a körkörös fogantyút. Merthogy tényleg elforog!

– Az anyja teremtésit! – mondom.

„Az anyja teremtésit?” Így fakadok ki, ha meglepetés ér? Végül is nem gáz, csak valami olyasmire számítottam volna, ami kevésbé hajaz az 50-es évekre. Mégis miféle furabogár vagyok én?

Háromszor teljesen körbeforgatom a fogantyút, aztán kattanást hallok. Az ajtó lefelé nyílik, úgyhogy elhajolok az útjából, miközben vaskos zsanérján fordulva kitárul. Szabad vagyok!

Mondjuk.

A búvónyíláson túl csak sötétséget látok. Kissé vészjósló, de akkor is haladunk.

Karommal megtámaszkodom az új helyiség padlóján, és felhúzom magamat. Amint átjutok az ajtón, lámpák kapcsolnak be. Ezt valószínűleg a számítógépnek köszönhetem.

A szoba nagyjából akkora, és olyan formájú, mint az, amelyikből jövök – egy újabb kerek helyiség.

A padlón egy nagy asztal áll – ránézésre laboratóriumi asztal. Mellette három laboratóriumi szék. A falakon végig laborfelszerelések. Mindet padlóhoz erősített asztalokhoz vagy padokhoz rögzítették. Mintha az egész helyet egy katasztrofális földrengésre készítették volna fel.

A falon létra vezet egy újabb mennyezeti búvónyíláshoz.

Egy alaposan felszerelt laboratóriumban vagyok. Mióta engednek be elkülönített betegeket laboratóriumokba? És ez amúgy sem egy orvosi labor benyomását kelti. Mi a manó folyik itt?!

Manó? Most komolyan? Lehet, hogy kisgyerekeim vannak. Vagy talán mélyen vallásos vagyok.

Felállok, hogy jobban lássak.

A labor kisebb felszereléseit az asztalhoz rögzítették. Látok egy 8000-szeres mikroszkópot, egy autoklávot, egy sor kémcsövet, fiókos tárolóegységeket, egy mintatároló hűtőt, egy kemencét, pipettákat… Várjunk csak. Honnan ismerem ezeket a kifejezéseket?

Végignézek a fal mentén sorakozó nagyobb felszereléseken. Pásztázó elektronmikroszkóp, szubmilliméteres 3D-nyomtató, soktengelyes marógép, lézerinterferométer, 1 köbméteres vákuumkamra – mindegyikről tudom, hogy micsoda. És azt is tudom, hogyan kell használni őket.

Tudós vagyok! Na, most már tényleg haladunk! Ideje hasznomra fordítani a tudományt! Jól van, zseniagy: állj elő valamivel!

…Éhes vagyok.

Csalódást okoztál, agy.

Na jó, fogalmam sincs, miért van itt ez a labor, és hogy nekem miért van ide bejárásom. Mindegy is… előre!

A mennyezeti búvónyílás tíz láb távolságra van a padlótól. Úgy három méterre. Újabb létrakaland vár rám. De legalább most már jobb erőben vagyok.

Veszek pár nagy levegőt, és mászni kezdek a létrán. Akárcsak az előbbi, ez az egyszerű feladat is iszonyatos erőfeszítésembe kerül. Lehet, hogy kezdem jobban érezni magam, de még korántsem vagyok „jól”.

Jóságos ég, milyen nehéz vagyok! Sikerül feljutnom a létra tetejére, de csak éppenhogy.

Pozícióba helyezem magam a kényelmetlen fokokon, és megpróbálom elforgatni a fogantyút. Meg se moccan.

– Az ajtó kinyitásához közölje a nevét – szólal meg a számítógép.

– De hát nem tudom a nevemet!

– Téves.

Rácsapok a tenyeremmel a fogantyúra. A fogantyút ez nem hatja meg, a tenyeremet viszont igen, mert most már fáj. Szóval… ja. Nem egy jó stratégia.

Ezzel még várnom kell. Talán idővel eszembe jut a nevem. Vagy megtalálom leírva valahol.

Visszamászok a létrán. Legalábbis ez a tervem. Azt hinnéd, lefelé könnyebb és biztonságosabb az út, mint felfelé. De nem. Nem. Ahelyett, hogy kecsesen leereszkednék a létrán, rossz szögben lépek le a következő fokra, elveszítem a fogást a fogantyún, és lezuhanok, akár egy idióta.

Dühös macskaként kalimpálva próbálok megragadni bármit, ami kartávolságon belül van, de mint kiderül, ez borzalmas ötlet. Az asztalra érkezem, és a sípcsontommal eltrafálok egy fiókos tárolóegységet. Kitoszottul fáj! Felkiáltok, kínomban megragadom a lábszáramat, mire véletlenül legurulok az asztalról, és a padlóra esek.

Ezúttal hiába is várnám, hogy elkapjanak a robotkarok. A hátammal puffanok a földön, és kiszorul belőlem a szusz. Aztán, mintha ez még nem lenne elég, a tárolóegység is eldől, kinyílnak a fiókjai, és laborfelszerelések zuhognak rám. A vattapamacsok nem okoznak gondot. A kémcsövek csak egy kicsit fájnak (és meglepő módon nem törnek össze). De a mérőszalag egyenesen homlokon csókol.

Tovább záporoznak a cuccok, de addigra túlságosan leköt a homlokomon növekvő dudor dédelgetése. Mégis milyen nehéz lehet az a mérőszalag? Egy nyavalyás kilencvencentis esés után bedagadt tőle a fejem.

– Hát… ez… nem jött… össze – mondom csak úgy, bele a vakvilágba. Nevetséges ez az egész. Mint valami Charlie Chaplin-filmben.

És ami azt illeti… tényleg olyan volt. Egy kicsit túlságosan is olyan.

Megint rám tör az érzés, hogy itt valami nem stimmel.

Felkapok egy kémcsövet, és feldobom a levegőbe. Felrepül, aztán annak rendje és módja szerint lezuhan. Mégis irritál. Valami bűzlik itt nekem a zuhanó dolgok körül. Tudni akarom, hogy mi.

Hogyan deríthetem ki? Nos, van egy teljes laboratóriumom, és használni is tudom. De mi van kéznél? Végignézek a padlóra esett tárgyakon. Egy rakás kémcső, mintavevő vatták, fapálcák, egy digitális stopper, pipetták, ragasztószalagok, egy toll…

Oké, lehet, hogy helyben vagyunk.

Feltápászkodom, és leporolom a tógámat. Csakhogy nincs rajta por, ugyanis minden nagyon tiszta és steril körülöttem – de azért befejezem a mozdulatsort.

Felkapom a mérőszalagot, és közelebbről is szemügyre veszem. Metrikus. Lehet, hogy Európában vagyok? Mindegy. Aztán felkapom a stoppert. Robusztus darab, olyasmi, amit túrázásra viszel magaddal. Masszív műanyag burkát egy gumigyűrű öleli körbe. Kétségtelenül vízhatlan. Ugyanakkor totál működésképtelen is. Az LCD-kijelző teljesen üres.

Megnyomok pár gombot, de semmi sem történik. Megfordítom, hogy ránézzek az elemtárolójára. Talán egy fiókban találok bele való elemet. Látom, hogy egy kis, vörös műanyag szalag kandikál ki a hátsó részéből. Meghúzom, mire teljesen kiszabadul, a stopper pedig csipogva életre kel.

Mint egy elemekkel együtt vásárolt játékszer. A kis műanyag fül megakadályozta, hogy az elem még az első használat előtt lemerüljön. Oké, szóval ez egy zsír-vadonatúj stopper. Igazából ebben a laborban minden vadonatújnak tűnik. Tisztának, rendezettnek, alig használtnak. Nem nagyon tudom mire vélni.

Nyomogatom egy kicsit a stoppert, míg rájövök, hogyan működik. Elég egyszerűen.

A mérőszalaggal kiderítem, milyen magas az asztal. Lapjának alja 91 centiméterre van a padlótól.

Felkapok egy kémcsövet. Nem üvegből van, hanem talán valami nagy sűrűségű műanyagból vagy ilyesmiből. Az biztos, hogy nem tört el, amikor kilencven centit zuhant egy szilárd felületre. A lényeg, hogy bármilyen anyagból legyen is, az elég tömör ahhoz, hogy a légellenállás elhanyagolható legyen.

Leteszem az asztalra, és készenlétbe helyezem a stoppert. Az egyik kezemmel lelököm a kémcsövet, a másikkal pedig elindítom a stoppert. Lemérem, mennyi idő alatt ér földet a cső. Nagyjából 0,37 másodpercet kapok. Az állatira gyors. Remélem, a saját reakcióidőm nem torzítja az eredményeket.

A tollal lejegyzem az időt a karomra – papírt még nem találtam.

Visszateszem az asztalra a kémcsövet, és megismétlem a kísérletet. Ezúttal 0,33 másodpercet kapok. Hússzor hajtom végre a műveletet, és minden alkalommal lejegyzem az eredményt, hogy minimalizáljam a hibahatárt. 0,348 másodperces átlagot kapok. A karom úgy néz ki, mint egy matektanár táblája, de nem baj.

0,348 másodperc. A megtett távolság a gyorsulás és az eltelt idő négyzetének szorzata osztva kettővel. Tehát a gyorsulás a megtett távolság kétszeresének és az eltelt idő négyzetének a hányadosa. Ezek a képletek simán jönnek. Ösztönösen. Kétségkívül értek a fizikához. Jó tudni.

Végigveszem magamban a számokat, és nem tetszik az eredmény. Túl nagy itt a gravitáció. 15 méter per szekundum a négyzeten, pedig 9,8-nak kellene lennie. Ezért érzem úgy, hogy nem stimmelnek a leeső tárgyak. Túl gyorsan esnek. És ezért vagyok ilyen gyenge az izmaim ellenére is. Minden másfélszer annyit nyom, mint amennyit kellene.

A helyzet az, hogy a gravitációt semmi sem befolyásolja. Nem tudod növelni vagy csökkenteni. A földi gravitációs gyorsulás 9,8 méter per szekundum a négyzeten. És kész. És én ennél többet érzékelek. Erre pedig egyetlen lehetséges magyarázat van.

Nem a Földön vagyok.

2. FEJEZET
Kép

Oké, vegyünk egy nagy levegőt. Ne jussunk rögtön elvadult következtetésekre. Igen, a gravitáció túl nagy. Induljunk ki ebből, és érkezzünk meg egy észszerű magyarázathoz.

Lehet, hogy egy centrifugában vagyok. Ha igen, jó nagynak kell lennie. De a Föld gravitációja eleve szolgál 1 g-vel, ezek a szobák pedig talán egy bizonyos szöget bezárva futnak körbe egy sínen, vagy egy hosszú, merev kar végére vannak rögzítve, vagy valami ilyesmi. A forgás miatt fellépő centripetális erő és a Föld gravitációs vonzásának eredője kiadhatja a 15 méter per másodperc a négyzeten eredményt.

Hogy miért építene valaki egy hatalmas centrifugát kórházi ágyakkal és laboratóriummal? Nem tudom. Lehetséges egyáltalán ilyesmit építeni? Mekkora sugarúnak kéne lennie? És milyen gyorsan kellene forognia?

Azt hiszem, tudom, hogyan deríthetném ki. Szükségem van egy pontos gyorsulásmérőre. Asztalról lelökött tárgyak esésidejének mérése megteszi durva becslésekhez, de az eredmény csak annyira pontos, amennyire az én reakcióidőm, amikor elindítom és leállítom a stoppert. Ennél ide jobb módszer kell, és csak egyvalami segíthet: egy darab zsinór.

Átkutatom a labor fiókjait.

Pár perc elteltével már nyitva a fiókok fele, és minden létező laborfelszerelést megtaláltam, csak a zsinórt nem. Éppen fel akarom adni, amikor a kezembe kerül egy orsónyi nejlonfonal.

– Ez az! – Kihúzok pár hossznyi fonalat, és elharapom a fogammal. Az egyik végére hurkot kötök, a másikat pedig hozzákötözöm a mérőszalaghoz. Az fogja ugyanis a „holtsúly” szerepét játszani a kísérletemben. Már csak találnom kell valamit, amiről lelógathatom.

Felnézek a mennyezeti búvónyílásra. Felmászok a létrán (könnyebben megy, mint korábban), és ráakasztom a hurkot a fogantyúra, aztán hagyom, hogy a mérőszalag súlya megfeszítse a zsinórt.

És már van is egy ingám.

Tudod, mi a menő az ingákban? Az, hogy az előre-hátra lengésük ideje – a periódusidő – nem változik a lengés szélességének függvényében. Ha egy inga sok energiát kap, messzebbre és gyorsabban leng ki, de a lengés időtartama ugyanaz marad. Ezt a tulajdonságát használják fel a mechanikus órák az idő mérésére. A lengés időtartamát mindössze kettő, és csakis kettő tényező határozza meg: az inga hossza és a gravitáció.

Kihúzom az ingát az egyik oldalra. Amikor elengedem, egyben a stoppert is elindítom. Számolom a ciklusokat, ahogy előre-hátra leng. Nem valami izgalmas. Majdnem be is alszom, de folytatom a munkát.

Amikor tíz percnél járok, az inga már alig mozog, és úgy döntök, ennyi elég lesz. Összesen 346 teljes ciklus pontosan tíz perc alatt.

Jöhet a második fázis.

Lemérem a búvónyílás fogantyúja és a padló közti távolságot. Picit több mint két és fél méter. Visszamegyek a lenti „hálószobába”. A létra ezúttal sem okoz problémát. Már sokkal jobban érzem magam. Az a kaja sokat segített.

– Mi a neve? – kérdezi a számítógép.

Lepillantok a tógámra.

– Az Ingalusz nevű nagy filozófus vagyok!

– Téves.

Ráakasztom az ingát a mennyezet közelében lévő egyik robotkarra. Remélem, egy darabig mozdulatlan marad. Felbecsülöm a robotkar és a mennyezet közti távolságot – mondjuk, hogy egy méter. Vagyis az ingám most négy és fél méterrel lejjebb van, mint korábban.

Megismétlem a kísérletet. Tíz perc a stopperrel, közben számolom a ciklusokat. Az eredmény: 346 ciklus. Ugyanannyi, mint fent.

A kutyafáját.

A helyzet az, hogy egy centrifugában annál nagyobb a centripetális erő, minél jobban eltávolodsz a középponttól. Tehát ha egy centrifugában lennék, itt nagyobb lenne a „gravitáció”, mint odafönn. Csakhogy nem nagyobb. Legalábbis annyival nem, hogy az ingaciklusok száma kimutassa.

De mi van, ha egy őrületesen nagy centrifugában vagyok? Amelyik olyan hatalmas, hogy az itteni és a laborbeli centripetális erő közti apró különbség nem mérhető a ciklusok számában?

Lássuk csak… az inga képlete… és a centrifugális erő képlete… várjunk csak, nem ismerem a tényleges erőt, csak egy ciklusszámom van, szóval van egy „egy per x” faktor a számításunkban… ami azt illeti, ez egy rendkívül tanulságos probléma!

Tollam van, de papírom nincs. Nem baj – van falam. Miután egy csomó időt eltöltök azzal, hogy őrült rabként telefirkáljam, megvan az eredmény.

Tegyük fel, hogy egy földi centrifugában vagyok. Ez azt jelentené, hogy a centrifuga szolgáltatja az erő egy részét (a maradékot a Föld szállítja). Számításaim szerint (itt az összes levezetés!) ennek a centrifugának 700 méteres sugárra lenne szüksége (ami közel fél mérföld), és másodpercenként 88 méterrel kellene pörögnie – óránként több mint 200 mérfölddel!

Hmm. Tudományoskodás közben főleg metrikus rendszerben gondolkodom. Érdekes. De ez általában véve jellemző a tudósokra, nem? Még azokra is, akik Amerikában nőttek fel.

A lényeg, hogy ez lenne a valaha épített legnagyobb centrifuga… és egyáltalán miért építene bárki ilyesmit? Ráadásul veszettül hangos lenne. Ha óránként 200 mérfölddel hasítanék a levegőben, legalább némi turbulenciát tapasztalnék néha, nem is beszélve az állandó szélzajról. Márpedig semmi ilyesmit nem hallok vagy érzek.

Ez egyre furább. Oké, mi van, ha az űrben vagyok? Ott nem lenne sem turbulencia, sem szélellenállás, viszont a centrifugának még nagyobbnak és gyorsabbnak kellene lennie, mert gravitáció sincs, hogy rásegítsen.

Még több matek, még több falfirka. A sugárnak 1280 méternek kellene lennie – közel egy mérföldnek. Még csak megközelítőleg sem építettek soha ekkora objektumot űrbeli használatra.

Tehát nem centrifugában vagyok. És nem is a Földön.

Akkor egy másik bolygón? De nincs egyetlen bolygó, hold vagy aszteroida sem a Naprendszerben, amelyiken ekkora lenne a gravitáció. A Föld a legnagyobb szilárd égitest az egész rendszerben. Persze a gázóriások nagyobbak, de hacsak nem egy léggömbben lebegek a Jupiter szeleinek szárnyán, sehol nem tapasztalhatnék ekkora erőhatást.

Hogy honnan tudok ennyi mindent az űrről? Egyszerűen csak tudom. Ösztönös tudásnak érződik – olyan információnak, amit rendszeresen használok. Talán csillagász vagyok, vagy planetológus. Talán a NASA-nál dolgozom, vagy az ESA-nál, az Európai Űrügynökségnél. Vagy esetleg…

Minden csütörtök este együtt vacsoráztam Marissával némi steak és sör társaságában Murphy Gough utcai éttermében. Mindig hat órakor kezdtünk, és mivel a személyzet már jól ismert minket, mindig ugyanannál az asztalnál ültünk.

Csaknem húsz évvel korábban ismerkedtünk meg az egyetemen. Marissa az akkori szobatársammal járt. A kapcsolatuk (mint a legtöbb egyetemi kapcsolat) egy lángoló toronyházhoz hasonlított, és három hónapon belül szakítottak. De Marissa meg én közben jó barátokká váltunk.

Amikor a vendéglős meglátott, elmosolyodott, és ujjával a szokásos asztal felé bökött. Átvágtam a giccses díszletek között Marissa felé. Már állt előtte pár üres whiskyspohár, a kezében lévő pedig még teli volt. Úgy látszik, elkezdte nélkülem.

– Már melegítesz, mi? – kérdeztem, miközben leültem.

Ő erre lenézett, és a poharával babrált.

– Hé, mi a baj?

Belekortyolt a whiskyjébe.

– Kemény nap a melóban.

Jeleztem a pincérnek, aki biccentett, de még csak oda sem jött. Tudta, hogy egy közepesen átsült ribeye steaket kérek tört krumplival és egy korsó Guinness-szel. Minden héten ezt rendeltem.

– Ugyan mennyire lehetett kemény? – kérdeztem. – Kellemes kormányzati állásod van az energiaügyi minisztériumnál. Minden évben van, nem is tudom, úgy húsz nap szabadságod? Csak annyit kell tenned, hogy mindennap bemész, és már kapod is a fizetésedet, nem?

Marissa ezúttal sem nevetett. Egyáltalán sehogyan sem reagált.

– Na, ne már! – mondtam. – Ki kakkantott bele a palacsintádba?

Felsóhajtott.

– Hallottál már a Petrova-vonalról?

– Persze. Érdekes rejtély. Én a Nap-sugárzásra tippelek. A Vénusznak nincs mágneses mezeje, de a pozitív töltésű részecskéket magához vonzhatja, mert elektromosan semleges…

– Nem – szakított félbe Marissa. – Valami másról van szó. Nem tudjuk, pontosan miről. De valami… másról. Na, mindegy. Együk a steaket.

Felhorkantam.

– Ugyan, Marissa, bökd már ki, mégis mi a frász bajod van?

Elmerengett a dolgon.

– Miért is ne? Tizenkét órán belül úgyis megtudod az elnöktől.

– Az elnöktől? Mármint az Egyesült Államok elnökétől?

Marissa ismét belekortyolt a whiskyjébe.

– Hallottál az Amateraszuról? Az egy japán Nap-szonda.

– Persze. A Japán Űrügynökség, a JAXA kiváló adatokat kap tőle. Elég menő cucc. Nap körüli pályán van, valahol félúton a Merkúr és a Vénusz között. Húsz különböző műszerrel képes…

– Igen, tudom. Tök mindegy. Az adataik szerint a Nap energiakibocsátása csökken.

Megvontam a vállamat.

– Na és? Hol tartunk most a Nap-ciklusban?

Marissa megrázta a fejét.

– Nem a tizenegy éves ciklusról van szó, hanem valami másról. A JAXA beleszámolta a ciklust, és azon túlmenően is csökkenő tendenciát észleltek. Azt mondják, a Nap 0,01 százalékkal kevésbé fényes, mint lennie kéne.

– Oké, ez érdekes. De nem magyarázat a vacsora előtt legurított három whiskyre.

A nő elfintorodott.

– Én is így gondoltam. De azt mondják, az érték egyre növekszik. És a növekedés mértéke is egyre növekszik. Egyfajta exponenciális veszteségről van szó, amelyet a szondájuk rendkívül érzékeny műszereinek köszönhetően nagyon, nagyon korán kiszúrtak.

Hátradőltem a székemen.

– Nem is tudom, Marissa. Egy exponenciális növekedés ilyen korai észlelése igencsak valószínűtlennek hangzik. De oké, mondjuk, hogy a JAXA tudósainak igazuk van. Hová megy az energia?

– A Petrova-vonalba.

– Mi?

– A JAXA alaposan megvizsgálta a Petrova-vonalat, és azt mondják, ugyanolyan mértékben fényesedik, mint amilyen mértékben a Nap fakul. Bármi legyen is a Petrova-vonal, és bárhogyan is csinálja, energiát lop a Naptól.

Elővett a táskájából egy halom papírt, és az asztalra helyezte. Grafikonok és diagramok sokaságát pillantottam meg. Addig turkált közöttük, amíg meg nem találta, amit keresett, és felém tolta.

Az X tengely alatt az „idő”, az Y tengely mellett pedig a „fényességvesztés” felirat állt. A görbe bizony durván exponenciális volt.

– Ez valami tévedés lehet – mondtam.

– Nem tévedés. A Nap kibocsátása egy teljes százalékot csökken a következő kilenc évben. Húsz év alatt ez az érték eléri az öt százalékot. Ez nem jó. Nagyon nem jó.

A grafikonra meredtem.

– Ez jégkorszakot jelent. Mármint… azonnali jégkorszakot.

– Igen, minimum. Plusz terménykiesést, tömeges éhezést… és még ki tudja, mi mást.

Megráztam a fejemet.

– Hogyan játszódhat le ilyen hirtelen változás a Napban? Hiszen egy csillagról beszélünk, a szentségit! Csillagokkal egyszerűen nem történik ilyesmi. Az efféle változások több millió év alatt mennek végbe, nem pedig pár évtized alatt. Hiszen ezt te magad is tudod.

– Nem, nem tudom. Egykor tudtam. Most már csak annyit tudok, hogy a Nap haldoklik. Nem tudom, miért, és nem tudom, mit tehetnénk ellene. De azt tudom, hogy haldoklik.

– Hogyan… – A homlokomon összefutottak a ráncok.

Marissa legurította az itala maradékát.

– Az elnök holnap reggel beszédet intéz az emberekhez. Azt hiszem, egyeztettek más országok vezetőivel is, hogy mind ugyanakkor tegyék meg a bejelentést.

A pincér letette elém a Guinnessemet.

– Parancsoljon, uram. Hamarosan hozom a steakeket is.

– Kérek még egy whiskyt – mondta Marissa.

– Legyen kettő – tettem hozzá.

Zavartan pislogok. Újabb bevillanó emlék.

Igaz lehet? Vagy csak egy kósza beszélgetés valami szerencsétlennel, akit beszippantott egy ostoba világvége-elmélet?

Nem. Tényleg igaz. A puszta gondolattól is megrémülök. És ez nem csak afféle hirtelen rémület. Jól ismert, kényelmes kis rémület, amelynek bérelt helye van az asztalnál. Régóta velem van már.

Tényleg igaz. A Nap haldoklik. Én meg nyakig vagyok az egészben. Nem csak a Föld egy átlagpolgáraként, aki mindenki mással együtt halálra van ítélve – aktív szerepet játszom az ügyben. Érzem a vállamat nyomó felelősség súlyát.

A saját nevemre még mindig nem emlékszem, viszont beugrik pár információmorzsa a Petrova-problémával kapcsolatban. Merthogy Petrova-problémának hívják. Ez most jutott eszembe.

A tudatalattimnak megvannak a maga prioritásai, és most kétségbeesetten igyekszik közölni velem a tudnivalókat. Azt hiszem, az a dolgom, hogy megoldjam a Petrova-problémát…

…egy kis laborban, ágynemű-tógát viselve, miközben fogalmam sincs róla, ki vagyok, és csak egy ostoba számítógépre meg két mumifikálódott szobatársra számíthatok.

Elhomályosodik a tekintetem. Megtörlöm a szememet. Könnyek. Nem… nem emlékszem a nevükre. De… a barátaim voltak. A bajtársaim.

Csak most jövök rá, hogy mindeddig háttal álltam nekik. Mindent megtettem, amit csak tudtam, hogy ne kelljen rájuk néznem. Miközben tébolyodottként firkálgattam a falra, mögöttem ott hevert azoknak az embereknek a holtteste, akik fontosak voltak nekem.

De most már semmi sem köti le a figyelmemet. Megfordulok, és rájuk nézek.

Felzokogok. Minden előzetes jel nélkül. Hirtelen megrohannak ilyen-olyan apró emlékek. A nő vicces volt – bármikor be tudott mondani egy gyors poént. A férfiról egy acélidegzetű profi emlékét őrzöm. A hadsereg kötelékébe tartozott, és egész biztosan ő volt a vezetőnk.

A padlóra rogyok, és a kezembe temetem az arcomat. Képtelen vagyok kordában tartani az érzéseimet. Úgy bőgök, akár egy gyerek. Sokkal többek voltunk barátoknál. És a „csapat” szó sem megfelelő. Ennél erősebb szót kell keresnem. Itt van…

Itt van a nyelvem hegyén…

A szó egyszerre csak átcsusszan a tudatos elmémbe. Várnia kellett, hogy elkalandozzék a figyelmem, és ő belopakodhasson.

Legénység. Legénység voltunk. És mostanra csak én maradtam.

Egy űrhajón vagyok. Most már tudom. Arról fogalmam sincs, hogyan lehet rajta gravitáció, de egy űrhajón vagyok.

Kezdenek a helyükre kerülni a dolgok. Nem megbetegedtünk, hanem „hibernáltak” minket.

De ezek az ágyak nem olyan mágikus „fagyasztókamrák”, amilyeneket a filmekben látni. Szó sincs semmiféle különleges technológiáról. Azt hiszem, klinikailag előidézett kómában voltunk. Etető- és intravénás csövek, állandó orvosi felügyelet. Amire csak egy szervezetnek szüksége lehet. Valószínűleg azok a robotkarok cserélgették a lepedőket, forgattak minket a felfekvés elkerülése érdekében, és ők gondoskodtak minden másról is, ami normál esetben az intenzív osztályon dolgozó nővérek feladata.

És fitten tartottak minket. Testünkre tapasztott elektródákkal stimulálták az izommozgást. Rengeteg edzést végeztettek velünk.

De kómában lenni akkor is veszélyes. Rendkívül veszélyes. Csak én maradtam életben, és az én agyam is megzápult.

Odalépek a nőhöz. Még jobban is érzem magam most, hogy ránézek. Talán egyfajta feldolgozása ez a történteknek, talán csak a sírógörcs utáni nyugalom.

A múmiához nem csatlakoznak csövek. Nincs rákötve semmilyen megfigyelőberendezésre. Pergamenszerű csuklóján van egy kis lyuk. Gondolom, ott volt az infúziós cső, amikor meghalt, így a lyuk már nem tudott begyógyulni.

A számítógép mindent eltávolított róla a halála után. Nyáron gyűjts, hogy télen fűts, ugyebár. Semmi értelme halottakra pazarolni az erőforrásokat. Így több jut a túlélőknek.

Vagyis több jut nekem.

Veszek egy nagy levegőt, és kifújom. Nyugodtnak kell maradnom. Tisztán kell gondolkodnom. Sok mindenre visszaemlékeztem az imént – a legénységre, személyiségük egyes aspektusaira, arra, hogy egy űrhajón vagyok (ettől majd igyekszem csak később kiakadni). A lényeg, hogy kezdenek visszatérni az emlékeim, méghozzá a jelek szerint nemcsak úgy véletlenszerűen, hanem akkor, amikor vissza akarom kapni őket. Erre kellene koncentrálnom, de egyelőre túlságosan elural a szomorúság.

– Egyen – szól rám a számítógép.

Kinyílik egy panel a mennyezet közepén, és kihull belőle egy ételtubus. Az egyik robotkar elkapja, és az ágyamra helyezi. A címkén ez áll: 1. NAP – 2. ÉTKEZÉS.

Nem vagyok kajálós hangulatban, de amint meglátom a tubust, megkordul a gyomrom. Bármilyen mentális állapotban legyek is, a testemnek megvannak a maga szükségletei.

Kinyitom a tubust, és benyomok a számba egy adag trutymót.

El kell ismernem: ez is elképesztő ízrobbanás. Azt hiszem, csirke némi zöldséges bukéval. Persze nincs semmi szilárdsága – lényegében bébiétel. De egy kicsit azért sűrűbb, mint a reggelim. Fokozatosan szoktatják vissza az emésztőrendszeremet a szilárd ételhez.

– Víz? – kérdezem két nyelés között.

Ismét kinyílik a mennyezeti panel, ahonnan ezúttal egy fémhenger esik ki. Az egyik robotkar idehozza nekem. A fényes tárolón IHATÓ VÍZ felirat áll. Lecsavarom a tetejét, és… ki hitte volna, valóban vizet találok benne.

Belekortyolok. Szoba-hőmérsékletű, és íztelen. Valószínűleg desztillált, és nem tartalmaz ásványi anyagokat. De a víz az víz.

Végzek a tubussal. Eddig nem kellett vécére mennem, de előbb-utóbb kénytelen leszek, és nem pisálnék a padlóra, ha nem muszáj.

– Vécé? – kérdezem.

Kifordul egy falipanel, és feltárul mögötte egy klozet. Ott van a falban, akár egy börtöncellában. Közelebbről is szemügyre veszem. Gombok meg ilyesmik vannak rajta. A kagylóban mintha egy vákuumcső lenne. És nincs víz. Valószínűleg egy zéró g-s vécével van dolgom, amelyet gravitációs használatra módosítottak. De mégis miért?

– Oké, öm… vécé, oszolj.

A fal visszafordul a helyére. A vécé eltűnik.

Rendben. Jóllaktam. Kicsit jobban érzem magam. Az étel már csak ilyen.

A pozitív dolgokra kell koncentrálnom. Életben vagyok. Bármi végzett is a barátaimmal, engem megkímélt. Egy űrhajón vagyok – nem ismerem a részleteket, de az biztos, hogy ez itt egy űrhajó, és amennyire tudom, rendeltetésszerűen működik.

A mentális állapotom pedig egyre javul. Ebben is biztos vagyok.

Keresztbe tett lábbal ülök a padlón. Ideje kicsit elébe menni a dolgoknak. Lehunyom a szememet, és hagyom, hogy elkalandozzanak a gondolataim. Tudatosan igyekszem emlékezni valamire – bármire. Nem érdekel, mire, a lényeg, hogy én kezdeményezzem az emlékezést. Lássuk, mire jutunk.

Azzal kezdem, ami örömet szerez nekem. Bírom a tudományt. Ismerem. A kis kísérleteim is izgalommal töltöttek el. És az űrben vagyok. Úgyhogy megpróbálok az űrre meg a tudományra gondolni. Meglátjuk, beugrik-e valami…

Kivettem a mikróból az előrecsomagolt, forrón gőzölgő spagettit, és a kanapéhoz siettem vele. Lehúztam róla a műanyag fóliát, hogy távozhasson a gőz.

Visszakapcsoltam a hangot a korábban lenémított tévén, és hallgattam az élő adást. Sok munkatársam és néhány barátom is meghívott, hogy együtt nézzük, de nem akartam az egész estét azzal tölteni, hogy kérdésekre válaszolok. Békében akartam végignézni.

Ez volt az emberiség történelmének legnézettebb műsora. Többen követték, mint a holdra szállást, többen, mint bármilyen világkupadöntőt. Minden országos csatornán, streamingszolgáltatón, híroldalon és helyi tévéadón ugyanaz ment: a NASA élő adása.

Egy riporter állt egy idősebb férfi társaságában egy repülésirányító terem galériáján. Mögöttük kék pólós férfiak és nők meredtek a termináljaikra.

– Sandra Elias vagyok – mondta a riporter –, és itt állok a kaliforniai Pasadenában, a Jet Propulsion Laboratoryban. Velem van dr. Browne, a NASA bolygókutatási részlegének vezetője.

Azzal a tudós felé fordult.

– Doktor Browne, hogy jellemezné a jelenlegi szituációt?

Browne megköszörülte a torkát.

– Nagyjából kilencven perccel ezelőtt megerősítést kaptunk arról, hogy az ArcLight sikeresen Vénusz körüli pályára állt. Most az első adatcsomag érkezésére várunk – foglalta össze tömören a helyzetet.

Durva évünk volt, miután a JAXA bejelentette a Petrova-problémát, de a tanulmányok sorra erősítették meg a kutatási eredményeket. Ketyegett az óra, és a világ tudni akarta, mire számíthat. Így aztán megszületett az ArcLight projekt.

Rémisztő szituációval néztünk szembe, de maga a projekt fantasztikus volt. A bennem élő kocka alig bírt magával izgatottságában.

Az ArcLight lett minden idők legdrágább személyzet nélküli űrhajója. A világ válaszokat akart kapni, és nem maradt idő a totojázásra. Ha azt mondod egy űrügynökségnek, hogy egy éven belül küldjön szondát a Vénuszhoz, normális esetben egyenesen az arcodba nevetnek. De bámulatos, mi mindent el lehet érni korlátlan költségvetéssel. Az Egyesült Államok, az Európai Unió, Oroszország, Kína, India és Japán is beszállt a költségek fedezésébe.

– Beszéljen a vénuszi útról – kérte a riporter. – Miért olyan bonyolult?

– A fő probléma az üzemanyag – válaszolta Browne. – Vannak bizonyos „indítási ablakok”, amikor a bolygóközi utazáshoz csak minimális mennyiségű üzemanyag szükséges, de mi messze voltunk egy ilyen Föld–Vénusz indítási ablaktól. Ezért aztán eleve sokkal több üzemanyagot kellett felküldenünk, hogy célba tudjuk juttatni az ArcLightot.

– Tehát egyszerűen csak rosszul jött ki az időzítés? – kérdezte a riporter.

– Kétlem, hogy létezik megfelelő időpont arra, hogy elsötétedjen a csillagunk.

– Jogos. Kérem, folytassa.

– A Vénusz nagyon gyorsan mozog a Földhöz képest, ami azt jelenti, hogy még több üzemanyagra van szükség ahhoz, hogy utolérjük. Ami azt illeti, még ideális körülmények között is több üzemanyag kell a Vénusz eléréséhez, mint ha a Marshoz akarnánk eljutni.

– Hihetetlen. Hihetetlen. Doktor, sokan kérdezik, hogy miért ilyen fontos maga a bolygó. A Petrova-vonal hatalmas, íve a Naptól egészen a Vénuszig terjed. Miért nem valahová a két égitest közé küldtük a szondát?

– Mert a Petrova-vonal itt a legszélesebb… olyan széles, mint maga a bolygó. És a bolygó gravitációja is a segítségünkre lehet. Az ArcLight tizenkétszer fogja megkerülni a Vénuszt, és közben folyamatosan mintákat gyűjt a Petrova-vonal anyagából, bármi legyen is az.

– És ön szerint miféle anyagról beszélünk?

– Fogalmunk sincs. Egyáltalán semmi fogalmunk sincs. De talán hamarosan megkapjuk a válaszokat. Mire az ArcLight befejezi Vénusz körüli első útját, elég anyag gyűlik össze ahhoz, hogy a fedélzeti labor kielemezze.

– És miféle eredményekre számíthatunk ma este?

– Nem sokra. A fedélzeti labor meglehetősen egyszerű. Csak egy erős nagyításra képes mikroszkópból meg egy röntgenspektrométerből áll. Az igazi feladat a minták visszahozása. Az ArcLightnak nagyjából három hónapra lesz szüksége, hogy hazatérjen velük. A labor csak biztosíték, hogy legalább valamennyi adathoz akkor is hozzájussunk, ha a visszatérés során valamilyen akadályba ütközünk.

– Alapos tervezés, mint mindig, dr. Browne.

– Ez a dolgunk.

Üdvrivalgás tört ki a riporter háta mögött.

– Úgy hallom… – A nő elhallgatott, megvárta, hogy elüljön a zaj. – Úgy hallom, a Vénusz első megkerülése befejeződött, és már futnak be az adatok…

A vezérlőterem főkijelzője most egy fekete-fehér képet mutatott. A nagyja szürke volt, itt-ott fekete pontokkal.

– Mit látunk itt, doktor? – kérdezte a riporter.

– Ez a belső mikroszkóp képe – válaszolta Browne. – Tízezres nagyítás. Azok a fekete pöttyök nagyjából tízmikronnyiak.

– Ezeket a pöttyöket kerestük?

– Nem lehetünk biztosak benne. Talán csak porrészecskék. A jelentősebb gravitációs forrásokat, így a bolygókat is, porfelhő veszi körül…

– Mi a faszom?! – fakadt ki valaki a háttérben. Több repülésirányítónak is elakadt a lélegzete.

A riporter felkuncogott.

– Nagy az izgatottság itt, a JPL-ben. Élőben közvetítjük az eseményeket, és elnézést kérünk az efféle…

– Úristen! – mondta Browne.

A főkijelzőn további képek jelentek meg. Egyik a másik után. Mindegyik majdnem ugyanolyan volt.

Majdnem.

A riporter a képeket figyelte.

– Azok a részecskék… mozognak?

Az egymást váltó képeken egyre torzultak és csúszkáltak a fekete pöttyök.

A riporter megköszörülte a torkát, és az évszázad borítékolhatóan legvisszafogottabb megjegyzését szállította:

– Egy kicsit úgy néznek ki, mint a mikrobák, nem gondolja?

– Telemetria! – kiáltotta dr. Browne. – Nem leng ki a szonda?

– Már ellenőriztem – válaszolta valaki. – Nincs kilengés.

– Van a mozgásnak következetes iránya? – kérdezte dr. Browne. – Valami, ami magyarázható külső erőhatással? Esetleg mágnesességgel? Statikus elektromossággal?

A terem elnémult.

– Valaki?! – kiáltotta dr. Browne.

Beleejtettem a villámat a spagettimbe. Tényleg ennyire szerencsés lennék?! Hogy abban a korban élek, amikor az emberiség felfedezi az első, földön kívüli életformát?!

Hűha! Mármint – jó, a Petrova-probléma továbbra is rémisztő, de… hűha! Földönkívüliek! Lehet, hogy ezek földönkívüliek! Alig várom, hogy holnap megbeszéljem a dolgot a gyerekekkel…

– Szöganomália – szólal meg a számítógép.

– A keservit! – fakadok ki. – Már majdnem sikerült! Majdnem visszaemlékeztem magamra!

– Szöganomália – ismétli meg a számítógép.

Felhúzom a lábamat, és felállok. Felszínes interakcióink során úgy tűnt, a számítógép nagyjából megérti a mondandómat. Mint Siri vagy Alexa. Ezért úgy beszélek hozzá, ahogyan hozzájuk beszélnék.

– Számítógép, mi az a szöganomália?

– Szöganomália: egy létfontosságúnak ítélt objektum vagy test legalább 0,01 radiánnal elmozdult az elvárt pozíciószögéből.

– Melyik objektum mutat anomáliát?

– Szöganomália.

Ez nem nagy segítség. Egy űrhajón vagyok, tehát navigációs problémáról lehet szó. Ami aligha jelent jót. Egyáltalán hogyan tudom irányítani ezt az izét? Nem látok semmit, ami űrhajóvezérlésre emlékeztetne – nem mintha amúgy tudnám, hogyan fest egy ilyen berendezés. De eddig csak egy „kómaszobát” meg egy labort találtam.

A labor másik búvónyílása – amelyik még feljebb vezet – biztosan nagyon fontos. Mintha egy videójátékban lennék. Derítsd fel a területet, amíg rá nem bukkansz egy zárt ajtóra, aztán keresd meg a kulcsot. Csakhogy nekem nem könyvespolcokon meg szemeteskukákban kell kutakodnom, hanem az elmémben. Mert a „kulcs” a saját nevem.

Nem mondhatom, hogy a számítógép észszerűtlenül viselkedik. Ha nem emlékszem a saját nevemre, valószínűleg jobb is, ha nem enged be a hajó érzékenyebb részeire.

Felmászok az ágyamra, és hanyatt fekszem. Bizalmatlanul méregetem a plafonról lógó robotkarokat, de nem mozdulnak. A számítógép a jelek szerint úgy döntött, hogy immár önjáró lettem.

Lehunyom a szememet, és az előbbi emlékfoszlányra összpontosítok. Látok belőle kis darabkákat az elmémben. Mintha egy régi, sérült fényképet nézegetnék.

A házamban vagyok… nem… a lakásomban. Egy lakásban élek. Rendezett, de kicsi. Az egyik falat egy San Francisco horizontjáról készített kép foglalja el. Ezzel nem sokra megyek. Már tudom, hogy San Franciscóban éltem.

Előrecsomagolt, mikrózott étel hever előttem a dohányzóasztalon. Spagetti. A hőmérséklet nem oszlott el egyenletesen, ezért még mindig fagyott tésztadarabok szomszédolnak a nyelvet olvasztó plazmával. Ennek ellenére enni kezdem. Nagyon éhes lehetek.

A NASA-t nézem a tévében; látom mindazt, ami már az előző emlékvillanásomban is felbukkant. Az első gondolatom az, hogy… fel vagyok ajzva! Lehet, hogy földönkívüliekkel van dolgunk? Alig várom, hogy elmondjam a gyerekeknek!

Vannak gyerekeim? Ez egy egyedülálló férfi lakása, ahol egy egyedülálló férfi eszi egy egyedülálló férfi ételét. Nem látok itt semmi nőieset. Semmi sem utal arra, hogy lenne egy nő az életemben. Elváltam? Meleg vagyok? Akárhogy is, annak sincs jele, hogy gyerekek élnének velem. Se játékok, se gyerekeket ábrázoló képek a falon vagy a kandallópárkányon, semmi ilyesmi. És egyébként is túlságosan tiszta a lakás. A gyerekek mindenhol kuplerájt csinálnak. Nem is szólva arról, amikor rágózni kezdenek. Mind átesik ezen a fázison – vagy legalábbis a legtöbbjük –, és mindenhol otthagyják maguk után a ragacsos bizonyítékot.

Honnan tudok én ilyesmiket?

Szeretem a gyerekeket. Hah. Csak egy megérzés. De szeretem a gyerekeket. A gyerekek menők. Tök jó lógni velük.

Szóval a harmincas éveimben járó szingli férfi vagyok, aki egyedül él kis lakásában, és nincsenek gyerekei, de azért nagyon bírja a kölyköket. Ez egy kicsit nyugtalanító…

Tanár! Tanár vagyok! Most már emlékszem!

Ó, hála az égnek. Tanár vagyok.

3. FEJEZET
Kép

Na jó – mondtam az órára pillantva. – Egy percünk van a csengetésig. Ugye tudjátok, mi jön most?

– Villámkör! – kiáltották a diákjaim.

Az élet meglepően keveset változott a Petrova-vonallal kapcsolatos bejelentés óta.

Vészjósló, halállal fenyegető idők jártak, de mi ezt az egész szituációt mégis normálisnak fogtuk fel. A londoniak azzal a tudattal élték mindennapi életüket a második világháborús bombázások alatt, hogy bármelyik pillanatban felrobbanhat valamelyik épület. De mindattól függetlenül, milyen szörnyű fordulatot vett az élet, a tejet akkor is ki kellett szállítania valakinek. És ha Mrs. McCreedy házát lebombázták éjjel, hát kihúztad őt a címlistáról.

Így aztán az apokalipszis közeledtével – amelyet valószínűleg egy idegen életforma idézett elő – ott álltam egy rakás gyerek előtt, és alapvető tudományos ismereteket tanítottam nekik. Mert mi értelme a világ létezésének, ha a felhalmozott tudást nem adod át a következő generációnak?

A gyerekek a tábla felé fordított, takaros padsorokban ültek. Teljesen hétköznapi elrendezés. Csakhogy a terem maradéka úgy nézett ki, mint egy őrült tudós laborja. Éveket töltöttem a tökéletesítésével. Az egyik sarokban egy Jákob lajtorjája állt (kikapcsolva tartottam, nehogy a kölykök kinyírják magukat). Egy másik falon formaldehides üvegcsékben ázó állati testrészek sorakoztak. Az egyik üvegcse viszont csak spagettit és főtt tojást tartalmazott. A gyerekek ezen sokat törték a fejüket.

A mennyezet közepéről lógott az én nagy büszkeségem – a Naprendszer hatalmas modellje. A Jupiter baseball-labda méretű volt, az apró Merkúr pedig nem volt nagyobb, mint egy üveggolyó.

Éveket töltöttem azzal, hogy felépítsem magamnak a „menő” tanár hírnevét. A gyerekek okosabbak, mint a többség képzeli, és meg tudják állapítani, hogy egy tanár tényleg törődik velük, vagy csak úgy tesz, mintha. Na de a lényeg, hogy eljött a villámkör ideje!

Felmarkoltam az asztalomról egy öklömnyi babzsákot.

– Mi a Sarkcsillag másik neve?

– Polaris! – válaszolta Jeff.

– Helyes! – odadobtam neki egy babzsákot. Még el sem kapta, amikor már feltettem a következő kérdést. – Mi a kőzetek három alapvető típusa?

– Magmás, ülepedéses és metamorf! – kiáltotta Larry. Finoman szólva is izgulékony a srác.

– Majdnem!

– Magmás, üledékes és metamorf! – szavalta vigyorogva Abby. Ez a kiscsaj szálka a szememben. De piszkosul okos.

– Igen! – odadobtam neki egy babzsákot. – Melyik hullámot érzed először egy földrengés során?

– A P-hullámot – válaszolta Abby.

– Már megint te? – odadobtam neki a jutalmát. – Mi a fény sebessége?

– Háromszor tíz a… – kezdte Abby.

– C! – kiabálta be hátulról Regina. Ő ritkán szólalt meg, és mindig jólesett látni, hogy kimerészkedik a burkából.

– Trükkös, de helyes! – repült a babzsák.

– Én válaszoltam először! – panaszkodott Abby.

– De ő fejezte be a választ először. Melyik a Földhöz legközelebbi csillag?

– Az Alfa Centauri! – vágta rá Abby.

– Téves! – válaszoltam.

– De nem téves!

– De igen, az. Másvalaki?

– Ó! – kapott a fejéhez Larry. – A Nap!

– Helyes! Larryé a babzsák! Óvatosan az elbizakodottsággal, Abby.

A kislány sértődötten fonta karba a kezét.

– Ki tudja megmondani nekem a Föld sugarát?

Trang felemelte a kezét.

– Háromezer-kilencszá…

– Trang! – vágott közbe Abby. – A válasz: Trang.

Trang lefagyott zavarodottságában.

– Micsoda? – kérdeztem.

Abby önelégülten folytatta:

– A tanár úr azt kérdezte, ki tudja megmondani a Föld sugarát. Trang tudja megmondani. Helyes választ adtam.

Túljárt az eszemen egy tizenhárom éves. Nem is először. Épp akkor ejtettem az asztalára a babzsákot, amikor megszólalt a csengő.

A gyerekek kipattantak a székükből, és felkapták a könyveiket meg a hátizsákjukat. A győzelemtől mámoros Abby nem siette el a dolgot.

– Ne felejtsétek el a hét végén játékokra és más nyereményekre beváltani a babzsákokat! – szóltam a távolodó hátak után.

Az osztályterem hamarosan kiürült, és már csak a gyerekzsivaj folyosóról beszűrődő visszhangja tanúskodott bárminemű életről. Összeszedtem az asztalomról a beadott házi feladatokat, és beraktam a kézitáskámba. Véget ért a hatodik óra.

Ideje volt meginni egy csésze kávét a tanáriban. Talán pár dolgozatot is kijavítok még hazaindulás előtt. Bármire hajlandó vagyok a parkoló elkerülése érdekében. A helikopteranyák flottája most rohamozza meg az iskolát, hogy hazavigye a gyerekeket. És ha az egyik meglát engem, biztosan lesz valami panasza vagy javaslata. Senkit sem hibáztathatok, amiért szereti a gyerekeit, és isten tudja, nem ártana, ha több szülő fordítana komoly figyelmet a kölykei taníttatására, de azért mindennek van határa.

– Ryland Grace? – szólalt meg egy női hang.

Meglepve pillantottam fel, mert nem hallottam bejönni.

A negyvenes évei közepén járhatott, jól szabott üzletasszonyi ruhát viselt, és egy aktatáskát tartott a kezében.

– Öm, igen – válaszoltam. – Segíthetek valamiben?

– Azt hiszem, igen. – Enyhe akcentussal beszélt. Európára tippeltem, de nem tudtam ennél pontosabban belőni. – Eva Stratt vagyok. A Petrova-különítmény tagja.

– A minek a tagja?

– Petrova-különítmény. Egy nemzetközi szervezet, amelyet a Petrova-vonalra válaszul hoztak létre. Azt a feladatot kaptam, hogy találjak megoldást a szituáció jelentette fenyegetésre. Felruháztak bizonyos hatáskörrel a cél érdekében.

– Kikről beszél? Kik állnak emögött?

– Az ENSZ összes tagállama.

– Hogy micsoda? De hogy lehet…

– Egyhangú titkos szavazás. Bonyolult. Az egyik tudományos értekezéséről szeretnék beszélni magával.

– Titkos szavazás? Mindegy. – Megráztam a fejemet. – A publikációim napjainak leáldozott. A tudományos élet nem feküdt nekem.

– Tanárként dolgozik, tehát a tudomány még mindig része az életének.

– Hát, ja. De én az igazi tudományos életről beszélek. Tudósokkal és szakmai bírálatokkal és…

– És seggfejekkel, akik kirúgatták magát az egyeteméről? – A nő felvonta a szemöldökét. – És akik elzárták az összes pénzcsapot, és tettek róla, hogy soha többé ne publikálhasson?

– Ja. Azokkal.

Erre előhúzott az aktatáskájából egy irattömböt.

Kinyitotta, és olvasni kezdte az első oldalát.

– Elemzés a vízalapú evolúció hipotéziseiről, és az evolúciós modellek kilátásainak újrakalibrálása. – Felnézett rám. – Ezt maga írta, ugye?

– Elnézést, de honnan szerezte…

– Be kell vallanom, a címe unalmas, de a tartalma nagyon izgalmas.

Letettem a kézitáskámat az asztalomra.

– Nézze, nem egészen voltam önmagam, amikor ezt írtam. Elegem lett a kutatás világából, és ez volt az én „nyaljátok ki” jellegű búcsúüzenetem. Tanárként sokkal boldogabb vagyok.

A nő belelapozott az anyagba.

– Évekig harcolt azzal az elképzeléssel, hogy az élethez folyékony víz szükséges. Van egy egész fejezete „A lakható övezet elmélete idiótáknak való” címmel. Név szerint szólít meg többtucatnyi kiváló tudóst, hogy aztán földbe döngölje őket, amiért elengedhetetlennek tartanak egy bizonyos hőmérsékleti tartományt.

– Igen, de…

– Molekuláris biológiából doktorált, ugye? Azt hittem, a legtöbb tudós egyetért abban, hogy a folyékony víz szükséges az élet kialakulásához.

– Tévednek! – Karba fontam a kezemet. – A hidrogénben és az oxigénben nincsen semmi mágikus! A földi élethez szükségesek, persze. De egy másik bolygón teljesen más feltételek uralkodhatnak. Az élethez mindössze egy olyan kémiai reakció kell, amelynek során másolatok jönnek létre az eredeti katalizátorról. Ehhez pedig nem kell víz!

Lehunytam a szememet, vettem egy nagy levegőt, majd kiengedtem.

– A lényeg az, hogy berágtam, és megírtam azt a tanulmányt. Aztán kaptam tanári engedélyt, lett egy új karrierem, és ténylegesen élvezni kezdtem az életemet. Úgyhogy örülök, hogy senki sem hitt nekem. Jobb így.

– Én hiszek magának.

– Kösz. De most dolgozatokat kell kiértékelnem. Elárulná, mit keres itt?

Visszatette az irattömböt az aktatáskájába.

– Feltételezem, tud az ArcLight szondáról és a Petrova-vonalról.

– Elég béna természetismeret-tanár lennék, ha nem tudnék róla.

– Maga szerint azok a pontok élnek? – kérdezte.

– Nem tudom. Lehet, hogy csak mágneses mezőkben ugrálnak ide-oda. Gondolom, ha az ArcLight visszatér a Földre, tudni fogjuk. Nemsokára itt lesz, ugye? Már csak pár hét van hátra.

– A szonda huszonharmadikán érkezik. A Roszkoszmosz fogja lehozni az alacsony Föld körüli pályájáról egy erre szánt Szojuz-egységgel.

Biccentettem.

– Akkor hamarosan tudni fogjuk. A világ legragyogóbb elméi fogják megvizsgálni a pöttyöket, hogy kiderítsék, mik azok. Maga tudja, kik lesznek azok az elmék?

– Maga. Maga lesz az.

Üres tekintettel meredtem rá.

Meglóbálta a kezét az arcom előtt.

– Hahó!

– Azt akarja, hogy én vizsgáljam meg azokat a pöttyöket? – kérdeztem.

– Igen.

– Az egész világ magát hatalmazta fel ennek a problémának a megoldására, mire maga egyenesen egy középiskolai tanárhoz jött?

– Igen.

Megfordultam, és az ajtó felé indultam.

– Maga vagy hazudik, vagy megőrült, vagy a kettő kombinációja. Nekem most mennem kell.

– Ez nem kívánságműsor – szólt utánam.

– Hát, pedig nekem annak tűnik! – azzal búcsút intettem neki.

De ja. Tényleg nem kívánságműsor volt.

Ahogy hazaértem, még az ajtómig sem jutottam el, máris körbevett négy jól öltözött férfi. Megmutatták az FBI-jelvényüket, és betuszkoltak a parkolóban álló három fekete városi terepjáró egyikébe. Egy húszperces utat követően, melynek során egyetlen kérdésemre sem válaszoltak, de még csak hozzám sem szóltak, megálltunk, és betereltek engem valamelyik üzleti negyed egyik unalmas külsejű épületébe.

Alig érte a lábam a földet, úgy vezettek át egy üres folyosón, ahol durván tízméterenként jelöletlen ajtók sorakoztak. Végül a folyosó végén kitártak előttem egy kétszárnyú ajtót, és finoman betessékeltek rajta.

Ellentétben az elhagyatott épület többi részével, ez a helyiség tele volt zsúfolva bútorokkal és csúcstechnológiai berendezésekkel. Ennél jobban felszerelt biológiai labort soha életemben nem láttam. A közepén pedig ott állt Eva Stratt.

– Üdvözlöm, dr. Grace – mondta. – Ez itt az új laborja.

Az FBI-ügynökök becsukták mögöttem az ajtót, mire kettesben maradtunk Stratt-tal a laboratóriumban. Megdörzsöltem a vállamat ott, ahol egy kicsit túl határozottan nyomorgatták meg.

Visszapillantottam az ajtóra.

– Szóval… amikor azt mondta, felruházták bizonyos hatáskörrel…

– Mindenre kiterjedő hatáskörrel ruháztak fel.

– Akcentussal beszél. Amerikai maga egyáltalán?

– Holland vagyok. Az Európai Űrügynökség igazgatója voltam, de ez már nem számít. Most ezt a projektet vezetem. Nincs időnk lassan működő nemzetközi bizottságokra. A Nap haldoklik. Megoldásra van szükségünk. És az én dolgom az, hogy rátaláljunk.

Magához húzott egy laborszéket, és leült.

– Ez a sok „pont” valószínűleg egy életforma. A Nap exponenciális halványodása jól magyarázható egy jellemző életforma exponenciális népességnövekedésével.

– Maga szerint ezek… megeszik a napot?

– Vagy legalábbis az energiakibocsátását.

– Oké, hát ez elég… rémisztő. De akkor is: mi a túrót akar tőlem?

– Az ArcLight szonda már úton van a Földre a mintákkal. Némelyikük talán még mindig él. Szeretném, ha megvizsgálná ezeket a mintákat, és mindent kiderítene róluk, amit csak tud.

– Igen, ezt már említette. De kétlem, hogy ne lennének nálam sokkal alkalmasabb emberek erre a feladatra.

– Rengeteg tudós fogja megvizsgálni őket szerte a világon, de azt akarom, hogy maga legyen az első.

– Miért?

– Ez a valami a Nap felszínén vagy annak közelében él. Maga szerint ez vízalapú életformának tűnik?

Igaza volt. A víz egyszerűen nem képes megmaradni ilyen hőmérsékleti viszonyokban. Nagyjából 3000 Celsius-fok után a hidrogén- és az oxigénatomok nem tudják fenntartani a kapcsolatukat. Márpedig a nap felszínén 5500 Celsius-fok van.

– A spekulatív földön kívüli biológia szakterülete igen kicsi – folytatta a nő. – Csak nagyjából ötszáz ember tartozik bele az egész világon. És bárkivel beszélek is, az oxfordi professzoroktól a Tokiói Egyetem kutatóiig, mindenki azt mondja, hogy maga lehetett volna ennek a területnek a vezéralakja, ha nem fordít hátat neki.

– Jesszus. Nem éppen barátságos körülmények között távoztam. Meglep, hogy ilyen szépeket mondanak rólam.

– Mindenki tisztában van a helyzet súlyosságával. Régi sértődésekre nincs idő. De ha már itt tartunk, most alkalma lesz mindenkinek megmutatni, hogy végig igaza volt. Az élethez tényleg nem szükséges víz. Biztos nem bánná, ha ezt be is bizonyíthatná.

– Hát igen – mondtam. – Mármint… hogyne. De nem ezen az áron.

A nő leugrott a székéről, és az ajtó felé indult.

– Ez van. Legyen itt huszonharmadikán, este hét órakor. Addigra idehozatom a mintát.

– Hogyan… De hát Oroszországban lesz, nem?

– Mondtam a Roszkoszmosznak, hogy Saskatchewanban érjen földet a Szojuz. A Kanadai Királyi Légierő gondjaiba veszi a mintát, és egy vadászgéppel egyenesen idehozza San Franciscóba. Az amerikai kormány engedélyezi a kanadaiaknak a légtér használatát.

– Saskatchewan?

– A Szojuz-kapszulákat a bajkonuri űrrepülőtérről lövik fel, amely magas földrajzi szélességen fekszik. A legbiztonságosabb landolási helyszínek ugyanezen a szélességi fokon vannak. Saskatchewan a San Franciscóhoz legközelebbi nagy, lapos terület, amely minden feltételnek megfelel.

Feltartottam a kezemet.

– Várjunk csak. Az oroszok, a kanadaiak, az amerikaiak mind azt teszik, amit maga mond nekik?

– Igen. Szó nélkül.

– Most csak kekeckedik velem, ugye?

– Ismerkedjen meg az új laborjával, dr. Grace. Nekem más dolgom is van.

Azzal egyetlen további szó nélkül kisétált az ajtón.

– Igen! – Beleöklözök a levegőbe.

Talpra ugrok, és felmászok a létrán a laborba, majd továbbmászok a másik létrán, és megragadom a Rejtélyes Búvónyílás fogantyúját.

Ahogy legutóbb, a számítógép most is azonnal megszólal:

– Az ajtó kinyitásához közölje a nevét.

– Ryland Grace – mondom önelégült mosollyal. – Dr. Ryland Grace.

Az egyetlen válasz a búvónyílás halk kattanása. A nevem kiderítése érdekében végzett sok elmélkedés és önvizsgálat után azért nem bánnám, ha valami lelkesítőbb visszajelzést kaptam volna. Mondjuk egy konfettiesőt.

Megrántom a fogantyút. Elfordul. Birodalmam legalább egy új helyiséggel nőni fog. Felfelé nyomom a búvónyílás ajtaját. A háló és a labor közötti nyílással ellentétben azonban ez oldalra csusszan. A következő helyiség nagyon kicsi, és valószínűleg nincs benne elég hely, hogy az ajtó ívben kitárulhasson. És ez a következő helyiség akkor most… öm…?

LED-lámpák gyulladnak fel. A helyiség kerek, akárcsak a másik kettő, de nem hengeres. A falak a mennyezethez közeledve egyre beljebb dőlnek. A helyiség csonka kúp alakú.

Az utóbbi pár napban nem sok információ állt a rendelkezésemre, most viszont mindenhonnan információk valóságos áradata ostromol. Minden felszínt számítógépes monitorok és érintőképernyők borítanak. A villódzó fények és színek puszta mennyisége is szinte felfoghatatlan. Néhány kijelzőn számsorokat látni, másokon diagramokat, megint másokon csak feketeséget.

A kúpos helyiség falának tövében egy másik búvónyílás lapul, ám ez nem olyan rejtélyes, mint az előző. A tetejére a ZSILIPKAMRA szót stencilezték, és van rajta egy kerek ablak is. Azon keresztül látható egy apró kamra – épp elég nagy egyetlen embernek –, benne egy űrruhával. A túlsó falon pedig egy másik búvónyílással. Biza. Ez egy zsilipkamra.

A helyiség közepén pedig egy szék áll, tökéletes pozícióban ahhoz, hogy könnyedén el lehessen érni róla minden kijelzőt és érintőpanelt.

Felmászok a szobába, és leülök a székbe. Kényelmes, olyasmi, mint egy kocsiülés.

– Pilóta észlelve – szólal meg a számítógép. – Szöganomália.

Pilóta. Oké.

– Hol van az anomália? – kérdezem.

– Szöganomália.

Hát ez nem egy HAL 9000. Körülnézek a kijelzőkön, hátha nyomra vezet valami. A szék könnyedén fordul velem, ami nem is árt egy ilyen 360 fokos számítógépveremben. Felfigyelek egy monitorra, amelynek vörösen villog a pereme. Közelebb hajolok hozzá.

SZÖGANOMÁLIA: RELATÍV MOZGÁSHIBA

KALKULÁLT SEBESSÉG: 11 423 KPS

MÉRT SEBESSÉG: 11 872 KPS

STÁTUS: PÁLYAGÖRBE AUTOKORREKCIÓJA. NINCS SZÜKSÉG BEAVATKOZÁSRA.

Nos. Nekem ez semmit sem mond. Kivéve a „kps”, ami talán „kilométer per szekundum”.

A szöveg fölött a Nap képe virít. Egy kicsit remeg. Lehet, hogy nem állókép, hanem videó? Élő adás? Vagy csak a képzeletem játszik velem? A megérzésemet követve két ujjamat a kijelzőhöz érintem, majd széthúzom.

És lám, a kép bezoomol. Mint egy okostelefonon. A kép bal szélén van néhány napfolt. Azokra közelítek rá, egészen addig, amíg már teljesen betöltik a kijelzőt. A kép hihetetlenül tiszta marad. Vagy egy rendkívül nagy felbontású fotóval van dolgom, vagy egy rendkívül nagy felbontású napteleszkóppal.

Becslésem szerint a napfoltok nagyjából a korong szélességének 1 százalékát teszik ki. Ami eléggé normális. Ez azt jelenti, hogy most (nagyon durva számítással) a Nap kerületének mintegy félfokos szeletét látom. A nap forgásideje nagyjából huszonöt nap (a fizikatanárok tudják az ilyesmit), vagyis egy órának kellene eltelnie, hogy a foltok elmozduljanak a kijelzőről. Majd később megnézem, elmozdultak-e. Ha igen, élő felvételt látok. Ha nem, állóképet.

Hmm… 11 872 kilométer per szekundum.

A sebesség relatív. Csak akkor jelent bármit, ha két objektumot hasonlítasz össze. Lehet, hogy egy kocsi az autópályán 110 kilométer per órával repeszt a talajhoz képest, de a mellette haladó kocsihoz képest szinte 0-val. Szóval minek a sebességét méri az a bizonyos „mért sebesség”? Azt hiszem, tudom.

Egy űrhajóban vagyok, ugye? Abban kell lennem. Vagyis az az érték alighanem az én sebességem. De mihez képest? A szöveg fölötti szép nagy napból kiindulva az a tippem, hogy a Naphoz képest. Tehát: a Naphoz képest 11 872 kilométer per szekundummal haladok.

Villanást érzékelek a lenti szövegben. Valami megváltozott benne?

SZÖGANOMÁLIA: RELATÍV MOZGÁSHIBA

KALKULÁLT SEBESSÉG: 11 422 KPS

MÉRT SEBESSÉG: 11 871 KPS

STÁTUS: PÁLYAGÖRBE AUTOKORREKCIÓJA. NINCS SZÜKSÉG BEAVATKOZÁSRA.

Hiszen mások a számok! Mindkettő csökkent eggyel. Hohó! Na megállj. Előveszem a stoppert a tógámból (a legkiválóbb görög filozófusok is mind hordtak stoppert a tógájukban). Elkezdem bámulni a kijelzőt, miközben mintha egy örökkévalóság telne el. Már épp készülök feladni, amikor a számok ismét csökkennek eggyel. Elindítom a stoppert.

Ezúttal fel vagyok készülve a hosszú várakozásra. Megint egy végtelenségnek tűnik, de állom a sarat. Aztán a számok végre ismét csökkennek, én pedig megállítom a stoppert.

Hatvanhat másodperc.

A „mért sebesség” hatvanhat másodpercenként egy egységgel csökken. Gyors matekozás után arra jutok, hogy  ez… 15 méter per szekundum a négyzeten gyorsulást jelent. Ami ugyanaz a „gravitációs” gyorsulás, amit korábban már kiszámoltam.

Az erő, amelyet érzek, nem gravitáció. És nem centrifuga. Egy űrhajóban vagyok, amely folyamatosan gyorsul egy adott irányban. Vagyis hát lassul, hiszen az értékek csökkennek.

És ez a sebesség… nem akármekkora sebesség. Jó, csökken, de akkor is! Ha Föld körüli pályára akarsz állni, ahhoz 8 kilométer per szekundumra van szükséged, én meg több mint 11 000-rel megyek. Gyorsabb vagyok, mint bármi más a Naprendszerben. Ami ilyen sebességgel halad, az megszökik a nap gravitációja elől, és kirepül a csillagközi űrbe.

Arról nem szólnak az adatok, hogy milyen irányba haladok, csak egy relatív sebességet adnak meg. A kérdésem tehát a következő: a Nap felé száguldok, vagy a Naptól távolodom?

Szinte lényegtelen. Vagy ütközőpályán vagyok a Nappal, vagy egyenesen kirepülök a mélyűrbe, a visszatérés reménye nélkül. Vagy talán általában véve tartok csak a Nap irányába, de nem ütközőpályán. Ez esetben elhaladok a Nap mellett… és aztán repülök ki a mélyűrbe a visszatérés reménye nélkül.

Nos, amennyiben a Napról látott kép valós idejű, a napfolt a haladásom következtében egyre nagyobb vagy kisebb lesz a kijelzőn. Úgyhogy csak ki kell várnom, hogy kiderüljön. Ehhez nagyjából egy órára lesz szükség. Elindítom a stoppert.

Megismerkedem a kis helyiségben lévő milliónyi másik kijelzővel. A legtöbbnek van közlendője, de az egyiken csak egy kör alakú címer virít. Valószínűleg készenléti állapotban van, vagy ilyesmi. Ha megérintem, a számítógép felébred. De talán pont ez a készenléti állapot szolgál nekem a legfontosabb információkkal.

Ez egy küldetésembléma. Elég NASA-dokumentumot láttam már, hogy felismerjem az ilyesmit. A kör alakú címernek van egy fehér szöveggel ellátott kék külső gyűrűje. Fent a HAIL MARY, alul pedig a FÖLD szó szerepel rajta. A hajó neve és „kikötője”.

Nem mintha azt hittem volna, hogy ez a hajó nem a Földről jött, de oké. A lényeg, hogy végre tudom, mi az ideiglenes otthonomul szolgáló hajó neve.

A Hail Mary fedélzetén vagyok.

Nem igazán tudom, mit kezdjek ezzel az információval.

De a címer nem csak ennyit árul el. A kék szalagon belül van egy fekete kör, azon belül pedig egy sor fura szimbólum: egy sárga kör egy ponttal a közepén, egy kék kör egy fehér kereszttel és egy kisebb sárga kör egy kis t betűvel. Fogalmam sincs, mit akar mindez jelenteni. A fekete terület peremén ez áll: „姚,” „илюхина” és „GRACE.”

A legénység.

Én vagyok „Grace”, vagyis a másik kettő lesz a lenti múmiák neve. Egy kínai és egy orosz. Már majdnem felszínre bugyog az emlékük, de aztán újra elillan. Azt hiszem, valamilyen belső védekezési mechanizmus nyomja el. Amikor emlékezni fogok rájuk, az fájni fog, úgyhogy az agyam nem hajlandó emlékezni. Talán. De igazából nem tudom – természetismeret-tanár vagyok, nem traumapszichológus.

Szárazra törlöm a szememet. Talán jobb is, ha egyelőre nem erőltetem azokat az emlékeket.

Agyon kell ütnöm valahogy egy órát. Hagyom elkalandozni a gondolataimat, hogy utat engedjek az egyéb emlékeknek. Ez egyre könnyebben és könnyebben megy.

– Nem mondhatnám, hogy száz százalékig nyugodt vagyok – jegyeztem meg. A hangomat eltompította a teljes testemet befedő vegyvédelmi ruha. A leheletem bepárásította a tiszta, műanyag arcablak-bigyót.

– Nem lesz baj – szólalt meg Stratt hangja a rádiócsatornán. A dupla táblás, nagyon vastag ablaküveg másik oldaláról figyelt.

Kicsit felturbózták a labort. Ó, a felszerelés maradt, de mostanra az egész helyiséget légmentesen zárhatóvá tették. A falakat vaskos műanyag lapokkal burkolták be, és ezeket valamilyen különleges ragasztószalag tartotta egyben. Mindenhol a CDC, a Betegség-megelőzési és Járványvédelmi Központ logóit láttam. Karanténprotokoll. Kicsit sem megnyugtató.

Ide most csak egy nagy, műanyag légzsilipen át lehetett belépni. És mielőtt beléptem volna, rám adták a vegyvédelmi ruhát. Egy oxigénvezeték futott egy mennyezeti csévéből a szerelésembe.

A csúcskategóriás felszerelés készen állt minden óhajom teljesítésére. Sosem láttam még ilyen jól ellátott labort. És a közepén ott állt egy kerekes kocsi, rajta egy hengeres tartállyal. A falára a következőt stencilezték: Oбразец. Nem éppen szuperhasznos.

Stratt nem egyedül tartózkodott a megfigyelőszobában. Nagyjából húsz, katonai egyenruhában feszítő ember állt a társaságában, és mind nagyon érdeklődő képet vágtak. Láttam köztük bőven amerikaiakat, oroszokat, néhány kínait, és jó pár olyan egyenruhát is, amelyet fel sem ismertem. Nagy nemzetközi csapat. Egyikük sem szólt egy szót sem, és valamilyen néma megállapodást tiszteletben tartva mind úgy egy méterrel Stratt mögött maradtak.

Kesztyűs kezemmel megragadtam az oxigéntömlőt, és Stratt felé intettem vele.

– Erre tényleg szükség van?

Stratt lenyomta a rádiós kapcsolat gombját.

– Jó esély van rá, hogy a hengerben lévő minta egy idegen életforma. Inkább nem kockáztatunk.

– Várjunk csak… maguk nem kockáztatnak. De én igen!

– Ez nem igaz.

– Hogyhogy nem igaz?

A nő habozott.

– Na jó, igaz.

Odaléptem a hengerhez.

– Mindenki másnak is végig kellett ezt csinálnia?

Stratt a katonatisztekre nézett, akik a vállukat vonogatták.

– Hogy érti, hogy mindenki másnak?

– Tudja. Azoknak, akik megtöltötték ezt a tartályt.

– Ez a kapszula mintatartálya. Az egy centiméteres acélburkot három centiméteres ólom veszi körbe. Azóta van lezárva, hogy elindult a Vénuszról. Tizennégy zárat kell kinyitnia, hogy hozzáférhessen a mintához.

Lepillantottam a hengerre, majd fel Strattra, aztán megint a hengerre, és megint a nőre.

– Hát ez egy nagy lópikula.

– Nézze a dolog jó oldalát. Örökké úgy emlékeznek majd magára, mint arra az embere, aki először lépett kapcsolatba földön kívüli életformával.

– Már ha ez itt egy életforma egyáltalán – motyogtam.

Némi erőlködéssel kinyitottam a tizennégy zárat. Elég szorosak voltak. Szórakozottságomban azon merengtem, hogyan zárhatta le őket egyáltalán az ArcLight. Biztos valami szuper módon működtetett rendszerrel.

A belsejétől nem dobtam hátast, de nem is számítottam ilyesmire. Csak egy átlátszó, üresnek tűnő műanyag labdát láttam. A rejtélyes pontok mikroszkopikusak voltak, és egyébként sem került ide túl sok belőlük.

– Nincs érzékelhető sugárzás – jelentette Stratt a távbeszélőben.

Rásandítottam. Meredten bámulta a tabletjét.

Jó alaposan megnéztem magamnak a labdát.

– Ebben vákuum van?

– Nem – válaszolta Stratt. – Tele van argongázzal 1 atmoszférás nyomás alatt. A pontok a szonda teljes visszaútja alatt mozgolódtak. Vagyis az argon nincs rájuk semmilyen hatással.

Körülnéztem a laborban.

– Itt nincs kesztyűsbox. Nem tehetek ki ismeretlen mintákat normál levegőnek.

– Az egész labor tele van argonnal. Vigyázzon, nehogy becsomózza az oxigéncsövét, vagy kiszakítsa a ruháját. Ha argont lélegzik be…

– Megfulladok, és még csak észre sem fogom venni. Ja, vettem.

Kitettem a labdát egy tálcára, és óvatosan megcsavartam, amíg ketté nem vált. Az egyik felét egy zárt műanyag tárolóba helyeztem, a másikat kitöröltem egy száraz vattapálcikával. A vattát végighúzogattam egy tárgylemezen, azt pedig egy mikroszkóp alá csúsztattam.

Azt hittem, nehezebb lesz megtalálni őket, de máris megakadt rajtuk a szemem. Többtucatnyi kis fekete pontot láttam. És valóban ide-oda ficánkoltak.

– Rögzítik a műsort?

– Harminchat különböző szögből – válaszolta Stratt.

– A minta kerek objektumok sokaságából áll – jelentettem. – Méretükben alig tapasztalok eltéréseket, mindegyik nagyjából tíz mikron átmérőjű…

Állítottam a fókuszon, és különböző intenzitású háttérvilágításokkal próbálkoztam.

– A minták átlátszatlanok… Még a legmagasabb fénybeállítással sem látok beléjük…

– Élnek? – kérdezte Stratt.

Rámeredtem.

– Ezt nem tudom egy pillantást követően megállapítani. Mégis milyen eredményekre számít?

– Derítse ki, hogy élnek-e. És derítse ki, hogy ha élnek, hogyan működnek.

– Ez kemény dió.

– Miért? A biológusok arra is rájöttek, hogyan működik a baktérium. Csinálja ugyanazt, amit ők.

– Az több ezer tudós kétszáz évnyi munkájába került!

– Hát… csinálja ugyanazt gyorsabban.

– Mondok én magának valamit – mutattam a mikroszkópra. – Most folytatom a munkámat, és majd szólok, ha megtudtam valamit. Nem előbb, és nem később. Addig szép csendben szórakoztassák magukat.

A következő hat órát inkrementális tesztekkel töltöttem. Ez idő alatt a katonatisztek lassan kiszállingóztak, és Stratt végül magára maradt. Nem tudtam nem csodálni a türelmét. A megfigyelőszoba végében ülve dolgozott a tabletjén, és néha felpillantott, hogy lássa, mit csinálok.

Amikor átmentem a légzsilipen, és beléptem a megfigyelőszobába, kihúzta magát.

– Történt valami? – kérdezte.

Kicipzáraztam a védőruhát, és kiléptem belőle.

– Ja, megtelt a hólyagom.

Bepötyögött valamit a tabletjébe.

– Ezzel nem számoltam. Éjszaka beépíttetek egy mosdót a karanténterületbe. Vegyi vécének kell lennie. Nem futhatnak belőle ki-be vízvezetékek.

– Nekem aztán mindegy – válaszoltam, majd elsiettem a mellékhelyiségbe, hogy elvégezzem a dolgomat.

Mire visszajöttem, Stratt a megfigyelőszoba közepére húzott egy kis asztalt és két széket. Leült az egyikre, majd a másikra mutatott.

– Foglaljon helyet.

– Épp nyakig vagyok a…

– Foglaljon helyet.

Helyet foglaltam. Volt tekintélye, az már biztos. Valami a hangszínében, vagy a spontán önbizalmában? Akárhogy is, amikor megszólalt, azt sugallta, hogy jobb lesz tenni, amit mond.

– Mit tudott eddig kideríteni? – kérdezte.

– Egyetlen délután telt el.

– Nem azt kérdeztem, mennyi idő telt el. Azt kérdeztem, mit tudott eddig kideríteni.

Megvakartam a fejemet. Miután órákat töltöttem a védőruhában, teljesen leizzadtam, és valószínűleg bűzlöttem.

– Olyan… fura az egész. Nem tudom, miből vannak azok a pontok, pedig tényleg nagyon akarom tudni.

– Szüksége lenne valami olyan felszerelésre, ami nem áll a rendelkezésére? – kérdezte Stratt.

– Nem, nem. Megvan odabent minden, amit csak kívánhatok. Egyszerűen csak… azokon a pontokon valahogy nem működik. – Hátradőltem a székben. Egész nap talpon voltam, úgyhogy most jólesett lazítani egy kicsit. – Először egy röntgenspektrométerrel próbálkoztam. Ez röntgensugarakat küld a mintába, hogy fotonok kibocsátására késztesse, melyek hullámhosszából megállapítható, milyen alkotóelemekből épül fel.

– És mit tudott meg?

– Semmit. Amennyire meg tudom állapítani, azok a pontok egyszerűen elnyelik a röntgensugarakat. A sugarak bemennek, de ki már nem jönnek. Semmi sem jön ki. Ez nagyon különös. Nem jut eszembe semmi, ami így viselkedik.

– Rendben. – Feljegyzett valamit a tabletjébe. – Mit tud még mondani?

– Ezután gázkromatográfiával próbálkoztam. Ilyenkor elporlasztjuk a mintát, és az így létrejövő gázban azonosítjuk be az elemeket vagy a vegyületeket. Ez sem működött.

– Miért nem?

Égnek emeltem a kezemet.

– Mert az a tetves izé nem hajlandó elporladni. Megszállottan próbálkoztam égetőkkel, sütőkkel, kohókkal, és mégsem jutottam semmire. Azoknak a pontoknak kétezer Celsius-fok meg se kottyan. Nincs rájuk semmi hatása.

– És ez furcsa?

– Ez eszméletlenül furcsa. Ugyanakkor ezek a valamik a Napon élnek. Legalábbis ideiglenesen. Szóval talán nem olyan meglepő, hogy ellenállnak a magas hőmérsékleteknek.

– A Napon élnek? Tehát élőlények?

– Meglehetősen biztos vagyok benne, hogy azok, igen.

– Ezt fejtse ki.

– Nos, először is mozognak. A mikroszkóppal ez tisztán látható. Ez persze önmagában még nem bizonyítja, hogy élnek. Élettelen dolgok is mozognak a statikus töltés, a mágneses mezők és sok más tényező hatására. De feltűnt valami más is. Valami bizarr. És ettől összeállt a kép.

– Hallgatom.

– Néhány pontot vákuumba helyeztem, és ráeresztettem egy spektrográfot. Csak egy egyszerű teszt volt, hogy lássam, kibocsátanak-e fényt. És a válasz természetesen igen. Infravörös fényt bocsátanak ki, 25,984 mikron hullámhosszon. Ez a Petrova-frekvencia… a fény, amelyből a Petrova-vonal áll. Erre számítottam. De aztán észrevettem, hogy csak akkor bocsátanak ki fényt, amikor mozognak. De még mennyit! Mármint a mi szempontunkból nem sokat, de egy apró, egysejtű organizmushoz képest tonnányit.

– És ez miért fontos?

– Végigzongoráztam magamban a matekot, és meglehetősen biztos vagyok benne, hogy így mozognak.

Stratt felvonta a szemöldökét.

– Nem tudom követni.

– Hiszi vagy sem, a fénynek van hajtóereje – válaszoltam. – Erőt fejt ki. Ha az űrben van, és bekapcsolja a zseblámpáját, kap tőle egy icike-picike tolóerőt.

– Ezt nem tudtam.

– Most már tudja. És egy icike-picike tolóerő egy icike-picike tömeg számára hatékony meghajtást jelenthet. Méréseim szerint a pontok átlagos tömege nagyjából húsz pikogramm. Egyébként ezt sok időbe telt megállapítani, de a laborfelszerelés fenomenális. A lényeg, hogy a pontok mozgása közvetlenül összefügg a kibocsátott fény hajtóerejével.

Stratt letette a tabletjét. Ritka sikert arattam: kivívtam osztatlan figyelmét.

– Előfordul az ilyesmi a természetben?

Megráztam a fejemet.

– Kizárt. A természetben semminek nincs ilyen energiatároló kapacitása. Maga nem érti, mennyi energiát bocsátanak ki ezek a pontok. Ez már… lassan a tömeg átalakításának a szintje. Gondoljon az E = mc2-re. Ezek az apró pontok annyi energiát tárolnak magukban, hogy az gyakorlatilag értelmezhetetlen.

– Nos. Végül is a Napból jönnek, és a Nap éppen energiát veszít.

– Bizony. Ezért gondolom, hogy egy életformával van dolgunk. Energiát fogyaszt, elraktározza egy általunk ismeretlen módon, majd hajtóerővé alakítja. Ez nem egy közönséges fizikai vagy kémiai folyamat, hanem komplex és irányított. Olyasvalami, amihez evolúcióra volt szükség.

– Tehát a Petrova-vonal… icipici rakéták hajtóműfényéből áll?

– Valószínűleg. És lefogadom, hogy az onnan származó teljes fényerőnek csak egy kis százalékát látjuk. Arra használják, hogy a Vénuszra vagy a Napra juttassák magukat. Vagy mindkettőre. Nem tudom. A lényeg, hogy a fény az utazási irányukkal ellentétesen halad. A Föld nem érintkezik ezzel a vonallal, úgyhogy mi csak azt a fényt látjuk, amely a környező űrporról visszatükröződik.

– Miért mennek a Vénuszra? – kérdezte Stratt. – És hogyan reprodukálódnak?

– Jó kérdések. Nem tudom, mi a válasz. De ha egysejtű inger-válasz organizmusok, valószínűleg mitózissal szaporodnak. – Egy pillanatra elhallgattam. – Ez az a folyamat, amikor a sejt kettéválik, hogy két új sejt jöjjön létre…

– Igen, ennyit én is tudok, köszönöm. – Stratt felnézett a plafonra. – Mindig azt hittük, hogy ha kapcsolatba kerülünk idegen életformákkal, már ha léteznek olyanok egyáltalán, akkor azok ufóban utazó kis zöld emberkék lesznek. Sosem számoltunk egy egyszerű, nem értelmes fajjal.

– Ja, hát nem a vulkániak ugrottak be üdvözölni minket. Ez… űralga.

– Egy invazív faj. Mint az ausztrál óriásvarangyok.

– Jó analógia – biccentettem. – És a populáció növekszik. Méghozzá gyorsan. Minél többen vannak, annál több napenergiát fogyasztanak el.

Stratt az állát dörzsölgette.

– Minek nevezne egy olyan organizmust, ami csillagokkal táplálja magát?

Igyekeztem felidézni magamban az idevágó görög és latin szógyököket.

– Azt hiszem, asztrofágnak hívnám.

– Asztrofág – ismételte, majd bepötyögte a tabletjébe. – Rendben. Menjen vissza dolgozni. Derítse ki, hogyan szaporodnak.

Asztrofág!

A puszta szótól megfeszülnek az izmaim. Ólomsúlyként nehezedik rám a hátborzongató félelem.

Ez a neve. Annak a valaminek, ami minden életet veszélyeztet a Földön. Asztrofág.

Rápillantok a monitorra, amely a Napról mutat szuperközeli képet. A napfoltok láthatóan elmozdultak. Oké, tehát valós idejű képről van szó. Jó tudni.

Váááárjunk csak… mintha mégsem az elvárt sebességgel mozognának. A stopperemre nézek. Nagyjából tíz percig merenghettem, vagyis a napfoltoknak egyetlen foktöredéknyit lett volna szabad csak elmozdulniuk. Ehhez képest már félig eltűntek a kijelzőről. Sokkal gyorsabban, mint az várható lett volna.

Előveszem a tógámból a mérőszalagomat. Kizoomolok a képből, és pontosan lemérem a kijelzőn a Nap és a napfoltok szélességét. A durva becslések ideje lejárt. Konkrét matek következik.

A napkorong 27 centiméteres a kijelzőn, a napfoltok pedig 3 milliméteresek. És tíz perc alatt az átmérőjük felével megegyező utat tettek meg (1,5 millimétert). Illetve a stopperem szerint 517 másodperc alatt. Néhány számítást firkantok a karomra.

Ebben a felbontásban 344,66 másodpercenként haladnak egy millimétert. Ahhoz, hogy átszeljék a teljes 27 centimétert (firka, firka), kicsivel több mint 93 000 másodpercre van szükségük. Ennyi idő alatt szelik át a napfoltok a Napnak ezt az oldalát. Kétszer ennyi idő alatt pedig a Nap teljes felszínét. Az 186 000 másodperc. Valamivel több mint két nap.

Több mint tízszer gyorsabban, mint azt a rotáció lehetővé tenné.

Ez a csillag előttem… ez nem a Nap.

Egy másik naprendszerben vagyok.

4. FEJEZET
Kép

Oké.

Azt hiszem, ideje alaposan szemügyre vennem ezeket a nyüves kijelzőket!

Mégis hogy kerülök én egy másik naprendszerbe?! Ennek nincs semmi értelme! Melyik csillag ez egyáltalán?! Ó, te jó ég, totál meg fogok halni!

Egy ideig rémülten kapkodom a levegőt.

Eszembe jut, mit mondogattam mindig a diákjaimnak: ha feldúlt vagy, végy egy nagy levegőt, engedd ki, és számolj el tízig. Ez durván lecsökkentette az osztálytermi toporzékolások számát.

Veszek egy nagy levegőt.

– Egy… kettő… hhh… ez nem használ! Meg fogok halni!

A kezembe temetem az arcomat.

– Jóságos ég. Hol a búsban vagyok?

A monitorokat pásztázom, és próbálok valami értelmet kihámozni belőlük. Információban nincs hiány – ellenkezőleg, túl sok van belőle. Mindegyik kijelző tetején egy hasznos címke díszeleg. „Létfenntartás”, „Légzsilip állapota”, „Hajtóművek”, „Robotika”, „Asztrofág”, „Generátorok”, „Centrifuga”… várjunk csak. Asztrofág?

Azt a monitort közelebbről is szemügyre veszem.

MARADÉK: 20 906 KG

FOGYASZTÁSI RÁTA: 6,045 G/S

A számoknál sokkal érdekesebb az alattuk lévő diagram. Feltételezésem szerint a Hail Maryt ábrázolja. Most először látom, hogyan is fest a hajó.

A teteje egy henger, amely kúpban csúcsosodik ki. Ha ez nem rakétaforma, akkor semmi nem az. A vezérlőterem kúpszerűvé szűkülő falai alapján az lehet a hajó eleje. Alattam a laboratórium van. A diagram azt a helyiséget „Labor” címkével jelöli. Alatta van a szoba, amelyben felébredtem.

A szoba a halott barátaimmal.

Felszipogok, és kitörlök egy könnycseppet a szememből. Erre most nincs idő. Kiverem a dolgot a fejemből, és tovább bámulom a diagramot. Azt a szobát „hálónak” nevezik. Oké, tehát a diagram összhangban van a tapasztalataimmal. És jó tudni a dolgok hivatalos nevét. A háló alatt egy sokkal alacsonyabb, nagyjából egy méter magas helyiség, a „raktér” kap helyet. Aha! Lennie kell a padlóban egy panelnek, amely elkerülte a figyelmemet. Eszembe vésem, hogy ennek később utána kell járnom.

De ez még nem minden. Bőven nem. A raktér alatt van egy „kábelfoglalat”-nak keresztelt terület. Fogalmam sincs, mi az, és miért van ott. Az alatt a hajó kiszélesedik, és három hengerben végződik, melyek egyenként akkorák, mint az én kis birodalmam. Egymás mellett sorakoznak. Feltételezésem szerint az űrben szerelték össze a hajót, és legfeljebb 4 méter átmérőjű hengereket tudtak fellőni.

A hengertrió – becslésem szerint a teljes hajó 75 százalékát teszi ki – az „Üzemanyag” címkét kapta.

Az üzemanyagtér kilenc további alhengerre oszlik. Kíváncsiságból megpöckölöm a kijelzőn az egyiket, mire megjelennek az adatai. ASZTROFÁG: 0,000 KG. Tartozik hozzá egy „Kilökés” feliratú gomb is.

Hát, nem igazán tudom, mit keresek itt, vagy hogy egyáltalán mi ez az egész, de az tuti, hogy nem akarok Kilökés feliratú gombokat nyomogatni.

Azért valószínűleg nem olyan drámai a helyzet, mint amilyennek tűnik. Ezek üzemanyagtartályok. Ha kifogy belőlük az üzemanyag, a hajó kilökheti a tartályt, hogy csökkentse a tömegét, és a maradék üzemanyag tovább tartson. A Földről indított rakétáknak is ezért van több fokozata.

Különös, hogy a hajó nem lökte ki őket automatikusan, amikor elhasználták az üzemanyagukat. Bezárom az ablakot, és visszatérek a hajó fődiagramjához.

Mindegyik nagy üzemanyag-tároló alatt van egy trapéz formájú terület, neve szerint „forgómeghajtó”. Még sosem hallottam ezt a kifejezést, de mivel a hajó hátsó részében van, és tartalmazza a nevében a „meghajtó” szót, feltételezem, hogy ez a hajtóműrendszer.

Forgómeghajtó… forgómeghajtó… Lehunyom a szememet, és igyekszem erre a kifejezésre koncentrálni…

Semmi sem történik. Nem tudok csak úgy tetszőleges emlékeket előhívni. Ott még nem tartok.

Jobban szemügyre veszem a diagramot. Miért van 20 000 kilogramm asztrofág a hajón? Van egy erős tippem. Az az üzemanyag.

Miért is ne? Az asztrofág fénnyel hajtja magát, és abszurd módon magas az energiatárolási kapacitása. A jó ég tudja, hány milliárd évnyi evolúció során tökéletesítette a folyamatot. Ahogy egy ló hatékonyabban használja az energiát, mint egy teherautó, az asztrofág is hatékonyabban használja az energiát, mint egy űrhajó.

Oké, ez megmagyarázza, mit keres a hajón egy rahedli asztrofág. De miért mutatja ez a kijelző a hajó diagramját? Ez olyan, mintha egy kocsi tervrajza az üzemanyagszint-mérőn lenne.

Érdekes módon a diagram nem igazán foglalkozik a szobákkal. Egyáltalán nem árulja el, hogy mi van bennük – csak felcímkézi őket, és ennyi. Ellenben nagyon is komoly figyelmet fordít a burkolatra és a hajó hátsó részére.

Az üzemanyagtérből vörös csövek vezetnek a forgómeghajtókhoz. Valószínűleg ezeken át jut el az üzemanyag a hajtóművekhez. Csakhogy ezek a csövek az egész burkolaton végigfutnak, és átmennek a kábelfoglalaton is. Tehát az asztrofág-üzemanyag nagyrészt az üzemanyagtartályban van, ugyanakkor a burkolat mentén lévő héjazatban is tárolják.

De miért?

Ja, és mindenhol hőmérsékleti adatokat látok. A hőmérséklet nagyon fontos lehet, mert a burkolat mentén pár méterenként mérik. És mindegyik mérés 96,415 Celsius-fokot mutat.

Hé, hiszen ez a hőfok ismerős nekem. Ez ismerős nekem! Honnan ilyen ismerős? Gyerünk már, agy… vesd be magad…

96,415 °C, állt a kijelzőn.

– Nahát – mondtam.

– Mi az? – kérdezte azonnal Stratt.

A második napomat töltöttem a laborban. Stratt ragaszkodott hozzá, hogy egyedül én vizsgálhassam az asztrofágot – legalábbis egyelőre. Az asztalra ejtette a tabletjét, és odalépett a megfigyelőszoba ablakához.

– Valami új?

– Mondhatjuk. Egy asztrofág környezeti hőmérséklete 96,415 Celsius-fok.

– Az elég meleg, nem?

– Igen, majdnem a víz forráspontja. A Föld minden élőlényére halálos. De most olyasvalamiről beszélünk, ami jól elvan a Nap közelében, szóval ki tudja?

– És mi olyan fontos ebben?

– Nem tudom felmelegíteni vagy lehűteni őket. – A vegyifülkében előkészített kísérletre mutattam. – Egy órára jéghideg vízbe helyeztem néhány asztrofágot. Amikor kivettem őket, még mindig 96,415 Celsius-fok volt a hőmérsékletük. Aztán ezerfokos laborkohóba tettem őket. Ekkor is megőrizték 96,415 fokos hőmérsékletüket.

Stratt fel-alá járkált az ablak mellett.

– Talán kivételesen jó a szigetelésük.

– Ez nekem is eszembe jutott, úgyhogy elvégeztem egy másik kísérletet. Fogtam egy rendkívül pici vízcseppet, és beletettem néhány asztrofágot. Pár órával később az egész csepp 96,415 fokos volt. Az asztrofág felmelegítette a vizet, ami azt jelenti, hogy a hőenergiája nem elszigetelt.

– Milyen következtetést tud ebből levonni? – kérdezte Stratt.

Legszívesebben megvakartam volna a fejemet, de a védőruha megakadályozott benne.

– Hát, azt már tudjuk, hogy hatalmas mennyiségű energiát tárolnak magukban. Ezt feltételezésem szerint arra használják, hogy fenntartsák a testhőmérsékletüket. Ahogy maga meg én is.

– Egy meleg vérű mikroorganizmus?

Megvontam a vállamat.

– Úgy tűnik. Hé, meddig fogok még egyedül dolgozni ezen az izén?

– Mindaddig, amíg nem talál már több újdonságot.

– Egyetlen fickó egy laboratóriumban? A tudomány nem így működik. Világszerte több száz embernek kellene dolgoznia ezen a problémán.

– Nem maga az egyetlen, aki így gondolja – ismerte el Stratt. – Ma három államfő is felhívott.

– Akkor vonjon be a kutatásba más tudósokat is!

– Nem.

– Miért nem?

Pár másodpercre elfordította a tekintetét, aztán visszanézett rám az ablakon át.

– Az asztrofág egy idegen mikroba. Mi van, ha képes embereket megfertőzni? Mi van, ha halálos? Mi van, ha a vegyvédelmi ruha neoprénkesztyűje nem biztosít elég védelmet?

Elakadt bennem a levegő.

– Na várjunk csak! Ezek szerint kísérleti nyúl vagyok? Kísérleti nyúl vagyok!

– Nem, ez nem igaz – válaszolta Stratt.

Meredten bámultam őt.

Ő engem bámult meredten.

Én visszameredtem rá.

– Na jó, tényleg az – helyesbített.

– A bánatba is! Ez baromi nagy szemétség!

– Ne dramatizálja túl. Csak óvatos vagyok. Képzelje el, mi történne, ha elküldeném az asztrofágot a bolygó legzseniálisabb tudósainak, az meg mindet megölné. Egy pillanat alatt elveszítenénk azokat az embereket, akikre most a legnagyobb szükségünk van. Ezt nem kockáztathatom meg.

Felhorkantam.

– Nem egy klisés filmben vagyunk, Stratt. A patogének lassú fejlődés során jutnak el odáig, hogy specifikus gazdatesteket támadjanak meg. Az asztrofág még sosem járt a Földön. Kizárt dolog, hogy embereket „fertőzzön meg”. Egyébként is eltelt már két nap, és még mindig élek. Úgyhogy küldje ki a mintákat az igazi tudósoknak.

– Maga is igazi tudós. És más sem tudna ennél gyorsabban eredményeket felmutatni. Semmi értelme további életeket kockáztatni, amíg maga egyedül is megbirkózik a feladattal.

– Most hülyéskedik? – kérdeztem. – Ha több százan dolgoznának rajta, sokkal gyorsabban tudnánk…

– Továbbá a leghalálosabb fertőzéseknek legalább háromnapos a lappangási időszakuk.

– Á, helyben vagyunk.

Stratt visszasétált az asztalához, és felvette róla a tabletjét.

– A világ többi részének is lesz majd lehetősége az asztrofágot tanulmányozni. De ez egyelőre csak a maga dolga. Legalább azt mondja meg nekem, hogy mi a francból vannak azok a valamik. Aztán beszélhetünk más tudósok bevonásáról is.

Azzal tovább olvasgatott a tabletjén. Véget vetett a beszélgetésnek, ráadásul, ahogy a diákjaim fogalmaznának, egy „durva beégetéssel”. Minden erőfeszítésem ellenére halványlila fogalmam sem volt, miből van az asztrofág.

Bármilyen hullámhosszú fénnyel próbálkoztam, egyik sem tudott áthatolni rajtuk. Látható, infravörös, ultraibolya, röntgen, mikrohullám… Néhány asztrofágot még egy sugárzásbiztos eszközbe is belehelyeztem, hogy cézium-137 által kibocsátott gamma-sugaraknak tegyem ki őket (ebben a laborban minden van). Ezt „Bruce Banner”-tesztnek neveztem. Ez az elnevezés szerintem nagyon ott van. De még a gamma sem tudott áthatolni a kis rohadékokon. Márpedig ez nagyjából olyan, mintha .50-es kaliberű golyókkal soroznál meg egy papírlapot, és mind lepattogna róla. Egyszerűen képtelenség.

Visszaslattyogtam a mikroszkóphoz. A kis pontok már órák óta a tárgylemezen élvezték az életet. Ők alkották a kontrollcsoportomat, azokat, akiket nem bombáztam mindenféle fényforrásokkal.

– Lehet, hogy túlkomplikálom a dolgot… – motyogtam.

Addig kutakodtam a laborfelszerelések között, míg végül megtaláltam, amit kerestem: a nanofecskendőket. Ritkák és drágák, de a laborból nem spórolták ki őket. Ezek lényegében icipici tűk. Olyan kicsik, és olyan hegyesek, hogy mikroorganizmusokba is beszúrhatók. Egy ilyen drágasággal képes vagy kivonni egy élő sejtből a mitokondriumot.

Vissza a mikroszkóphoz.

– Na jól van, semmirekellők. A sugárzást fel se veszitek, elismerem. De mit szóltok ahhoz, ha pofán szúrlak benneteket?

A nanofecskendőt általában egy igen kifinomult berendezés vezérli, de most döfködős kedvemben voltam, és nem érdekelt a szerszám integritása. Megragadtam a befogóhüvelyt (általában itt kapcsolódna a vezérlőrendszerhez), és a mikroszkóp alá vittem. Bár nanofecskendőnek hívják őket, valójában nagyjából 50 nanométer az átmérőjük. Persze a tű így is aprócska az asztrofág behemótnyi 10 mikronjához képest – nagyjából csak a kétezred része.

Beledöftem a tűt az egyik asztrofágba, és ami ezután történt, arra semmiképpen nem számíthattam.

Először is, a tű behatolt. Ehhez semmi kétség nem férhetett. Lehet, hogy az asztrofág ellenáll a fénynek meg a hőnek, de a hegyes dolgokkal szemben ugyanolyan tehetetlen, mint bármilyen másik sejt.

Amint lyukat szúrtam bele, az egész sejt áttetszővé vált. Jellegtelen feketeségét felváltották a sejtszervecskék és mindazok a finomságok, amiket egy magamfajta mikrobiológus olyan szívesen lát. Csak úgy. Mintha felkattintottam volna egy kapcsolót.

Aztán elpusztult. Az átszúrt sejt egyszerűen kilehelte a lelkét, és teljesen szétbomlott. Koherens, kerek képződményből egy lassan terjedő, külső határ nélküli pocsolyává vált. Lekaptam egy közeli polcról egy hagyományos tűt, és felszívtam vele a trutyit.

– Ez az! – kiáltottam fel. – Kinyírtam egyet!

– Ügyes – válaszolta Stratt anélkül, hogy felnézett volna a tabletjéből. – Az első ember, aki kinyírt egy idegent. Mint Arnold Schwarzenegger a Ragadozóban.

– Oké, tudom, hogy most poénkodik, de az a Ragadozó abba halt bele, hogy szándékosan felrobbantotta a saját bombáját. Az első ember, aki kinyírt egy Ragadozót, a Danny Glover alakította Michael Harrigan volt a Ragadozó 2.-ben.

 Stratt egy pillanatig csak bámult engem az ablakon át, aztán megrázta a fejét, és a szemét forgatta.

– A lényeg – folytattam –, hogy végre kideríthetem, miből van az asztrofág!

– Tényleg? – A nő letette a tabletjét. – Csak annyi kellett hozzá, hogy kinyírja?

– Úgy tűnik. Már nem fekete. Áthatol rajta a fény. Bármilyen bizarr mechanizmus blokkolta is eddig, már nem működik.

– Hogyan csinálta? Mivel nyírta ki?

– Átszúrtam a külső sejthártyáját egy nanofecskendővel.

– Megbökte egy bottal?

– Nem! Vagyis igen. De tudományos bökés volt egy nagyon tudományos bottal.

– Két napjába telt, hogy eszébe jusson megbökni egy bottal?

– Maga csak… hallgasson.

Odavittem a tűt a spektroszkóphoz, ráspricceltem az asztrofág trutyiját a platformra, majd lezártam a kamrát, és beindítottam az elemzést. Miközben az eredményt vártam, úgy ugráltam egyik lábamról a másikra, akár egy izgatott kisgyerek.

Stratt a nyakát nyújtogatva figyelt engem.

– És most mit csinál?

– Ez az atomemissziós spektroszkóp. Már beszéltem róla korábban. Röntgensugarakat küld egy mintába, hogy gerjessze az atomokat, aztán megfigyeli az így kapott hullámhosszokat. Amikor az élő asztrofágon próbáltam ki, semmire se mentem vele, de most, hogy odavan a mágikus fényálló képesség, be kell válnia.

A gép felpityegett.

– Ez az! Most jön a java! Végre megtudjuk, miféle vegyi anyagokból áll egy olyan életforma, amely nem használ vizet! – Leolvastam az LCD-képernyőt. Kimutatta az összes értéket és az általuk reprezentált elemeket. Némán meredtem az adatokra.

– Nos? – kérdezte Stratt. – Nos?!

– Hát. Van benne szén és nitrogén… de a minta nagy többsége hidrogénből és oxigénből áll. – Felsóhajtottam, és lerogytam a gép melletti székbe. – A hidrogén és az oxigén aránya kettő az egyhez.

– Mi a baj? Mit jelent mindez?

– Ez víz. Az asztrofág nagyrészt víz.

Strattnak leesett az álla.

– Hogyhogy? Hogy lehet vízből valami, ami elél a nap felszínén?

Megvontam a vállamat.

– Valószínűleg úgy, hogy bármi történjék is körülötte, 96,415 Celsius-fokon tartja a belső hőmérsékletét.

– Mit jelent mindez?

A kezembe temettem a fejemet.

– Azt jelenti, hogy minden tudományos értekezés, amit valaha írtam, téves.

Nos, ez jókora tökön rúgás.

De amúgy sem éreztem jól magam abban a laborban. És később nyilván nálam okosabb embereket hívtak be, elvégre én most itt vagyok: egy másik csillag közelében, egy asztrofág által hajtott űrhajóban.

De miért éppen én vagyok idekint a világűrben? Hiszen mindössze annyit sikerült bebizonyítanom, hogy amiben egész életemben hittem, az hülyeség.

Gondolom, később ez is eszembe jut majd. Addig is tudni akarom, hogy melyik csillagot látom magam előtt. És hogy miért építettünk egy űrhajót, hogy embereket hozzon ide.

Ez kétségkívül mind fontos. De ami még ennél is előbbre való, hogy van a hajónak egy olyan része, ahol még egyáltalán nem jártam.

A raktér.

Hátha találok ott valamit, ami praktikusabb viselet egy kézműves tógánál.

Lemászok a létrán a laborba, majd továbbereszkedem a hálóba.

A barátaim még mindig itt vannak. Még mindig halottak. Igyekszem nem rájuk nézni.

Végigpásztázom a padlót, nyitható panelt keresve. Semmi. Úgyhogy négykézlábra ereszkedem, körbemászok, és akkor végre meglátom: egy nagyon vékony, négyszög alakú rés férfi utastársam ágya alatt. Olyan vékony, hogy még a körmömet sem tudom belemélyeszteni.

A laborban van mindenféle szerszám. Biztos akad egy laposfejű csavarhúzó is, amellyel felfeszíthetem az ajtót. Vagy…

– Hé, számítógép! Nyisd ki ezt az átjárópanelt.

– Nevezze meg a kinyitandó helyiséget.

A panelre mutatok.

– Ez. Ez itt. Nyisd ki.

– Nevezze meg a kinyitandó helyiséget.

– Öm… Nyisd ki a raktárhelyiséget.

– Raktárhelyiség nyitása – válaszolja a számítógép.

Egy kattanást hallok, aztán a panel pár centivel megemelkedik. Ezzel egy időben szétszakad a rést kitöltő gumitömítés. A panel olyan szorosan zárt, hogy eddig észre se vettem. Örülök, hogy nem próbáltam felfeszíteni, mert keserves meló lett volna.

Lehúzom a gumi maradékát a panelről, mire az kiszabadul a keretéből. Kicsit rángatom, mielőtt rájövök, hogy 90 fokban el kell fordítani. Ekkor leválik a keretről, és félreteszem. Bedugom a fejemet a lenti terembe, és egy rakás puha felületű, fehér kockát látok. Ami nem is olyan meglepő. Ha puha tárolókba pakolsz, több mindent tudsz bezsúfolni egy helyiségbe.

Ahogy a vezérlőterem diagramja közölte velem, a raktér mindössze egy méter magas. És csurig van pakolva ezekkel a puha tárolókkal. Egy csomót ki kellene emelnem, hogy egyáltalán le tudjak menni – már ha le akarok menni. Előbb-utóbb alighanem kénytelen leszek. Az igazat megvallva kicsit rám jön tőle a klausztrofóbia. Olyan az egész, mint egy ház alatti kúszótér.

Megfogom a legközelebbi csomagot, és beemelem a nyíláson.

A csomagot tépőzáras fülek fogják össze. Felnyitom őket, mire a tároló úgy bomlik szét, akár egy kínai gyorséttermi ételdoboz. Egy csomó egyenruhát találok benne.

Bingó! Bár aligha véletlen. Bárki töltötte is meg a rakteret, valószínűleg gondosan eltervezte, mi hová kerüljön, és mivel tudta, hogy a legénységnek ébredés után rögtön egyenruhára lesz szüksége, az van az első csomagban. Legalább egy tucat uniformist találok benne. Mind légmentesen zárt műanyag zsákokban van. Véletlenszerűen kinyitom az egyiket.

Világoskék, egyrészes kezeslábas. Asztronautaöltözék. Az anyaga vékony, de kényelmesnek tűnik. Bal vállán a Hail Mary küldetésemblémája virít. Ugyanaz a típus, amelyet a vezérlőteremben is láttam. Alatta egy kínai zászló. A jobb vállon egy fehér tapasz, ék alakú, kék jelzéssel, körülötte koszorúmintával és a „CNSA” betűkkel. Amilyen kocka vagyok, azonnal felismerem. Ez a Kínai Nemzeti Űrügynökség logója.

A bal mellzseb fölött van egy névtábla is. Az áll rajta: 姚 – ugyanaz a karakter, amelyet a Hail Mary küldetésemblémáján láttam. Jaónak kell ejteni.

Hogy honnan tudom…? Hát persze hogy tudom. Jao parancsnok. Ő volt a vezetőnk. Most már az arcát is látom magam előtt. Fiatal, megkapó vonások, határozott tekintet. Tisztában volt a küldetésünk fontosságával és a vállát nyomó teher súlyával. Készen állt a feladatra. Szigorú, de tisztességes ember volt. És tudtad – egyszerűen csak tudtad –, hogy egy pillanat alatt feláldozná az életét a küldetésért vagy a legénységéért.

Kiveszek egy másik egyenruhát. Ez sokkal kisebb, mint a parancsnoké. A küldetésembléma ugyanaz, de egy orosz zászló van alatta. A jobb vállán egy döntött, vörös ék virít, körülötte egy gyűrűvel. Ez a Roszkoszmosz, az Orosz Szövetségi Űrügynökség szimbóluma. A névtapaszon az илюхина szó áll, egy újabb név az emblémáról. Ez volt Iljuhina egyenruhája.

Oleszja Iljuhina. Frenetikus nő volt. Csak fél perce ismerted, és máris gurultál a nevetéstől. Kifogyhatatlan jókedve ragadósnak bizonyult. Amilyen komoly volt Jao, olyan laza volt Iljuhina. Időnként egymásnak is ugrottak emiatt, de még Jao sem tudott sokáig ellenállni a bájának. Emlékszem, amikor végre feladta a harcot, és elnevette magát Iljuhina egyik viccén. Nem lehetsz örökkön örökké száz százalékig komoly.

Felállok, és végignézek a holttesteken. Nincs többé szigorú parancsnok; nincs többé vidám barát. Csak két üres porhüvely, amely egykor két lélek otthonául szolgált, de most már emberinek is alig mondható. Többet érdemelnek ennél. Megérdemelnek egy temetést.

A tárolóba a legénység minden tagja számára több egyenruhát is bekészítettek. Végül megtalálom az enyémeket is. Pontosan olyanok, amilyeneknek elképzeltem őket. A Hail Mary küldetésemblémája egy amerikai zászlóval, egy NASA-logó a jobb vállon és egy GRACE feliratú névtábla.

Belebújok a kezeslábasomba. Egy kis kutakodás után lábbelit is találok. Cipőnek azért nem nevezném. Inkább csak vastag zokni gumitalppal – amolyan csúszásgátlóval ellátott bebújós lábbeli. Gondolom, ennél többre nincs szükség a küldetésünkhöz. Ezt is felveszem.

Aztán hozzálátok eltávozott bajtársaim felöltöztetésének gyászos feladatához. A kezeslábasok még csak megközelítőleg sem állnak jól vékony, aszott testükön. Még a lábbelit is feladom rájuk. Miért ne? Ez az egyenruhánk, és egy utazó megérdemli, hogy az egyenruhájában temessék el.

Iljuhinával kezdem. Szinte egyáltalán nincs súlya. A vállamon viszem fel a létrán, egészen a vezérlőteremig, ahol leteszem a padlóra, és kinyitom a légzsilipet. Odabent útban van a nagy darab űrruha. Darabonként kiviszem a vezérlőterembe, és lepakolom a pilótaszékbe. Aztán beteszem Oleszját a zsilipkamrába.

A légzsilip vezérlői értelemszerűek. A belső légnyomást és a külső ajtót is a vezérlőterem paneljéről lehet szabályozni. Még egy kilökőgomb is van. Bezárom az ajtót, és aktiválom a kilökési folyamatot.

Figyelmeztető berregéssel, a zsilipkamra villogó fényeivel és verbális visszaszámlálással kezdődik. A zsilipkamrán belül három folyamatosan villogó megszakító kapcsoló is van. Ha valaki bennragad egy kilökés alkalmával, könnyedén leállíthatja a folyamatot.

Amikor a visszaszámlálásnak vége, a zsilipkamra nyomása egy atmoszféra 10 százalékára csökken (a kiírt adatok szerint). Aztán kinyílik a külső ajtó, Oleszja egy süvítéssel kirepül, és az állandóan gyorsuló hajónak köszönhetően a teste egyszerűen tovaszáll.

– Oleszja Iljuhina – mondom. Nem emlékszem, milyen vallású volt, vagy hogy vallásos volt-e egyáltalán. Nem tudom, milyen szavakkal kéne tőle búcsúznom. De legalább a nevére emlékezni fogok. – Testedet átadom a csillagoknak. – Ez alkalomhoz illőnek hangzik. Kicsit talán giccses, de jobban érzem magam tőle.

Ezután Jao parancsnokot is beviszem a zsilipkamrába. Leteszem a padlóra, bezárom a légzsilipet, és kiröpítem őt is az űrbe.

– Jao Li-Csie. – Nem is tudom, honnan emlékeztem a teljes nevére. Csak úgy eszembe jutott. – Testedet átadom a csillagoknak.

A légzsilip kinyílik, én pedig magamra maradok. Eleve egyedül voltam, de most már igazán egyedül vagyok. Legalábbis több fényévnyi távolságban én vagyok az egyetlen élő ember.

Mihez kezdjek most?

– Örülünk, hogy visszajött, Mr. Grace! – köszöntött Theresa.

A gyerekek mind a padjukban ültek, készen az órára.

– Kösz, Theresa.

– A helyettesítő tanár uuuuuuncsi voooolt – tette hozzá Michael.

– Hát, én nem vagyok az. – Felkaptam négy műanyag ládát a sarokból. – Ma kőzeteket fogunk nézegetni! Na jó, lehet, hogy ez egy kicsit unalmas.

A gyerekek felkuncogtak.

– Négy csapatot fogtok alkotni, és mindegyik csapat kap egy ládát. Szét kell válogatnotok a magmás, az üledékes és a metamorf kőzeteket. Amelyik csapat elsőnek végez a kőzetek helyes csoportosításával, babzsákokat kap.

– Mi választjuk ki a saját csapatunkat? – kérdezte izgatottan Trang.

– Nem, abból csak végeérhetetlen hiszti lenne. Mert a gyerekek állatok. Borzalmas, rettenetes bestiák.

Mindenki felnevetett.

– A csapatokat az ábécé szerint határozzuk meg. Vagyis az első csapatban…

Abby felemelte a kezét.

– Mr. Grace, kérdezhetek valamit?

– Persze.

– Mi történik a Nappal?

Hirtelen az egész osztály sokkal éberebbé vált.

– Az apukám szerint nem nagy dolog – szólalt meg Michael.

– Az én apukám szerint kormányzati összeesküvés – mondta Tamora.

– Na jó… – Letettem a ládákat, és leültem az asztalom szélére. – Szóval… azt tudjátok, hogy az óceánban van alga, ugye? Nos, a Napban afféle űralga nő.

– Asztrofág? – kérdezte Harrison.

Majdnem leestem az asztalról.

– H-hol hallottad ezt a szót?

– Most így hívják. Az elnök nevezte így tegnap este.

Annyira elszigetelődtem abban a laborban, hogy azt sem tudtam, az elnök beszédet tartott. És szentséges szűzanyám. Ezt a szót én találtam ki Stratt kedvéért mindössze egy nappal korábban. Ennyi idő alatt eljutott az elnökhöz, tőle pedig a médiához.

Hűha.

– Jó, igen. Asztrofág. És a napon nő. Vagy a közelében. Nem vagyunk biztosak benne.

– És mi ezzel a probléma? – kérdezte Michael. – Az óceáni alga nem bánt minket. A Nap algája miért bántana?

Rámutattam.

– Jó kérdés. A helyzet az, hogy az asztrofág kezd túl sok energiát elszívni a Naptól. Na jó, igazából nem sokat, csak egy aprócska százalékát. De már ez is azt jelenti, hogy a Földet egy kicsit kevesebb napfény éri. És ez komoly problémákhoz vezethet.

– Szóval egy kicsit hidegebb lesz? Egy-két fokkal? – kérdezte Abby. – Miért olyan nagy ügy ez?

– Tudtok a klímaváltozásról, ugye? Hogy a CO2-kibocsátásunk mennyi problémát okoz a környezetünknek?

– Az apukám szerint az kamu – jegyezte meg Tamora.

– Hát, pedig nem kamu. A lényeg, hogy a klímaváltozás által előidézett környezeti problémák abból fakadnak, hogy a világ átlaghőmérséklete másfél fokkal megnőtt. Ennyi. Csak másfél fokról van szó.

– Mennyivel fogja ez az asztrofág izé megváltoztatni a Föld hőmérsékletét? – kérdezte Luther.

Felálltam, és lassan járkálni kezdtem az osztály előtt.

– Nem tudjuk. De ha úgy, és olyan gyorsasággal szaporodik, mint az alga, a klímatudósok szerint a Föld hőmérséklete tíz-tizenöt fokkal is csökkenhet.

– És akkor mi lesz? – kérdezte Luther.

– Baj. Nagy baj. Állatok, egész fajok fognak elpusztulni, mert az élőhelyük túlságoson hideggé válik. Az óceán vize is lehűl, amitől az egész tápláléklánc összeomolhat. Így még azok az élőlények is éhen halnak majd, akik az alacsonyabb hőmérsékletet túlélhetnék, mert kipusztul a táplálékuk.

A gyerekek döbbenten bámultak rám. Miért nem magyarázták el ezt nekik a szüleik? Valószínűleg azért, mert ők maguk sem értették kellőképpen.

Különben is, ha annyi ötcentesem lenne, ahányszor képen akartam törölni egy szülőt, amiért a legalapvetőbb dolgokat sem tanítja meg a gyerekének… nos… annyi ötcentesem lenne, hogy teletömhetnék velük egy zoknit, és azzal törölhetném képen a szülőket.

– Az állatok is meg fognak halni?! – kérdezte elborzadva Abby.

Abby versenyszerűen lovagolt, és szabadideje nagy részét a nagyapja tejgazdaságában töltötte. A gyerekek számára az emberi szenvedés sokszor csak absztrakció, az állatok szenvedése viszont nagyon is felfogható.

– Igen. Sajnálom, de sok haszonállat el fog pusztulni. És még csak nem is ez a legrosszabb. A szárazföldön terméskiesésekre számíthatunk. Nem lesz elég ennivalónk, ekkor pedig felbomlik majd a társadalmi rend, és… – Itt leállítottam magamat. Hiszen ezek csak gyerekek. Miért mentem bele ennyire?

– Mennyi… – kezdte Abby. Még sosem láttam, hogy kifogyott volna a szavakból. – Mennyi időnk van addig?

– A klímatudósok szerint mindez a következő harminc évben fog bekövetkezni.

A gyerekek egy csapásra megnyugodtak.

– Harminc év? – nevetett fel Trang. – Az egy örökkévalóság!

– Azért annyira nem… – válaszoltam. De egy rakás tizenkét-tizenhárom éves szemében harminc év akár egymillió is lehetne.

– Lehetek Tracy csapatában a kőzetválogatásnál? – kérdezte Michael.

Harminc év. Végignéztem kis arcocskájukon. Harminc év múlva a negyvenes éveik elején járnak majd. Ők fogják elszenvedni a katasztrófa javát. És nem lesz könnyű dolguk. Ideális világban nőnek majd fel, hogy aztán egy apokaliptikus rémálomba csöppenjenek.

Az ő generációjuk fogja megtapasztalni a hatodik kihalást.

Görcsbe rándult a gyomrom. Egy csomó gyereket láttam magam előtt. Egy csomó boldog gyereket. És jó esély kínálkozott rá, hogy néhányuk minden túlzás nélkül éhhalált hal majd.

– M-most… – dadogtam. – Most el kell mennem. Felejtsétek el a kőzetfeladatot.

– Mi? – értetlenkedett Luther.

– Legyen ez… egy napközióra. Az óra fennmaradó részében napközi-foglalkozás lesz. Csináljátok meg a többi órán kapott házi feladatot. Maradjatok a helyeteken, és dolgozzatok csendben kicsengetésig.

Egyetlen további szó nélkül mentem ki a teremből. Annyira remegtem, hogy a folyosón majdnem összeestem. Odaléptem egy vízcsaphoz, és vizet locsoltam az arcomra. Vettem egy nagy levegőt, részben visszanyertem az önuralmamat, és kikocogtam a parkolóba.

Gyorsan vezettem. Túl gyorsan. Áthajtottam a piroson. Bevágtam mások elé. Sosem csinálok ilyet, de ez most más volt. Azon a napon… nem is tudom, mit mondjak.

Csikorgó gumikkal fékeztem le a labor parkolójában, és fura szögben álltam meg.

A komplexum ajtaja előtt az amerikai hadsereg két katonája állt. Akárcsak az előző két nap, amikor odabent dolgoztam. Elviharzottam közöttük.

– Nem kellett volna megállítanunk? – kérdezte az egyik a másiktól. Nem érdekelt a válasz.

Berontottam a megfigyelőszobába. Stratt természetesen odabent olvasgatta a tabletjét. Felnézett rám, és egy pillanatra őszinte meglepetést láttam az arcán.

– Dr. Grace? Maga meg mit keres itt?

Az ablak túloldalán négy védőruhás ember dolgozott a laborban.

– Kik ezek? – mutattam az üvegre. – És mit csinálnak a laboromban?

– Nem tetszik ez a hanghordozás… – mondta Stratt.

– Nem érdekel.

– És ez nem a maga laborja. Hanem az enyém. A technikusok összegyűjtik az asztrofágot.

– Mit fog csinálni vele?

Stratt a hóna alá csapta a tabletjét.

– Valóra váltom az álmát. Felosztom az asztrofágot, és kiküldöm a világ harminc különböző laborjába. Kap belőle mindenki a CERN-től a CIA biofegyver-létesítményéig.

– A CIA-nak van egy biofegyv…? Mindegy. Tovább akarok dolgozni rajta.

A nő megrázta a fejét.

– Megtette, amit tudott. Azt hittük, vízmentes létformával van dolgunk, de mint kiderült, tévedtünk. Ezt éppen maga bizonyította be. És mivel nem robbant ki egy idegen a mellkasából, a kísérletinyúl-fázist is lezártnak tekinthetjük. Úgyhogy maga végzett.

– Nem, nem végeztem. Sok mindent kell még megtudnunk.

– Persze. És harminc labor máris alig várja, hogy elkezdje a munkát.

Előrébb léptem.

– Hagyjon nekem itt egy kis asztrofágot. Hadd dolgozzak tovább rajta.

Stratt is előrébb lépett.

– Nem.

– Miért nem?!

– A jegyzetei szerint százhetvennégy élő asztrofág érkezett a mintával. Maga tegnap megölt egyet, úgyhogy már csak százhetvenhárom maradt.

A tabletjére mutatott.

– Mindegyik hatalmas nemzetközi labor öt vagy hat sejtet fog csak kapni. Ilyen szűkösek a lehetőségeink. Ennél a százhetvenhárom sejtnél jelenleg nincs fontosabb dolog a Földön. Ezek kielemzésén múlik, hogy az emberiség túléli-e ezt a válságot.

Egy pillanatra elhallgatott, majd visszafogottabban folytatta.

– Értem én. Az egész életét azzal töltötte, hogy bebizonyítsa, az élethez nem szükséges víz. Aztán, bármily hihetetlen, földön kívüli élet közelébe kerül, és kiderül, hogy ahhoz is szükséges a víz. Szívás. Tegye túl magát rajta, és térjen vissza az életéhez. A többi már az én dolgom…

– Még mindig mikrobiológus vagyok, aki egész karrierje során idegen életformák elméleti modelljeit dolgozta ki. A hasznára lehetek. Senkinek nincsenek ilyesféle tapasztalatai.

– Dr. Grace, nem engedhetem meg magamnak, hogy itt tartsak pár mintát a sértett egója kedvéért.

– Az egóm kedvéért?! Ez nem az egómról szól! Hanem a gyerekeimről!

– Magának nincsenek gyerekei.

– De igen! Többtucatnyian vannak. Mindennap beülnek az órámra. És ha nem kezdünk valamit ezzel a szituációval, mind egy Mad Max-szerű rémálomvilágban kötnek majd ki. Igen, a vízzel kapcsolatban tévedtem. Nem érdekel. Azok a gyerekek érdekelnek. Úgyhogy adjon nekem pár nyüves asztrofágot, a nemjóját neki!

Stratt hátrébb lépett, és a száját csücsörítve meredt rám. Elfordította a fejét, és egy kis ideig rágódott a szavaimon. Aztán ismét felém fordult.

– Három. Megtarthat három asztrofágot.

Ellazultak az izmaim.

– Rendben. – Kicsit felengedtem. Fel sem tűnt, hogy milyen feszült voltam. – Rendben. Három. Annyi megteszi.

Stratt a tabletjén pötyögött.

– A labor nyitva marad. A magáé. Jöjjön vissza pár óra múlva, a többiek addigra végeznek.

Félig már belebújtam a védőruhába.

– Most rögtön folytatom a munkát. Szóljon az embereinek, hogy ne legyenek útban.

Stratt csak bámult rám, de nem szólt semmit.

Végig kell csinálnom a küldetést. A gyerekeimért.

Mármint… nem az én gyerekeim. De mégis az enyéim.

Az előttem sorakozó kijelzőkre nézek. Végig kell gondolnom a dolgokat.

Az emlékezetem problémás. Megbízhatónak tűnik, viszont hézagos. Ahelyett, hogy várnék a nagy megvilágosodásra, amikor minden eszembe jut majd, inkább az a kérdés, hogy mit tehetek most rögtön.

A Föld bajban van. A napot megfertőzte az asztrofág. Egy másik naprendszerben járó űrhajón vagyok. Ezt a hajót nem lehetett könnyű megépíteni, és nemzetközi legénységgel indították útnak. Csillagközi küldetésről van szó – olyasvalamiről, ami a mi technológiánkkal elvileg lehetetlen. Oké, szóval az emberiség sok időt és energiát ölt ebbe a küldetésbe, és az asztrofág az a hiányzó láncszem, amely az egészet lehetővé tette.

Minderre egyetlen magyarázat van: itt találjuk a megoldást az asztrofágproblémára. Vagy legalábbis a potenciális megoldást. Valamit, ami elég ígéretes ahhoz, hogy őrületes mennyiségű erőforrást fordítsunk rá.

Tovább fürkészem a kijelzőket. A rajtuk látott legtöbb információ tipikusnak számít egy űrhajó fedélzetén. Létfenntartás, navigáció, ilyesmi. Az egyik monitort a „Bogarak” szóval címkézték fel. A mellette lévőt…

Várjunk csak, bogarak?

Na jó, nem tudom, mi köze ennek bármihez is, de ki kell derítenem, nincs-e egy rakás bogár a hajón. Az ilyesmit nem árt tudni.

A kijelző négy kvadránsra oszlik, mindegyiken majdnem ugyanazt látni. Egy kis vázlatrajzot és egy csomó szöveges információt. A vázlatrajzok egy-egy hosszúkás, gumós alakot ábrázolnak, hegyes fejjel és egy trapéz alakú képződménnyel a hátán. Ha kicsit jobbra döntöd a fejedet, és hunyorogsz, mondhatjuk, hogy hasonlít egy bogárra. Mindegyik bogár fölött egy név virít: „John”, „Paul”, „George” és „Ringo”.

Aha, értem. Bogarak, vagyis „Beatles”{1}. Nem nevetek fel, de értem.

Önhatalmúlag kiválasztom az egyik bogarat, Johnt, és közelebbről is szemügyre veszem.

John nem rovar, hanem, és ez majdnem biztos, űrhajó. A hátul lévő trapéz a „Forgómeghajtó”, a gumós rész pedig az „Üzemanyag” nevet viseli. A kis fej fölött a „Számítógép” és a „Rádió” felirat áll.

Közelebb hajolok a képernyőhöz. Az üzemanyag infódobozában ez olvasható: ASZTROFÁG 120 KG – HŐM.: 96,415 °C. A számítógép dobozában lévő szöveg így szól: UTOLSÓ MEMÓRIA-ELLENŐRZÉS: 3 NAPPAL EZELŐTT. 5 TB MEGFELELŐEN MŰKÖDIK. A rádióval kapcsolatos információ pedig csupán ennyi: ÁLLAPOT: 100%.

Személyzet nélküli szonda. Valószínűleg kicsi. Mindössze 120 kilogramm üzemanyagot tartalmaz, ami nem sok. De már egy kevés asztrofág is csodákra képes. Viszont nem látok semmilyen kiemelt berendezést. Mi értelme egy személyzet nélküli hajónak, amelynek semmi sincs a fedélzetén?

Várjunk csak… mi van, ha az 5 terabyte tárolókapacitás az egész lényege?

Ekkor rájövök valamire.

– Ó. Banyek.

Az űrben vagyok. Egy másik naprendszerben. Nem tudom, mennyi asztrofág kellett, hogy eljussak idáig, de valószínűleg sok. Egy hajó másik naprendszerbe való eljuttatásához abszurd mennyiségű üzemanyagra lehetett szükség. Eljuttatni azt a hajót egy másik naprendszerbe, majd visszahozni onnan tízszer annyi üzemanyagot jelent.

Az asztrofágpanelre pillantok, hogy felfrissítsem az emlékezetemet.

MARADÉK: 20 862 KG

FOGYASZTÁSI RÁTA: 6,043 G/S

A fogyasztási ráta korábban 6,045 gramm per másodperc volt. Vagyis egy kicsit csökkent. Ahogy az üzemanyag mennyisége is. Lényegében az üzemanyag fogyásával csökken a hajó tömege, így másodpercenként egyre kevesebb üzemanyagra van szükség az állandó „gyorsulás” fenntartásához. Oké, ez világos.

Fogalmam sincs, mekkora a Hail Mary tömege, de 1,5 g-s gyorsulást fenntartani másodpercenként mindössze pár gramm üzemanyaggal… az asztrofág tényleg fantasztikus.

Mindenesetre nem tudom, hogyan fog a jövőben változni a fogyasztási ráta (mármint kikalkulálhatnám, de elég bonyolult), úgyhogy egyelőre 6 gramm per másodperccel fogok számolni. Meddig tart így ki az üzemanyag?

Jó dolog a kezeslábas, mindenféle kacatot lehet tartani a zsebeiben. Számológépet még mindig nem találtam, úgyhogy tollal és papírral látok neki a matekfeladatnak. A végeredmény szerint nagyjából negyven nap múlva fogy el az üzemanyagom.

Nem tudom, melyik csillag ez itt, de az biztos, hogy nem a Nap. Márpedig kizárt dolog, hogy bármilyen csillagtól eljussak a Földre mindössze negyven nap alatt, 1,5 g-s gyorsulás mellett. Valószínűleg évekbe telt, hogy eljussunk ide a Földről – és alighanem ezért voltam kómában. Érdekes.

De a lényeg, hogy mindez csak egyvalamit jelenthet: A Hail Mary sosem tér haza. Nem retúrjeggyel jöttünk. És meglehetősen biztos vagyok benne, hogy ezekkel a bogarakkal kell visszaküldenem az itt talált információt a Földre.

Kizárt, hogy legyen egy olyan erős rádióadóm, amely több fényévnyi távolságra is képes sugározni. Nem is tudom, egyáltalán lehetséges volna-e ilyesmit építeni. Ezért inkább itt vannak ezek a kis „bogárhajók”, melyek mindegyikének 5 terabyte-os az információkapacitása. Visszarepülnek a Földre, és átadják az adatokat. A biztonság kedvéért négyen vannak. Valószínűleg mindegyikbe fel kell töltenem mindazt, amit megtudtam, hogy aztán hazaküldjem őket. Ha csak egy is túléli az utat, a Föld megmenekült.

Öngyilkos küldetésen vagyok. John, Paul, George és Ringo haza tudnak térni, az én hosszú és kacskaringós utam azonban itt véget ér. Ezt már akkor is tudnom kellett, amikor önként jelentkeztem, amnéziától gyötört agyamnak azonban mindez új információ. Itt fogok meghalni. Méghozzá teljesen egyedül.

5. FEJEZET
Kép

Az asztrofágra meredtem.

– Mi a túróért mész a Vénuszra?

A mikroszkóp képe a nagy, falra szerelt monitoron virított. Ebben a nagyításban mindhárom kis sejt harminc centiméteresnek látszott. Próbáltam rájönni viselkedésük motivációjára, de Larry, Curly és Moe{2} nem szolgált válaszokkal.

Igen, természetesen elneveztem őket. A tanárok már csak ilyenek.

– Mi olyan különleges a Vénuszban? Egyáltalán hogyan találtatok rá? – Karba fontam a kezemet. Ha az asztrofág képes lenne értelmezni a testbeszédet, tudná, hogy most aztán nem tréfálok. – Egy Vénuszhoz vezető út megtervezéséhez egy egész teremnyi szuperokos NASA-alkalmazott kell, ti meg agy nélküli egysejtű organizmus létetekre simán megoldjátok.

Két nap telt el azóta, hogy Stratt magamra hagyott a laborban. A katonák még mindig az ajtó előtt strázsáltak. Az egyiket Steve-nek hívták, barátságos fickó. A másik sosem szólt hozzám.

Beletúrtam zsíros hajamba (aznap reggel elmulasztottam a zuhanyzást). Legalább a védőruhát már nem kellett viselnem. Nairobi tudósok gondoltak egy nagyot, és az egyik asztrofágjukat kitették a Föld atmoszférájának, hogy lássák, mi történik. Nem történt semmi. Hála nekik a világ minden laborjában megkönnyebbülten felsóhajthattak, és onnantól senkinek nem kellett argonnal teli helyiségekben dolgoznia.

Az asztalon heverő papírhalomra pillantottam. A tudományos közösség meglehetősen tudománytalan módon pörgette túl magát. A gondos szakmai bírálatok és publikált cikkek korának leáldozott. Az asztrofág tanulmányozása során bedobtuk a gyeplőt a lovak közé, és minden kutató azonnal és bizonyítékok nélkül közölte az eredményeit. Ez persze félreértésekhez és hibákhoz vezetett, de egyszerűen nem volt időnk arra, hogy mindent a bevett módszerek szerint csináljunk.

Stratt a legtöbb fejleményről értesített. Persze nem mindenről, ebben biztos lehettem. Ki tudja, még miféle bizarr dolgokban vett részt. Úgy tűnt, mindenhová kiterjed a hatalma.

Egy belga kutatócsapatnak sikerült bebizonyítania, hogy az asztrofág reagál a mágneses mezőkre, igaz, csak néha. Máskor a legkevésbé sem foglalkozik velük, legyenek bármilyen erősek. Ennek ellenére sikerült nekik (csöppet sem következetesen) tájolni az asztrofágot oly módon, hogy mágneses mezőbe helyezték, és változtatták a mező irányát. Hogy ez hasznos információ-e? Gőzöm sem volt. A világ egyelőre az adatgyűjtés szakaszában járt.

Egy paraguayi kutató demonstrálta, hogy a hangyák összezavarodnak, ha pár centiméterre megközelítik az asztrofágot. Hogy ez hasznos információ-e? Na jó, ez valószínűleg nem az. De azért érdekes.

Ami talán a legfontosabb, hogy perthi kutatók feláldozták az egyik asztrofágjukat, és alaposan kielemezték az összes sejtszervecskéjét. Találtak DNS-t és mitokondriumot. Bármilyen más szituációban ez lett volna az évszázad felfedezése. Egy idegen – minden kétséget kizáróan idegen – életformában DNS és mitokondrium van!

És… grrrrr… egy csomó víz…

A lényeg: az asztrofág belseje nem sokban különbözött a Föld bármely egysejtű organizmusának belsejétől. ATP-t, RNS-transzkripciót meg egy egész sor rendkívül ismerős dolgot használt. Egyes kutatók spekulációja szerint az asztrofág a Földről származott. Mások arra jutottak, hogy az élet kizárólag ezzel a molekulaszerkezettel jöhet létre, és az asztrofág a Földtől teljesen függetlenül fejlesztette ki. Egy kisebb, de hangos frakció szerint elképzelhető, hogy az élet egyáltalán nem is a Földön fejlődött ki, és hogy az asztrofágnak és a földi életnek közös őse van.

– Tudjátok, srácok – mondtam az asztrofágoknak –, ha nem fenyegetnétek kihalással a bolygómat, szuper jól meglennénk. Csak úgy hemzsegnek bennetek a rejtélyek.

Nekidőltem az asztalnak.

– Van bennetek mitokondrium, ami azt jelenti, hogy ATP-t használtok energiatárolásra, ahogyan mi is. Csakhogy a mozgásotokhoz szükséges fény soookkkkkal több energiát igényel, mint amennyit az ATP-tek eltárolni képes. Vagyis van egy másik energiatárolási módszeretek is, amit egyelőre nem értünk.

Az egyik asztrofág a kijelzőn kissé balra lendült. Ez elég gyakran előfordult. Néha csak úgy, minden ok nélkül kilőttek valamerre.

– Mi késztet bennetek mozgásra? Miért mozogtok? És hogy segít ez a véletlenszerű, görcsös mozgás eljutni a Naptól a Vénuszhoz? És miért mentek a Vénuszhoz egyáltalán?!

Sokan dolgoztak az asztrofág belső felépítésén, arra próbáltak rájönni, hogyan működik. A DNS-ét elemezgették. Helyes. Én viszont az alapvető életciklusukra utaztam. Azt akartam megérteni.

Az egysejtű organizmusokra nem jellemző, hogy tonnányi energiát tároljanak magukban, és csak úgy röpködjenek az űrben. Az asztrofágnak kellett valami a Vénusztól, máskülönben ott maradt volna a Napon. És kellett neki valami a Naptól is, máskülönben ott maradt volna a Vénuszon.

Ami a Napot illeti, egyszerű a válasz: az energiáért ment oda. Ugyanazért, amiért a növények leveleket növesztenek. Ha életforma akarsz lenni, rá kell hajtanod a fincsi energiaforrásokra. Teljességgel érthető. De mi van a Vénusszal?

Felkaptam egy tollat, és azzal matattam elmélkedés közben.

– Az Indiai Űrkutatási Szervezet szerint a fénysebesség 0,92-szeresével haladtok. – Rájuk mutattam. – Nem tudtátok, hogy ki tudjuk számítani a sebességeteket, mi? Az általatok kibocsátott fény Doppler-effektusának elemzésével kalkulálták ki. Ennek következtében arra is rájöttek, hogy mindkét irányba mozogtok: a Vénusz felé, de ellenkező irányba is.

A homlokom ráncba szaladt.

– Csakhogy ha ilyen sebességgel hatoltok be egy atmoszférába, el kellene pusztulnotok. Miért nem pusztultok el?

Az öklömmel kocogtattam a homlokomat.

– Azért nem, mert bármilyen hőfokot kibírtok. Rendben. Szóval berobbantok az atmoszférába, de nem hevültök fel tőle. Oké, de legalább le kellene lassulnotok. Tehát ott vagytok a Vénusz atmoszférájának felső rétegében. Aztán… mi lesz? Megfordultok, és visszamentek a Naphoz? Miért?

Tíz percig bámultam gondolataimba merülve a kijelzőt.

– Na jó, elég ebből. Tudni akarom, hogyan találtátok meg a Vénuszt.

Elmentem a helyi barkácsboltba, és vettem egy csomó falécet, vékony furnérlemezt, elektromos kéziszerszámot és egyéb felszereléseket. Steve, a katona segített becipelni őket. Buckafej, a másik katona nem csinált semmit.

A következő hat órában felépítettem egy fénymentes fülkét, és elhelyeztem benne egy polcot. A fülke épp elég nagy volt ahhoz, hogy ki-be tudjak járni belőle. A mikroszkópot feltettem a polcra. Az „ajtó” szerepe egy furnérlemeznek jutott, amelyet csavarokkal tudtam eltávolítani a helyéről.

Áram- és videovezetékeket húztam be a fülkébe egy kis lyukon át, amelyet aztán gittel tömtem be, hogy egészen biztosan ne juthasson be fény rajta. Felállítottam infravörös kamerámat a mikroszkóp mellett, és lezártam a fülkét.

Odakint, a laboratórium monitorján megjelent a kamera infravörös képe. Lényegében frekvenciaeltolódás volt. A távoli infravörös hullámsávok vörösként jelentek meg, a nagyobb energiájúak narancssárgaként, sárgaként és így tovább, végig a szivárvány színei szerint. Az asztrofágsejtek kis, vörös pacaként virítottak, ami várható is volt. Állandó, 96,415 Celsius-fokos hőmérsékletükön nagyjából 7,8 mikronnyi infravörös hullámhosszt bocsátottak ki – a kamera beállított észlelőmezejének alsó tartományában. Ez megerősített abban, hogy a módszerem működik.

De engem nem a sötétvörös szín érdekelt. Éles, sárga villanást akartam látni. Az jelezné a Petrova-frekvenciát, amelynek kiköpésével az asztrofág mozgatja magát. Ha valamelyik asztrofág akár picit is elmozdul a helyéről, azt egy látványos sárga villanásnak kell jeleznie.

De ilyesmire nem került sor. Nem történt semmi. Egyáltalán semmi. Pár percenként rendszerint legalább az egyik asztrofág végez egy görcsös mozdulatot. De most semmi.

– Szóval lehiggadtatok, mi, kis vakarékok?

Fény. Bármilyen navigációs rendszert használtak is, az a fényen alapult. Ezt már sejtettem, hiszen az űrben mi másra támaszkodhatnál? Nincs hang. Nincsenek szagok. Fényből, gravitációból vagy elektromágnesességből kell kiindulnod, és ezek közül a fényt a legkönnyebb észlelni. Legalábbis evolúciós szempontból.

A következő kísérletemhez összeragasztottam egy kis, fehér LED-izzót és egy óraelemet. Először persze fordítva kötöttem be őket, és a LED nem kapcsolt be. Az elektronika alapszabálya: elsőre sosem találod el a diódákat. De aztán sikerült átkötnöm őket, és a LED felizzott, ezt követően pedig a fülke belső falára ragasztottam a szerkezetet. Úgy helyeztem el, hogy a tárgylemezen lévő asztrofágok közvetlenül rálássanak. Aztán ismét lezártam a fülkét.

Az asztrofágok most rengeteg fekete semmit és egyetlen ragyogó fehér pontot láttak. A Vénusz is nagyjából így nézhet ki, ha az űrben vagy, és elfordítod a tekintetedet a Naptól.

Nem kapták be a horgot. Meg se moccantak.

– Hmpf – mondtam.

Igaz, eleve nem számítottam rá, hogy beválik a dolog. Ha a Nap közelében vagy, és hátat fordítasz neki, hogy megkeresd a legragyogóbb fényforrást, valószínűleg nem a Vénuszon, hanem a Merkúron állapodna meg a tekinteted. A Merkúr sokkal kisebb, mint a Vénusz, viszont sokkal közelebb van, úgyhogy észrevehető lenne a fénye.

– Miért a Vénusz? – merengtem. De aztán eszembe jutott egy még jobb kérdés. – Hogyan azonosítjátok a Vénuszt?

Miért véletlenszerűen mozogtak? Elméletem: nagyjából pár másodpercenként az asztrofág véletlenül azt hitte, hogy a Vénuszt látja, ezért arra indult. De aztán rájött a tévedésére, és megállt.

A fény frekvenciáiban lesz a kulcs. Sötétségben a srácok meg se moccantak. De nem csak a fény puszta erőssége számított, mert akkor rögtön elindultak volna a LED felé. A fény frekvenciájára izgultak rá.

A bolygók nemcsak visszavernek fényt, hanem ki is bocsátanak. Minden bocsát ki fényt, a kibocsátott fény hullámhosszát pedig az objektumok hőmérséklete határozza meg. Ezalól a bolygók sem kivételek, ami azt jelenti, hogy az asztrofág talán a Vénusz infravörös sugárzását kereste. Amelyik nem olyan fényes, mint a Merkúré, viszont nagyon is jellegzetes – egy másik „szín”.

Egy guglizás után megtudtam, hogy a Vénusz átlaghőmérséklete 462 Celsius-fok.

Volt egy fiókom, tele mikroszkópokba és más laborfelszerelésekbe való tartalék izzókkal. Fogtam egyet, és rákötöttem egy variálható tápegységre. Az izzók működésének alapja, hogy az izzószáluk annyira felforrósodik, hogy látható fényt bocsát ki. Erre nagyjából 2500 Celsius-fok körül kerül sor, de nekem nem kellett ilyen drámai értéket elérnem. A szerény 462 fokot céloztam meg. Állítgattam az izzón áthaladó energiát, és figyeltem az infravörös kamerát, mígnem megkaptam a pontosan megfelelő fényhullámhosszt.

Az egész szerkezetet bevittem a tesztfülkébe, tekintetemet a srácokat mutató monitorra szegeztem, és bekapcsoltam a mesterséges Vénuszomat.

Semmi. A kis rohadékok meg se moccantak.

– Mit akartok tőlem?! – fakadtam ki.

Levettem a védőszemüvegemet, és ledobtam a földre. Ujjaimmal az asztalon doboltam.

– Ha csillagász lennék, és valaki mutatna nekem egy fénypacát, honnan tudnám, hogy az a Vénusz?

Így válaszoltam magamnak:

– A jellegzetes infravörös „ujjlenyomatát” keresném! De az asztrofág nem így csinálja. Oké, szóval valaki mutat nekem egy fénypacát, és azt mondja, nem használhatom a kibocsátott infravörös fényt az objektum hőmérsékletének megállapítására. Ezenkívül még honnan tudnám, hogy a Vénusz az?

Színképelemzés. Szén-dioxidot keresnék.

Felvont szemöldökkel fogadtam az ötletemet.

Amikor a fény gázmolekulákba ütközik, az elektronok bezsongnak, aztán lenyugodnak, és fényként bocsátják ki újra az energiát. De a kibocsátott fotonok frekvenciája a jelen lévő molekuláktól függ. A csillagászok évtizedek óta ezzel a módszerrel állapítják meg, miféle gázok fordulnak elő odakint a messzeségben. Ez a színképelemzés lényege.

A Vénuszon uralkodó nyomás a földinek a kilencvenszerese, és az atmoszféra szinte teljes egészében szén-dioxidból áll. A szén-dioxid spektrális ujjlenyomata rendkívül erős lehet. A Merkúron egyáltalán nincs szén-dioxid, úgyhogy a legközelebbi versenytárs a Föld lenne. A mi CO2-ujjlenyomatunk azonban alig látható a Vénuszéhoz képest. Lehet, hogy az asztrofág a kibocsátási színképek segítségével találta meg a Vénuszt?

Új terv!

A laborban szinte végtelen mennyiségben álltak rendelkezésre a fényszűrők. Mondj egy frekvenciát, biztos lehetsz benne, hogy van hozzá egy szűrő. Kikerestem a szén-dioxid spektroszkópiai lenyomatát – jellegzetes színképi sávjai 4,26 és 18,31 mikronnál voltak.

Megtaláltam a megfelelő szűrőket, és építettem nekik egy szerény dobozt, amelybe belehelyeztem egy kis, fehér izzót. Ez a doboz onnantól kezdve a szén-dioxid színképlenyomatát bocsátotta ki.

Betettem a tesztfülkébe, és kimentem, hogy tovább nézzem a monitort. Larry, Curly és Moe a tárgylemezen lógatták a lábukat, ahogy az egész nap során tették.

Felkapcsoltam a fénydobozt, és figyeltem a reakciót.

Az asztrofágok felszívódtak. Nem egyszerűen megindultak a fény felé. Hanem eltűntek. De teljesen.

– Öm…

Természetesen rögzítettem a kamera képét, és most kockáról kockára újrajátszottam a felvételt. Két kocka között egyszerűen nyomuk veszett.

– Ömm!

A jó hír: az asztrofágot vonzza a szén-dioxid színképlenyomata!

A rossz hír: mindhárom pótolhatatlan, 10 mikron átmérőjű asztrofágom kilőtt valamerre – talán fénysebességközeli tempóban –, nekem pedig fogalmam sincs, merre.

– Baaaaazzz.

Éjfél. Mindenütt sötétség. A katonákat két új ember váltotta, akiket nem ismertem. Hiányzott Steve.

A labor minden ablakát befedtem alufóliával és ragasztószalaggal. Szigetelőszalaggal leragasztottam a kijáratok és bejáratok körüli hézagokat. Kikapcsoltam minden LED-kijelzős és egyéb világítóberendezést. Az órámat besuvasztottam egy fiókba, mert a mutatóit sötétben világító festékkel vonták be.

Megvártam, hogy a szemem hozzászokjon a teljes feketeséghez. Ha csak egyetlen formát is megláttam, és nem a képzeletem játszott velem, felkutattam a fényszivárgást, és leragasztottam. Végre olyan tökéletes sötétséget teremtettem, hogy semmit sem láttam. Akár kinyitottam a szememet, akár becsuktam, ugyanaz a feketeség ült meg mindent.

Ideje volt bevetni újonnan feltalált infravörös szemüvegemet.

A labort sok mindennel felszerelték, de infravörös szemüveggel nem. Fontolgattam, hogy majd megkérem Steve-et, a katonát, szerezzen nekem egyet. Felhívhattam volna Strattot is, akinek a közbenjárására például Peru elnöke valószínűleg személyesen szállította volna le nekem a szemüveget. De ez így gyorsabb volt.

A „szemüveg” az infravörös kamerám LCD-kijelzőjéből és a köré tekert ragasztószalagból állt. Nagyon, nagyon sok ragasztószalagból. Biztos vagyok benne, hogy röhejesen néztem ki, de hát kit érdekel.

Beizzítottam a kamerát, és körülnéztem a laborban. Bőségesen láttam hőjeleket. A falak még mindig melegek voltak a korábbi napsütéstől, az elektromos eszközök ragyogtak, a testem pedig jelzőtűzként világított. Állítottam a hullámhossztartományon, hogy sokkal melegebb dolgokat kereshessek. Konkrétan olyanokat, amiknek a hőmérséklete 90 Celsius-fok fölött van.

Bemásztam szedett-vedett mikroszkópfülkémbe, és ránéztem a CO2-színképkibocsátáshoz használt fénydobozra.

Az asztrofág mindössze 10 mikron széles, és kizárt, hogy észlelni tudjak a kamerával (vagy, ha már itt tartunk, a szememmel) bármit, ami ennyire kicsi. Csakhogy ezek az én kis földönkívülijeim veszettül forrók, és forrók is maradnak. Vagyis ha nem mozogtak, az utóbbi hat órát a környezetük lassú felhevítésével töltötték. Ebben reménykedtem.

És bevált. Rögtön észrevettem egy fénykört az egyik műanyag fényszűrőn.

– Ó, hála az égnek – sóhajtottam fel.

Csak nagyon halványan lehetett látni, de ott volt. Egy nagyjából három milliméter széles folt, amely a közepétől kifelé egyre hidegebbé és halványabbá vált. A kisöregek órák óta melegítették a műanyagot. Alaposan végigpásztáztam a két műanyag négyzetet, és gyorsan találtam is egy második foltot.

A kísérletem sokkal jobban működött, mint reméltem. Az asztrofágok azt hitték, hogy a Vénuszt látják, és azonnal kilőttek felé, amikor azonban beleütköztek a fényszűrőbe, nem tudtak továbbmenni. Valószínűleg egészen addig próbálkoztak az áthatolással, amíg lekapcsoltam a világítást.

A lényeg, hogy ha meg tudom erősíteni, hogy mindhárom asztrofág jelen van, tárolóba helyezhetem a szűrőket, és annyi időt tölthetek a srácok megkeresésével és egybegyűjtésével egy mikroszkóp meg egy cseppentő segítségével, amennyit csak akarok.

És meg is van. A harmadik asztrofág.

– Teljes a banda! – örvendeztem. Kivettem a zsebemből egy mintazacskót, és felkészültem rá, hogy nagyon óvatosan levegyem a fénydobozról a szűrőt. Ekkor pillantottam meg a negyedik asztrofágot.

Csak úgy… elvolt ott magában. Egy negyedik sejt. Az egyik szűrőn, a másik három sejt közelében.

– Szentséges…

Már egy hete bámultam ezeket a sejteket, teljesen kizárt, hogy egy csak úgy elkerülte a figyelmemet. Egyetlen magyarázat jöhetett szóba: az egyik asztrofág osztódott. Véletlenül szaporodásra késztettem az asztrofágot.

Egy teljes percig meredtem arra a negyedik fényfoltra, hogy feldolgozzam magamban a történtek jelentőségét. Az asztrofág szaporításával korlátlan készletünk lehetne a tanulmányozásához. Megölhetjük, bökdöshetjük, szétszedhetjük őket, azt csinálhatunk velük, amit csak akarunk. Ez mindent megváltoztatott.

– Helló, Shemp – mondtam.{3}

A következő két napot ennek az új fejleménynek a megszállott tanulmányozásával töltöttem. Még csak haza se mentem: a laborban aludtam.

Steve, a katona hozott nekem reggelit. Remek fickó.

Meg kellett volna osztanom a felfedezésemet a tudósközösséggel, de biztosra akartam menni. Lehet, hogy a szakmai bírálat ideje leáldozott, de magamat attól még ellenőrizhettem. Az is jobb, mint a semmi.

Az első zavaró tényező: A CO2 színképkibocsátása 4,26 és 18,31 mikron. De az asztrofág csak 10 mikron átmérőjű, vagyis nem léphet interakcióba nagyobb hullámhosszú fénnyel. Hogyan láthatja egyáltalán a 18,31 mikronos hullámhosszt?

Megismételtem a korábbi színképkísérletet kizárólag 18,31 mikronos szűrővel, és váratlan eredményt kaptam. Különös dolgok történtek.

Először is, két asztrofág átrontott a szűrőn. Meglátták a fényt, és azonnal rámozdultak. De hogyan? Elvileg lehetetlen az asztrofágnak bármiféle kölcsönhatásba kerülni egy ilyen nagy hullámhosszal. Úgy értem… szó szerint lehetetlen!

A fény vicces dolog. A hullámhossza határozza meg, hogy mivel tud, és mivel nem tud interakcióba lépni. Bármi, ami kisebb a hullámhosszánál, lényegében nem is létezik az adott foton számára. Ezért van lyukacsos háló a mikrohullámú sütők ablakán. A lyukak túl kicsik ahhoz, hogy a mikrohullám áthaladjon rajtuk, a sokkal kisebb hullámhosszú látható fény azonban gond nélkül átjut a nyílásokon. Így aztán nyugodtan nézheted a készülő ételedet anélkül, hogy leolvadna az arcod.

Az asztrofág kisebb, mint 18,31 mikron, valahogy mégis elnyeli ennek a frekvenciának a fényét. De hogyan?

És még csak nem is ez volt a legkülönösebb fejlemény. Igen, két asztrofág áttört a szűrőn, a másik kettő viszont a helyén maradt. Őket nem érdekelte a dolog. Nyugiban ellébecoltak a tárgylemezen. Talán nem léptek interakcióba a nagyobb hullámhosszal?

Végrehajtottam még egy kísérletet. Ismét feléjük fordítottam a 4,26 mikronos fényt, és ismét ugyanazt az eredményt kaptam. Az első kettő megint átment a szűrőre, a másik kettőt viszont kicsit sem hatotta meg a dolog.

És akkor leesett. Nem lehettem 100 százalékig biztos benne, mégis le mertem volna fogadni, hogy felfedeztem az asztrofág életciklusát. Úgy állt össze a kép a fejemben, akár egy kirakós játék az utolsó darabka beillesztésével.

A második két sejt már nem akart a Vénuszhoz menni. Vissza akartak térni a Naphoz. Hogy miért? Mert az egyikük nemrég osztódott, és létrehozta a másikat.

Az asztrofág a Nap felszínén gyűjti be az energiáját az égitest hőjéből, majd eltárolja a belsejében egy általunk még érthetetlen módon. Aztán, amikor elég energiát szerzett, elvándorol a Vénuszra szaporodni, és az űrutazáshoz ezt az infravörös fénnyé alakított energiát használja fel meghajtóként. Sok faj vándorol el, hogy szaporodjon, miért éppen az asztrofág lenne kivétel?

Az ausztrálok már megállapították, hogy az asztrofág belülről nem sokban különbözik a földi életformáktól. Szénre és oxigénre is szüksége van a DNS-hez, mitokondriumhoz és a sejt egyéb anyagaihoz elengedhetetlen bonyolult fehérjék felépítéséhez. A Napon ugyan bőven van hidrogén, más elemek azonban hiányoznak. Úgyhogy az asztrofág elvándorol a legközelebbi szén-dioxid-lelőhelyre: a Vénuszra.

Először a mágneses mezőt követi, a Nap északi sarkától indul el. Így kell tennie, máskülönben a Nap vakító fényében nem találná meg a Vénuszt. A sarkvidéki út egyben azt jelenti, hogy az asztrofágnak tökéletes rálátása nyílik a Vénusz teljes orbitális pályájára – egyetlen apró szakaszát sem takarja ki előle a csillag.

Á, hát ezért reagál az asztrofág olyan következetlenül a mágneses mezőkre. Csak az utazása legelején fontosak neki, máskor egyáltalán nem.

Aztán a Vénusz rendkívül erős szén-dioxid-színképlenyomatára veti a tekintetét. Na jó, nem igazán a „tekintetét”. Valószínűleg inkább egy egyszerű ingerreakcióról van szó, amelyet a 4,26 és 18,31 mikronos fényhullámok idéznek elő. Akárhogy is, amint „meglátja” a Vénuszt, egyenesen feléje indul. Ez az útja – a Nap északi sarkától indulva, majd élesen a Vénusz felé kanyarodva – a Petrova-vonal.

Hősies asztrofágunk eléri a Vénusz felső atmoszféráját, begyűjti a szükséges CO2-t, és végre kezdődhet a szaporodás. Utána a szülő és az utód is visszatér a Naphoz, és a ciklus kezdődik elölről.

Igazán egyszerű. Szerezz energiát, szerezz erőforrásokat, és készíts másolatokat. A Földön is ugyanezt csinálja minden életforma.

Ezért nem indult az én két kis komédiásom a fény felé.

Hogy hogyan találja meg az asztrofág a Napot? Van egy tippem: megkeresi a rendkívül erős fényforrást, és arrafelé indul.

Elválasztottam Moe-t és Shempet (a napkeresők) Larrytől és Curlytől (a vénuszkeresők). Larryt és Curlyt egy másik tárgylemezre tettem, amelyet behelyeztem egy fényzárt mintatárolóba, aztán előkészítettem egy kísérletet a sötét fülkében Moe-val és Shemppel. Ezúttal betettem egy erős izzót is, és felkapcsoltam. Arra számítottam, hogy elindulnak felé, de hoppon maradtam. Meg se rezdültek. Valószínűleg erősebb fény kellett nekik.

Elmentem egy belvárosi fotósboltba (San Francisco tele van lelkes fotósokkal), és megvettem a legnagyobb, legfényesebb, legerősebb vakut, amit találtam. Kicseréltem az izzót a vakura, és megismételtem a kísérletet.

Moe és Shemp bekapták a horgot!

Le kellett ülnöm, hogy kifújjam magam. Igazából szundítanom kellett volna egy kicsit – már harminchat órája nem aludtam –, de túlságosan izgatott voltam. Elővettem a mobilomat, és felhívtam Strattot. A legelső csengés felénél felvette.

– Dr. Grace. Talált valamit?

– Igen. Rájöttem, hogyan szaporodik az asztrofág, és teszteltem is a módszert.

Egy másodpercnyi néma csend.

– Sikeresen szaporította az asztrofágot?

– Igen.

– Kármentesen?

– Három sejtem volt, most négy van. Mind köszönik, jól vannak.

Újabb másodpercnyi csend.

– Maradjon ott.

Azzal bontotta a vonalat.

– Hm – mondtam. Visszatettem a telefont a laborköpenyem zsebébe. – Gondolom, máris úton van.

Ekkor Steve, a katona rontott be a laborba.

– Dr. Grace?!

– Mi… öm, igen?

– Kérem, jöjjön velem.

– Oké. Csak elteszem az asztrofágmintákat…

– Már úton vannak ide labortechnikusok, ezt majd ők elintézik. Önnek most velem kell jönnie.

– O-oké…

A következő tizenkét óra… egyedi élmény volt.

Steve, a katona elvezetett engem egy középiskolai focipályára, ahol már várt rám az amerikai tengerészgyalogság helikoptere. Szó nélkül betuszkoltak az ajtaján, és már emelkedtünk is. Igyekeztem nem lenézni.

A gép a légierő Travis nevű bázisára vitt, a várostól nagyjából 100 kilométerre, északra. Gyakran használják a tengerészgyalogosok a légierő bázisait? Nem sokat tudok ugyan a hadseregről, de ezt azért furcsának találtam. Az is elég durva, hogy tengerészgyalogosokat küldtek értem, csak hogy ne kelljen pár órát a forgalomban kocsikáznom.

Egy dzsip várt rám a leszállópályán, ahol a helikopter landolt, mellette a légierő egy katonája állt. Bemutatkozott, esküszöm, hogy így volt, de nem emlékszem a nevére.

Kocsival elvitt egy várakozó repülőhöz. Nem, nem utasszállító repülőhöz. És nem is egy Learjethez, vagy bármi ilyesmihez. Hanem egy vadászgéphez. Nem tudom, milyen típusú lehetett. Mint mondtam, nem sokat tudok a hadseregről.

A kalauzom felhessegetett a létrán, és beültetett a pilóta mögötti ülésbe. Adott nekem egy pirulát meg egy vízzel teli papírpoharat.

– Ezt vegye be.

– Mi ez?

– Megakadályozza, hogy teleokádja ezt a szép, tiszta pilótafülkét.

– Oké.

Lenyeltem a pirulát.

– És segít elaludni.

– Micsoda?

Már ott sem volt, a kisegítő személyzet pedig elhúzta a géptől a létrát. A pilóta egy szót sem szólt hozzám. Tíz perccel később úgy indultunk el, akár egy ágyúból kilőtt golyó. Soha életemben nem tapasztaltam ilyen gyorsulást. A pirula végezte a dolgát. Nélküle tuti, hogy elokádtam volna magam.

– Hová megyünk? – kérdeztem a fejhallgatón át.

– Sajnálom, uram. Nem szólhatok önhöz.

– Akkor ez egy unalmas út lesz.

– Ez a legtöbb ilyen útra igaz – válaszolta.

Nem tudom, pontosan mikor aludhattam el, de az biztos, hogy már percekkel a felszállás után. Harminchat órányi őrült tudóskodás és egy rejtélyes pirula után egyenesen álomországba repültem, a vadászgép dübörgő hangja mit sem számított.

Sötétségben, egy rándulással tértem magamhoz. Földet értünk.

– Üdvözlöm Hawaiin, uram – mondta a pilóta.

– Hawaiin? Mit keresek én Hawaiin?

– Ezt az információt nem közölték velem.

A gép rágurult egy mellékkifutóra, vagy bármi legyen is az, a kisegítő személyzet pedig hozott egy létrát. Még a felénél sem jártam, amikor megszólított egy férfi:

– Dr. Grace? Kövessen, kérem!

A haditengerészet egyenruháját viselte.

– Hol a pokolban vagyok?! – kérdeztem.

– A Pearl Harbor-i haditengerészeti bázison. De már nem sokáig. Kérem, kövessen.

– Persze. Miért is ne?

Betuszkoltak egy másik vadászgépbe, egy másik szűkszavú pilóta mögé. Az egyetlen különbséget csak az jelentette, hogy ez nem a légierő, hanem a haditengerészet gépe volt.

Sokáig repültünk. Még az időérzékemet is elveszítettem közben, de amúgy is felesleges lett volna számolgatni az órákat. Nem tudtam, mennyi időt fogunk a levegőben tölteni. Végül, és esküszöm az égre, hogy nem viccelek, egy repülőgép-hordozón landoltunk.

Mire észbe kaptam, úgy álldogáltam a felszállófedélzeten, akár egy idióta. Kaptam egy fülvédőt meg egy kabátot, aztán eltuszkoltak egy helikopterfelszállóhoz. Egy haditengerészeti helikopter várt rám.

– Hát ennek az útnak… már sose lesz vége? De tényleg… soha?! – kérdeztem.

Nem is törődtek velem, csak beszíjaztak a gépbe. A helikopter azonnal felszállt. Ez az út már nem tartott olyan sokáig, csak nagyjából egy óráig.

– Na, ez érdekes lesz – szólalt meg a pilóta. Az egész út alatt most először.

Kiengedett futóművekkel ereszkedtünk le. Egy repülőgép-anyahajó terült el alattunk. Hunyorogva fürkésztem. Valami nem stimmelt. Mégis mi a… á, igen. Egy nagy kínai zászló lobogott rajta.

– Ez egy kínai repülőgép-anyahajó?! – kérdeztem.

– Igen, uram.

– Mi most ezzel az amerikai haditengerészeti helikopterrel egy kínai repülőgép-hordozón fogunk leszállni?

– Igen, uram.

– Értem.

Miközben leszálltunk a hordozó helikopterfelszállóján, egy rakás kínai haditengerész vizslatott minket komoly érdeklődéssel. Ez a helikopter nem fog repülés utáni ellenőrzésen átesni. A pilótám kisandított rájuk az ablakon, ők meg visszasandítottak rá.

Szinte még ki se léptem a helikopterből, amikor újra a levegőbe emelkedett. Immár Kína kezében voltam.

Egy tengerész odalépett hozzám, és intett, hogy kövessem. Valószínűleg senki sem tudott angolul, de azért felfogtam az üzenetet. Egy ajtón át bevezetett az irányítótoronyba. Folyosókon, lépcsőkön és olyan helyiségeken haladtunk át, amelyeknek még a funkcióját sem értettem. Közben végig kínai tengerészek méregettek kíváncsian.

Végül megálltunk egy kínai írásjelekkel ellátott ajtó előtt. A kísérőm kinyitotta, és jelzett, hogy lépjek be. Amint megtettem, becsapta mögöttem az ajtót. Ennyit a kísérőmről.

Azt hiszem, egy tiszti konferenciaterembe jutottam. Legalábbis erre következtettem a nagy asztal mögött ülő tizenöt ember láttán. Mind felém fordultak, és egyenesen rám néztek. Voltak köztük fehérek, feketék és ázsiaiak is. Néhányan laborköpenyt viseltek, mások öltönyt.

És természetesen Stratt ült az asztalfőn.

– Dr. Grace. Jól utazott?

– Hogy jól utaztam-e? Egy nyüves szó nélkül keresztülrángattak a fél világon…

Stratt feltartotta a kezét.

– Csak udvariasságból kérdeztem, dr. Grace. Valójában egyáltalán nem érdekel, hogyan utazott. – Felállt, és így szólt a többiekhez: – Hölgyeim és uraim, ez itt dr. Ryland Grace az Egyesült Államokból. Rájött, hogyan lehet szaporítani az asztrofágot.

Az asztal körül többen is döbbenten szisszentek fel. Egy férfi talpra ugrott, és vaskos német akcentussal fakadt ki:

– Komolyan mondja? Stratt, warum haben Sie…?

– Nur Englisch – szakította félbe Stratt.

– Miért csak most hallunk erről? – értetlenkedett a német.

– Először meg akartam erősíteni az információt. Amíg dr. Grace úton volt, a technikusaim összepakolták a laborját. Négy élő asztrofágot gyűjtöttek össze, pedig csak hármat hagytam ott neki.

Egy laborköpenyt viselő, idős férfi szólalt meg japánul, halk, megnyugtató hangon. Mellette egy szürkés öltönyös, fiatalabb japán fordította a szavait.

– Dr. Macuka tisztelettel kéri a folyamat részletes ismertetését.

Stratt arrébb lépett, és a székére mutatott.

– Doktor, foglaljon helyet, és nyűgözzön le minket.

– Egy pillanat – mondtam. – Kik ezek az emberek? Mit keresek egy kínai repülőgép-hordozón? És hallott már valaha a Skype-ról?!

– Ez itt magas rangú tudósok és politikusok nemzetközi csoportja, amelyet azért állítottam össze, hogy előmozdítsuk vele a Hail Mary Projektet.

– Az meg micsoda?

– Túl sokáig tartana elmagyarázni. Mindenki izgatottan várja, hogy beszámoljon az asztrofággal kapcsolatos eredményeiről. Kezdjük azzal.

Elsétáltam a szoba végébe, és esetlenül leültem az asztalfőre. Minden szem rám szegeződött.

Úgyhogy elmondtam nekik. Beszámoltam a fafülkés kísérletekről. Elmagyaráztam minden tesztemet, hogy pontosan mit és hogyan csináltam. Aztán részleteztem az eredményeimet: előadtam az elméletemet az asztrofág életciklusáról, arról, hogy hogyan és miért működik. Kaptam pár kérdést az összegyűlt tudósoktól és politikusoktól, de a legtöbben csak hallgattak és jegyzeteltek. Sokaknak végig tolmács suttogott a fülébe az előadásom alatt.

– Hát… igen – zártam a mondandómat. – Nagyjából ez minden. Mármint… Nincs szigorúan letesztelve a folyamat, de elég egyszerűnek tűnik.

Német Csávó felemelte a kezét.

– Lehetséges volna az asztrofág nagy mennyiségű szaporítása?

Erre mindenki előrébb hajolt egy kicsit. Úgy tűnt, ez igen fontos kérdés, és mindenkinek ez jár a fejében. Megdöbbentett, mennyire besűrűsödött a levegő a helyiségben.

Még Stratt is szokatlan érdeklődést mutatott.

– Nos? – biztatott. – Kérem, válaszoljon Voigt miniszter kérdésére.

– Persze. Azaz… miért ne?

– Hogyan csinálná? – kérdezte Stratt.

– Valószínűleg készítenék egy nagy, könyökszerű kerámiacsövet, és megtölteném szén-dioxiddal. Az egyik végét olyan forróra hevíteném, amennyire csak lehetséges, és tennék oda egy erős fényforrást is. Elhelyeznék köré egy mágneses tekercset, hogy szimuláljam vele a Nap mágneses mezejét. A könyök másik végére egy infravörös fényforrás kerülne, amely 4,26 és 18,31 mikronon bocsát ki fényt. A cső belseje a lehető legfeketébb lenne. Ez megoldaná a kérdést.

– Hogyan „oldaná meg”?

Megvontam a vállamat.

– Az asztrofág a „napos” oldalon gyűjt energiát, majd amikor készen áll a szaporodásra, követi a mágneses mezőt a cső könyökébe. Ott meglátja a másik végén az infravörös fényt, és arra indul. A fény látványa és a szén-dioxid jelenléte szaporodásra készteti. Aztán a szülő és az utódja visszamegy a cső napos végéhez. Egyszerű, mint a pofon.

Egy politikusnak látszó férfi felemelte a kezét, és valamilyen afrikai akcentussal szólalt meg:

– Hány asztrofágot lehetne így csinálni? Milyen gyors ez a folyamat?

– A mennyiség folyamatosan duplázódna, mint az algák vagy a baktériumok esetében. Nem tudom, mennyi időt vesz igénybe, de tekintve, hogy a Nap fénye tompul, valószínűleg elég keveset.

Egy laborköpenyt viselő nő közben végig a telefonján beszélt. Most letette, és vaskos kínai akcentussal így szólt:

– A tudósaink reprodukálták az eredményeit.

Voigt miniszter felháborodott tekintettel meredt rá.

– Honnan tudott egyáltalán a folyamatról? Hiszen az amerikai csak most számolt be róla!

– Valószínűleg kémkedés útján – jegyezte meg Stratt.

A német dühöngött.

– Hogy merészel megkerülni minket a…

– Csitt – szakította félbe Stratt. – Az ilyesmin túl vagyunk. Hszi asszony, hozzá tud tenni bármi egyebet az elhangzott információkhoz?

– Igen. Becslésünk szerint a duplázódáshoz valamivel több mint nyolc napra van szükség optimális körülmények között.

– És ez mit jelent? – kérdezte az afrikai diplomata. – Mennyit csinálhatunk?

– Nos. – Megnyitottam a mobilom számológépét, és nyomogatni kezdtem a gombokat. – Ha a rendelkezésünkre álló százötven asztrofággal kezdjük, és egy évig szaporítjuk őket, végül… nagyjából 173 000 kilogramm asztrofágot kapunk.

– És az így kapott asztrofág maximális energiasűrűségű lenne? Készen állna a további szaporodásra?

– Úgy érti, hogy… mondjuk úgy, „dúsított” asztrofágot akar?

– Igen. Ez tökéletes szó rá. Olyan asztrofágot akarunk, ami annyi energiát tárol, amennyit csak lehetséges.

– Hát… azt hiszem, megoldható. Először is ki kell tenyészteni a kívánt mennyiségű asztrofágot, aztán rengeteg hőnek kell kitenni őket, de úgy, hogy ne lássanak szén-dioxidos színképvonalakat. Akkor begyűjtik az energiát, és türelmesen várják, hogy valahonnan CO2-t szerezhessenek.

– Mi van, ha kétmillió kilogramm dúsított asztrofágra van szükségünk? – kérdezte a diplomata.

– Nyolcnaponta duplázódik a mennyiség – válaszoltam. – A kétmillió kilót nagyjából további négy duplázódás után érnénk el, szóval plusz egy hónap kellene hozzá.

Egy nő dőlt előre az asztal fölött összeérintett ujjakkal.

– Lehet, hogy van esélyünk – mondta amerikai akcentussal.

– Sovány esély – jegyezte meg Voigt.

– Van remény – szólalt meg a japán tolmács, valószínűleg dr. Macuka nevében beszélve.

– Hagyjon magunkra minket – mondta Stratt. – Pihenjen egy kicsit. A matróz odakint elvezeti egy ágyhoz.

– De tudni akarom, mi az a Hail Mary Projekt!

– Ó, higgye el, tudni fogja.

Tizennégy órán át aludtam.

A repülőgép-hordozók sok szempontból szenzációsak, de ötcsillagos hotelnek aligha lehet nevezni őket. A kínaiak adtak egy tiszta, kényelmes ágyat a tiszti szálláson. Nem panaszkodtam. Annyira fáradt voltam, hogy a felszállófedélzeten is el tudtam volna aludni.

Amikor felébredtem, valami furát éreztem a homlokomon. Mint kiderült, egy post-it jegyzet az. Valaki egy post-it jegyzetet ragasztott a fejemre, miközben aludtam. Levettem, és elolvastam:

Az ágya alatt talál tiszta ruhát és piperecikkeket egy táskában. Miután rendbe szedte magát, mutassa meg ezt a jegyzetet bármelyik matróznak: 请带我去甲板7的官员会议室

– Stratt

– Az agyamra megy ez a nő… – motyogtam.

Feltápászkodtam az ágyról. Néhány tiszt sanda pillantást vetett rám elhaladtában, de egyébként nem foglalkoztak velem. Megtaláltam a táskát, benne pedig az ígéretnek megfelelően a ruhámat és a fogmosáshoz-tisztálkodáshoz szükséges dolgokat. Körbepillantottam a szálláson, és az egyik ajtón keresztül megláttam egy öltözőt.

Először is kimentem a vécére, aztán lezuhanyoztam három másik férfi társaságában. Megszárítkoztam, és felvettem a kezeslábast, amelyet Stratt itt hagyott nekem. Élénksárgában tündökölt, a hátán kínai írás, a bal lábszárán pedig egy nagy vörös csík virított. Tippem szerint ezzel jelezték mindenkinek, hogy külföldi vagyok, és bizonyos helyekre nincs bejárásom.

Leintettem egy szembejövő matrózt, és megmutattam neki a jegyzetet. Ő erre bólintott, és jelzett, hogy kövessem. Teljesen egyforma, kanyargós kis folyosók labirintusán vezetett végig, mígnem megérkeztünk abba a terembe, ahol tegnap már jártam.

Beléptem, és szembetaláltam magam Stratt-tal és néhány… csapattársával? Az előző napi bagázs egy részhalmazával. Voigt miniszterrel, a kínai tudóssal – ha jól rémlik, Hszinek hívták – és egy orosz katonai egyenruhában feszítő férfival. Utóbbi is részt vett a tegnapi megbeszélésen, de nem szólt egy szót sem. Mind mélyen a gondolataikba merültek, előttük papírhalmok hevertek az asztalon. Néha motyogtak valamit egymás közt. Nem tudtam, pontosan milyen viszonyban vannak, de egyértelműen Stratt ült az asztalfőn.

Ahogy megjelentem, felnézett rám.

– Á, dr. Grace. Úgy látom, sikerült felfrissülnie. – A baljára mutatott. – A tálalón talál ételt.

És tényleg találtam! Rizst, gőzölt gombócot, olajban sült tésztát és egy kannányi kávét. Odasiettem, és kiszolgáltam magamat. Pokoli éhes voltam.

Teleszedett tányérral meg egy csésze kávéval leültem a konferenciaasztalhoz.

– Szóval – mondtam rizzsel teli szájjal – elárulja, miért vagyunk egy kínai repülőgép-hordozón?

– Mert szükségem volt egy repülőgép-hordozóra, a kínaiak pedig adtak nekem egyet. Pontosabban kölcsönöztek nekem egyet.

Beleszürcsöltem a kávémba.

– Voltak idők, amikor az ilyesmi meglepett volna. De… most valahogy… már nem lep meg.

– A kereskedelmi légi közlekedés túl sok időt vesz igénybe, és gyakoriak a késések. A katonai gépek akkor repülnek, amikor csak akarnak, ráadásul szuperszonikus sebességgel. Képesnek kell lennem rá, hogy a világ bármely szakértőit bárhonnan elhozassam, és késlekedés nélkül egy asztalhoz ültessem.

– Ms. Stratt rendkívül meggyőző tud lenni – szúrta közbe Voigt miniszter.

Újabb falatokat lapátoltam a számba.

– Hibáztassa azokat, akik ekkora hatalmat adtak a kezébe – válaszoltam.

Voigt felkuncogott.

– Ami azt illeti, abban a döntésben nekem is részem volt. Németország külügyminisztere vagyok.

Abbahagytam a rágást.

– Ejha. Maga a legmagasabb pozícióban lévő ember, akivel valaha találkoztam.

– Ebben téved. – Azzal Strattra mutatott.

A nő egy darab papírt tett elém.

– Ez vezetett a Hail Mary Projekthez.

– Megmutatja neki? – hitetlenkedett Voigt. – Most? Hiszen biztonsági hozzáférése sincs…

Stratt a vállamra helyezte a kezét.

– Dr. Ryland Grace, ezennel biztonsági hozzáférést kap a Hail Mary Projekttel kapcsolatos összes szigorúan titkos információhoz.

– Nem így értettem – folytatta Voigt. – Ennek megvan a maga menete kellő háttérellenőrzésekkel, hogy…

– Arra nincs időnk – vágott közbe Stratt. – Semmi ilyesmire nincs időnk. Pontosan ezért neveztek ki főnöknek. A gyorsaság miatt.

Felém fordult, és megpöckölgette a papírt.

– Ezek amatőr csillagászok megfigyelései a világ minden részéről. Rámutatnak valami nagyon fontosra.

A lapon számokból álló oszlopok sorakoztak. Az oszlopok a következő címeket kapták: „Alfa Centauri”, „Szíriusz”, „Luyten 726-8”, és így tovább.

– Csillagok? – kérdeztem. – Ezek mind csillagok a mi csillaghalmazunkban. Egy pillanat… azt mondta, amatőr csillagászok? Ha utasítgatni tudja a német külügyminisztert, miért nem dolgoznak magának profi csillagászok?

– Dolgoznak – válaszolta Stratt. – De ez történelmi adat, amelyet az utóbbi jó pár évben gyűjtöttek össze. A profi csillagászok nem tanulmányoznak helyi csillagokat. Távoli dolgokat figyelnek meg. A helyi égitestekről az amatőrök gyűjtenek adatokat. Mint a vonatfigyelők. Hobbicsillagászok a hátsó kertjükben. Némelyikük több tízezer dolláros felszerelést használ.

Felkaptam a papírt.

– Jó, de mit tartok a kezemben?

– Fényerősségi adatokat. Amatőrök által generált adatok ezreit hoztuk közös nevezőre, majd korrigáltuk az ismert időjárási és láthatósági feltételeknek megfelelően. Szuperszámítógépek segítségével. A lényeg a következő: nem csak a mi csillagunk fakul.

– Komolyan? Úúúh! Hát persze, ez kicsit sem meglepő! Az asztrofág a fénysebesség 0,92-szeresével halad. Ha képes szunnyadó állapotban elég sokáig életben maradni, közeli csillagokat is megfertőzhet. Spórázik! Mint a penész! Csillagról csillagra terjed.

– Igen, ez az elméletünk – biccentett Stratt. – Ez az adathalmaz összességében több évtizedre nyúl vissza. Nem a legmegbízhatóbb, de a trendek kiolvashatók belőle. Az NSA kikalkulálta belőlük, hogy…

– Pillanat. Az NSA? Az amerikai Nemzetbiztonsági Ügynökség?

– Náluk vannak a világ legjobb szuperszámítógépei. Szükségem volt a kapacitásukra és a mérnökeikre, hogy lefuttassanak többféle forgatókönyvet és terjedési modellt arra vonatkozóan, hogyan utazik az asztrofág az űrben. Témánkhoz visszakanyarodva: a közeli csillagok évtizedek óta halványulnak, és ez a halványulás exponenciálisan növekszik… ahogy a saját napunk esetében.

A kezembe nyomott egy másik papírt. Ezen vonalak kötöttek össze egy rakás pontot. Mindegyik pont fölött egy csillag neve állt.

– A fény sebességét figyelembe véve a halványulással kapcsolatos megfigyeléseinket hozzá kellett igazítanunk a csillagok távolságához és egyéb tényezőkhöz, de így is világos a csillagról csillagra terjedő „fertőzés” mintája. Tudjuk, melyik csillag mikor fertőződött meg, és melyik másik fertőzött csillagtól. A mi napunkat a WISE 0855-0714 nevű csillag fertőzte meg, azt pedig a Szíriusz, azt pedig az Epszilon Eridani. A nyom az utóbbinál kihűl.

A grafikonra bámultam.

– Hah. A WISE 0855-0714 megfertőzte a Wolf 359-et, a Lalande 21 185-öt és a Ross 128-at is.

– Igen, végül minden csillag megfertőzi a szomszédait. Az adatok alapján arra következtetünk, hogy az asztrofág maximális hatótávolsága valamivel nyolc fényév alatt van. Minden olyan csillag, amelyik ennél kisebb távolságban van egy fertőzött csillagtól, előbb-utóbb maga is megfertőződik.

Végignéztem az adatokon.

– Miért éppen nyolc fényév? Miért nem több? Vagy kevesebb?

– Egyedül arra tudunk gondolni, hogy az asztrofág csak meghatározott ideig képes életben maradni egy csillag nélkül, és ez idő alatt nagyjából nyolc fényévet tud megtenni.

– Ennek evolúciós szempontból kétségkívül van értelme – válaszoltam. – A legtöbb csillag nyolc fényévnyi körzetében található másik csillag, vagyis ekkora távolság megtételére kellett kifejlődnie a spórázó asztrofágnak.

– Valószínűleg – biccentett Stratt.

– Senkinek sem tűnt fel, hogy a csillagok halványulnak? – kérdeztem.

– Csak nagyjából tíz százalékkal válnak halványabbá, aztán már nem halványulnak tovább. Nem tudjuk, miért. A puszta szem számára ez nehezen észlelhető, de…

– De ha a napunk tíz százalékkal tompul, mind meg fogunk halni.

– Pontosan.

Hszi ráhajolt az asztalra. Rendkívül tiszteletteljes testtartást vett fel.

– Ms. Stratt még nem árulta el önnek a legfontosabb részletet.

Az orosz bólintott. Most először láttam egyáltalán megmozdulni.

Hszi folytatta:

– Tudja, mi az a Tau Ceti?

– Hogy tudom-e? – kérdeztem. – Mármint… tudom, hogy egy csillag. Azt hiszem, nagyjából tizenkét fényévre van.

– Tizenegy egész kilencre. Nagyon jó. A legtöbben ezt nem tudták volna megmondani.

– Középiskolásokat tanítok alaptudományra – jegyeztem meg. – Az ilyesmik általában felmerülnek.

Hszi és az orosz meglepve pillantottak egymásra, aztán mindketten Strattra meredtek.

Stratt állta a tekintetüket.

– Nem ismerik a részleteket.

Hszi visszanyerte lélekjelenlétét (nem mintha sokat veszített volna belőle).

– Köhöm. Akárhogy is, a Tau Ceti határozottan a megfertőzött csillagok halmazán belül van. Mi több, egészen közel a középpontjához.

– Oké. Jól érzem, hogy van valami különleges benne?

– Nincs megfertőzve – válaszolta Hszi. – Minden csillag megfertőződött körülötte. Nyolc fényév távolságon belül két igencsak fertőzött csillag is akad, magát a Tau Cetit mégsem érinti a dolog.

– Miért nem?

Stratt beletúrt a papírjaiba.

– Ezt akarjuk kideríteni. Úgyhogy építünk egy hajót, és odaküldjük.

Felhorkantam.

– Nem lehet csak úgy „építeni” egy csillagközi hajót. Nincs meg hozzá a technológiánk. Még csak a közelében sem vagyunk az ehhez szükséges technológiának.

Az orosz most szólalt meg először:

– Ami azt illeti, barátom, nagyon téved.

Stratt az orosz felé intett.

– Dr. Komorov…

– Kérem, szólítson Dimitrijnek.

– Dimitrij Oroszország asztrofágkutatásának a vezetője.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondta Dimitrij. – Örömmel jelentem, hogy képesek vagyunk csillagközi utazásra.

– Dehogy vagyunk képesek rá – vetettem ellen. – Hacsak nincs egy idegen űrhajója, amelyről elfelejtett említést tenni.

– Bizonyos értelemben van. Sok idegen űrhajónk van. Asztrofágnak hívjuk őket. Érti már? Embereim tanulmányozták asztrofág energiakezelését. Nagyon izgalmas folyamat.

Hirtelen minden másról megfeledkeztem.

– Ó, te jó ég, kérem, mondja, hogy tudják, hová tűnik a hő. Képtelen vagyok rájönni, mi a halál történik a hőenergiával!

– Igen, megfejtettük rejtélyt. Lézerekkel. Rendkívül felvilágosító kísérlet volt.

– Ez most szóvicc akart lenni?

– Az bizony!

– Szép volt!

Mindketten felnevettünk. Stratt felnyársalt minket a tekintetével.

Dimitrij megköszörülte a torkát.

– Áh… igen. Fókuszált, egy kilowattos lézert irányítottunk egyetlen asztrofágsejtre. Mint mindig, ezúttal sem melegedett fel. De huszonöt perccel később a fény elkezd visszaverődni róla. Mi kis asztrofágunk megtelt. Jóllakott. 1,5 megajoule energiát fogyasztott el. Nem kér többet. De ez nagyon sok energia! Mihez kezd ennyi energiával?

Túlságosan előrehajolok az asztal fölött, de nem bírok magammal.

– Mihez?!

– Természetesen megmérjük asztrofágsejt súlyát kísérlet előtt és után.

– Természetesen.

– Asztrofágsejt most tizenhét nanogrammal nehezebb. Látja már, hová akarok kilyukadni?

– Nem, az nem lehet. Azt a pluszsúlyt biztosan egy levegővel való reakció során szedte össze, vagy ilyesmi.

– Nem, természetesen vákuumban végeztük tesztet.

– Te jó ég. – Egészen megszédültem. – Tizenhét nanogramm… szorozva kilencszer tíz a tizenhatodikon… 1,5 megajoule!

Visszazuhantam a székembe.

– Szentséges… vagyis hogy… hűha!

– Igen, én is pontosan így reagáltam.

Tömegátalakítás. Ahogy a nagy Albert Einstein mondta: E = mc². A tömegben abszurd mennyiségű energia rejlik. Egy modern nukleáris erőmű egy évig is el tud látni egy egész várost egyetlen kilogramm uránium energiájával. Igen. Bizony. Egy nukleáris reaktor egyéves termelését egyetlen kilogrammnyi tömeg biztosítja.

Az asztrofág a jelek szerint bármelyik irányban képes előidézni ezt a folyamatot. Fogja a hőenergiát, és valahogy tömeggé alakítja. Aztán, amikor vissza akarja kapni az energiát, visszaalakítja a tömeget energiává – a Petrova-frekvencia fényének formájában. És ezzel hajtja előre magát az űrben. Ami azt jelenti, hogy az asztrofág nem csupán tökéletes energiatároló médium, hanem tökéletes „űrhajóhajtómű” is.

Az evolúció irdatlanul hatékony tud lenni, ha pár milliárd évig csak hagyod, hogy végezze a dolgát.

Megdörzsölöm a fejemet.

– Ez agyrém. De jó értelemben. Gondolják, hogy a belsejében antianyagot termel? Vagy valami ilyesmi?

– Nem tudjuk. De az biztos, hogy megnöveli tömegét. Aztán, amikor hajtóanyagnak használja fényt, kibocsátott energia arányában veszít tömegéből.

– De hát ez…! Dimitrij, lógjunk együtt. De most komolyan… lóghatunk együtt? Meghívom egy sörre. Vagy vodkára. Vagy bármire. Biztos van ezen a hajón egy tiszti klub, nem?

– Örömmel elfogadom a meghívást.

– Örülök, hogy új barátokat szerez – szólt közbe Stratt. – De sok dolga van még, mielőtt leihatja magát egy bárban.

– Nekem? Mit kell tennem?

– Meg kell terveznie és meg is kell építenie egy asztrofágtenyésztő létesítményt.

Értetlenül pislogtam. Aztán talpra ugrottam.

– Maguk asztrofág hajtotta űrhajót fognak építeni!

Mind biccentettek.

– Szentséges szűzanyám! Ez minden idők leghatékonyabb rakéta-üzemanyaga! Mennyire lenne szükségünk, hogy… ó. Kétmillió kilogrammra, ugye? Ezért akarták tudni, mennyi időbe telne ilyen sokat előállítani?

– Igen – válaszolta Hszi. – Egy százezer kilogrammos hajónak kétmillió kilogramm asztrofág kell, hogy el tudjuk juttatni a Tau Cetihez. És magának köszönhetően már tudjuk, hogyan aktiváljuk az asztrofágot, és hogyan késztessük hajtóerő generálására.

Leültem, elővettem a mobilomat, és megnyitottam rajta a számológépet.

– Ehhez nagyjából… rengeteg energia kell. Több, mint amennyi az egész világon van. Nagyjából tíz a huszonharmadikon joule. A Föld legnagyobb nukleáris reaktora nagyjából nyolc gigawattot termel. Annak a reaktornak kétmillió évbe telne ennyi energiát előállítani.

– Vannak ötleteink az energia meglelésére – mondta Stratt. – A maga feladata a tenyésztő elkészítése. Kezdje kicsiben, és üzemeljen be egy prototípust.

– Jó, persze. De nem igazán élveztem az idevezető „világ hadseregei” turnét. Hazafelé mehetek utasszállító géppel? A turistaosztály is megteszi.

– Ez az otthona – válaszolta Stratt. – A repülőhangár üres. Csak mondja meg, mire van szüksége, a személyzetet is beleértve, és megszerzem magának.

A többiekre pillantottam. Hszi, Voigt és Dimitrij mind bólintottak. Igen, ez komoly. Nem, Stratt nem viccel.

– Miért?! – fakadtam ki. – Miért nem képes normálisan viselkedni, Stratt?! Ha gyors katonai szállítást akar, hát legyen, de miért nem dolgozik egy légi támaszponton, vagy valami hasonló helyen, ahogy az épelméjűek teszik?

– Azért, mert a tenyésztést követően egy szakajtónyi asztrofággal fogunk kísérletezni. És ha véletlenül aktiválunk belőle akár csak pár kilogrammot, az nagyobbat fog durranni, mint a világ legnagyobb atombombája.

– Cár-bomba – szúrta közben Dimitrij. – Hazám csinálta. Ötven megatonna. Bumm.

– Úgyhogy inkább lennénk az óceán közepén, ahol nem törlünk el teljes városokat a föld színéről – folytatta Stratt.

– Ó – mondtam.

– És ahogy egyre több és több asztrofágunk lesz, úgy megyünk egyre kijjebb a tengeren. Úgyhogy vegye az irányt a hangárfedélzet felé. Az asztalosaim ezekben a percekben is építik a szállásokat meg az irodákat. Válassza ki, amelyik tetszik, és foglalja le.

– Most ez az életünk – tette hozzá Dimitrij. – Isten hozta.

6. FEJEZET
Kép

Na jó, ha már meg kell halnom, legyen értelme. Kifundálom, hogyan tudjuk megállítani az asztrofágot, és elküldöm az eredményeimet a Földre. És aztán… meghalok. Bőven van lehetőség a fájdalommentes öngyilkosságra – a gyógyszer-túladagolástól az oxigénszint csökkentéséig, minek következtében elalszom, és jobblétre szenderülök.

Vidám gondolatok.

Magamba tömök egy csodálatos, „4. nap – 2. étkezés” feliratú tubust. Azt hiszem, marhahúsízű. Kezdek sűrűbb ételeket kapni. Ebben már akad némi szilárd összetevő is. Most mintha éppen néhány kis répakockát rágcsálnék. Jólesik a változatosság kedvéért egy kis tömör élelmet érezni a számban.

– Kérek még vizet! – mondom.

A DadaBot (merthogy így neveztem el) fürgén elveszi a műanyag poharamat, és ad helyette egy telit. Vicces. Három napja ezek a mennyezetre szerelt karok még gépszörnyetegként kísértettek engem. Most meg csak úgy… ott vannak. Hozzátartoznak a mindennapi élethez.

Rájöttem, hogy a háló remek hely a gondolkodáshoz. Legalábbis most, hogy már nem hevernek benne holttestek. A laborban nincs semmi, amiben kényelembe helyezhetném magamat, és pihenhetnék. A vezérlőteremben van egy jó kis szék, de túl szűkös a hely, és mindenfelé fények villognak. A hálóban viszont ott vár az én szép, kényelmes ágyam, amelyben nyugodtan elfekhetek, amíg azon gondolkodom, hogyan tovább. Meg egyébként is minden étel a hálóból jön.

Az utóbbi napokban sok mindenre sikerült visszaemlékeznem. A Hail Mary Projekt minden jel szerint sikeres volt, hiszen itt vagyok egy másik csillagrendszerben. Gondolom, a Tau Cetiről van szó. Nem csoda, hogy összekevertem a saját napunkkal, a Tau Ceti ugyanis nagyon hasonló hozzá. Ugyanaz a színképtípus, szín, és így tovább.

És tudom, miért vagyok itt! Nem csak úgy hozzávetőlegesen, hogy „Na, hékás, itt a világvége, fogd magad, és csináld vissza!”. Hanem ennél lényegesen pontosabban: „Derítsd ki, miért nincs hatással az asztrofág a Tau Cetire.”

Mondani könnyebb, mint megtenni. Remélhetőleg később egyéb részletek is eszembe jutnak majd.

Millió kérdés cikázik a fejemben. Nagyjából ezek a legfontosabbak:

Hogyan kutatok át egy egész csillagrendszert az asztrofággal kapcsolatos információk után?

Mégis mit kellene tennem? Vágjam az asztrofág-üzemanyagom egy részét a Tau Cetihez, hátha történik valami érdekes?

Egyáltalán hogyan irányítsam ezt a hajót?

Ha sikerül hasznos információkra bukkannom, hogy juttatom el azokat a Földre? Sejtem, hogy a bogarak szolgálnak erre a célra, de hogy tudok adatokat feltölteni rájuk? Hogyan irányítsam őket? Hogyan indítsam el őket?

Miért pont engem választottak ki erre a küldetésre? Igen, egy csomó mindent kiderítettem az asztrofágról, na és akkor mi van? Labormunkás vagyok, nem asztronauta. Wernher von Braunt sem küldték fel az űrbe. Nyilván voltak erre alkalmasabb emberek.

Úgy döntök, kicsiben kezdem. Először is rá kell jönnöm, mire képes ez a hajó, és hogyan tudom irányítani. A legénységet kómába helyezték, és tudniuk kellett, hogy ez kibabrálhat az agyunkkal. Lennie kell valahol egy használati útmutatónak.

– Repülési kézikönyv – mondom ki hangosan.

– A hajóval kapcsolatos információk a vezérlőteremben találhatók – válaszolja a DadaBot.

– Hol?

– A hajóval kapcsolatos információk a vezérlőteremben találhatók.

– Nem. Úgy értem, a vezérlőtermen belül hol?

– A hajóval kapcsolatos információk a vezérlőteremben találhatók.

– Béna vagy.

Felmászok a vezérlőterembe, és alaposan végigfürkészem az összes képernyőt. Egy órát töltök azzal, hogy katalogizálom, melyik terület miről közöl információt, és megtippelem, milyen funkciók tartoznak hozzá. Valójában valami olyasmit keresek, hogy „információ” vagy „meg kívánja menteni az emberiséget? Nyomja meg ezt a gombot, és tudjon meg többet!”

De nincs ilyen szerencsém. Hiába bökdösöm órákig a kijelzőket, nem találok semmit. Alighanem úgy okoskodtak, hogy ha a legénység tagjainak agya annyira megzápult, hogy a hajó vezérlésére sem emlékeznek, valószínűleg egyébként sem veszik hasznukat tudósokként.

Azt azért kifundáltam, hogy bármelyik kijelző képes megmutatni bármelyik műszerpanelt. Teljesen felcserélhetőek. Csak megnyomod a bal felső sarkukat, és felbukkan egy menü, amelyből bármelyik panelt kiválaszthatod.

Ez jó. Személyre lehet szabni a monitorokon az adatok elrendezését. És a pilótaülés előtti monitor a legnagyobb.

De én kézzelfoghatóbb megoldás mellett döntök: gombokat fogok nyomogatni!

Remélhetőleg nincsen „A hajó felrobbantása” gomb. Kétlem, hogy Stratt engedélyezett volna ilyesmit.

Stratt. Vajon most mit csinálhat? Valószínűleg egy vezérlőteremben ül valahol, és éppen a pápa készít neki egy csésze kávét. Rendkívül domináns személyiség volt (vagy nem csak volt?). De a kutyafáját neki, örülök, hogy ő vezette a hajó megépítésének szentelt projektet. Most, hogy itt vagyok a fedélzetén, meg minden. Jó érzés magam körül tudni a részletek iránti figyelme és a tökéletességre való törekvése eredményeit.

Mindenesetre behozom a főképernyőn a „Tudományos műszerek” panelt, amellyel korábban is jól elszórakoztam – jelenleg a Tau Cetit mutatja. A bal felső sarkában a „helioszkóp” szó virít. Ezt eddig nem vettem észre. A kijelző bal oldalán egy csomó ikon sorakozik, ezek, gondolom, más felszerelésekhez tartoznak. Véletlenszerűen rányomok az egyikre.

A Tau Ceti eltűnik. A bal felső sarokban lévő szót felváltja a „Külső begyűjtőegység”. A monitoron egy jellegtelen téglalap jelenik meg. Itt-ott vezérlőket látok, amelyekkel megváltoztatható a szög, és elvégezhető az „Orr nyitása”, valamint a „Farokrész nyitása”. Oké. Vettem. Nem mintha tudnám, mit kezdjek ezzel az információval. Újabb ikonra nyomok rá véletlenszerűen.

Ezúttal a „Petrovaszkóp” szó jelenik meg. Azon túl csak egy fekete képernyőt látok, rajta egy hibaüzenettel: A PETROVASZKÓP NEM HASZNÁLHATÓ, AMÍG A FORGÓMEGHAJTÓK AKTÍVAK.

– Hmpf – mondom.

Jó, de mi az a petrovaszkóp? Első számú tippem: egy teleszkóp és/vagy kamera, amelyik kifejezetten az asztrofág által kibocsátott infravörös fényt keresi. A Petrova-hullámhossz segítségével kutat a Petrova-vonal után, ezért ez egy petrovaszkóp, és amúgy nagyon le kéne már állni azzal, hogy minden kifejezés elé odaragasztjuk a „Petrova” szót.

Miért nem tudom használni, amíg aktívak a forgómeghajtók?

Nem tudom, hogyan működik egy forgómeghajtó, vagy hogy miért hívják így, de azt tudom, hogy van egy a hajó farrészében, és asztrofágot használ üzemanyagnak. Vagyis az a hajtóművem. Valószínűleg dúsított asztrofágot aktivál, hogy tolóerőként használja fel.

Á… ez azt jelentené, hogy e pillanatokban is abszurd mennyiségű infravörös fény ömlik ki a hajó hátsó részéből. Annyira, hogy… mit tudom én, egy csatahajót is elporlasztana. El kell végeznem a számításokat, hogy biztosan tudjam, de… nem tudom megállni, most rögtön ki akarom számolni.

A hajtóművek másodpercenként 6 gramm asztrofágot használnak fel. Az asztrofág tömeg formájában tárolja az energiát, vagyis a forgóhajtómű minden másodpercben 6 grammnyi tömeget konvertál színtiszta energiává, aztán hátul kiköpi. Pontosabban az asztrofág végzi a munkát, de ez most mindegy.

Behozom a „Kellékek” panelt egy jobbra lévő, kisebb képernyőre. Egy egész sor ismerős, indulásra kész alkalmazás van rajta. Az egyik egy számológép. Kikalkulálom rajta az említett 6 gramm átkonvertálásának energiáját… jóságos ég. 540 billió joule. Ennyi energiát bocsát ki a hajó másodpercenként. 540 billió wattot. Fel sem tudom fogni ezt az energiamennyiséget. Jelentősen nagyobb, mint ha a Nap felszínét vennénk. De komolyan. Úgy értem… kevesebb energia szabadulna rád, ha a Nap felszínén lennél, mint ha a teljes meghajtással hasító Hail Mary mögött állnál.

Most bizonyára lassítok. Muszáj, hogy így legyen, elvégre a terv szerint meg kell állnom a Tau Ceti csillagrendszerben. Úgyhogy most valószínűleg farral vagyok a csillag felé, és lassulok – miután az út nagy részét közel fénysebességgel tettem meg.

Oké, szóval az a rengeteg fényenergia eltrafál porrészecskéket, ionokat és minden mást, ami köztem meg a Tau Ceti között van. Szegény kis részecskék teljesen megsemmisülnek, ennek infravörös fénye pedig visszaverődik a hajó farára. Messze nem annyi, amennyit a hajtóművek kibocsátanak, de ahhoz elég, hogy elvakítsa a petrovaszkópot, amelyet úgy finomhangoltak, hogy pontosan ennek a frekvenciának a nyomait keresse.

Tehát a petrovaszkóp használhatatlan, amikor a hajtómű be van kapcsolva.

De haver. Hogy én mennyire szeretném tudni, van-e a Tau Cetinek Petrova-vonala!

Elméletileg minden, asztrofággal megfertőzött csillagnak van, ugye? A kis senkiháziknak szén-dioxid kell a szaporodáshoz, márpedig azt nem kapják meg egy csillagtól (kivéve, ha elmész egészen a magig, de azokat a hőmérsékleti viszonyokat talán még az asztrofág sem élné túl).

Ha találok egy Petrova-vonalat, az azt jelenti, hogy a Tau Cetinek van aktív asztrofágpopulációja, amely valami oknál fogva nem növekszik kontrollálatlanul, mint a többi csillagnál. Az a vonal pedig elvezet majd egy bolygóhoz, ahol szén-dioxid van. Lehetséges, hogy van az atmoszférájában valami másfajta vegyület, amely káros hatással van az asztrofágra? Lehetséges, hogy a bolygót valamiféle bizarr mágneses mező veszi körül, amely megzavarja a navigációjukat? Lehetséges, hogy a bolygónak egy csomó holdja van, amelyekkel az asztrofág ténylegesen összeütközik?

Vagy lehetséges, hogy a Tau Cetinek egyszerűen nincs olyan bolygója, amelynek szén-dioxid található az atmoszférájában. Az elég nagy szívás lenne, mert azt jelentené, hogy az egész út hiába volt, és a Föld halálra van ítélve.

Egész nap elmélkedhetnék, de adatok nélkül mindez puszta spekuláció. A petrovaszkóp nélkül pedig nincsenek adataim. Legalábbis nem olyanok, amilyenekre szükségem van.

A navigációs képernyőre fordítom a figyelmemet. Belekontárkodjak? Hiszen… nem értek ennek a hajónak az irányításához. A hajó tudja, mit csinál, de én nem. Ha rossz gombot nyomok meg, tehetetlenül sodródom majd az űrben.

Nem is, ennél rosszabb lenne a helyzet. Egyenesen a Tau Ceti felé zuhannék, méghozzá – vetek egy pillantást a kijelzőn lévő információkra – 7595 kilométer per szekundummal. Ejha! Pár nappal ezelőtt ez az érték még 11 000 volt. Ez az eredménye a folyamatos, 1,5 g-s gyorsulásnak. Vagyis inkább „lassulásnak”. A fizika szempontjából teljesen mindegy. A lényeg, hogy a csillaghoz képest lassulok.

A képernyőn van egy „Pályairány” feliratú gomb. Erre nyugodtan rányomhatok, ugye? Ez a mondat simán mehetne a „Híres emberek utolsó szavai” gyűjteménybe. Talán jobb lenne, ha megvárnám, amíg a számítógép úgy dönt, hogy az utunk végére értünk, de nem tudok ellenállni a kísértésnek.

Rányomok a gombra. A kijelzőn megjelenik a Tau Ceti csillagrendszer. A közepén maga a Tau Ceti virít, mellette a görög tau betűvel.

Óóóóó… hát ezt jelenti a Hail Mary címerén a kis t. Görög betű, tau, mint „Tau Ceti”. Oké.

De a lényeg, hogy négy planetáris keringési pálya látható a csillag körül fehér ellipszisek képében. A bolygók pozícióját hibavonallal kiegészített körök jelölik, minthogy nincsenek róluk szuperpontos információink. Ha működésre tudnám bírni a tudományos felszereléseket, valószínűleg sokkal jobban belőhetném azoknak az égitesteknek a helyét. Elvégre én tizenkét fényévvel közelebb vagyok hozzájuk, mint a földi csillagászok.

Egy sárga vonal csaknem teljesen bevezet a rendszerbe a képen kívülről. Valahol a harmadik és a negyedik bolygó között kanyarodik el a csillag felé, és kört rajzol ki. A vonalon egy sárga háromszög látható, messze a négy bolygótól. Lefogadom, hogy az én vagyok, a sárga vonal pedig a pályám. A térkép fölött a következő szöveg olvasható:

IDŐ A HAJTÓMŰ KIKAPCSOLÁSÁIG: 0005:20:39:06

Az utolsó szám másodpercenként csökken. Jól van, ebből megtudtam pár dolgot. Először is, még öt napom van (majdnem hat) a hajtómű leállásáig. Másodszor, a kijelzőn négy számjegy jut a napoknak. Ez azt jelenti, hogy az út legalább ezer napig tartott. Bő három évig. Nos, a fénynek tizenkét évébe telik megtenni ezt az utat, szóval nekem is hosszú időbe telhetett.

Ja, igen. A relativitás.

Fogalmam sincs, mennyi időről lehet szó. Vagy inkább arról nincs fogalmam, mennyi időnek érezhettem. Amikor megközelíted a fénysebességet, időtágulás lép fel. A Földön a távozásom óta több idő telt el, mint amennyinek az elmúlását én érzékeltem.

A relativitás fura.

Nincs vesztegetni való időnk. Sajnos amíg én aludtam, addig a Földön legalább tizenhárom év telt el. És még ha most rögtön rá is lelek az asztrofágprobléma megoldására, legalább tizenhárom évbe telik, hogy az információ visszajusson a Földre, ami pedig azt jelenti, hogy az emberiség legkevesebb huszonhat évet tölt el asztrofágnyomorban. Csak remélni tudom, hogy képesek valahogy megbirkózni vele. Vagy legalább minimalizálni a károkat. Elvégre aligha küldték volna ki a Hail Maryt, ha nem gondolták, hogy legalább még huszonhat évig kihúzzák, nem igaz?

Akárhogy is, az út legalább három évig tartott (az én szempontomból). Ezért feküdtünk kómában? Baj lett volna belőle, ha egész úton magunknál vagyunk?

Csak akkor veszem észre a könnycseppeket, amikor az első lehullik az arcomról. A mesterséges kóma megölte két közeli barátomat. Nincsenek többé. Egyetlen közös pillanatra sem emlékszem velük, a veszteség érzése mégis lehengerlő. Hamarosan csatlakozom hozzájuk. Nincs visszaút. Itt fogok meghalni a messzeségben. De velük ellentétben egyedül.

Megtörlöm a szememet, és igyekszem másfelé terelni a gondolataimat. Az egész fajom túlélése a tét.

A térképen jelzett útból kiindulva a hajó automatikusan stabil pályára áll majd a Tau Ceti körül, a harmadik és a negyedik bolygó között. Ha tippelnem kéne, azt mondanám, az valószínűleg 1 csillagászati egység. A Föld és a Nap közötti távolság. Kényelmes, biztonságos távolság a csillagtól. Lassú keringési pálya, amelyet nagyjából egy év alatt lehet megtenni. Vagy több, mert a Tau Ceti kisebb, mint a Nap, így valószínűleg kisebb a tömege is. A kisebb tömeg pedig kisebb gravitációt és adott távolságon lassúbb keringési időt jelent.

Na jó, tehát öt napot kell elütnöm valahogy a hajtómű leállásáig. Nem szórakozom a vezérlőkkel, inkább kivárom. Amint leáll a hajtómű, beizzítom a petrovaszkópot, és meglátjuk, mi van odakint. Addig is megpróbálok annyit megtudni a hajóról, amennyit csak lehet.

Nagyjából bármit megteszek, csak ne kelljen Jaóra és Iljuhinára gondolnom.

A hordozó igazi neve Kínai Népi Felszabadító Hadsereg Haditengerészet Ganszu volt. Hogy mi szükség volt a névben a „hadsereg” szóra, azt sosem fogom megérteni. Akárhogy is, az emberek hamarosan már csak Stratt Kádjaként emlegették, és hiába is tiltakozott a személyzet, a név ráragadt. A Dél-kínai-tengert jártuk, és sosem közelítettük meg a partvidékeket.

Egy gyönyörűséges hétig kizárólag a tudománynak szenteltem magamat.

Se megbeszélések, se egyéb zavaró tényezők. Csak kísérletezés és mérnöki munka. Már el is felejtettem, milyen jó érzés beleveszni egy feladatba.

Az első tenyésztő-prototípusom újabb sikeres próbaüzemen volt túl. Nem volt különösebben lenyűgöző látvány – csak egy tízméteres fémcső, itt-ott ronda, ráhegesztett vezérlőműszerekkel. De elvégezte a dolgát. Mindössze pár mikrogrammnyi asztrofágot tudott generálni óránként, de a koncepció működött.

Egy tizenkét emberből álló csapatot irányítottam – mérnököket a világ minden tájáról. Két mongol fivér bizonyult a legjobbaknak közülük. Amikor Stratt hívott, hogy keressem fel a konferenciateremben, őket jelöltem ki, hogy helyettesítsenek.

Stratt egyedül volt. Az asztalon papírok és grafikonok hevertek, mint mindig. A falakat táblázatok és diagramok fedték – régiek és újak egyaránt.

Stratt a hosszú asztal egyik végén ült egy holland gin és egy whiskyspohár társaságában. Még sosem láttam inni.

– Látni akart?

Felnézett. Szeme alatt táskák húzódtak. Egy ideje már nem aludt.

– Igen. Foglaljon helyet.

Leültem a mellette lévő székbe.

– Szörnyen néz ki. Mi a baj?

– Döntést kell hoznom. És ez nem könnyű.

– Hogyan tudnék segíteni?

Megkínált a ginből, de megráztam a fejemet. A saját poharát kiürítette.

– A Hail Maryn nagyon kicsi lesz a legénység számára fenntartott tér… nagyjából 125 köbméter.

Oldalra döntöttem a fejemet.

– Egy űrhajóhoz képest ez igazából egész nagynak számít, nem?

Stratt ide-oda ingatta a kezét.

– Nagy egy Szojuz vagy Orion méretű kapszulához, de aprócska egy űrállomáshoz képest. Nagyjából egytizede a Nemzetközi Űrállomás legénységi részlegének.

– Oké. Mi a probléma?

– A probléma az – felvett egy dossziét, és ledobta elém –, hogy a legénység tagjai meg fogják ölni egymást.

– Mi? – Kinyitottam a dossziét, és egy csomó gépelt lapot találtam benne. Pontosabban gépelt lapok másolatait. Némelyik angolul volt, némelyik oroszul. – Mi ez az egész?

– Az űrverseny alatt a szovjetek egy ideig a Mars elérését fontolgatták. Gondolták, ha sikerül embert juttatniuk a vörös bolygóra, az amerikaiak holdlandolása eltörpül majd a teljesítményük mellett.

Becsuktam a dossziét. A cirill betűs írást én úgysem értettem, sejtésem szerint viszont Stratt el tudta olvasni. Mintha minden olyan nyelven beszélt volna, amire éppen szüksége volt.

A kezén támasztotta meg az állát.

– Az 1970-es évek technológiájával egy Hohmann-pályán lehetett volna eljutni a Marsra, ami nyolc hónapnyi űrutazásnak felelt meg. Úgyhogy a szovjetek letesztelték, mi történik, ha hónapokra összezárnak pár embert egy szűk és izolált helyen.

– És?

– Hetvenegy nap után az emberek napi szinten összeverekedtek egymással. A kilencvennegyedik napon leállították a kísérletet, mert az egyik tesztalany halálra akart döfni egy másikat egy üvegszilánkkal.

– Mekkora lesz a küldetés legénysége?

– Jelenleg három fővel tervezünk – válaszolta Stratt.

– Oké. Szóval az aggasztja, hogy mi történik, ha felküld három asztronautát egy négyéves útra egy 125 köbméteres kabinban?

– Nem csak arról van szó, hogy kijönnek-e egymással. Mindegyik asztronauta azzal a biztos tudattal töltené a teljes utat, hogy pár éven belül meghal, és hogy maradék rövid életére a hajó szűk terei jelentik neki a teljes világot. A pszichológusok, akikkel beszéltem, azt mondták, valószínűsíthető a súlyos depresszió, és az öngyilkosság is komoly kockázatot jelent.

– Ja, ez durva pszichológiai problémának hangzik. De mi mást tehetnénk?

Felkapott egy összefűzött lapot, és felém csúsztatta. A címe így hangzott: „Főemlős és emberi kómás páciensek, és a kómás állapot káros utóhatásai – Szerzők: Srisuk és munkatársai.”

– Oké. Mit akar ez jelenteni?

– Ez egy becsődölt thaiföldi vállalat tanulmánya. – Stratt megmozgatta a gint a poharában. – Azzal az ötlettel álltak elő, hogy mesterséges kómába helyeznek rákos betegeket a kemoterápiás kezelések idejére. A páciens megkapja a kezelést, de nincs magánál, hogy végigszenvedje a folyamatot, csak akkor ébresztik fel, amikor a rák visszahúzódik. Vagy amikor már nem kezelhető, és eljön a hospice ellátás ideje. A lényeg, hogy így sok szenvedéstől szabadulnának meg.

– Ez… remek ötletnek hangzik.

Stratt biccentett.

– Az is lenne, ha nem volna olyan halálos. Mint kiderült, az emberi test egyszerűen nem hosszú távú kómára van kitalálva. A kemoterápia hónapokig tart, és sokszor az is előfordul, hogy meg kell ismételni. Különféle módszerekkel idéztek elő mesterséges kómát főemlősökben, azok azonban vagy elpusztultak a kóma során, vagy megzápult aggyal ébredtek fel.

– Akkor miért beszélünk róla egyáltalán?

– Azért, mert további tanulmányokat is végeztek… ezúttal emberi kómás betegek adatai alapján. Olyan embereket vizsgáltak, akik viszonylag sértetlenül ébredtek fel hosszú kómából, és közös tényezőt kerestek bennük. Meg is találták.

A régi orosz űrügynökségi dokumentumok érthetetlenek voltak számomra, de a tudományos értekezésekben annál jobban kiigazodtam. Belelapoztam a papírkötegbe, és az eredményhez ugrottam.

– Genetikai markerek? – kérdeztem.

– Igen. Beazonosítottak egy géncsoportot, amely „kómarezisztenciát” biztosít az embernek. Ők hívják így. A szekvenciákat a tudósok által korábban hulladék DNS-nek tartott állományban találták meg, azonban kiderült, hogy olyasmiről van szó, ami réges-rég fejlődött ki valamilyen ismeretlen okból, és még mindig ott lapul sokak genetikai kódjában.

– A kutatók biztosak benne, hogy ezek a gének a kómarezisztencia okai? Az rendben van, hogy összefüggnek vele, de ténylegesen azok is idézik elő?

– Igen, biztosak benne. Ezek a gének az alsóbbrendű főemlősökben is megtalálhatóak. Bármik legyenek is, messze visszakövethetőek az evolúciós fejlődésben, egyes spekulációk szerint egészen a hibernálásra képes vízi őseinkig. A lényeg, hogy a szóban forgó génekkel rendelkező főemlősök hosszú kómákat éltek túl mellékhatások nélkül. Mind az utolsó szálig.

– Oké. Már értem, hová akar kilyukadni. – Letettem a papírt. – Leteszteljük a jelölteket, és csak azokat vesszük számításba, akikben kimutathatóak a kómarezisztencia génjei. A legénység így kómában teheti meg az utat, és nem kell négy évig egymás idegeire menniük vagy a halálukról elmélkedniük.

Stratt a poharával tisztelgett nekem.

– És ez nem minden. Mivel a legénység kómában lesz, egyszerűbbé válik az élelmezés kérdése. Tápérték szempontjából kiegyensúlyozott masszát pumpálhatunk egyenesen a gyomrukba. Nincs szükség ezer kilogrammnyi változatos élelemre, csak porra és önfenntartó vízvisszaforgató rendszerre.

Elmosolyodtam.

– Ez már szinte valóra vált álom. Mint a hibernálás a sci-fi-regényekben. De akkor miért ilyen feszült, és miért vedel ennyit?

– Van egypár bökkenő – válaszolta Stratt. – Először is, ki kell fejlesztenünk egy teljesen automatizált megfigyelő- és szabályozórendszert a kómás páciensek gondozására. Ha ez tönkremegy, mindenki meghal. Nem csak arról van szó, hogy figyelni kell az életjeleket, és pumpálni a betegekbe a megfelelő gyógyszereket egy infúzión át. A rendszernek mozgatnia kell az asztronautákat, tisztán tartani őket, ügyelnie kell a felfekvésekre, diagnosztizálnia és kezelnie az olyan másodlagos problémákat, mint a gyulladás és a fertőzés a különböző infúziók és szondák bevezetési pontjain. És bármi mást, ami még adódik.

– Oké, de szerintem az orvostársadalom meg tud birkózni a problémával. Használja a Stratt-féle varázserőt, és dolgoztassa meg őket.

A nő újra belekortyolt a poharába.

– Nem ez jelenti a fő gondot. Hanem az, hogy átlagosan hétezer emberből egyben található meg az említett genetikai jellemző.

Hátradőltem a székemben.

– Hűha.

– Bizony. Nem tudjuk a legképzettebb embereket felküldeni. Hanem közülük is csak minden hétezrediket.

– Inkább minden háromezer-ötszázadikat – helyesbítettem.

Stratt a szemét forgatta.

– De akkor is – folytattam. – A világ népességének hétezred része még mindig egymillió embert jelent. Így fogja fel. Egymillió emberből válogathatja ki a jelöltjeit, és csak háromra van szüksége.

– Hatra. Kell egy elsődleges és egy tartalék legénység. Nem fulladhat kudarcba a küldetés csak azért, mert valakit elüt egy autó az utcán a kilövés előtti napon.

– Jó, akkor hatra.

– Igen. Hat olyan emberre, aki alkalmas űrhajósnak, rendelkezik a megfelelő tudományos képesítéssel, hogy meg tudja állapítani, mi zajlik az asztrofág és a Tau Ceti között, és hajlandó öngyilkos küldetésre vállalkozni.

– Egymilliós népességből – ismételtem. – Egymilliósból.

Stratt elhallgatott, és ismét belekortyolt a ginjébe.

Megköszörültem a torkomat.

– Tehát vagy azt kockáztatja meg, hogy kiválasztja a legjobb jelölteket, akik esetleg majd kinyírják egymást, vagy azt, hogy bízik egy még ki sem fejlesztett orvosi technológiában, amelyik automatikusan gondját viseli három kevésbé kiváló jelöltnek.

– Többé-kevésbé. Így is, úgy is borzalmas kockázatot vállalunk. Soha életemben nem kellett nehezebb döntést meghoznom.

– Akkor még szerencse, hogy már túl van rajta.

Stratt felvonta a szemöldökét.

– Hm?

– Persze. Csak kellett magának valaki, aki elmondja, amit már amúgy is tud. Ha ébren tartja a legénységet az úton, semmit sem tehet a potenciálisan felmerülő pszichózis ellen. Az automatizált kómaágy technológiájának tökéletesítésére viszont még éveink vannak.

Stratt sötét tekintettel nézett rám, de nem válaszolt.

– Egyébként is – folytattam lágyabb hangon. – Ezeket az embereket eleve arra kérjük, hogy haljanak meg. Nem kényszeríthetjük őket még arra is, hogy négy éven át érzelmi gyötrelmek közepette éljenek. A tudomány és az erkölcs is ugyanazt a döntést támasztja alá, és ezzel maga is tisztában van.

Stratt alig észrevehetően biccentett, majd letette ginje maradékát.

– Rendben. Távozhat. – Magához húzta a laptopját, és gépelni kezdett.

Szó nélkül távoztam. Megvolt a maga baja, ahogy nekem is.

Most már egész szépen térnek vissza az emlékeim. Még mindig nem sikerült mindent felidéznem, de már nem váratlan felismerésként hat minden egyes új emlék. Inkább olyan érzés, mintha… csak úgy tudnám… Mintha mindig is tudtam volna.

Szóval valószínűleg bennem is megvan a kómarezisztencia. Ez megmagyarázza, miért én vagyok itt, és miért nem egy olyan jelölt, aki sokkal alkalmasabb a feladatra.

Csakhogy nyilván Jaóban és Iljuhinában is jelen voltak ezek a gének, mégsem élték túl az utazást. Ha tippelnem kéne, azt mondanám, az orvosi robot messze nem tökéletes. Alighanem fellépett náluk valamilyen orvosi probléma, amit a robot nem tudott megoldani.

Kiűzöm emléküket a fejemből.

A következő pár nap valóságos türelemjáték. A hajóval ismerkedem, hogy eltereljem a gondolataimat.

Alaposan átnézem az egész labort. Az egyik első felfedezésem egy érintőképernyős számítógép a központi asztal egyik fiókjában. Nagyon örülök, hogy rábukkantam, mert van egy rakás kutatásközpontú funkciója, ellentétben a vezérlőterem paneljeivel, amelyeket kizárólag a hajónak és a felszereléseinek szenteltek.

Találok egy csomó matematikai és tudományos alkalmazást is – a legtöbbjük szokványos cucc, jól ismerem őket. De az igazi bónusz a könyvtár!

Amennyire látom, ez a panel elő tud hívni szó szerint minden egyes valaha megírt tudományos kézikönyvet, minden egyes tanulmányt, amelyet bármely témában publikáltak, és még sok más egyebet is. Az egyik mappa neve „Kongresszusi Könyvtár”, és úgy néz ki, digitális formában tartalmazza mindazt, amit az idők során szerzői joggal levédtek az Egyesült Államokban. A Hail Maryről sajnos egyetlen könyvet sem találtam.

Na és a segédkönyvek. Mennyi segédkönyvem van! Adat adat hátán, egy rakás további adattal kiegészítve. Úgy okoskodhattak, hogy a számítógépes meghajtók könnyűek, úgyhogy semmi értelme fukarkodni az információval. Még az is lehet, hogy egyszerűen csak a ROM-ban tárolták el az adatokat.

Olyan információkhoz is hozzájutok, amelyeknek a használhatóságával kapcsolatban erős kételyeim vannak. De azért jó tudni, hogy ha valaha arra lennék kíváncsi, mennyi egy egészséges kecske végbelének a hőmérséklete, simán utánanézhetek! (Egyébként: 103,4 °F/39,7 °C.)

A panellel játszadozva eljutok a következő felfedezésemhez: már tudom, hogyan juttathatom vissza az információkat a Földre a bogarakkal.

Eddig is tudtam, hogy szükség lesz rájuk, de most már ismerem a pontos részleteket is. A hajó abszurd módon nagy adattárolási kapacitása mellett a panel kijelez négy viszonylag kicsi külső meghajtót is: John, Paul, George és Ringo. Mindegyiken 5 terabyte szabad hely van. Nem túl vakmerő feltételezés, hogy ez a bogarak adattárolója.

Szóval hogyan indítom útnak őket, amikor eljön az ideje? A kérdés megválaszolására a vezérlőterembe vezet az utam. A Bogarak nevű panel felhasználói felületének több rétegén is át kell verekednem magam, hogy megtaláljam az indítóparancsot, de végül ráakadok. Amennyire meg tudom állapítani, az egész nem több, mint egy „Indítás” feliratú gomb. Gondolom, a bogarak a csillagok alapján tájékozódnak, és önvezérléssel repülnek vissza a Földre. A Hail Mary is ugyanígy jutott ide, szóval nyilván tudják, mi a dolguk. Semmi értelme nem volna teret adni az emberi hibák lehetőségének az útirány megállapításánál.

Ha már itt vagyok, végigzongorázom a „Tudományos műszerek” panelt… Az első néhány almenü a helioszkóp, a petrovaszkóp és egy teleszkóp, amely a látható spektrumban, az infravörös spektrumban és egy rakás más hullámhosszon is működik.

Elszórakozom a láthatófény-teleszkóppal. Egész jó móka. Végignézhetem a csillagokat. Mást amúgy se nagyon találnék odakint. Innen még a Tau Ceti bolygói is csak apró pontoknak tűnnek. De akkor is jó érzés látni a kis zárt világomon kívüli teret.

Találtam egy űrsétakijelzőt is. Nagy meglepetést nem okoz a hozzá tartozó menü. Egy rakás vezérlő magához az EVA-ruhához{4}, hogy a vezérlőteremben ülő operátor kezelhesse az űrséta során felmerülő problémákat, és ne a szkafanderben lévő illetőnek kelljen foglalkoznia velük. Emellett úgy tűnik, a hajó burkolatán bonyolult, hevederekhez tervezett rögzítőrendszert alakítottak ki: síneket, amelyeken a csatlakoztatott hevederek végigfuthatnak. Egyértelműen azzal számoltak, hogy az űrsétának fontos szerepe lesz. Valószínűleg azért, mert mintákat kell majd gyűjteni a helyi asztrofágból.

Már ha van egyáltalán.

Ha a Tau Cetin is észlelhető Petrova-vonal, akkor a mintavétel lesz az első lépés. Aztán jön a laborvizsgálat, amely során kiderül, hogy ez az asztrofág különbözik-e bármiben a Földön lévőtől. Lehetséges például, hogy ez egy kevésbé virulens törzs?

A következő két nap nagy részét végigaggodalmaskodom, hogy vajon mi jön ezután. Nem mintha nem tudnám, de akkor is aggodalmaskodom miatta.

Nyughatatlanul teszek-veszek a vezérlőteremben, és csak bámulom a múló másodperceket.

– Zéró gravitációban leszel – mondom. – Nem fogsz lezuhanni. Nem kerülsz veszélybe. A hajó gyorsulása megszűnik. De az nem baj.

Nem szeretem a hullámvasutat meg a csúszdákat. Jószerivel becsinálok a zuhanás élményétől. Márpedig pár másodperc múlva pontosan ezt az élményt fogom átélni, mert az eddigi „gravitáció” teljes egészében megszűnik majd.

A másodpercek egyre fogynak.

– Négy… három… kettő… Kezdődik – mondom. – Egy… zéró.

A hajtóművek menetrend szerint leállnak. A 1,5 g, amelyet eddig éreztem, megszűnik. A gravitáció nincs többé.

Pánikba esek. Semmilyen mentális felkészülésnek nem lett volna értelme. Totál pánikba esek.

Sivalkodok és vergődök. Magzatpózba erőltetem magamat – ez megnyugtat, és megakadályozza, hogy vezérlőkbe vagy képernyőkbe ütközzek.

Borzongva, egész testemben remegve lebegek ide-oda a vezérlőteremben. Le kellett volna szíjaznom magamat egy székbe, de nem jutott eszembe. Micsoda tökfej vagyok.

– Nem zuhanok! – kiáltom. – Nem zuhanok! Ez csak az űr! Minden rendben!

Egyáltalán nincs minden rendben. A gyomrom a torkomba ugrik. Hányni fogok. Márpedig zéró gravitációban hányni, az rosszul veszi ki magát. Nincs zacskóm. Ennél felkészületlenebb nem is lehetnék. Ostobaság volt azt hinnem, hogy csak úgy kidumálom magam az ember egyik legősibb félelméből.

Kioldom a kezeslábasom gallérját, és lehajtom a fejemet. Az utolsó pillanatban. A teljes „9. nap – 3. étkezés” adagomat beleokádom a ruhámba, majd rászorítom a gallért a mellkasomra. Gusztustalan, de így legalább nem terjed tovább. Jobb, mint ha hagynám, hogy összevissza lebegjen a vezérlőteremben, és megfulladjak tőle, mert belélegzem.

– A jó keservit… – nyöszörgöm. – Egek… ez…

Végig tudom csinálni egyáltalán? Vagy mostantól kezdve teljesen hasznavehetetlen leszek? Kihal az emberiség, mert nem tudok megbirkózni a zéró gravitációval?

Nem.

Összeszorítom a fogamat. Összeszorítom az öklömet. Összeszorítom a hátsómat. Összeszorítom minden porcikámat, amely csak képes összeszorulni. Ettől kissé megnő az önbizalmam. Azáltal teszek valamit, hogy nagyon agresszívan nem teszek semmit.

Egy örökkévalóság elteltével a pánik kezd tompulni. Az emberi agy csodálatos dolog. Szinte bármihez képesek vagyunk alkalmazkodni. Én most éppen alkalmazkodom.

A félelem enyhe visszaszorulásának önerősítő hatása van. Tudom, hogy mostantól egyre kevésbé fogok félni, így aztán a félelmem még tovább apad. A pánik hamarosan félelemmé olvad, az pedig egy kevésbé konkrét nyugtalansággá.

Körülnézek a vezérlőteremben, és mintha az egész világ kifordult volna a sarkaiból. Semmi sem változott, de nincs többé lefelé. Rosszullét környékez. Megragadom a galléromat, hátha megint hánynom kell, de szerencsére nem. Sikerül benn tartanom.

Undorító a mellkasom és a kezeslábas közt bugyogó meleg hányadék. Át kell öltöznöm.

Megcélzom a laborba vezető nyílást, és elrúgom magamat a mögöttem lévő válaszfaltól. Lelebegek a laborba. Az egész helyiség tele van lebegő tárgyakkal. Sok mindent hagytam az asztalon, amikor katalogizáltam a felszerelést, és ez most mind szabadon szörfözik a létfenntartó szellőzőrendszerének áramlatain.

– Fafej – dorgálom magam. Erre igazán számítanom kellett volna.

Megyek tovább a hálószobába. Már meg sem lep, hogy itt is mindenféle kacat szálldos a levegőben. A raktár legtöbb ládáját kinyitottam, hogy lássam, mi van bennük. Most a ládák és a tartalmuk is ide-oda sodródnak.

– Mosdass le! – mondom a karoknak.

 A karok meg se moccannak.

Levetkőzöm, és a kezeslábassal törlöm le a testemről az undormányságot. Pár napja már megtaláltam a szivacsfürdőzónát – egy mosdókagylót a falon, hozzá tartozó szivacsokkal. Zuhanyzónak valószínűleg nem volt elég hely. Mindegy, ezzel mosakszom meg.

Nem igazán tudom, mihez kezdjek a gusztustalan, mocskos holmival.

– Szennyes? – próbálkozom.

A karok lenyúlnak, és elveszik tőlem a koszos kezeslábast, majd beteszik egy mennyezeten nyíló panel mögé. Hogy mi lesz, ha az a tároló megtelik? Gőzöm sincs.

Találok a lebegő holmik között egy tartalék kezeslábast, és felveszem. Zéró gravitációban érdekes művelet az öltözködés. Nem mondom, hogy nehezebb, csak más. Mindenesetre sikerül belebújnom az új kezeslábasba. Kicsit szűk. Rápillantok a névtáblára. Az áll rajta: 姚. Jao ruhája. Mindegy, nem elviselhetetlenül szűk, és nem akarom az egész napomat azzal tölteni, hogy a hálóban repkedek a sajátomat keresve. Majd később rendet teszek.

Most már az izgat leginkább, hogy mit fogok megpillantani odakint. De most tényleg! Én vagyok az első ember, aki felfedezhet egy másik csillagrendszert! És megérkeztem!

Elrugaszkodom a padlótól a búvónyílás felé… és elvétem. Nekiütközöm a mennyezetnek. Legalább még időben magam elé teszem a kezemet, hogy védjem az arcomat. Lepattanok a mennyezetről, vissza a padló felé.

– Áú – mordulok fel. Ismét megpróbálom, ezúttal kicsit lassabban, és sikerrel is járok. Fellebegek a laborba, onnan pedig a vezérlőterembe. Sokkal könnyebb gravitáció nélkül közlekedni. Még mindig kicsit émelygek, de el kell ismernem: ez egész jó móka.

A pilótaszékbe manőverezek, és beszíjazom magamat, nehogy kilebegjek belőle.

A navigációs képernyőn a következő üzenet áll: ELSŐDLEGES UTAZÁS VÉGE. A forgómeghajtó kijelzőjén pedig ez: TOLÓERŐ: 0. De a legfontosabb a petrovaszkóp kijelzőjén olvasható szó: KÉSZENLÉT.

Összedörzsölöm a kezemet, és a kijelző felé nyúlok. Az interfész kényelmesen egyszerű. A sarokban lévő ikon egy kapcsoló két állapot között: „Látható” és „Petrova”. Jelenleg a „Látható”-ra van állítva. A kijelző maradékát egy normál kamera látható spektrumban vett képe tölti ki. Megbököm a kijelzőt, és gyorsan rájövök, hogy tudok a kamerával pásztázni, zoomolni, tudom forgatni a képet, és így tovább.

Semmit sem látok a messzeségben, csak csillagokat. Valószínűleg addig kell pásztáznom, amíg rá nem lelek a Tau Cetire. Egyre csak balra húzom a képet az ujjammal… igyekszem a csillag nyomára bukkanni. Nincs hozzá semmilyen kiindulási alapom. Néhány balra húzásonként bedobok egy lefelé húzást is, csak hogy idővel tényleg minden látószöget lefedjek. Végül megtalálom a Tau Cetit, de nem úgy néz ki, ahogy kellene.

Pár nappal ezelőtt, amikor megfigyeltem a helioszkóppal, pont úgy festett, mint bármelyik másik csillag. Most azonban egy zavaros fénygyűrűvel körülvett, szilárd, fekete kört látok. Azonnal rájövök, miért.

A petrovaszkóp rendkívül kifinomult eszköz, amelyet úgy finomhangoltak, hogy a Petrova-hullámhossz legkisebb mennyiségeit is észlelje. Egy csillag obszcén mennyiségű fényt bocsát ki minden létező hullámhosszon, vagyis az eszköz mintha látcsővel bámulna a napba – meg kell védenie magát a csillagtól. Valószínűleg folyamatosan van egy fémlemez az érzékelői és a csillag között, én pedig ennek a lemeznek a hátoldalát látom.

Ügyes tervezés.

A kapcsoló felé nyúlok. Az igazság pillanata. Ha itt nincs Petrova-vonal, nem tudom, mit tegyek. Nyilván megpróbálok kitalálni valamit, de eléggé elveszettnek fogom érezni magam.

Lenyomom a kapcsolót.

A csillagok eltűnnek. A Tau Ceti körüli zavaros gyűrű a helyén marad. Ebben nincs semmi meglepő. Ez a csillag koronája, amely rengeteg fényt bocsát ki, és ennek egy része mindenképpen Petrova-hullámhosszú lesz.

Kétségbeesetten fürkészem a képet. Először nem találok semmit, de aztán meglátom. Meglátom a Tau Ceti bal alsó részéből induló, gyönyörű, sötétvörös ívet.

Örömömben tapsikolok.

– Igen!

Összetéveszthetetlen a formája. Ez a Petrova-vonal! A Tau Cetinek van Petrova-vonala! Levágok a székben egy sor kígyózó táncmozdulatot. Zéró gravitációban nem könnyű az ilyesmi, de mindent beleadok. Végre haladunk!

Olyan sok kísérletet kell elvégeznem, hogy azt se tudom, hol kezdjem. Először is látnom kellene, hová vezet a vonal. Nyilván az egyik bolygóhoz, de melyikhez, és mi olyan különleges benne? Mintát is kell vennem ebből a helyi asztrofágból, hogy lássam, ugyanolyan-e, mint amilyet a Földön tartunk. Ezt elintézhetem annyival, hogy belerepülök a Petrova-vonalba, aztán egy űrséta során lekaparom a port a burkolatról.

Már a szükséges kísérletek puszta összeírásával is el tudnék tölteni egy hetet!

Egy villanásra figyelek fel a képernyőn. Egyetlen kurta fényjelre.

– Ez meg mi? – kérdezem. – Újabb nyom?

Még egy villanás. Rázoomolok az űrnek arra a részére. Közelében sincs a Petrova-vonalnak vagy a Tau Cetinek. Talán fényvisszaverődés egy bolygóról vagy aszteroidáról?

Simán lehetséges. Egy rendkívül erős fényvisszaverő képességű aszteroida továbbíthat annyi fényt a Tau Cetiről, hogy az megjelenjen a petrovaszkópon, de mivel csak időnként villan fel, valószínűleg szabálytalan formájú, forog az űrben, és…

A villanás állandó fényforrássá válik. Egyszerűen csak… „bekapcsolt” állapotba kerül. És úgy is marad.

A kijelzőre meredek.

– Mi… mi folyik itt…?

A fényforrás fokozatosan egyre ragyogóbbá válik. Egy teljes percig bámulom. Most már gyorsabban erősödik a fénye.

Lehetséges, hogy ez egy felém tartó objektum?

Az agyam azonnal felállít egy elméletet: lehet, hogy az asztrofágot valahogy vonzza a többi asztrofág? Lehet, hogy egy részük meglátta a hajtóművem által kibocsátott fényt, amely megegyezik a saját hullámhosszukkal, és elindultak felém? Lehet, hogy így találják meg a fő migrációs csoportjukat az űrben? Amely esetben egy halom asztrofág tart felém, mert azt hiszik, elvezetem őket egy olyan bolygóhoz, ahol szén-dioxidra lelhetnek?

Érdekes elmélet, épp csak semmi sem támasztja alá.

Az állandó fényforrás egyre fényesebb és fényesebb, aztán egyszer csak eltűnik.

– Hm. – Várok pár percet, de a fény nem tér vissza.

– Hmm… – Feljegyzem magamban az anomáliát, de egyelőre semmit nem tehetek az ügyben. Bármi volt is az, mostanra eltűnt.

Vissza a Petrova-vonalhoz. Először is ki kell derítenem, melyik bolygóhoz vezet. Ehhez valószínűleg meg kell tanulnom navigálnom a hajót, ami újabb kemény feladatot jelent.

Visszaviszem a kamerát a Petrova-vonalra. Valami nem stimmel. A fele egyszerűen… felszívódott.

A Tau Cetiből indul ki, mint pár perccel ezelőtt, de aztán az űr egy látszólag véletlenszerű pontján hirtelen véget ér.

– Mi folyik itt?

Megzavartam volna a migrációs rendszerüket? De ha ez ilyen egyszerű lenne, nem jöttünk volna rá már akkor, amikor a Hail Mary a saját naprendszerünkben haladt?

Ráközelítek arra a pontra, ahol megszakad a vonal. Egy éles metszéssel ér véget. Mintha valaki egy hatalmas késsel vette volna kezelésbe az egész Petrova-vonalat, a levágott részt meg egyszerűen elhajította volna.

Egy óriási karavánra való vándorló asztrofág nem tűnhet el csak úgy. Tudok egy egyszerűbb magyarázatot: van valami a kameralencsén. Valami folt. Talán egy csapatnyi túlságosan felizgult asztrofág. Nem is lenne rossz. Rögtön kéznél lenne a mintám!

Talán látható fényre kapcsolva többet tudhatok meg. Rányomok a gombra.

És akkor meglátom.

Egy tárgy takarja ki előlem a Petrova-vonalat, közvetlenül a hajóm mellett. Nagyjából pár száz méterre lehet tőlem. Durván háromszög alakú, és csúcsos kidudorodások vonulnak végig a burkolatán.

Igen. Burkolatot mondtam. Mert ez nem aszteroida – a vonalak túl simák, túl egyenesek. Ezt az objektumot eleve ilyenre tervezték. Gyártották. Építették. Efféle formák nem fordulnak elő a természetben.

Ez egy hajó.

Egy másik hajó.

Egy másik hajó is van velem a rendszerben. Azok a fényvillanások a hajtóművéből jöttek. Asztrofág hajtja, akárcsak a Hail Maryt. De a tervezése, a formája – nem hasonlít semmilyen űrhajóhoz, amit valaha láttam. Az egész hatalmas, lapos felszínekből áll – ami a lehető legrosszabb módja egy nyomástartó eszköz készítésének. Épeszű mérnök nem tervezne ilyen formájú hajót.

Legalábbis a Földön nem.

Bután pislogok az objektum láttán. Nyelek egy nagyot.

Ez… ez egy földön kívüli űrhajó. Földönkívüliek készítették. Földönkívüliek, akik elég intelligensek egy űrhajó megépítéséhez.

Az emberiség nincs egyedül az univerzumban. Találkoztam a szomszédainkkal.

– Azt a büdös kurva mindenit!

7. FEJEZET
Kép

Egyetlen pillanat alatt megrohannak a gondolatok: nem vagyunk egyedül. Ez egy földönkívüli. Fura az a hajó, hogyan működhet? Itt élnek? Ez az ő csillaguk? Bolygóközi incidenst idézek elő azzal, hogy földön kívüli területre hatolok be?

– Lélegezz mélyeket – biztatom magamat.

Oké, csak szép sorjában. Mi van, ha ez egy másik hajó a Földről, amelyikre nem emlékszem? A jó életbe, hiszen még a saját nevem is csak több nap elteltével jutott eszembe. Nem lehet, hogy a Föld több, különböző tervezésű hajót küldött? Tartaléknak, vagy az esélyek növelése érdekében, hogy legalább az egyik módszer beváljon? Talán az a hajó odakint a Praise Allah vagy a Blessings of Vishnu vagy ilyesmi.{5}

Végignézek a vezérlőteremben. Mindenhez vannak monitorok és vezérlők, de olyasmit nem találok, ami rádióra utal. Az EVA-panelen vannak ugyan rádióvezérlők, de azok nyilván csak arra szolgálnak, hogy beszélni lehessen a hajón kívül tartózkodó legénységi tagokkal.

Ha több hajót küldtek volna, biztos beépítenek egy rádiórendszert, hogy tudjunk kommunikálni egymással.

És különben is, az a hajó… totál agyrém.

Addig váltogatom a navigációs konzol képernyőit, amíg rá nem bukkanok a radarpanelre. Már korábban is észrevettem, de nem foglalkoztam vele. Gondolom, arra szolgál, hogy aszteroidák és egyéb objektumok közelébe tudjak kerülni anélkül, hogy összeütköznék velük.

Néhány suta próbálkozás után sikerül bekapcsolnom. Erre azonnal kiszúrja a másik hajót, és riadót fúj. A visító hangba belesajdul a fülem.

– Hé, hé, hé! – kiáltom. Kétségbeesetten fürkészem a panelt, mígnem meglátok rajta egy „Közelségi riasztó elnémítása” feliratú gombot. Megnyomom, mire a zaj megszűnik.

Végigfutok a teljes képernyőn. Rengeteg adatot látok, és mind egy „A-radarjel” feliratú ablakban jelenik meg. Gondolom, ha több kapcsolat lenne, több ablakot látnék. Mindegy. Csak a letapogatás nyers számait írja ki. Semmi igazán hasznos, mint például egy Star Trek-féle izometrikus szken vagy ilyesmi.

A „Sebesség” zéró. Pontosan az enyémhez igazították a sebességüket. Ez nem lehet véletlen.

A „Távolság” 217 méter. Feltételezem, ez a másik hajó legközelebbi részétől mért távolság. Vagy talán az átlagtávolság. Nem, a legközelebbi részétől mért távolság lesz az, hisz az egész rendszer lényege az, hogy elkerülje az ütközéseket.

Apropó, ütközések – 217 méter röhejesen kis távolság egy naprendszer méreteihez képest. Tényleg nincs az az isten, hogy ez véletlen legyen. Az a hajó szándékosan, az én jelenlétem miatt állt ebbe a pozícióba.

Újabb adat: a „Szögszélesség” 35,44 fok. Oké, ennek nekimehetek némi alap matekkal.

Behozom a főképernyőre a „Kellékek” panelt, és megnyitom belőle a számológépes alkalmazást. Egy tőlem 217 méterre lévő objektum 35,44 fokos látószögben észlelhető. Feltételezve, hogy a radar 360 fokban lát (máskülönben elég nyomi radar lenne)… Beütök pár számot a számológépbe, elvégzek egy ARCTAN-kalkulációt, és:

Az a hajó 139 méter hosszú. Hozzávetőleg.

Egy másik képernyőn felhozom az asztrofág paneljét, amelynek kis térképéből kiderül, hogy a Hail Mary mindössze 47 méter hosszú. Hát ja. Az idegen hajó háromszor akkora, mint az enyém. Kizárt, hogy a Föld küldte ide ezt a monstrumot.

És az alakja. Mire véljem az alakját? Figyelmemet visszafordítom a petrovaszkópra (amely jelenleg puszta kameraként funkcionál).

A hajó közepe gyémánt alakú – egy rombusz. Pontosabban egy oktaéder, nyilván. Nyolc felülete van, mindegyik háromszög alakú. Ez a gyémánt önmagában akkora, mint az én egész hajóm.

A gyémántot három vastag rúd (nem tudom, mi másnak hívhatnám őket) köti hozzá egy széles, trapézszerű alaphoz. Ez lehet a hajó hátsó része. A gyémánt elején pedig egy keskeny szárat látok (most már csak úgy dobálózom a szavakkal), amelyhez négy lapos panelt erősítettek, és a hajótengellyel párhuzamosan fut. Napelemek lennének? A szár folytatódik, és végül egy piramis alakú kúporrban ér véget. Mondhatjuk, hogy orrpiramisban.

A burkolat minden része lapos. Még a „rudak” felülete is lapos.

Miféle tervezés ez? A lapos elrendezés szörnyű megoldás. Semmit sem tudok ennek a hajónak az építőiről, de feltételezhetem, hogy az utasainak szükségük van valamiféle atmoszférára, nem? A nagy, lapos felületekben történő elrendezés bődületesen rossz megoldás a belső atmoszféra tekintetében.

Lehet, hogy ez csak egy szonda, nem pedig tényleges hajó. Lehet, hogy nincs odabent atmoszféra, mert nincs élőlény sem. Lehet, hogy ez csak egy idegen eszköz, nem pedig űrjármű.

De akkor is ez az emberi történelem legizgalmasabb pillanata.

Tehát asztrofág hajtja. Ezért láttam korábban azt az egyenletes ragyogást a Petrova-frekvencián. Érdekes, hogy ugyanazt a hajtómű-technológiát használják, amit mi is, bár mivel ez a technológia a létező legjobb energiatároló eszközt használja fel, nem olyan meglepő. Amikor az európai tengerészek először találkoztak ázsiai tengerészekkel, senki sem lepődött meg, hogy a másik is vitorlákat használ.

 Na de a „miért”. Ez izgatja igazán a fantáziámat. Valamilyen entitás a fedélzeten (akár egy számítógép, akár egy legénység) úgy döntött, hogy megközelíti a hajómat. Egyáltalán honnan tudták, hogy itt vagyok?

Gondolom, ugyanonnan, ahonnan én is tudtam róluk. A hajtóművemből sugárzó tömény infravörös fényből. És mivel a hajóm hátsó része éppen a Tau Ceti felé állt, tulajdonképpen egy 540 billió wattos elemlámpával világítottam az irányukba. Az akkori pozíciójuktól függően akár a Tau Cetinél is fényesebbnek tűnhettem. Legalábbis a Petrova-frekvencián.

Tehát látják a Petrova-frekvenciát. Ahogy én is.

Végignézem a forgómeghajtó konzoljának képernyőit, amíg rátalálok a „Kézi vezérlés”-re. Amikor kiválasztom, egy figyelmeztetés jelenik meg:

A KÉZI VEZÉRLÉS HASZNÁLATA CSAK VÉSZHELYZET ESETÉN JAVASOLT. BIZTOS BENNE, HOGY KÉZI VEZÉRLÉSI MÓDRA AKAR VÁLTANI?

Rányomok az „Igen”-re.

Újabb párbeszédablak jelenik meg.

MÁSODIK MEGERŐSÍTÉS: GÉPELJE BE AZ „I-G-E-N” SZÓT, HOGY KÉZI VEZÉRLÉSI MÓDRA VÁLTSON.

Felnyögök, és begépelem, hogy I-G-E-N.

A panel végre odaenged a kézi vezérlés képernyőjéhez. Kicsit ijesztő. Nem azért, mert bonyolult, hanem azért, mert olyan egyszerű.

Három csúszkát látok „1-es meghajtó”, „2-es meghajtó” és „3-as meghajtó” feliratokkal, mindegyik zérón áll. A csúszkák tetején a „107 N” felirat virít. Az N nyilván a newton rövidítése – az erő mértékegysége. Ha mindhárom meghajtót a maximumra állítom, 30 millió newtont kapok. Ez nagyjából a hatvanszorosa annak, amit egy Boeing–747-es hajtóműve felszállás közben produkál.

Egy természetismeret-tanárnak sok haszontalan tény van a fejében.

Van még egy csomó egyéb csúszka, csoportosan címkézték fel őket „Legyezés”, „Bólintás” és „Dőlés” szavakkal. A hajónak lennie kell az oldalán kis forgómeghajtóknak, hogy korrigálni lehessen velük a helyzetét. Napnál is világosabb, miért nem jó ötlet vacakolni ezzel a panellel. Egyetlen ballépés, és olyan pörgésbe viszem a hajót, hogy végül szétszakad.

De legalább gondoltak erre is. A kijelző közepén van egy „Minden forgás beszüntetése” feliratú gomb. Helyes.

Visszapillantok a petrovaszkópra. Az A-radarjel nem mozdult el a helyéről. Továbbra is ott van a bal oldalamon, kicsit előttem.

Visszaállítom a petrovaszkópot Petrova-frekvencia módra, mire a képernyő szinte teljesen elfeketedik. Ahogy korábban, most is látom a háttérben az A-radarjellel részben kitakart Petrova-vonalat.

– Lássuk, mit szólsz ehhez… – motyogom. A 2-es forgómeghajtó a hajó közepén van. Tolóereje a hosszanti tengely mentén hat, így remélhetőleg nem zökkenti ki a hajót a pozíciójából. Meglátjuk.

Egy másodpercre 0,1%-ra állítom, majd visszahúzom 0-ra.

Egyetlen hajtóművet kapcsoltam be, egyezred kapacitáson, egyetlen másodpercre, és a hajó még így is meglódul kicsit. A radarpanelen az A-radarjel „sebességének” értéke 0,086 m/s-ot mutat. Ez az aprócska tolóerő másodpercenként durván 8 centiméterre gyorsította a hajómat.

De ez nem fontos. A másik hajó a fontos.

A petrovaszkópot figyelem. Izzadságcsepp válik le a homlokomról, majd ellebeg a levegőben. Úgy érzem, a szívem rögtön kiugrik a mellkasomból.

Aztán a hajó hátsó része egy másodpercre felvillan a Petrova-frekvencián. Ahogy az előbb az enyém.

– Ejha!

Többször egymás után fel- és lekapcsolom a hajtóművet: három rövid égetés, egy hosszú és még egy rövid. Nem üzenetnek szánom, csak látni akarom, mihez kezdenek vele.

Ezúttal már felkészültebben fogadják a manőveremet. A másik hajó másodperceken belül megismétli a sorozatot.

Levegő után kapok. Aztán elmosolyodom. Aztán fintorgok. Aztán megint elmosolyodom. Sok ez így egyszerre.

A hajó túl gyorsan reagált ahhoz, hogy szonda legyen. Ha távolról vezérelnék, az irányítóknak legalábbis néhány fénypercre kellene lenniük – márpedig a közelben nincs semmi, ahol meghúzhatnák magukat.

Azon a hajón intelligens élet van. Nagyjából 200 méterre vagyok egy igazi földönkívülitől!

Jó, persze… a hajóm is földönkívüliekkel működik. De az ott intelligens!

Azt a jószagú mindenségit! Ez most élesben megy! Első kapcsolatfelvétel! És én vagyok itt! Én találkozom először idegen lényekkel!

A A-radarjel (egyelőre így hívom a hajójukat) pár másodpercre ismét begyújtja a hajtóművét. Alaposan meresztem a szememet, hogy megjegyezzem a sorozatot, de csak egyetlen, alacsony intenzitású égetést látok. Nem jeleznek. Csak manővereznek.

A radarpanelre pillantok, és valóban: az A-radarjel pozícióba áll, 217 méterre a Hail Marytől.

Végigpörgetem a tudományos panelt, hogy visszahozzam a hagyományos teleszkópos kamerákat. A petrovaszkóp normál fényes kamerája csak arra való, hogy belője az objektumokat az infravörös vizsgálódáshoz. A teleszkópos kameráknak sokkal jobb a felbontása és a tisztasága. Nagy izgatottságomban kicsit összezavarodhattam, máskülönben ez már korábban is eszembe jutott volna.

A főteleszkóp képe jelentősen látványosabb. Eszméletlenül magas lehet a kamera felbontása, mert csak zoomolok és zoomolok, és még mindig nem veszít az élességéből. Most már jobban is megnézhetem magamnak az A-radarjelet.

A hajó burkolata szürke és barna foltos. Mintázata véletlenszerű és egyenletesen sima, mintha valaki össze akarta volna keverni a festékeket, de aztán túl hamar leállt vele.

Mozgásra leszek figyelmes a képernyő sarkában. Egy szabálytalan formájú objektum csúszik végig a burkolat sínjén. Egy szár, amelynek tetejéből öt csuklós „kar” áll ki. Mindegyik ilyen „kar” egy fogószerű „kézben” végződik.

Csak most látom, hogy a sínek egész hálózatot alkotnak a burkolaton.

Ez egy robot, amelyet belülről irányítanak. Legalábbis feltételezem. Nem úgy néz ki, mint egy kis, zöld emberke, és főleg nem úgy, mint egy idegen szkafander.

Nem mintha bármi fogalmam lenne róla, hogyan is kellene kinéznie egy ilyen élőlénynek vagy űrruhának.

Aha, meglehetősen biztos vagyok benne, hogy az egy burkolatra szerelt robot. A földi űrállomásokon is vannak hasonlók. Jól jönnek a külső munkavégzéshez, ha az ember nem akar beöltözni.

A robot egyenesen a burkolat Hail Maryhez legközelebb lévő pontjához siklik. Egyik kis satukezében egy hengeres tárgyat szorongat. Nem igazán tudom belőni a méretarányokat, de a robot pici a hajóhoz képest. Nagyjából akkora lehet, mint én, vagy talán valamivel kisebb, de mindez csak találgatás.

A robot megáll, kinyúl a hajóm felé, és óvatosan elengedi a hengeres tárgyat.

A henger lassan sodródni kezd felém, közben egy kicsit forog a hosszanti tengelye mentén. Nem tökéletes, de azért szép indítás.

A radarpanelre pillantok. Az A-radarjel sebessége zéró, de most már van a képernyőn egy „B-radarjel” is. A kis henger 8,6 centiméter per szekundum sebességgel közelít.

Érdekes. Ez hajszálpontosan az a sebesség, amellyel az imént a Hail Maryvel mozdultam, amikor üdvözlés gyanánt begyújtottam a hajtóművet. Ez nem lehet véletlen. Ide akarják adni nekem azt a hengert, méghozzá olyan sebességgel, amiről tudják, hogy simán tudom kezelni.

– Igazán kedves tőletek… – mondom.

Okos földönkívüliek ezek.

És jelen állás szerint feltételeznem kell, hogy barátságosak, elvégre külön gondot fordítanak rá, hogy visszaköszönjenek, és megkönnyítsék a dolgomat. Különben is, ha ellenséges szándékai lennének, mégis mit tehetnék? Meghalhatnék. Az menne. Tudós vagyok, nem pedig egy Buck Rogers.

Jó, persze megtehetném, hogy a hajójuk felé fordítom a hajtóművemet, aztán teljes égetésre kapcsolok, amivel jól elporlasztanám a… de tudod, mit? Inkább el se indulok ebbe az irányba.

Egy gyors számítás után arra jutok, hogy a henger valamivel több mint negyven perc múlva ér ide. Ennyi időm van, hogy beöltözzek egy szkafanderbe, kimenjek, és pozícióba álljak a burkolaton egy földön kívüli hátvéd gólpasszának első fogadásához.

Sokat tanultam a zsilipkamráról, amikor űrtemetésben részesítettem a legénység többi tagját, és…

Iljuhina hogy odalenne ezért a pillanatért! Izgatottságában föl-le ugrálna a kabinban. Jao sztoikusan és kiegyensúlyozottan viselkedne, de azért felvillanna egy mosoly az arcán, amikor azt hinné, hogy nem látjuk.

A könnyek akadályoznak a látásban. Gravitáció híján bevonatot képeznek a szememen. Mintha víz alatt próbálnék tisztán látni. Megtörlöm a szememet, és lerázom a könnyeket az ujjaimról. A szemben lévő falon kenődnek szét. Nincs most időm ilyesmire. El kell kapnom egy földön kívüli bigyót.

Kicsatolom magamat a székből, és odalebegek a légzsiliphez. Az agyamban ezernyi ötlet és kérdés kavarog, és másodpercenként jutok újabb és újabb vad, megalapozatlan következtetésekre. Talán ez az intelligens idegen faj találta fel az asztrofágot. Talán géntechnológiával kreálták, hogy űrhajó-üzemanyagot „tenyésszenek.” Hogy tökéletes napenergiára tegyenek szert. Talán ha elmagyarázom nekik, mi történik a Földdel, segítenek megoldani a problémát.

Vagy talán megszállják a hajómat, és lepetéznek az agyamban. Sosem lehet tudni.

Kinyitom a belső zsilipajtót, és előveszem a szkafandert. Tudom egyáltalán, hogyan kell felvenni ezt az izét? Vagy hogyan kell biztonságosan használni?

Deaktiválom az Orlan–MKS2 űrruha zárját, és kinyitom a hátsó nyílást. Az öv kapcsolójának felkattintásával aktiválom az áramellátást. A ruha szinte azonnal beüzemeli magát, a mellkasi komponenshez erősített állapotjelző panelen megjelenik a MINDEN RENDSZER RENDBEN felirat – mi a manó? Pontosan tudom, mit kell csinálnom.

Valószínűleg alapos kiképzést kaptunk, hogy jól tudjuk használni az űrruhát. Úgy ismerem, mint magát a fizikát. Ott van a tudás az agyamban, de magára a tanulási folyamatra már nem emlékszem.

Az orosz gyártású űrruha egydarabos szerkezet. Az amerikai modellekkel ellentétben, amelyeknek külön veszed fel az alsó és a felső részét, majd egy rakás bonyolult cuccot a sisakhoz és a kesztyűhöz, az Orlan-széria lényegében egy rugdalózó egy hátsó nyílással. Egyszerűen csak belelépsz, lezárod a nyílást, és meg is vagy. Mint egy bogár vedlése, csak visszafelé játszva.

Felnyitom a szkafander hátsó részét, és belepréselem magam. A zéró gravitáció isteni áldás, mert így közel sem kell annyit küszködnöm a ruhával, mint egyébként. Fura. Tudom, hogy könnyebben megy, mint a korábbi alkalmakkor, csakhogy egyáltalán nem emlékszem azokra a korábbi alkalmakra. Azt hiszem, a kóma agykárosodást okozott.

De egyelőre el tudom látni a feladatomat. Folytatom a beöltözést.

Bedugom a karomat és a lábamat a nekik szánt nyílásokba. A kezeslábas nem túl kényelmes az Orlanban. Elvileg egy speciális alsóruházatot kéne viselnem hozzá. Még azt is tudom, hogy néz ki, de csak hőmérséklet-szabályozásra és az életfunkciók megfigyelésére való. Nincs most időm megkeresni a raktárban. Randim van egy hengerrel.

A lábammal erősen nekitámaszkodom a zsilipkamra falának, hogy nekinyomjam a ruha nyitott hátsó részét. Amikor már csak pár hüvelykre (bár inkább centimétert kellene mondanom, hisz ez orosz gyártmány) van nyitva, a mellkasi állapotjelző panelen zöldre vált egy fény. Vaskos, kesztyűs ujjammal lenyomom az automatikus zár gombját.

A ruha egy sor hangos kattanással lezárja a nyílást, majd egy utolsó csattanással a külső zár is a helyére kerül. Az állapotkijelző bezöldül, és hétórányi létfenntartást jelez. A belső nyomás 400 hektopascal – a Föld tengerszinti atmoszférájának nagyjából 40 százaléka. Ami egy űrruha esetében teljesen normális.

Az egész folyamat mindössze öt percig tartott. Készen állok a kilépésre.

Érdekes. Nem kellett nyomáscsökkentésen átesnem. Az otthoni űrállomásokon az asztronautáknak órákat kell zsilipkamrában tölteniük, hogy az űrbe lépésük előtt lassan hozzászokjanak az űrruhákhoz szükséges alacsony nyomáshoz. Nekem viszont nem kell ezzel foglalkoznom. A jelek szerint a Hail Mary egész fedélzetén 40 százalékos nyomás uralkodik.

Ügyes elgondolás. A Föld körüli űrállomásokon csak azért van teljes atmoszférás nyomás, hogy az asztronauták baj esetén gyorsan megszakíthassák a küldetésüket, és visszatérhessenek a Földre. De ami a Hail Mary legénységét illeti… mi ugyan hová mehetnénk? Vagyis lehetünk akár állandó alacsony nyomásban is. Ez jobb a burkolatnak, és lehetővé teszi az azonnali űrsétákat is.

Veszek egy nagy levegőt, majd kieresztem. Valami halkan felberreg mögöttem, aztán hűvös levegő érkezik a hátamra és a vállamra. Légkondicionálás. Kellemes érzés.

Megkapaszkodom, és megfordulok. Bezárom a belső zsilipajtót, majd elfordítom az elsődleges fogantyút, hogy megkezdjem a légzsilipciklust. Beindul egy szivattyú. Hangosabb, mint amire számítottam, akár egy indulásra kész motorkerékpár. Kezemet a fogantyún tartom. Ha visszafordítom az eredeti pozíciójába, azzal megszakítom a ciklust, és újra nyomás alá helyezem a kamrát. Ha a vörös jelzésnek csak a leghalványabb árnyalatát meglátom a ruhapanelen, olyan gyorsan csapom vissza a fogantyút, hogy beletörik a csuklóm.

Egy perc elteltével a szivattyú elhalkul. Aztán még tovább halkul. Pedig valószínűleg éppolyan hangos, mint korábban, csak mivel a levegő visszahúzódott a kamrából, a zajnak nincs már közvetítő közege, és csak a rezgést érzem a tépőzáras padlóval érintkező lábamon keresztül.

Aztán a szivattyú leáll. A szkafander ventilátorát leszámítva teljes csend vesz körül. A légzsilip vezérlője szerint a belső nyomás zéró, egy sárga fény pedig zöldre vált. Kinyithatom a külső ajtót.

Megragadom a fogantyúját, de habozok.

– Mit művelek én itt? – kérdezem.

Biztos, hogy olyan jó ötlet ez? Annyira akarom azt a hengert, hogy csak úgy fejjel megyek a falnak, bármiféle terv nélkül. Megéri az a henger, hogy kockáztassam az életemet?

Igen. Kétségtelenül.

Oké, de megéri az a henger, hogy kockáztassam a Föld összes lakójának életét? Mert ha elbarmolom a dolgot, és meghalok odakint, az egész Hail Mary Projekt hiába volt.

Hmm.

Igen. Még így is megéri. Nem tudom, mifélék ezek az idegenek, mit akarnak, vagy mit próbálnak közölni velem, de információt kaphatok tőlük. Bármilyen információ jobb a semminél, még az olyan is, amelyikről nem szívesen tudok.

Elfordítom a fogantyút, és kinyitom az ajtót. Előttem az űr feketesége tátong. Az ajtón a Tau Ceti fénye csillog. Kidugom a fejemet, hogy a saját szememmel lássam a csillagot. Ebből a távolságból egy kicsit kevésbé fényes, mint a mi napunk a Földről.

Még egyszer ellenőrzöm a hevedert, hogy biztos lehessek benne, rögzítve vagyok, aztán kilépek az űrbe.

Megy ez nekem.

Biztosan sokat gyakoroltam – talán egy semleges felhajtóerejű tartályban, vagy valami hasonlóban, de a lényeg, hogy most szinte ösztönösen csinálom.

A zsilipkamrán kívül csatlakoztatom az egyik hevedert a burkolaton végigfutó egyik sínhez. Mindig szükséges két heveder, és legalább az egyik mindig legyen rögzítve. Így nem fordulhat elő, hogy eltávolodsz a hajótól. Az Orlan–MKS2 valószínűleg a valaha készült legjobb szkafander, de nincs benne olyan SAFER-egység, mint a NASA EMU-ruhájában: egy SAFER-egységgel legalább minimális hajtóerő-kapacitásod van, hogy visszatérj a hajóhoz, ha elsodródnál tőle.

Ez az információ mind egyszerre árasztja el az agyamat. A jelek szerint sok időt és gondolatot áldoztam a szkafanderekre. Lehet, hogy én vagyok a legénység EVA-specialistája? Nem tudom.

Feltolom a napellenzőt, és az A-radarjelre bámulok. Jó volna meglátni rajta valami újat szabad szemmel, de igencsak messze van. A Hail Mary teleszkópján át sokkal jobban látszott. És még így is van valami… különleges abban, hogy egyenesen egy idegen űrhajóra meredek.

Elcsípem a henger villanását. Időről időre a lassan forgó tárgy lapos végei visszatükrözik a taufényt.

Jut eszembe, elhatároztam, hogy a „taufény” létező szó. A Tau Cetiről érkező fény nem „napfény”, hiszen a Tau Ceti nem a Nap. Így hát… taufény.

Még mindig van jó húsz percem, mielőtt a henger ideér. Egy ideig szemmel tartom, hátha be tudom lőni, pontosan hol fog kikötni. Bárcsak lenne egy társam a radarállomáson.

Bárcsak úgy általában véve lenne egy társam.

Öt perc elteltével úgy érzem, elég jó elképzelésem van a henger pályájáról. Nagyjából a hajó közepe felé tart. Az idegenek szempontjából az irányzás teljesen kézenfekvőnek tűnik.

Elindulok a burkolat mentén. A Hail Mary meglehetősen nagy. Az én nyomás alá helyezett kis területem mindössze a teljes hossz felét teszi ki, ráadásul a lakatlan hátsó rész háromszor olyan széles, mint az elülső. És a nagyja mostanra valószínűleg üres. Korábban tele volt asztrofággal, amelyet a hajó az egyirányú utazásom megtételéhez használt fel.

A burkolatot behálózzák az EVA hevedereihez szükséges sínek és kapcsolódási pontok. Egyik hevederről a másikra váltva, sínről sínre haladok a hajó közepe felé.

Át kell lépnem egy vastag gyűrűn, a legénységi lakrészt övezi. Bő hatvan centi széles. Nem tudom, mi az, de jó nehéz lehet. És mivel a tömegnél nincs fontosabb szempont egy űrhajó megtervezésekor, ez a gyűrű nyilván fontos. Majd később elmerengek rajta.

Folytatom az utamat a burkolaton sorakozó csatlakozási pontok mentén, míg végül nagyjából a hajó közepére érek. A henger egyre közelebb sodródik. Kicsit változtatok a pozíciómon, hogy fogadni tudjam. Gyötrelmesen hosszú várakozás után csaknem kartávolságba ér.

Várok. Semmi értelme mohónak lennem. Ha túl hamar kapok utána, még a végén kilököm az űr messzeségébe, ahonnan aztán sehogy sem tudnám visszaszerezni. Nem akarok hülyét csinálni magamból a földönkívüliek előtt.

Mert kétség sem férhet hozzá, hogy figyelnek. Valószínűleg a végtagjaimat számolgatják, feljegyzik a méreteimet, azon gondolkodnak, melyik részemet egyék meg először, satöbbi.

Hagyom, hogy a henger egyre közelebb lebegjen. Kevesebb mint egy mérföld per óra sebességgel mozog. Nem éppen egy gólpassz.

Most, hogy ilyen közel van, már meg tudom becsülni a méretét. Egyáltalán nem nagy. Nagyjából akkora, és olyan formájú, mint egy kávésdoboz. Színe fakószürke, itt-ott némileg sötétebb szürke foltokkal. Nagyjából, mint az A-radarjel burkolata. Más szín, de hasonló foltok. Talán tudatos esztétikai döntés. Idén a foltos a trendi, vagy ilyesmi.

Amikor a henger végül a karomba sodródik, két kézzel ragadom meg.

Könnyebb, mint amilyennek képzeltem. Valószínűleg üreges. Egy tároló. Van benne valami, amit meg akarnak mutatni nekem.

A hónom alá csapom a hengert, a másik kezemmel pedig a hevedereket rögzítgetem. Sietek vissza a zsilipkamrába. Ami hülyeség. Semmi okom a sietségre, ráadásul szó szerint az életemet kockáztatom vele. Egyetlen ballépés, és irány az űr. De képtelen vagyok várni.

Visszamászom a hajóba, kiegyenlítem a nyomást a zsilipkamrában, és a jutalmammal a kezemben belebegek a vezérlőterembe. Miközben kinyitom az Orlan-ruhát, már azon agyalok, hogy milyen teszteket futtatok majd le a hengeren. Egy egész laboratórium a játszóterem!

A szag azonnal kupán vág. Köhögve kapkodok levegő után. A henger romlott!

Nem, nem romlott. De romlott szaga van. Alig kapok levegőt. Ismerős ez a vegyszeres szag. Mi ez? Macskahúgy?

Ammónia. Ammóniát érzek.

– Na jó – zihálom. – Oké. Gondolkodj.

Az ösztönöm azt diktálja, hogy zárjam vissza a szkafandert. De azzal csak csapdába kerülnék a ruhába máris beszivárgott ammónia miatt. Jobb lesz, ha a hajó nagyobb terében szellőztetem ki a hengert.

Az ammónia nem mérgező – legalábbis kis mennyiségben nem, és mivel még lélegzem, csak kis mennyiségről lehet szó. Máskülönben a tüdőm maró égést szenvedett volna el, és mostanra eszméletlen lennék, vagy halott.

De ez csak egy kis bűz. A bűzzel pedig meg tudok birkózni.

Kimászok a szkafander hátuljából, közben a henger a konzolterem közepén lebeg. Most, hogy túl vagyok az első sokkon, nem is zavar annyira az ammónia. Nem rosszabb, mint egy ablaktisztítóval telefújt kisszoba. Kellemetlen, de nem veszélyes.

Megragadom a hengert – piszkosul forró!

Felsikkantok, és visszarántom a kezemet. Az ujjaimat fújkálom, égési sebeket keresek rajtuk. Annyira azért nem volt vészes. Nem olyan forró, mint egy tűzhely teteje. De azért elég forró.

Hülyeség volt puszta kézzel hozzányúlnom. Hibás logika. Feltételeztem, hogy mivel korábban is a kezemben tartottam, most is simán megtehetem. Csakhogy korábban az űrruha igencsak vaskos kesztyűje védte a kezemet.

– Te csúnya földön kívüli henger! – dorgálom meg. – Kicsit hűtsd már le magad!

Bedugom a karomat a ruha ujjába, és ráhajtom a kezemre a kézelőt, majd ezzel az új védelemmel felvértezve belökdösöm a hengert a zsilipkamrába, és rázárom az ajtót.

Egyelőre ott hagyom. Idővel majd lehűl a környező hőmérsékletre, de addig sem akarom, hogy véletlenszerűen repkedjen ide-oda a hajómban. Kétlem, hogy a zsilipkamrában lenne bármi, aminek megárt egy kis hő.

Mégis mennyire volt forró?

Hát, mindkét kezemmel megérintettem (amilyen idióta vagyok) a másodperc egy törtrészéig. Mivel a saját reakcióidőm meg tudott menteni az égési sérüléstől, valószínűleg nem érte el a 100 Celsius-fokot.

Párszor ökölbe zárom és ellazítom a kezemet. Már nem fáj, de a fájdalom emléke még él bennem.

– Honnan jött az a hő? – motyogom.

A henger jó negyven percet töltött az űrben. Ennyi idő alatt le kellett volna adnia a hőt a feketetest-sugárzás által. Hidegnek kellene lennie, nem melegnek. Nagyjából egy csillagászati egységre vagyok a Tau Cetitől, márpedig a Tau Cetinek feleakkora a fényereje, mint a Napnak. Kétlem, hogy a taufény különösebben felmelegíthette volna a hengert, legalábbis biztosan nem jobban, mint amennyire a feketetest-sugárzás lehűthette.

Tehát vagy belülről fűti valami, vagy rendkívül forró volt, amikor útnak indult. Hamarosan kiderül. Nem különösebben nehéz, vagyis valószínűleg vékony. Ha nincs belső hőforrása, az itteni levegőben gyorsan lehűl majd.

A helyiségnek még mindig ammóniaszaga van. Pfuj.

Lelebegek a laborba. Olyan sok mindent akarok csinálni, hogy azt se tudom, hol kezdjem. Először csak azonosítsam be a henger anyagát? Ami az A-radarjel legénységére veszélytelen, az számomra akár rendkívül mérgező is lehet, és ezt sem ők, sem én nem tudhatom.

Nem ártana tesztelni a hengert sugárzásra.

A laborasztalhoz lebegek, és az egyik kezemmel megkapaszkodom. Egyre jobban „érzem” a zéró gravitációt. Rémlik egy asztronautákról szóló dokumentumfilm, amelyben azt mondták, egyesek jól kezelik a dolgot, mások meg alig tudnak megbirkózni vele. Úgy látszik, én a szerencsések közé tartozom.

A „szerencsés” szót persze nagyvonalúan használom. Elvégre öngyilkos küldetésen vagyok, szóval hát… ugorjunk.

A labor egy rejtély. Már jó ideje az. Nyilván úgy találták ki, hogy gravitációban működjön. Vannak benne asztalok, székek, kémcsöves tálcák, és így tovább. És semmi olyasmi, amire súlytalanságban számítanál. Se tépőzáras felület a falakon, se számítógépes monitorok minden szögben. Semmi hatékony helykihasználás. Minden azon a feltételezésen alapul, hogy a munkavégzés a „padló” viszonylatában történik majd.

A hajó szépen tud gyorsulni. Ráadásul tartósan. Valószínűleg évekig 1,5 g-vel száguldott. De azt mégsem várhatják tőlem, hogy bekapcsolt hajtóművel repkedjek körbe-körbe, csak hogy fenntartsam a gravitációt a laborban, ugye?

Végignézek az összes felszerelésen, és megpróbálom kiüríteni az agyamat. Ezt okkal tervezhették így, és az ok ott van valahol az emlékeim között. A trükk az, hogy koncentráljak erre az információra, de ne erőltessem túl a dolgot. Olyan ez, mint az elalvás. Nem megy, ha túlságosan akarod.

Mennyi csúcskategóriás felszerelés! Hagyom, hogy elkalandozzanak a gondolataim, miközben sorra veszem az eszközöket…

8. FEJEZET
Kép

Mire megérkeztünk Genfbe, már fogalmam sem volt róla, hogy éppen milyen nap van.

Az asztrofágtenyésztő számítógépes modelljei nem álltak összhangban a valódi teljesítménnyel. Bár addigra sikerült csaknem hat gramm asztrofágot szaporítanom. A repülőgép-hordozó reaktora azonban egyszerűen nem tudott elegendő hőt generálni a reakció további gyorsításához. Stratt célozgatott rá, hogy szerez majd nekem egy nagyobb teljesítményű hőforrást, de ebből eddig nem lett semmi.

Még akkor is a számítógépemen pötyögtem, amikor a luxusmagángép megállt a neki kijelölt kapunál. Strattnak úgy kellett elszakítania a munkától.

Három órával később már egy konferenciateremben várakoztunk.

Mindig csak a konferenciatermek. Az életem ebben az időszakban másból sem állt, mint konferenciatermek sorozatából. De ez legalább kellemesebbnek tűnt a többinél a flancos lambériájával meg a stílusos mahagóniasztalával. Nem semmi.

Stratt meg én nem beszélgettünk. Én a hőátadási ütem tényezőin dolgoztam, ő meg ki tudja, mi a búbánatot pötyögött a laptopján. Így is épp elég időt töltöttünk már együtt.

Aztán végre belépett a terembe egy zord külsejű nő, és leült Stratt-tal szemben.

– Köszönöm, hogy fogadott, Ms. Stratt – szólalt meg norvég akcentussal.

– Nem kell megköszönnie, dr. Lokken – válaszolta Stratt. – Az akaratom ellenére vagyok itt.

Felnéztem a laptopomból.

– Tényleg? Azt hittem, maga ütemezte be ezt a találkozót.

Stratt le sem vette a szemét a norvégról.

– Azért ütemeztem be, mert hat államfő nyaggatott szimultán telefonon, és végül megadtam magam.

– Maga pedig…? – nézett rám Lokken.

– Ryland Grace.

Erre ténylegesen hátrahőkölt.

– Az a Ryland Grace? Az Elemzés a vízalapú evolúció hipotéziseiről, és az evolúciós modellek kilátásainak újrakalibrálása szerzője?

– Igen, van ezzel valami problémája?

Stratt félmosolyt villantott rám.

– Híres ember.

– Hírhedt – helyesbített Lokken. – Gyerekes tanulmánya az egész tudományos közösség számára felért egy pofonnal. Ez az ember magának dolgozik? Abszurd. Az összes földön kívüli élettel kapcsolatos feltételezéséről bebizonyosodott, hogy téves.

Sötét tekintetet vetettem rá.

– Hé. Én csak annyit állítottam, hogy az életnek nem feltétlenül van szüksége vízre a kifejlődéshez. Csak azért, mert találtunk egy olyan életformát, amely szintén használ vizet, még nem biztos, hogy tévedtem.

– Dehogyisnem. Két életforma egymástól függetlenül vizet igényelve fejlődött ki…

– Egymástól függetlenül?! – horkantam fel. – Elment az esze? Komolyan azt hiszi, hogy egy olyan bonyolult valami, mint a mitokondrium, kétszer kifejlődik ugyanúgy? Nyilvánvalóan pánspermiáról van szó.

Úgy hessegette el az elméletemet, mintha valami irritáló bogár lett volna.

– Az asztrofág mitokondriuma nagyban különbözik a földi mitokondriumtól. Egyértelműen egymástól függetlenül fejlődtek ki.

– Hiszen kilencvennyolc százalékban azonosak!

– Khm – szólt közbe Stratt. – Nem egészen értem, min veszekednek, de lehetne, hogy…

Lokkenre mutattam.

– Ez az idióta azt hiszi, az asztrofág tőlünk teljesen függetlenül fejlődött ki, pedig nyilvánvaló, hogy az asztrofág és a földi élet rokonságban állnak!

– Ez lenyűgöző, de…

Lokken rácsapott az asztalra.

– Mégis hogyan juthatott át egy közös ős a csillagközi űrön?

– Ugyanúgy, ahogyan az asztrofág!

Erre közelebb hajolt hozzám.

– Akkor miért nem láttunk eddig csillagközi életformát?

Én is közelebb hajoltam hozzá.

– Fogalmam sincs. Talán a véletlen műve.

– Mivel magyarázza a mitokondriumban lévő különbségeket?

– Négymilliárd évnyi eltérő evolúcióval.

– Elég – szólt közbe higgadtan Stratt. – Nem tudom, mi ez az egész… valami tudományos témájú pöcsméregetés? Nem ezért vagyunk itt. Dr. Grace, dr. Lokken. Kérem, üljenek le.

Lehuppantam a székembe, és karba fontam a kezemet. Lokken is leült.

Stratt egy tollal babrált.

– Dr. Lokken, ön kormányokat zargatott, hogy azok cserébe engem zargassanak. Újra meg újra. Megállás nélkül. Tudom, hogy be akar szállni a Hail Mary Projektbe, de nem fogom engedni, hogy nagy nemzetközi felfordulás kerekedjen belőle. Nincs időnk az ilyen nagy projektekkel hagyományosan együtt járó politikai játszmákra meg birodalomépítésre.

– Én sem jókedvemből vagyok itt – válaszolta Lokken. – Azért jöttem, a mindkettőnket sújtó kényelmetlenség ellenére, mert egyedül így tudtam közölni önnel, hogy súlyos tervezési hibát találtam a Hail Maryben.

Stratt felsóhajtott.

– Azokat az előzetes terveket általános visszajelzéseket várva küldtük ki, nem azért, hogy Genfbe parancsoljanak minket.

– Akkor vegye ezt „általános visszajelzés”-nek.

– Elküldhette volna e-mailben.

– Maga pedig törölhette volna. Meg kell hallgatnia, Stratt. Ez fontos.

Stratt még néhányszor megpörgette a tollat a kezében.

– Nos, itt vagyok. Vágjon bele.

Lokken megköszörülte a torkát.

– Javítson ki, ha esetleg tévednék, de a Hail Mary lényege, hogy laboratóriumként funkcionáljon. Egy olyan laboratóriumként, amelyet elküldhetünk a Tau Cetire, hogy kiderítsük, miért immunis az asztrofágra az a csillag, és csakis az a csillag.

– Így van.

Lokken biccentett.

– Akkor abban is egyetértünk, hogy a labor a hajó legfontosabb komponense?

– Igen. Anélkül semmi értelme a küldetésnek.

– Akkor van egy súlyos problémánk. – Lokken papírok tucatjait vette elő a táskájából. – Van egy listám a szükséges laborfelszerelésekről. Spektrométerek, DNS-szekvenálók, mikroszkópok, laborüvegek…

– Ismerem ezt a listát – szakította félbe Stratt. – Én hagytam jóvá.

Lokken ledobta a papírokat az asztalra.

– Ezek nagy része nem működik zéró gravitációban.

Stratt a szemét forgatta.

– Erre természetesen mi is gondoltunk. Vállalatok a világ minden részéről jelenleg is megállás nélkül dolgoznak e felszerelések zéró gravitációra hitelesített verzióin.

Lokken megrázta a fejét.

– Van bármi fogalma arról, hogy mennyi kutatás és fejlesztés előzte meg az elektronmikroszkópok elkészítését? A gázkromatográfokét? És minden másét ezen a listán? Egy évszázadnyi, kudarcról kudarcra araszoló tudományos fejlődésről beszélünk. Maga meg csak úgy feltételezi, hogy a zérógravitációs változatok az első alkalommal rendeltetésszerűen működni fognak?

– Nem látok más lehetőséget, hacsak időközben fel nem fedezte a mesterséges gravitációt.

– Igenis felfedeztük a mesterséges gravitációt – válaszolta Lokken. – Már rég.

Stratt rám pillantott. Ez nyilvánvalóan váratlanul érte.

– Azt hiszem, a centrifugáról beszél – mondtam.

– Tudom, hogy a centrifugáról beszél. Mit gondol?

– Eddig nem mérlegeltem a lehetőségét, de azt hiszem… működhet…

Stratt megrázta a fejét.

– Nem. Ez nem fog menni. Mindennek egyszerűnek kell lennie. A lehető legegyszerűbbnek. Nagy, szilárd hajót akarok a lehető legkevesebb mozgó alkatrésszel. Minél jobban megbonyolítjuk, annál több hibát kockáztatunk.

– Megéri a kockázatot – érvelt Lokken.

– Hatalmas ellensúlyt kéne adnunk a Hail Maryhez, hogy egyáltalán szóba jöhessen a dolog – csücsörített Stratt. – Sajnálom, de ahhoz is alig van elég energiánk, hogy a jelenlegi tömeghatárhoz szükséges asztrofágot előállítsuk. Nem tudjuk csak úgy megduplázni ezt a mennyiséget.

– Várjunk csak. Van elég energiánk az üzemanyag előállításához? Ez meg mikori fejlemény? – kérdeztem.

– Nem kell extra tömeget hozzáadniuk – válaszolta Lokken, majd elővett még egy papírt a táskájából, és lecsapta az asztalra. – Ha a jelenlegi tervekből indulnak ki, de kettévágják a hajót a legénységi részleg és az üzemanyagtartályok között, a hajó két felének tömegaránya megfelelő lesz egy centrifugához.

Stratt az ábrára meredt.

– Az összes üzemanyagot az egyik oldalra tette. Az kétmillió kilogramm.

– Nem – ráztam meg a fejemet. – Az üzemanyag már nem lesz ott.

Mindketten rám néztek.

– Ez egy öngyilkos küldetés – folytattam. – Az üzemanyag már nem lesz ott, mire a Tau Cetire érnek. Lokken egy olyan pontot választott, ahonnan a hajó hátsó része háromszor annyit nyom, mint az első. Ez jó tömegarány egy centrifugához. Beválhat.

– Köszönöm – mondta Lokken.

– Hogy lehet félbevágni egy hajót? – kérdezte Stratt. – Hogyan lesz belőle centrifuga?

Lokken megfordította az ábrát, és mutatott nekünk egy részletes képet a hajó két felének összeköttetéséről.

– Csévézett Zylon-kábelek a legénységi részleg és a hajó többi része között. Százméteres szétválással egy g-s gravitációt szimulálhatnánk.

Stratt az állát dörzsölgette. Lehetséges, hogy ténylegesen meggondolta magát egy másik ember hatására?

– Nem szeretem a komplexitást… – mondta. – Nem szeretem a kockázatot.

– Ez kivonja az egyenletből a komplexitást és a kockázatot – válaszolta Lokken. – A hajó, a legénység, az asztrofág… ez mind csak a laborfelszerelés támogatórendszere. Megbízható felszerelésre van szükségünk. Olyasmire, amire évek óta támaszkodunk, és többmilliónyi munkaóra van a kereskedelmi felhasználásában. Az ilyen rendszerekből már minden elképzelhető gikszert kizártunk. Ha egy g-s gravitációval dolgozik, vagyis abban a környezetben, amelyre ezeket a felszereléseket tökéletesítették, kiélvezheti ennek a megbízhatóságnak az előnyeit.

– Hmm – merengett Stratt. – Grace? Mit gondol?

– Szerintem… jó ötlet.

– Tényleg?

– Tényleg. Eleve úgy kell megterveznünk a hajót, hogy négy éven át kibírja a nagyjából másfél g-s állandó gyorsulást. Szóval elég masszív lesz.

Stratt alaposabban szemügyre vette Lokken ábráját.

– Ez nem azt jelentené, hogy a legénységi részlegben fejjel lefelé lenne a mesterséges gravitáció?

Igaza volt. A Hail Maryt úgy tervezték, hogy a „lent” a „hajtómű felé” legyen. A hajó gyorsulása során a legénység „lefelé”, vagyis a padlóra nyomódik. Egy centrifugában azonban a „lent” mindig azt jelenti, hogy „a forgás középpontjától távol”. Vagyis a legénység a hajó orra felé nyomódna.

– Igen, ez problémát jelentene. – Lokken az ábrára mutatott. A kábelek nem közvetlenül a legénységi részhez csatlakoztak, hanem két nagy koronghoz a hajótest két oldalán. – A kábelek ezekhez a nagy zsanérokhoz kapcsolódnak. A hajó teljes elülső része képes 180 fokban elfordulni, így centrifugális módban az orr befelé, a hajó másik részének irányában áll majd. A legénységi részlegben a gravitációs erő az orral ellenkező irányba hat, pont, mint amikor a hajtómű működik.

Stratt a hallottakat emésztgette.

– Ez egy meglehetősen komplikált mechanizmus, ráadásul két részre bontja vele a hajót. Komolyan úgy véli, hogy ez így kevésbé kockázatos?

– Kevésbé kockázatos, mint vadonatúj, elégtelenül tesztelt felszerelést használni – mondtam. – Higgye el, karrierem nagy részében érzékeny felszerelésekkel dolgoztam, és ezek még ideális körülmények között is kényesek, és képesek problémákat előidézni.

Stratt felkapta a tollát, és egy darabig az asztalon dobolt vele.

– Rendben. Megcsináljuk.

Lokken elmosolyodott.

– Remek. Megírom a tanulmányt, és elküldöm az ENSZ-nek. Alakíthatunk egy bizottságot…

– Nem, azt mondtam, mi csináljuk meg. – Stratt felállt. – Maga most már velünk van, dr. Lokken. Csomagoljon össze, a genfi repülőtéren találkozunk. 3-as terminál, Stratt nevű magángép.

– Micsoda? Én az ESA-nál dolgozom. Nem tudok csak úgy…

– Á, ne strapálja magát – szakítottam félbe. – Stratt úgyis felhívja a főnökét, vagy a főnöke főnökét, vagy akárkit, akit kell, és áthelyezteti magát. A helyzet az, hogy besorozták.

– De… de én nem arra jelentkeztem, hogy magam tervezem meg – tiltakozott Lokken. – Csak rá akartam mutatni, hogy…

– Sose mondtam, hogy önként jelentkezett – jegyezte meg Stratt. – Ez nem önkéntes alapon megy.

– Nem kényszeríthet rá, hogy magának dolgozzak.

De Stratt már az ajtó felé tartott.

– Legyen ott a reptéren egy óra múlva, vagy két óra múlva a svájci csendőrség vonszolja oda. Maga dönt.

Lokken magánkívül bámult az ajtóra, majd pedig rám.

– Majd hozzászokik – mondtam.

Ez a hajó egy centrifuga! Most már emlékszem!

Ezért van az a titokzatos „Kábelfoglalat” nevű részleg. Abban vannak a csévék és a kábelek. A hajó kettéválik, megfordítja a legénységi fülkét, és pörgésbe kezd.

Ami pedig a megfordulást illeti – az lesz az a különös gyűrű, amelyet az űrséta alatt a burkolaton láttam! Most már emlékszem a tervekre. Van a hajón két nagy forgópánt, amelynek köszönhetően a legénységi fülke megfordulhat a centrifuga aktiválása előtt.

Különös módon ez az Apollo űrhajóra emlékeztet. A holdkompot kilövéskör a parancsnoki modul alá rögzítették, de aztán a Holdra tartó út során szétváltak, a parancsnoki modul megfordult, és újra csatlakozott a komppal. Lehet, hogy az ilyesmi röhejes látványt nyújt, de attól még az adott probléma leghatékonyabb megoldása.

Visszalebegek a pilótafülkébe, és több konzol kijelzőit is végigpörgetem. Amint bebizonyosodik az egyikről, hogy nem azt keresem, már ugrom is a következőre. Végül megtalálom: a „Centrifuga” képernyő a „Létfenntartás” képernyő egyik alpaneljeként bujkált.

Elég egyszerűnek tűnik. Legyezési, bólintási és dőlési értékek jelzik a hajó jelenlegi állapotát, ahogy a navigációs panelen is. Egy másik értéket a „Legénységi részleg szöge” felirattal címkéztek fel – ez tartozik a forduláshoz. Mindegyiken az áll: „0° per szekundum”.

Alattuk egy „Centrifugális szekvencia elindítása” gombot látok. Azalatt pedig egy rakás, a szöggyorsulással, a végsebességgel, a csévélés ütemével és a labor padlójánál fellépő erő becsült értékével kapcsolatos számot, négy különböző képernyőt a forgási állapotnak (gondolom, négy cséve van, mindkét oldalon kettő), vészhelyzeti protokollt probléma esetére és egy csomó egyéb izét, amiknek még csak meg se próbálom megtippelni a funkcióját. A lényeg, hogy eleve mindegyik kijelzőn szerepelnek értékek.

Hát nem fantasztikusak a számítógépek? Gondolkodnak helyetted, hogy neked már ne kelljen.

A vészhelyzeti protokoll üzemmódot közelebbről is szemügyre veszem. Annyit látok kiírva, hogy „Pörgéslassítás”. Rányomok, mire megjelenik egy legördülő menü. A lehetőségeim: „Pörgéslassítás”, „Minden cséve leállítása” és egy vörössel jelzett „Szétválasztás”. Azt valószínűleg jobb lesz nem nyomogatni. Gyanítom, a „Pörgéslassítás” fokozatosan lelassítja a hajó pörgését, ha valamilyen probléma merül fel. Jól hangzik, úgyhogy ezen a beállításon hagyom.

Már éppen beindítanám a centrifugát, amikor elbizonytalanodom. Minden le van rögzítve? Biztonságos hirtelen ekkora erőhatásnak kitenni a hajót? Elkergetem ezeket a gondolatokat. A hajó hosszú évekig folyamatosan gyorsult, egy kis centrifugázás nyilván meg se fog kottyanni neki, ugye?

Ugye?

Ahogy előttem asztronauták százai, én is a rendszert tervező mérnökök kezébe helyezem a hitemet és az életemet. Valószínűleg dr. Lokkenébe. Remélem, jó munkát végzett.

Megnyomom a gombot.

Először semmi sem történik. Azon tűnődöm, ténylegesen megnyomtam-e egyáltalán, vagy csak megsimogattam a kijelzőt, ahogy nemegyszer a mobilommal csináltam régen.

De aztán felhangzik a hajóban a figyelmeztetés. A metsző tripla sípolás pár másodpercenként ismétlődik. Egy ilyen jelzést egyetlen legénységi tag sem tud semmibe venni. Gondolom, ez egyfajta utolsó figyelmeztetés, ha az asztronauták esetleg nem tudnának kommunikálni egymással.

A fejem fölött készenléti állapotba kapcsol a petrovaszkóp kijelzője. Ez megerősíti a korábbi feltételezésemet, mely szerint a hajó manőverező hajtóművei asztrofágot használnak. Mármint, ha belegondolsz, ez elég nyilvánvaló, de eddig nem lehettem teljesen biztos benne.

A sípolás véget ér, és nem igazán történik semmi. Aztán feltűnik, hogy közelebb vagyok a navigációs panelhez, mint az előbb. A szoba szélére sodródtam. Kinyújtom a karomat, hogy megtámaszkodjak, és visszalököm magamat. Aztán megint a navigációs panel felé sodródom.

– Ááááá – mondom.

Elkezdődött. Nem én sodródom a navigációs panel felé, hanem az egész pilótafülke sodródik felém. A hajó megkezdte a pörgést.

Minden elfordul és irányt változtat. Ez azért van, mert miközben a hajó pörög, a legénységi fülke is éppen átfordul. Ez elég komplikált lehet.

– Öm… na jó! – Elrúgom magamat a faltól, és beülök a pilótaszékbe.

Megdőlök. Vagy inkább a terem dől meg. Nem, ennek semmi értelme. Semmi sem dől meg. A hajó egyre gyorsabban és gyorsabban pörög. A gyorsítást is gyorsítja. Ráadásul a hajó elülső része levált a hátsóról, és most a két nagy forgópánt körül forog. Ha majd pozícióba állt, az orr a hajó hátsó része felé fog nézni. Mindez egyszerre történik, és nagyon fura érzés átélni ezeket az együttes erőhatásokat. Rendkívül bonyolult manőver, bár ez nem az én problémám. Főjön csak miatta a számítógép feje.

A centrifuga paneljét figyelem. Forgási ráta 0,17° per szekundum. Egy másik, „Elemek szétválasztása” feliratú érték 2,4 métert mutat. Egy kis sípolást követően a „Legénységi részleg szöge” kijelző is megvillan. 180°-ot mutat. Gondolom, az egész folyamatot úgy tervezték meg, hogy a lehető legkisebb sokk érje a rendszert és/vagy a legénységet.

Érzek némi erőhatást a hátsómon, ahogy a szék nekem nyomódik. Az átmenet simán zajlik. Csak… egyre nagyobb és nagyobb gravitációt érzek, és mintha ferdén állna az egész helyiség. Különös érzés.

Az agyam természetesen tudja, hogy a hajó pörög, de nincsenek ablakok, amelyeken kinézhetnék. Csak kijelzők vannak. Ránézek a teleszkóp képére, amelyen továbbra is az A-radarjel látható. A hátterében meg se mozdulnak a csillagok. A szoftver valahogy számításba veszi a forgásomat, és ellensúlyozza. Trükkös programozói feladat lehetett, tekintve, hogy a kamera valószínűleg nem pontosan a forgás középpontjában van.

A karom elnehezedik, úgyhogy leteszem a karfára. Jó ideje először kell ismét használnom a nyakizmaimat.

Öt perccel a szekvencia kezdete után a normál földi gravitációnál egy kicsit kevesebbet érzékelek. Négy egymást követő sípolás jelzi a folyamat végét.

Rápillantok a centrifuga képernyőjére. 20,71° per szekundumos forgási ütemet, 104 méteres teljes szétválasztást és 1,00 g-s „laborgravitációt” mutat.

A hajó ábráján látszik, hogy a Hail Mary kettévált, és a legénységi rész orra a hajótest másik része felé mutat. Az űrhajó két fele röhejesen messzire került egymástól, és az egész rendszer lassú pörgést végez. Vagyis valójában a forgás elég gyors, de ebben a méretarányban lassúnak tűnik.

Kiszíjazom magamat a székből, a zsilipkamrához sétálok, és kinyitom az ajtaját. Az ammónia szaga ismét beszivárog a pilótafülkébe, de már messze nem olyan erősen, mint korábban. Az idegen lelet a padlón hever. Óvatosan hozzáérek az egyik ujjammal, hogy teszteljem a hőmérsékletét. Még mindig elég meleg, de már nem égetően forró. Helyes. Nem kell belső hőforrással vagy valami hasonló bizarr megoldással számolnom. Egyszerűen csak rendkívül forró volt, amikor elindult felém.

Felveszem. Ideje kideríteni, miből készült. És hogy mit rejt a belseje.

Mielőtt kimegyek a vezérlőteremből, még vetek egy utolsó pillantást a teleszkóp képernyőjére. Nem tudom, miért – gondolom, csak szeretem tudni, mivel foglalatoskodnak a környezetemben lévő földön kívüli űrhajók.

Az A-radarjel pörög az űrben. Körbe-körbe, valószínűleg ugyanabban a tempóban, mint a Hail Mary. Valószínűleg látták, amint beizzítom a centrifugát, és azt is egyfajta kommunikációs kísérletnek hitték.

Az emberiség első félreértése egy idegen fajjal. Örülök, hogy a részese lehettem.

Leteszem a hengert a labor asztalára. Hol kezdjem? Mindenhol!

Egy Geiger-számlálóval ellenőrzöm, nem radioaktív-e. Nem az. Megnyugtató.

Megbökdösöm különböző dolgokkal, hogy lássam, mennyire kemény. Kemény.

Fémnek tűnik, de valahogy érintésre mégsem kelt fémes érzetet. Egy multiméterrel megnézem, vezetőképes-e. Nem az. Érdekes.

Fogok egy kalapácsot meg egy vésőt. Le akarok pattintani a hengerből egy kis darabkát gázkromatográfiai vizsgálathoz, hogy kiderítsem, milyen elemek alkotják. Pár kalapácsütés után a véső kicsorbul, a hengeren azonban egyetlen apró horpadást sem látni.

– Hm.

A henger túl nagy, nem fér be a gázkromatográfba. Viszont találok egy kézi röntgenspektrométert. Úgy néz ki, mint egy vonalkód-leolvasó. Egyszerű a használata, és segíthet megállapítani az objektum anyagát. Nem olyan pontos, mint a kromatográf, de jobb, mint a semmi.

Egy gyors leolvasás után közli velem, hogy a henger xenonból van.

– Hogy mi…?

A labor acélasztalára irányítom a spektrométert, hogy ellenőrizzem, helyesen működik-e. Többek között vasat, nikkelt, krómot és ehhez hasonlókat jelez. Pontosan azt, ami ebben az esetben elvárható. Úgyhogy ismét leolvasom vele a hengert, és ismét ugyanazt az eszement eredményt kapom. Még négyszer próbálkozom, de a válasz csak nem változik.

Hogy miért ismételtem meg ennyiszer a tesztet? Mert ennek az eredménynek a világon semmi értelme. A xenon nemesgáz. Jellemzően nem lép reakcióba, és nem alkot kötéseket, szobahőmérsékleten pedig gáz halmazállapotú. Hogy képezheti mégis részét az előttem heverő szilárd anyagnak?

És nem, nem arról van szó, hogy a henger tele van xenonnal, vagy ilyesmi. A spektrométer nem hatol valami mélyre. Csak annyit tud megállapítani, hogy mi van a felszínen. Ha aranyozott felületű nikkelre irányítod, arról azt hozza ki, hogy „100% arany”, mert csak ennyit lát belőle. Csak azt tudja közölni, milyen molekulákból áll a henger felszíne. Nos, a jelek szerint xenonból.

Ez a kézi spektrométer nem képes érzékelni az alumíniumnál lejjebb lévő elemeket, szóval a henger összetevői között meglapulhat még szén, hidrogén, nitrogén és miegymás. De ami az eszköz érzékelési tartományán belüli elemeket illeti… színtiszta xenon hever előttem.

– Hogy lehetséges ez?!

Lerogyok egy székbe, és a hengert bámulom. Milyen különös tárgy! Egyáltalán minek hívjak egy nemesgázt, amely reakcióba lép valami mással? Köznépi gáznak?

De az elképedésemnek van egy örvendetes mellékhatása is. Leállok a henger vegzálásával, és csak bámulom. Most tűnik fel, hogy egy vékony vonal fut körbe rajta, nagyjából egyhüvelyknyire a tetejétől. Megtapogatom az ujjbegyemmel. Kétségkívül valamiféle bemélyedés. Talán fedőre utal? Lehet, hogy itt nyílik a henger.

Felkapom, és megpróbálom lehúzni a tetejét. Meg se moccan. Majd gondolok egyet, és megpróbálom lecsavarni. Így se moccan meg.

De hát miért is követnék az idegenek a „jobbra szorul, balra tárul” szabályt, nem igaz?

Megpróbálom a másik irányba, és ekkor elfordul. A szívem kihagy egy ütemet!

Tovább csavarom a fedelet. Egy 90 fokos fordulat után érzem, hogy enged. Széthúzom a henger két darabját.

Mindkettő meglehetősen bonyolultan néz ki. Mintha… valamilyen modellek lennének. Mindkettőben hajszálvékony rudacskák emelkednek ki az alapzatból, és különböző méretű gömbökben végződnek. Mozgó részeket nem látok, és úgy tűnik, minden ugyanabból a furcsa anyagból készült, mint a tároló maga.

Először az alsó részt nézem meg közelebbről. Valahol el kell kezdeni.

Egyetlen szál tart meg… valamiféle absztrakt szobrot? Egy üveggolyó méretű és egy kislabda méretű gömböt, melyek még vékonyabb tartószálai a vertikális „főtörzsből” ágaznak el. A két gömb tetejét ráadásul egy furcsa ív köti össze. Az egész nagyon ismerősnek tűnik… de miért…?

– A Petrova-vonal! – robban ki belőlem.

Eleget láttam már ezt az ívformát, hogy felismerjem. Zakatol a szívem.

A nagy gömbre mutatok.

– Szóval te egy csillag vagy. A kiscsávó meg egy bolygó.

Ezek az idegenek tudnak az asztrofágról. Vagy legalábbis a Petrova-vonalról. Nem mintha ez új információ lenne: asztrofág hajtotta hajón vannak, tehát nyilván tudnak az asztrofágról. Plusz egy olyan csillagrendszerben cseverészünk, amelyben van egy Petrova-vonal, vagyis ez sem különösebben meglepő. Még az is lehet, hogy ez a rendszer az otthonuk.

Mindenesetre kezdetnek ez határozottan megteszi. Először a hajtóművünk égetésével „beszélgettünk”, amiből kiderült számukra, hogy „látom” (a hajóm segítségével) a Petrova-frekvenciát. Ebből pedig kikövetkeztették, hogy akkor látnom kell a Petrova-vonalat is. Van sütnivalójuk.

Szemügyre veszem a herkentyű másik felét. Többtucatnyi szál nő ki az alapjából. Mind különböző hosszúságú, és mind egy milliméteresnél kisebb gömbben ér véget. Megbököm az egyik szálat, de nem hajlik meg. Egyre nagyobb és nagyobb erővel tolom, és végül az egész herkentyű csúszni kezd az asztalon. Ilyen vékony szálaknak nem szabadna ilyen erősnek lenniük.

Úgy látszik, igencsak szívós anyagot lehet kreálni a xenonból, ha sikerül rávenned, hogy reakcióba lépjen más anyagokkal. Ez rendesen felhergeli azt a mimóza tudósszívemet! Igyekszem napirendre térni a dolog fölött, és újra a feladatomra koncentrálok.

Harmincegy szálat számolok össze, mind egy kis gömbben végződik. Számolás közben felfigyelek valami különlegesre. Az egyik szál pontosan a korong közepéből nő ki, csakhogy a többivel ellentétben ez nem kapcsolódik egyetlen gömbhöz sem. Hunyorogva hajolok közelebb hozzá.

Egyetlen gömb helyett két különböző méretű gömbről és egy ívről van szó – oké, már látom. A herkentyű másik felében a Petrova-vonal modellje van, ez pedig annak egy nagyon kicsi másolata. Talán egy a húszhoz arányban.

És azt a kis Petrova-vonal modellt egy még vékonyabb szál köti hozzá egy másik gömbhöz egy másik szál tetején. Nem, az nem is igazán gömb. Hanem egy másik Petrova-vonal modell. Átkutatom a herkentyűt továbbiak után, de újabbat nem találok. Csak a középső meg ez az oldalsó van.

– Várjunk csak… vááááááárjunk csak…

Kihúzom a fiókot, amelyben a laborszámítógép panelje van. Ideje hasznosítani ezt a lényegében végtelen referenciaanyagot. Találok egy hatalmas táblázatot a szükséges információkkal, behozom az Excelbe (Stratt imádja a bejáratott késztermékeket), és jó pár számítást elvégzek benne. Hamarosan megkapom a kívánt diagramot. És illik is a képbe.

Csillagok. A szálak végén lévő kis gömbök csillagok. Hát persze hogy azok. Különben miért lenne Petrova-vonaluk?

De ezek nem akármilyen csillagok. Hanem nagyon is konkrét csillagok. Mind a valóságnak megfelelő relatív pozícióban vannak egymáshoz képest, a Tau Cetivel a középpontban. A térkép látószöge kissé fura. Ha össze akarom vetni a gömböket a diagramomban lévő csillagpozíciókkal, 30 fokos szögben kell tartanom a herkentyűt, és kicsit meg is kell forgatnom.

Persze a földi adatok mind a Föld keringési pályáját veszik alapul, egy másik bolygóról származó lények meg nyilván más koordináta-rendszert használnak. De bárkinek a szempontjából értelmezed, az eredmény ugyanaz: a herkentyű a környékbeli csillagok térképe.

Aztán hirtelen nagyon megnő az érdeklődésem a központi gömböt (a Tau Cetit) egy másik gömbhöz kötő kis szál iránt. Utánanézek a katalógusomban a vonatkozó csillagnak: 40 Eridani a neve. De lefogadom, hogy az A-radarjel legénysége az otthonának hívja.

Ez az üzenet. „A 40 Eridani rendszerből jöttünk, és most itt vagyunk a Tau Cetinél.”

Illetve ennél azért több. Azt is hozzáteszik, hogy „A 40 Eridaninak is van Petrova-vonala, akárcsak a Tau Cetinek”.

Ez utóbbit megrágom magamban.

– Csak nem ugyanabban a csónakban evezünk?! – kérdezem.

Dehogyisnem! Az asztrofág az összes környékbeli csillagnak nekiesik. Ezek az idegenek egy 40 Eridani körül keringő bolygóról származnak, és a 40 Eridani éppúgy megfertőződött, mint a Föld napja! Elég jól állnak a tudomány terén, úgyhogy ugyanazt csinálták, amit mi. Építettek egy hajót, és elküldték a Tau Cetire, hogy megnézzék, az miért nem haldoklik!

– Szent Kleofás! – fakadok ki.

Igen, lehet, hogy ez elhamarkodott következtetés. Az is elképzelhető, hogy csak asztrofágot takarítanak be a Petrova-vonalukról, amely számukra áldás. Lehet, hogy ők maguk találták fel az asztrofágot. Vagy talán csak gyönyörködnek a Petrova-vonalakban. Sok egyebet jelenthet még az ittlétük. De bevallottan elfogult véleményem szerint az a legvalószínűbb, hogy megoldást keresnek a Petrova-problémára.

Idegen.

Igazi idegenek.

Idegenek a 40 Eridani rendszerből. Akkor szólítsam őket eridaniiaknak? Nehéz kimondani, még nehezebb emlékezni rá. Eridanok? Nem. Esetleg eridiaiak? Kicsit olyan a hangzása, mint az irídiumnak, ami a periódusos rendszer egyik legvagányabb hangzású eleme. Ja, eridiaiaknak fogom hívni őket.

És hát elég egyértelmű, hogyan kell válaszolnom nekik.

Pár nappal ezelőtt alaposan átkutattam a labort, és tudom, hogy az egyik fiókban van egy elektronikai készlet. Már csak emlékeznem kellene, hogy melyikben.

De persze nem emlékszem. Beletelik némi keresgélésbe és szoftos káromkodásba, hogy megtaláljam, de végül meglelem.

Nincs xenonitom (igen, így hívom ezt a különös idegen vegyületet, és senki sem akadályozhat meg benne), viszont van forraszanyagom és forrasztópákám. Letörök egy kis forraszanyagot, megolvasztom az egyik végét, és odanyomom a Tau Ceti-gömbhöz. Elég jól hozzáragad, ami nagy megkönnyebbülés. A xenonittal sosem lehet tudni.

Beazonosítom a kis csillagot, amely Solt (a Föld napját) jelképezi, majd ellenőrzöm, újra ellenőrzöm és harmadszor is ellenőrzöm, hogy nem tévedtem-e. Aztán a drót másik végét hozzáforrasztom a Solhoz.

Keresek a laborban egy kis kemény paraffint. Némi bökdöséssel, nyílt lánggal és enyhe káromkodással képes vagyok egy nagyon gyatra másolatot készteni a Petrova-vonal nekem küldött ikonjáról, amelyet aztán rátapasztok a Solt jelképező gömbre. Tűrhető az eredmény. Ahhoz legalábbis elég, hogy megértsék az üzenetet.

A végeredményt tanulmányozom. A xenonit sima, vékony szálainak kecses vonalait tönkretette az én ormótlan forraszom és ócska viaszmodellem. Mintha valaki zsírkrétával firkált volna bele egy Da Vinci-mű sarkába, de nincs mit tenni.

Megpróbálom összecsavarozni a herkentyű alját és tetejét. Nem hajlandók egybekelni. Ismét megpróbálkozom, de továbbra sem sikerül. Ekkor eszembe jut, hogy az eridiaiak fordítva készítik a csavarmenetet, úgyhogy olyan mozdulatot teszek, mintha lecsavarozni akarnám a fedőt. A két rész tökéletesen összekapcsolódik.

Ideje visszadobni nekik a hengert. Udvariasan.

Csakhogy nem tudom. Addig nem, amíg így pörög a hajó. Amint kilépek a légzsilipen, elrepülök az űrbe.

A herkentyűvel a hónom alatt felmászok a vezérlőterembe, ahol beszíjazom magamat a székbe, és kiadom a hajónak a pörgésleállási parancsot.

Ismét úgy érzem, mintha megdőlne a szoba, csak ezúttal a másik irányba. És igen, továbbra is tisztában vagyok vele, hogy valójában nem dől meg, csak az oldalirányú gyorsulás van ilyen hatással az érzékelésemre, de mindegy.

A gravitáció csökken, a terem dőlése megszűnik, aztán ismét zéró gravitációban találom magam. Ezúttal nem zavarodom össze tőle. Úgy tűnik, a gyíkagyam beletörődött abba, hogy a gravitáció csak úgy jön-megy. A művelet egy utolsó csattanással végződik, ahogy a visszafordított legénységi rész rácsatlakozik a hajó hátsó felére.

Visszamászok az űrruhába, fogom a herkentyűt, és ismét kisétálok az űrbe. Ezúttal nem kell végigmásznom a burkolaton, egyszerűen csak a légzsiliphez rögzítem a hevederemet.

Az A-radarjel leállt a pörgéssel – valószínűleg akkor, amikor a Hail Mary is. És még mindig 217 méterre van. Ehhez a passzhoz nem kell profiligás sportolónak lennem. Egyszerűen el kell indítanom a herkentyűt az A-radarjel felé, amely bő száz méter hosszú. Csak sikerül eltalálnom.

Ellököm magamtól a herkentyűt. Nyugis tempóban lebeg tova. Talán 2 méter per szekundummal, vagyis durván kocogási sebességgel. Ez is egyfajta kommunikáció. Azt üzentem az új barátaimnak, hogy némileg gyorsabb szállítmányokat is képes vagyok kezelni.

A herkentyű elsodródik az eridiai hajó felé, én meg visszabújok a sajátomba.

– Oké, srácok – mondom. – Az ellenségem ellensége a barátom. Ha az asztrofág az ellenségetek, én a barátotok vagyok.

A teleszkóp képernyőjét vizslatom. Időnként elfordítom a tekintetemet, néha még Klondike-ot is játszom a navigációs panelen. De pár másodpercnél tovább sosem tudom megállni, hogy a teleszkópra pillantsak. Egy pár vaskos kesztyű, amelyet a laborból szereztem, majdnem ellebeg a terem túlsó végébe. Elkapom, és beszorítom a pilótaszék mögé.

Eltelt két óra, és földön kívüli barátaim még mindig nem jeleztek vissza. Talán valami mást is várnak tőlem? Nemrég közöltem velük, melyik csillagrendszerből jöttem. Most rajtuk a sor, nem?

Tudják egyáltalán értelmezni a folyamatos dialógus koncepcióját? Vagy ez szigorúan emberi dolog?

Mi van, ha az eridiaiak kétmillió évig élnek, és az udvariasság százéves várakozást diktál a válaszadás előtt?

Hogyan fogok megszabadulni a vörös 7-estől a jobb oldali halomban? Nincs a paklimban fekete 8-as, és…

Mozgást észlelek!

Olyan gyorsan fordulok a teleszkóp képernyője felé, hogy a lábam kilebeg alólam a vezérlőterem közepére. Újabb henger tart felém. A sokkarú burkolati robotizé az imént indíthatta el. A radarképernyőre pillantok. A B-radarjel másodpercenként több mint egy méterrel hasít felém. Csak pár percem van, hogy beöltözzek!

Visszalépek a szkafanderbe, és kiegyenlítem a nyomást a zsilipkamrában. Amint kinyitom a külső ajtót, meglátom a hosszanti tengelye mentén forgó hengert. Lehet, hogy ugyanaz a henger, ami már járt nálam, lehet, hogy egy másik. És ezúttal egyenesen a légzsilip felé tart. Alighanem látták, hogy itt léptem ki és be, és úgy döntöttek, megkönnyítik a dolgomat.

Igazán kedves tőlük.

Ráadásul meglehetősen pontosan céloznak. Egy perccel később a henger egyenesen belebeg a nyitott zsilipajtó közepén. Elkapom. Intek az A-radarjelnek, majd becsukom az ajtót. Valószínűleg nem tudják értelmezni az intésemet, de képtelen voltam ellenállni a reflexszerű mozdulatnak.

Visszatérek a vezérlőterembe, és kikászálódom a szkafanderből, közben a hengert a zsilipkamrában lebegve hagyom. Erős ammóniaszagot áraszt magából, de ezúttal felkészültem rá.

Felveszem a vastag laborkesztyűt, és megfogom a hengert. Még a tűzálló anyagon keresztül is érzem a melegét. Tudom, hogy meg kellene várnom, amíg lehűl, de nem akaródzik.

Amennyire látom, ez ugyanaz a henger. Ugyanúgy csavarom le a tetejét, mint korábban, a nálunk megszokotthoz képest ellentétes irányban. Ezúttal nem csillagtérképet találok benne. Hanem egy modellt. Mi akar ez lenni?

Egyetlen oszlop nő ki az alapzatból, a tetején egy szabálytalan alakzat. Nem is, két szabálytalan alakzat, amelyeket egy cső köt össze. Na, várjunk csak. Az egyik forma a Hail Mary. Á, a másik pedig az A-radarjel.

A modellek nem részletesek, és nincs textúrájuk, de arra jók, hogy felismerjem, mit jelképeznek, vagyis a célnak megfelelnek. A Hail Mary mindössze hét és fél centiméter hosszú, míg az A-radarjel közelebb van a 20 centihez. Apám, hatalmas az a hajó.

Ami pedig az őket összekötő csövet illeti? Az a Hail Mary légzsilipjétől vezet az A-radarjel közepének gyémánt alakú szegmenséhez. Az alagút pont olyan széles, hogy teljesen lefedje a zsilipajtómat.

Találkozni akarnak.

9. FEJEZET
Kép

A modell a terem közepén lebeg. A xenonit szinte elpusztíthatatlan, ezért nem kell attól tartanom, hogy mi lesz, ha beleütközik valamibe.

De jó ötlet ez az egész? Meg kell mentenem a bolygómat. Bármilyen fantasztikus lenne is intelligens földönkívüliekkel találkozni, megéri a kockázatot?

Az eridiaiak nyilvánvalóan tisztában vannak az asztrofág mibenlétével, annyira legalábbis mindenképpen, hogy hajtóművet alapozzanak rá. És – azt hiszem – azt próbálják közölni velem, hogy ugyanazon okból vannak itt, mint én. Lehet, hogy rendelkeznek olyan információval, amivel én nem. Még az is lehet, hogy ismerik a megoldást a problémára. És elég barátságosnak tűnnek.

Csakhogy ez a cukorkával kecsegtető idegen bácsi csillagközi megfelelője. Akarom a cukorkát (az információt), de nem ismerem az idegen bácsit.

Mi az alternatíva? Hogy nem veszek róluk tudomást?

Folytathatom a küldetésemet, mintha soha nem is láttam volna őket. Ők valószínűleg ugyanúgy bemajréztak a jelenlétemtől, mint én az övéktől. Lehet, hogy próbálkoznak majd további kommunikációval, de azt nem hiszem, hogy ellenségessé válnának.

Vagy lehet, hogy mégis? Nem tudhatom.

Nem, ez nem is lehet kérdés. Muszáj legalább egyszer beszélnem velük. Ha van bármiféle információjuk az asztrofágról, legyen az bármilyen aprócska, beszélnem kell velük. Igen, kockázatos lehet, de hát maga az egész küldetés is egy rendkívül kockázatos vállalkozás.

Oké. Szóval mit tennék, ha én lennék a helyükben?

Eridiai vagyok. Építeni akarok egy alagutat, amely összeköt a fura emberi hajóval. Csakhogy nem tudom, az a bizonyos emberi hajó milyen anyagból van. Hogyan tudnék így garantálni bármiféle csatlakozást vagy szigetelést? A xenonittal kapcsolatos tudásom megkérdőjelezhetetlen, de hogyan csatlakoztathatom a xenonitot a humániumhoz, vagy bármiből legyen is az a másik hajó? Küldtem az embernek xenonitmodelleket, vagyis ő már tudja, hogy nekem mim van, de én még mindig nem tudom, hogy neki mije van.

Szükségük van egy mintára a burkolatomból. És tudniuk kell, hogy az egy minta a burkolatomból.

– Jól van – mondom bele a semmibe.

Nem tudom, hogy ez vajon jó vagy borzalmas ötlet, mindenesetre le fogok hasítani egy darabot a hajó külső részéről.

Magamhoz veszek egy készlet EVA-szerszámot. Ezek a labor 17E jelzésű fiókjában élnek, nemrég találtam rájuk. Egy szerszámövön vannak, amelyet szépen rá lehet kapcsolni a szkafanderre. Stratt meg a bandája gondoskodott róla, hogy a rendelkezésünkre álljon minden, ami a burkolat megjavításához szükséges lehet. Normál esetben ez Iljuhina feladata lenne, de ő már nincs velünk.

Hah. Véletlenszerű emlékvillanás. Iljuhina volt a mérnökünk – a szerelőcsaj. Oké. Hát, most én leszek az.

Visszabújok a szkafanderbe, és kimegyek. Megint. Kezd már kicsit bosszantó lenni ez a ki-be járkálás. Remélem, ez az alagútmódszer beválik.

Egyik hevedercsatlakozótól a másikig haladok a burkolaton. Aztán elgondolkodom…

Pontosan mire is lenne jó egy alagút? Kétlem, hogy egymással kompatibilis volna a környezetünk. Nem kapcsolhatjuk csak úgy össze a hajónkat, hogy aztán szépen kezet rázzunk. Kicsit sok lehet odaát az ammónia.

És akkor még nem is beszéltünk a hőmérsékletről. Azok a hengerek igencsak forrón kerültek a kezembe.

Egy gyors fejszámolással arra jutok, hogy az első henger legalább 100 Celsius-fokot veszíthetett a hőmérsékletéből a negyvenperces útja során (attól függően, hogy milyen hőmérséklettel indult). És még mindig forró volt, amikor elkaptam. Vagyis amikor kijutott a hajójukból, durván forró lehetett. Mármint… még a víz forráspontjánál is sokkal forróbb.

Igyekszem nem elszállni a spekulációval, de ne áltassuk magunkat. Tudós vagyok, ezek meg itt földönkívüliek. A spekuláció kifejezetten adja magát.

Vajon az eridiaiak a víz forráspontjánál forróbb környezetben élnek? Ha igen, akkor igazam volt! A lakható övezet elmélete lópikula! Az élethez nem feltétlenül kell folyékony víz!

Persze inkább a dolog „első kapcsolatfelvétel intelligens földönkívüliekkel” vagy „az emberiség megmentése” aspektusára kellene koncentrálnom, de a jó kacifántos mindenit neki, egy perc örömködést azért megengedhetek magamnak, ha egyszer tényleg igazam volt, miközben pedig mindenki azt szajkózta, hogy tévedek!

Végre találok egy olyan burkolatszakaszt, amelyik megfelel a célnak. A hajó nyomás alá helyezett része mögött vagyok, bőven túl azon a ponton, ahol kiszélesedik. Ha igazam van, egy nagy, üres tartályon állok, amely egykor csurig volt asztrofággal. Még ha véletlenül át is ütöm a burkolatot, nem lesz semmi jelentősége.

Előveszem a kalapácsot meg a vésőt. Nem ez a legelegánsabb módja, de jobb most nem jut eszembe. A véső egyik sarkát a burkolatnak támasztom, és rácsapok. Azonnal látható sérülést okozok vele. Nem kerül nagy erőfeszítésbe áthatolni a legkülső rétegen.

A kalapács és a véső segítségével leválasztok a burkolat anyagából egy körülbelül tizenöt centis kört. Alatta valamilyen másfajta réteg van, érzem a vésővel. Valószínűleg szigetelés.

Ki kell feszegetnem a kört a vésővel. Az alsó réteg erősen fogja, de aztán hirtelen elengedi. A burkolatminta kilő az űrbe.

– A csudába!

Elrugaszkodom a hajótól. Épp akkor kapom el a kört, amikor a hevederem megfeszül. Veszek egy nagy levegőt, elgondolkodom azon, hogy mekkora barom vagyok, aztán a heveder mentén visszahúzom magamat a hajóhoz. A kört elnézve mintha valami könnyű, habszerű anyag tapadna az aljára. Talán polisztirolhab, de valószínűleg valami annál bonyolultabb.

– Remélem, láttátok a műsort, srácok – mondom. – Mert nem fogom megismételni.

Az A-radarjel felé hajítom a burkolatdarabot.

Így, hogy a szemük láttára teszem, biztosan tudni fogják, hogy a burkolat egy mintáját küldöm nekik. Remélem, ez elég lesz ahhoz, amire készülnek. Még csak abban sem vagyok biztos, hogy kell nekik egyáltalán. Lehet, hogy éppen a képernyőjüket bámulják, és azt mondják: „Mit művel ez az idióta? Lyukat üt a saját hajóján? Miért?”

A burkolaton maradok, onnan nézem, ahogy a fémdarab a taufényben bukdácsol előre. A sokkarú robot fogadópozícióba siklik az A-radarjel burkolatán, majd türelmesen várja, hogy megérkezzen a minta, és végül egy tökéletes mozdulattal elkapja.

Aztán, esküszöm az égre, hogy odaint nekem! Felemeli az egyik kis karját, és integet nekem!

Visszaintegetek.

Megint integet nekem.

Oké, ezt akár egész nap folytathatnánk.

Ti jöttök, srácok.

Azzal jönnek, hogy nem sietik el, én meg elunom magamat.

Nem semmi. Itt ülök egy űrhajón, a Tau Ceti rendszerben, várva, hogy folytatódjon a társalgásom az intelligens földönkívüliekkel, akiket csak nemrég ismertem meg… és unatkozom. Hihetetlen, milyen könnyedén képes elfogadni az emberi elme az abnormálist, és átalakítani normálissá.

Végignézem a radarpanel vezérlőit, hogy lássam, milyen egyéb funkciói vannak. Miután beleásom magamat a beállításokba, megtalálom, amit keresek: a közelségi riasztó paramétereit. Jelenleg 100 kilométeren állnak. Teljesen érthető. Abból indulsz ki, hogy minden több millió kilométerre lesz tőled. De legalábbis több tízezerre. Tehát ha egy szikla 100 kilométeren belülre kerül, az komoly problémát jelent.

Átállítom az érteket 0,21 kilométerre. Attól tartok, hogy a rendszer elutasítja a túlságosan alacsony szám miatt, de nem.

Kinyújtózkodom, és kilebegek a pilótaszékből. Az A-radarjel 217 méterre van. Ha 210 méternél közelebb kerülnek, vagy ha elindítanak felém egy újabb ajándékcsomagot, a közelségi riadó jelezni fog. Nem kell tovább itt ücsörögnöm és a kijelzőt bámulnom. A vezérlőterem harsogni fog, ha az A-radarjel valami érdekes cselekedetre ragadtatja magát.

Lelebegek a hálóba.

– Ételt – mondom.

A karok kivesznek egy dobozt a mennyezeti készletükből, és leteszik az ágyamra. Egy nap körülnézek odafent, kíváncsi vagyok, mi a kínálat. De egyelőre csak elrúgom magamat a plafontól, és lelebegek a kajához. A 10. NAP – 1. ÉTKEZÉS feliratú doboz alján van egy tépőzárszerű csík, amely segít neki az ágyneműre tapadni. Felnyitom, és egy burritót találok benne.

Aligha erre számítottam, de legyen. Ma burritót eszem.

Mint kiderül, ez egy szoba-hőmérsékletű burrito. Bab, sajt, egy kis paradicsomszósz… igazán nagyon finom. De szoba-hőmérsékletű. Vagy ennek a legénységnek nem jár meleg élelem, vagy a gép attól tart, hogy a kómából nemrég felébredt beteg megégeti magát a forró kajával. Valószínűleg az utóbbi.

Fellebegek a laborba, és beteszem a burritót a mintakemencébe. Pár percig benne hagyom, majd kiveszem egy fogóval. A sajt bugyborékol, és minden irányban lassú gőz kígyózik szét.

Hagyom, hadd hűljön a burrito a levegőben lebegve.

Felkuncogok. Ha igazán meleg burritót akarnék, bekapcsolnám a forgómeghajtókat, kimennék a szkafanderben, és odatartanám a burritót a kibocsátott fénybe. Az aztán gyorsan felmelegítené. Úgy értem: egy pillanat alatt elporlasztaná a karommal meg minden egyébbel együtt, ami a hatótávolságán belül van, merthogy…

– Isten hozta magukat Kis-Oroszországban! – mondta Dimitrij, és színpadiasan végigmutatott a repülőgép-hordozó alsó hangárfedélzetén, amelyet csúcskategóriájú felszerelésekkel teli laboratóriumokká építettek át. Laborköpenyes tudósok tucatjai húzták az igát, és néha megálltak, hogy oroszul értekezzenek egymással. Dimitrij Delikvensei, így hívtuk őket.

Valószínűleg a kelleténél több erőfeszítést öltünk az ilyen nevek kitalálásába.

Úgy szorítottam magamhoz a kis mintatartályomat, mint Scrooge a pénzeszsákját.

– Nem örülök ennek.

– Csituljon már – mondta Stratt.

– Eddig mindössze nyolc gramm asztrofágot tudtam tenyészteni, és most csak úgy oda kellene adnom belőle két grammot? Lehet, hogy a kettő nem hangzik soknak, de az kilencvenötmilliárd asztrofágsejtet jelent.

– Jó ügyet szolgál vele, barátom! – biztatott Dimitrij. – Ígérem, hogy tetszeni fog. Jöjjenek, jöjjenek!

Bevezetett minket a főlaboratóriumba, amelynek közepét egy hatalmas, hengeres vákuumkamra foglalta el. A kamra nyitva állt, három technikus éppen a benne lévő asztalhoz erősített valamit.

Dimitrij odaszólt nekik oroszul. Ők válaszoltak, mire Dimitrij mondott még valamit, és rám mutatott. A technikusok elmosolyodtak, majd vidáman kurjongattak oroszul.

Aztán Stratt szigorúan rájuk szólt oroszul.

– Bocsánat – szabadkozott Dimitrij. – Mostantól csak angolul, barátaim! Az amerikai kedvéért!

– Helló, amerikai! – mondta az egyik technikus. – Én beszélek neked angol! Van üzemanyagod?

Még szorosabban markoltam a tartályomat.

– Van egy kevés…

Stratt úgy nézett rám, ahogyan én szoktam a makacs diákokra nézni az osztályban.

– Adja oda neki, dr. Grace.

– Ugye tudja, hogy a tenyésztőm idővel megduplázza az asztrofágpopulációt? Ha most elvesz két grammot, az olyan, mintha a következő hónapban elvenne négyet.

Stratt kirántotta a tartályt a kezemből, és átnyújtotta Dimitrijnek.

Az orosz feltartotta a kis fémampullát, és megcsodálta.

– Ez jó nap. Már vártam ezt a napot. Dr. Grace, engedje meg, hogy megmutassam forgómeghajtómat!

Dimitrij intett, hogy kövessem, aztán felszökellt a lépcsőn a vákuumkamrába. A technikusok libasorban kivonultak, hogy helyet csináljanak nekünk.

– Minden rögzítve – mondta egyikük. – Minden ellenőrizve. Tesztre készen áll.

– Helyes, helyes – válaszolta Dimitrij. – Dr. Grace, Ms. Stratt. Jöjjenek, jöjjenek!

Bevezetett minket a vákuumkamrába. Az egyik falnak egy vastag, fényes fémlemezt támasztottak. A kamra közepén egy kerek asztal állt, rajta valamiféle eszközzel.

– Ez forgómeghajtó. – Dimitrij valósággal ragyogott.

Nem volt valami lehengerlő látvány: néhány láb széles, leginkább kerek formájú tárgy, bár az egyik oldalát egyenesre vágták. Mindenhonnan érzékelők és drótok álltak ki belőle.

Dimitrij leemelte róla a felső burkolatot, hogy megmutassa a belsejét. Bonyolódott a helyzet. A cucc belsejét egy rotoron lévő háromszög alkotta. Dimitrij megpörgette.

– Látják? Forog. Forgómeghajtó.

– Hogy működik?

Dimitrij a háromszögre mutatott.

– Ez itt váltórotor; magas szakítószilárdságú, átlátszó polikarbonát. És itt – mutatott egy beszögellésre a váltórotor és a külső tok között – jön be üzemanyag. Váltórotornak ebből a részéből infravörös sugárzó bocsát ki kis mennyiségű fényt 4,26 és 18,31 mikron hullámhosszon… ezek a hullámhosszok, amik vonzzák asztrofágot. Asztrofág erre a váltórotorlapra érkezik. De nem túl gyorsan. Asztrofág hajtóereje infravörös fény erősségén alapul. Tompa fény gyenge hajtóerőt eredményez. De eleget, hogy asztrofág laphoz tapadva maradjon.

Elforgatta a háromszöget, és az egyik oldalát a tok lapos részéhez igazította.

– Elforgatom 120 fokkal, most váltórotornak asztrofágot tartalmazó lapja kifelé mutat hajó hátsó részéből. Növelem belső infravörös fényt. Asztrofág most nagyon izgatott, nagyon erősen nyomul infravörös fény felé! A tolóereje, Petrova-frekvencia fénye távozik hajó hátsó részén. Ez előrelöki hajót. Sok millió kicsi asztrofág megtolja hajó hátát, hajó elindul. Na?

Lehajoltam, hogy közelebbről is szemügyre vegyem a szerkezetet.

– Értem… Így a hajó egyetlen része sem kerül a hajtómű hatósugarába.

– Igen, igen! – helyeselt Dimitrij. – Asztrofág erejét kizárólag az őt vonzó infravörös fény erőssége korlátozza. Sok számítást végeztem, és úgy határoztam, legjobb az, ha asztrofág négy másodperc alatt kibocsátja összes energiát. Ha ennél gyorsabb, erő tönkreteszi váltórotort.

Újabb 120 fokot fordított a váltórotoron, és a tok harmadik, utolsó szeletére mutatott.

– Ez itt tisztítószakasz. Gumihenger letörli váltórotorról halott asztrofágot.

Rámutatott a tisztítószakaszra, aztán az üzemanyagszakaszra, majd pedig a nyílt felületre.

– Mindhárom terület egyszerre aktív. Tehát amíg egyik szakasz halott asztrofágot tisztít meg egyik lapról, üzemanyagszakasz asztrofágot ad másik lapra, harmadik lap pedig kifelé mutat hajó hátsó részéből, tolóerőt biztosítva.

Dimitrij kinyitotta az asztrofágos ampullámat, és betette az üzemanyagkamrába. Mivel az asztrofág magától is odatalál a háromszög lapjára, nem igényel különleges kezelést. Dimitrijnek egyszerűen csak… hagynia kell, hogy az üzemanyag meglássa az infravörös fényt.

– Jöjjenek, jöjjenek – mondta Dimitrij. – Ideje kísérletnek!

Kimentünk a vákuumkamrából, Dimitrij pedig bezárta mögöttünk. Kiáltott valamit oroszul, mire az összes orosz hangosan kiáltozva ismételgette az utasítást. Mindenki a hangárfedélzet túlsó végébe sereglett, minket is beleértve.

Felállítottak egy összecsukható asztalt, rátettek egy laptopot, amelynek a monitorján cirill betűs írás virított.

– Ms. Stratt. Milyen messze van hordozó legközelebbi szárazföldtől? – kérdezte Dimitrij.

– Nagyjából háromszáz kilométerre – válaszolta a nő.

– Az jó.

– Várjunk csak, miért? – szóltam közbe. – Miért jó?

– Mert… – csücsörített Dimitrij – jó. Eljött tudomány ideje!

Lenyomott egy gombot. A fedélzet túlsó végéről tompa vhupp hallatszott, azt morajlás követte, azt pedig csend.

– Kísérlet vége. – Dimitrij közelebb hajolt a kijelzőhöz. – Hatvanezer newtonnyi erő!

A többi orosz felé fordult.

– 60 000 ньютонов!

Erre mind üdvrivalgásban törtek ki.

Stratt rám nézett.

– Az sok, ugye?

Túlságosan lekötött, hogy tátott szájjal bámuljak Dimitrijre, így nem tudtam válaszolni neki.

– Azt mondta, hatvanezer newton?

Az orosz a levegőbe bokszolt.

– Igen! Hatvanezer newton! Száz mikroszekundumig fenntartva!

– Jóságos ég. Abból a kis izéből?! – Elindultam felé, mert ezt látnom kellett.

Dimitrij elkapta a karomat.

– Nem. Maradjon itt, barátom. Mind itt maradunk. 1,8 milliárd joule energia szabadult fel fény formájában. Ezért kellett vákuumkamra és egy tonna szilícium. Nincs  levegő, ami ionizálódhatna. Fény közvetlenül szilíciumtömbre esik. Szilíciumtömb elnyeli energiát, és megolvad. Látja?

Felém fordította a laptopot. A vákuumkamra belsejét figyelő kamera izzó masszát mutatott, amely nemrég még egy vaskos fémlap volt.

– Hűha… – mondtam.

– Igen, igen – bólogatott Dimitrij. – Az a Mr. Einstein meg az ő E = mc²-e. Nagyon hatásos. Hadd dolgozzon rajta pár órát a hűtőrendszer. Tengervizet használ. Nem lesz baj.

Én csak hitetlenkedve ráztam a fejemet. Dimitrij forgómeghajtója 100 mikroszekundum – vagyis egy másodperc tízezred része – alatt elolvasztott egy tonnányi fémet. Ezt a rengeteg energiát az én kis asztrofágjaim tárolták magukban, miután a tenyésztőm fokozatosan elszívta a repülőgép-hordozó nukleáris reaktorának hőjéből. Nem mintha a számítások után ez olyan meglepő lett volna, de élőben látni az eredményt mégiscsak egészen más tészta.

– Pillanat… mennyi asztrofágot használt el?

Dimitrij elmosolyodott.

– Csak becslést tudok mondani tolóerő alapján. De közel húsz mikrogrammot.

– Én két teljes grammot adtam! Visszakaphatnám a maradékot, kérem?

– Ne legyen mohó – szólt közbe Stratt. – Dimitrijnek szüksége van rá további kísérletekhez.

Azzal az orosz felé fordult.

– Szép munka. Mekkora lesz az igazi meghajtó?

Dimitrij a kameraképre mutatott.

– Akkora. Az ott igazi meghajtó.

– Úgy értem, a hajó meghajtója.

– Az – mutatott ismét a képre Dimitrij. – Redundanciát, biztonságot, megbízhatóságot akar, ugye? Úgyhogy nem egy nagy hajtóművet csinálunk. Ezer kicsit csinálunk. Pontosabban ezerkilencet. Bőségesen eleget szükséges tolóerőhöz. Ha valami meghibásodik úton? Nem probléma. Többi meghajtó tolóereje kompenzál.

– Á – biccentett Stratt. – Forgómeghajtók egész kis serege. Ez tetszik. Csak így tovább.

Elindult a lépcső felé, én meg Dimitrijre meredtem.

– Ha egyszerre gyújtotta volna be mind a két gramm mintát…

Dimitrij megvonta a vállát.

– Hussss! Mind por vagyunk. Mindnyájan. Hordozó is. Robbanás kis szökőárt csinál. De szárazföldtől háromszáz kilométerre, úgyhogy semmi baj.

Meglapogatta a hátamat.

– És tartoznék magának itallal másvilágon, ugye?! Hahahaha!

– Hmm – mondom. – Szóval így működik a forgómeghajtó.

A burritómat rágcsálom.

Ezek szerint ezer darab van belőlük („Ezerkilenc!”, hallom a fejemben Dimitrij hangját). Vagy legalábbis… annyival indultam. Néhány valószínűleg elromlott az út során. Kell lennie egy panelnek a „Forgómeghajtó” konzolon, amely kijelzi nekem a kicsikék állapotát.

Gondolataimat a közelségi riasztás szakítja meg.

– Végre!

„Elejtem” a burritót (lebeg, ahol elengedem), és kilövöm magam a vezérlőterem felé. A hálóból a laborba vezető búvónyílás nem pontosan a laborból a vezérlőterembe vezető búvónyílás alatt van, de átlós vonalban szépen át lehet siklani rajtuk, ha jól manőverezek.

Ezúttal nem manőverezek jól, útközben még el kell löknöm magamat a labor falától. De összességében egyre jobban megy a repdesés.

Rápillantok a radarpanelre, és bizony, az A-radarjel közeledik! Nemcsak egy henger, hanem az egész hajó. Szép lassan. Talán igyekeznek ártalmatlannak mutatni magukat. Akárhogy is, már majdnem itt vannak.

A burkolatukon észreveszek valami újat. Abból a gyémánt formájú részből, amelyik akkora, mint az egész Hail Mary, egy hengerszerű cső áll ki egyenesen. A burkolatrobot mellette várakozik, és láthatóan nagyon büszke magára. Azért nem kizárt, hogy kicsit antropomorfizálom őt.

A cső valószínűleg xenonit. Foltos szürkés-barnás felszín, erezetszerű hosszanti vonalakkal. Ebből a szögből nehéz megmondani, de üregesnek tűnik.

Azt hiszem, tudom, mi a következő lépés. Ha követik a modellel jelzett tervüket, a cső másik végét a légzsilipemhez tolják.

De hogyan fogják csatlakoztatni? Bár van a zsilipkamrámon dokkoló – valószínűleg ahhoz a hajóhoz kellett, amelyik a Hail Maryre hozott engem és a többieket –, azt mégsem várhatom el az eridiaiaktól, hogy tisztában legyenek egy univerzális légzsilip finomságaival.

Az A-radarjel egyre közelebb araszol. Mi van, ha hibát követnek el? Ha elszámolnak valamit? Mi van, ha véletlenül lyukat ütnek a burkolatomon? Egyedül én állok az emberiség és a teljes kihalás között. Lehet, hogy egy földön kívüli számítási hiba fogja pusztulásra ítélni az egész fajomat?

Beviharzok a zsilipkamrába, és bebújok az űrruhába. Rekordidőt futok. Jobb félni, mint megijedni.

Az A-radarjel most már olyan közel van, hogy a teleszkóp képernyőjén csak a foltos felszíne látszik. A külső kamerákra váltok. A burkolat tele van velük. Mindegyiket az EVA-panel egyik ablakából lehet vezérelni – nem árt tudni, hol van az asztronautád, amikor éppen EVA-instrukciókkal látod el.

Az alagút nagyjából húsz láb hosszú. Vagy hét méter. Micsoda szívás néha amerikai tudósnak lenni! Összevissza használod a mértékegységeket az aktuális szituációtól függően.

A burkolatrobot kinyúl durván teleszkópos karjaival. Fogalmam sem volt, hogy képes ilyesmire. Azok a karok bőven túlnyúlnak az alagúton a zsilipem felé. Kicsit sem rémisztő. Hiszen csak öt egyre messzebbre nyúló földön kívüli kar veszi éppen célba a bejárati ajtómat. Aggodalomra semmi ok.

Mindegyik kar háromujjú „kezében” van… valami. Egy-egy íves rúd, mindkét végükön lapos lemezzel. Mint egy kávésbögre füle. Három kar a Hail Mary burkolatához tapasztja az eszközök lapos végét, és nem sokkal utána a maradék kettő is ugyanígy tesz. Aztán mind az öt kar megindul visszafelé, és az alagút irányába húzza a Hail Maryt.

Oké. Szóval a lapos izék markolatok. De hogyan csatlakoznak a hajótesthez? Jó kérdés! A burkolatom sima, és nemmágneses alumíniumból készült (miért jutott ez most hirtelen az eszembe?), a markolatok pedig biztosan nem mechanikus módszert használnak. Vagyis valószínűleg tapadással dolgoznak.

Most már kezdem érteni az egészet.

Persze hogy nem tudják, hogyan működik a dokkolórendszerem. Simán odaragasztják az alagút egyik végét a hajómhoz. Miért ne? Sokkal egyszerűbb megoldás.

A hajóm felnyög. Elvégre ezt a 100 000 kilogrammos szerkezetet határozottan nem arra tervezték, hogy a zsilipkamrájánál fogva vonszolják. Vajon kibírja a burkolat a strapát?

Újraellenőrzöm a szkafanderem tömítéseit.

A vezérlőterem megmozdul körülöttem. Nem valami gyorsan, csak másodpercenként pár centiméterrel. Nahát, az alacsony űrhajósebességek meghatározására metrikus rendszerben gondolkodom! Sokkal jobb, mint a „rőf per félhold” vagy ilyesmi.

Hagyom, hogy utolérjen a fal. A gyíkagyamnak nincs ellenére, hogy kicsit távolabb kerüljön a légzsiliptől. Elég ijesztő dolgok zajlanak a túloldalán.

Klang.

Az eridiai alagút kapcsolatba lépett a hajótesttel. Kattanásokat és súrlódásokat hallok. A burkolati kamerák képét nézem.

Az alagút szája szorosan rácsatlakozott a légzsilipre. Nagyobb, mint az egész ajtó. Akkor ezzel meg is volnánk. Feltéve, hogy a ragasztó kibírja a nyomást. Még csak azt sem tudják, mekkora nyomás uralkodik idebent. Miből van a ragasztójuk? Mennyi kínzó kérdés.

Az űrruha kesztyűjével képtelenség vezérelni a pilótafülke paneljeit. Bárcsak tudnék zoomolni meg ilyesmi! Hunyorogva meredek az alagutat mutató egyik kameraképre. Nagyon úgy tűnik, hogy tényleg szorosan tapad a burkolathoz. A hajótestben van egy kis görbület azon a helyen. Bonyolult forma, de az eridiaiak tökéletesen lemásolták.

Újabb egy perc elteltével a robotkarok elengedik a markolatokat, és otthagyják őket a burkolaton.

Tompa hang üti meg a fülemet a zsilipkamra irányából. Süvítő hang. Légáramlás? Nyomás alá helyezik az alagutat!

Zakatol a szívem. Vajon kibírja a hajótest? Mi van, ha a levegőjük lebontja az alumíniumot? Mi van, ha az alumínium rendkívül mérgező az eridiaiakra, és egyetlen fuvallat azonnal végez velük? Hiszen ez az egész egy borzalmas ötlet!

Megszűnik a süvítés.

Nagyot nyelek.

Végeztek. Még semmi sem bomlott le. Odalebegek a légzsiliphez, hogy szétnézzek.

Természetesen mindkét zsilipajtót lezártam. Extra védelem burkolati rés esetére. Kinyitom a belső ajtót, belebegek, és kilesek a hajóablakon.

Az űr feketeségét egy sötét alagút feketesége váltotta fel. Bekapcsolom a sisaklámpát, és úgy fordítom a fejemet, hogy átvilágítsak az ablakon.

Az alagút vége túl közel van. Nem azért mondom, mert zavar. Azért mondom, mert hét méterre sincs. Inkább csak úgy három. És amíg az alagút maradékát csupa szürke és barna folt határozza meg, a hátsó falat véletlenszerű színek hatszögletű mintázata.

Nem egyszerűen csak rám kapcsoltak egy alagutat. A saját légzsilipjükkel kötötték össze az enyémet, középre pedig egy falat helyeztek.

Okos.

Belülről bezárom a belső légzsilipet, és megszüntetem benne a nyomást. Elforgatom a külső ajtó fogantyúját, és meglököm. Az ajtó ellenállás nélkül nyílik. Az alagútban vákuum van – legalábbis az elválasztó fal innenső oldalán.

Azt hiszem, már értem. Ez egy teszt. Őket is ugyanazok a problémák aggasztották, amelyek engem. Csatlakoztatták az alagutat, hadd helyezzem nyomás alá a rám eső felét az én levegőmmel, aztán lesz, ami lesz. Vagy működik, vagy nem. Ha működik, nagyszerű! Ha nem, megpróbálkoznak valami mással. Vagy talán engem kérnek meg valami másra.

Oké. Lássuk.

Kiadom az utasítást a zsilipkamrának, hogy állítsa vissza a nyomást. Nem hajlandó rá – nyitva van a külső ajtó. Jó tudni, hogy van egy ilyen biztonsági retesz, de most meg kell valahogy kerülnöm.

Nem túl bonyolult feladat – van egy manuális kieresztőszelep, amely beengedi a hajó levegőjét a zsilipkamrába, és minden számítógépes korlátozást megkerül. Elvégre nem volna szerencsés, ha a legénység belehalna egy szoftverhibába, nem igaz?

Megnyitom a kieresztőszelepet. A levegő elősüvít a Hail Maryből, és mivel nyitva van a légzsilip, egyenesen az alagútba áramlik. Három percen belül a légáram lelassul, majd leáll. A ruhám adatai szerint 400 hektopascal nyomás van odakint. A Hail Mary kiegyenlítette a nyomást önmaga és az alagút rám eső fele között.

Elzárom a kieresztőszelepet, és várok. Az űrruhám külső nyomásmérőjét figyelem. Továbbra is 400 hektopascalt mutat. Jó a tömítésünk.

Az eridiaiak tudják, hogyan tapasszák a xenonitot az alumíniumhoz. Persze hogy tudják. Az alumínium egy elem, és egy olyan fajnak, amely képes feltalálni a xenonitot, mindenekelőtt ezerszer jobban kell kennie-vágnia a periódusos rendszert, mint nekünk.

Ideje egy kis vakhitűségnek. Kinyitom a szkafander tömítéseit, és kimászok belőle. Erős ammóniaszag üli meg a levegőt, de egyébként lélegezhető. Elvégre ez a saját levegőm. Visszalököm a szkafandert a zsilipkamrába. A sisaklámpák jelentik a kizárólagos fényforrásomat, ezért úgy pozicionálom a ruhát, hogy a kibocsátott fény az alagútra irányuljon.

Odalebegek a rejtélyes falhoz, és már éppen kinyúlok, hogy megérintsem, de megdermedek. Pár centi távolságból is érzem a hőséget. Az eridiaiak forrón szeretik.

Ami azt illeti, máris kezdek izzadni. Az alagút falai felmelegítik a levegőmet. Kellemetlen, de elviselhető. Ha szeretném, hogy az én klímavezérlésem vegye át az irányítást, kinyithatom a Hail Mary belső zsilipajtaját, a létfenntartó rendszereink pedig majd lerendezik egymással. Az eridiaiak melegen tartják a meleg oldalt, én meg hidegen a hideg oldalt.

A homlokomon gyöngyöző izzadság és a szememet csípő erős ammóniaszag ellenére sem hátrálok meg. Egyszerűen túl kíváncsi vagyok. Ugyan ki hibáztathat ezért?

Legalább húsz kis hatszöget látok ezen a falon. Mind más-más színűek és szerkezetűek, és azt hiszem, némelyik áttetsző. Rendszereznem kellene őket, majd kiokoskodnom, hogy melyik miből készült. Közelebbről megnézve egyértelmű, hogy mindegyik hatszög körül egy szegély fut körbe.

Ekkor hallom meg a zajt a másik oldalról:

Kopp, kopp, kopp.

10. FEJEZET
Kép

Bekopogtak, szóval úgy illik, hogy visszakopogjak. Tudom, hogy a fal forró, úgyhogy a lehető legrövidebb ideig érintkezem vele.

Háromszor kopogok, ahogy ők is tették.

Nem kapok azonnali választ. Jó alaposan szemügyre veszem a hatszögekkel teliszórt falat. Nagyjából negyven hatszöget látok, és mindegyik egyedi. Talán különböző anyagból vannak? Úgy érzem, csinálnom kéne valamit, de mégis mit?

Vajon figyelnek engem? Nem látok semmit, ami kamerára hasonlít.

Feltartom az ujjamat, és a légzsilipemre mutatok vele. Nem tudom, látnak-e, vagy tudnak-e értelmezni egy kézjelet. Elrúgom magamat a hatszögfaltól, és visszalebegek a zsilipkamrába, ahol kinyitom a belső ajtót. Miért ne? A nyomás mindkét oldalon ugyanannyi. Nyugodtan nyitva hagyhatom az ajtót. Ha az alagút veszít a nyomásából, a hajóból kiszökő levegő becsapja a belső zsilipajtót, és megúszom élve.

Bemegyek a laborba, összeválogatok pár holmit egy zsákba, majd visszatérek az alagúthoz.

Először is LED-lámpákat ragasztok az alagút különböző pontjaira, és a hatszögfalra irányítom őket. Most már legalább látok munka közben. Előveszem megbízható kézi röntgenspektrométeremet, és megvizsgálom vele az egyik hatszöget. Xenonitból van. Majdnem ugyanolyan összetételű, mint a korábban átküldött hengerek.

Majdnem.

Van pár különbség a nyomelemekben. Érdekes. Lehet, hogy a xenonit olyasmi, mint az acél, és sok különböző eljárás szerint készül? Megvizsgálom a következő hatszöget. Újabb, kicsit eltérő kombináció.

A legjobb tippem: különböző típusú xenonitok különböző szituációkban optimálisak. Fogalmuk sincs, milyen levegőben élek, úgyhogy különböző vegyületeket tesznek ki neki. Amikor majd kilépek az alagútból, megvizsgálják a hatszögeket, és megállapítják, melyik felel meg a legjobban a körülményeknek.

Ez azt jelenti, hogy vissza kell mennem a hajómra. Megszüntessem a nyomást az alagút rám eső részén? Így érezném illőnek, és könnyen meg is tehetném – csak közölnöm kellene a zsilipkamrával, hogy megfelelő módon lépjen működésbe. Azt gondolná, „Nahát, milyen sok ma bennem a levegő!”, de azért csak szivattyúzna tovább, amíg létre nem jön a vákuum.

Ugyanakkor lehet, hogy az idegenek képesek mintát venni az én oldalamon lévő levegőből, mely esetben jobb lenne, ha ott hagynám.

Úgy döntök, ezt fogom tenni. Biztosan van valamilyen mintavételi módszerük. Ha én csináltam volna ezt az alagutat, én is mintát vennék a levegőből, márpedig ezek az idegenek elég okosnak tűnnek.

Visszafordulok a zsilipkamra felé, de valamin megakad a szemem. Valami mozdult!

Visszapördülök a hatszögfal felé. Nem változott semmi. Pedig meg mernék rá esküdni, hogy mozgást láttam. Az egyik hatszög fényes felületű – valószínűleg a saját tükörképemet pillantottam meg rajta.

Várjunk csak…

Az egyik hatszög más, mint a többi. Miért?

Az alagútfal közelében van. Nem különösebben feltűnő. Odalebegek, és közelebbről is szemügyre veszem.

– Szent Kleofás! – fakadok ki.

Ez a hatszög tiszta! Az összes többi átlátszatlan, ez viszont olyan, mint az üveg! Leveszem az egyik lámpát a falról, és közvetlenül a hatszögre világítok vele. Nekinyomom a fejemet a forró falnak, hogy jobban lássak.

A fény átvilágít a túloldalra. Látom az ottani alagútfalakat. Vagy vákuum van az ő oldalukon, vagy színtelen a levegőjük. Akárhogy is, semmi sem blokkolja vagy tompítja a látásomat.

Hirtelen egy kő csapódik neki a hatszög túlsó oldalának. És ott is marad. Csak pár centire van tőlem. Nagyjából háromszög alakú, amolyan sötétbarna, és durva, recés szélei vannak. Mint egy barlanglakó lándzsájának hegye.

Űrutazó barlanglakókkal akadtam össze?

Ne légy hülye, Ryland.

Miért tettek oda egy követ? Odaragadt az ablakhoz? A látómezőmet próbálják kitakarni? Ha igen, pocsék munkát végeznek. A kis háromszög a talapzatánál is legfeljebb öt-tíz centi széles, a hatszög meg jó húsz centi átmérőjű.

És innen csak még képtelenebbé válik az egész. A kő most tagolt ízületek mentén behajlik, és van egy másik hasonló kő is, amelyik ugyanígy tesz, és egy harmadik, hosszabb kő nő ki mellőlük, amely…

Ez nem kő. Ezek karmok! Egy háromujjú fogókarom!

Többet akarok látni, mohón tapadok rá a hatszögre. Hiába éget, nem vagyok hajlandó visszavonulni. Igen, fáj, és valószínűleg a nyoma is megmarad. Vissza kellene mennem a laborba egy kameráért, de ne vicceljünk már. Ebben a helyzetben senki sem tudná megőrizni a hidegvérét.

Felnyögök a fájdalomtól, viszont most már jobban látok.

Az idegen karmai… áh… inkább kéznek hívom. Az kevésbé ijesztő. Az idegen kezén három darab háromszög alakú ujj van, mindegyik ízületekkel. Mondhatni, ujjpercekkel. Összezárva esőcsepp formájúak, kinyitva pedig úgy festenek, mint egyfajta háromlábú tengericsillag.

A bőre fura. Olyan, mint egy barnásfekete kő, szabálytalan és rücskös, mintha valaki gránitból faragta volna ki, és még nem csiszolta volna le. Esetleg valami természetes páncél? Mint egy teknős páncélja, csak kevésbé rendezett?

A kézhez egy kar is tartozik, bár ebből a szögből alig látom, pedig ostoba módon szinte belepréselem a képemet a Forró Kínfal felületébe. De biztos, hogy a kézhez egy kar is tartozik. Ez mondjuk törvényszerű, nem? Kétlem, hogy egy önállóan lebegő varázskézzel van dolgom.

Nem bírom tovább a fájdalmat. Visszahúzom a fejemet, és megtapogatom az arcomat. Elég érzékeny, de nem hólyagzott fel.

Kopp-kopp-kopp.

Az idegen a tiszta hatszöget kocogtatja az ujjával. Úgyhogy én is megpöccintem háromszor.

Ő erre megint három koppal válaszol. Én szintúgy.

Aztán valami hátborzongató következik. A karo… a kéz visszahúzódik, majd egy tárggyal a markában tér vissza, amelyet az átlátszó hatszög elé tart. Bármi legyen is az, kicsi. Közelebb lebegek a falhoz, hogy jobban lássam. A hőség melengeti az arcomat.

A tárgy természetesen xenonitból készült. Bő egy centi magas, és aprólékosan kidolgozott. Mint egy játék baba. Csakhogy a feje túlméretezett, a karja és a lába pedig nagyon vastag…

– Ó!

Én vagyok az. Egy icipici, orosz Orlan–MKS2 szkafander. Az idegenek mindeddig csak ennyit láttak belőlem.

Újabb kéz bukkan fel. Hé, nekem is két kezem van, szóval nem kéne meglepődnöm, hogy nekik is. A második kéz a Hail Mary modelljét mutatja fel. Látszólag méretarányos a rólam mintázott figurával. Ekkor a kezek benyomják miniatűr képmásomat a kicsi Hail Mary zsilipkamrájába.

Világos. Azt üzeni, Menj vissza a hajódba.

Feltartott hüvelykujjal nyugtázom a kérését. Az idegen elengedi a Kicsi Ént meg a Hail Mary modelljét, amelyek erre tovalebegnek az alagútban. Aztán feltartott hüvelykujjhoz hasonló pozícióba kényszeríti a kezét: két egymás melletti ujját „ökölbe” csukja, a harmadikkal pedig felfelé mutat. Legalább nem a középsővel.

Visszatérek a Hail Marybe, és bezárom magam mögött a légzsilipet.

Izgatottan kapkodom a levegőt. El sem tudom hinni, mibe csöppentem.

Az ott egy földönkívüli. Az előbb egy földönkívülit láttam. Nemcsak egy földön kívüli hajót, hanem egy földön kívüli lényt. Jó, végül is csak a karmait… izé… a kezét. De ja.

Hogy hím- vagy nőnemű, vagy valami egészen más, amire szavunk sincs, azt nem tudhatom. Lehet akár tizenhét biológiai nemük is. Vagy egy sem. Soha senki nem beszél az intelligens idegen lényekkel való kapcsolatfelvétel igazán bonyolult részéről: a nem meghatározásáról, és arról, hogy hogyan szólítsd őket.

Én most úgy döntöttem, hogy amíg más információ nem jut a birtokomba, ezt az idegent Rockynak fogom magamban szólítani.

És most mi lesz? Rocky azt mondta, menjek vissza a hajómba. Így is tettem.

Kicsit hülyén érzem magamat. Most épp mindenféle tudományos munkát kellene végeznem, nem igaz?

Kilesek a légzsilip hajóablakán. A lámpáim még mindig az alagút falain lógnak, és nekik köszönhetően látom, hogy történtek bizonyos… változások.

A hatszögfal eltűnt. Egyszerűen eltűnt. Ellátok egészen az A-radarjel burkolatáig, amelyről egy burkolatrobot nyúl ki, és a kis robotkezeivel ügyködik valamin.

És bizony, azok a kezek eléggé emlékeztetnek Rocky kezére. Három ujjuk van, és nagyjából a méretüket tekintve is ugyanakkorák. Rocky valószínűleg egy Nintendo Power Glove-val vagy ilyesmivel irányítja a robotot a hajó belsejéből.

Hú, de öreg vagyok.

A robot különös érdeklődést mutat a lámpáim iránt. Naná, én is különös érdeklődést mutatnék a helyében, hiszen azok idegen technológiával készített idegen eszközök. Persze csak egyszerű lámpák, de az én eridiai barátaim szemszögéből idegen lámpák. Valószínűleg ezek egész történelmük legizgalmasabb tudományos vizsgálati tárgyai. A robotkar beteszi őket az A-radarjel burkolatának egy kis kamrájába, majd rájuk zár egy fedelet. Lefogadom, hogy a lámpák egész történelmében nem tanulmányoztak még lámpát ennél elmélyültebben.

Örülök, hogy hozzájárulhattam egy ekkora felfedezéshez, csakhogy ezzel most elvitték a fényforrásaimat. Hallok néha kongó hangokat, de amúgy koromsötétség van odaát.

Ami már önmagában is érdekes. Én ugyan nem a 40 Eridaniról származó földönkívüli vagyok, de ha egy távirányított robottal dolgoznék, tettem volna rá kamerát meg fényforrást, hogy lássam, mit csinálok. Nekik azonban nincs szükségük ilyesmire. Nincs szükségük fényre.

Na, várjunk csak. Lehet, hogy a földihez képest számukra teljesen más a látható spektrum. Az emberek csak a fény hullámhosszainak egy aprócska szeletét látják. Konkrétan azokat a hullámhosszokat, amelyek a leggyakoribbak a Földön. Lehet, hogy az eridiaiak más hullámhosszokat látva fejlődtek ki. Ha például infravörössel vagy ultraibolyával világítanak, én abból semmit sem látok.

Hmm. Egy robot. Miért egy robot? Pár perce egy élőlény is bejött az alagútba – a haverom, Rocky. Miért cserélték le egy robotra?

A vákuum miatt.

Valószínűleg minden levegőt kiszívtak az alagútból. Mintát vettek a burkolatomból, vagyis tudják, hogy alumíniumból készült, és hogy milyen vastagságú. Talán nem biztosak benne, hogy a hajóm megbirkózik a külső nyomással, vagy talán az atmoszférájuk rosszul reagál az alumíniumra.

Úgyhogy vákuumban tartják az alagutat, ezért robotot kell használniuk.

Úgy érzem magam, mint Sherlock Holmes. Nem láttam „semmit”, mégis levontam egy csomó következtetést! Totálisan elszállt, bizonyítékokkal alá nem támasztott következtetéseket, de akkor is!

Hozhatnék egy másik lámpát – a laborban van még néhány. Bevilágíthatnék az alagútba, hogy lássam, mit művel Robot Rocky. De hamarosan úgyis megtudom, és nem akarok a hajó másik részében lenni, ha majd valami érdekes történik.

Éppen ez jár a fejemben, amikor történik valami érdekes.

Kopp-kopp-kopp.

Hát, ez egyáltalán nem hátborzongató. Egy űrhajóban ülök tizenkét fényévnyire otthontól, és valaki bekopog az ajtón. Tök normális.

Na jó, most már mindenképpen kell egy másik lámpa. Mandinerpályán lenn termek a laborban, majd visszatérek a vezérlőterembe egy lámpával. Kiegyenlítem a nyomást a zsilipkamrában, de nem bújok bele az űrruhába. Mindkét légzsilipen elfordítom a manuális kieresztőszelepet, hogy újra nyomás alá helyezzem az alagutat. Megy ez, mint a karikacsapás. Az alagút még mindig légmentesen zár.

Kinyitom a külső ajtót, és a lámpával a kezemben kilebegek rajta.

A hatszögfal eltűnt – a helyén egy szilárd, átlátszó anyagból készült fal áll. A túloldalán pedig ott van Rocky.

Rocky egy pók. Egy bazi nagy pók.

Sarkon fordulok, hogy elmeneküljek, de az agyam racionális része átveszi az irányítást.

– Nyugi… nyugi… hisz barátságosak – biztatom magamat. Megfordulok, és felmérem a helyzetet.

Rocky kisebb, mint egy ember. Nagyjából akkora lehet, mint egy labrador. Teknőszerű központi részéből öt láb ágazik el. A nagyjából ötszög alakú teknő úgy 45 centiméter széles, és feleolyan vastag. Szemet vagy arcot sehol sem látok.

Mindegyik láb közepén egy ízület van – nevezzük könyöknek. Mindegyik láb (vagy hívjuk inkább karnak?) kézben ér véget. Tehát Rockynak öt keze van. Mindegyik kéz a már ismert háromszögszerű ujjakban végződik, és amennyire meg tudom állapítani, mind az öt kéz ugyanolyan. Nem úgy tűnik, mintha Rockynak lenne „eleje” vagy „háta”. Nagyon úgy tűnik, hogy pentagonálisan szimmetrikus.

Öltözéket visel. A csupasz lábak ugyan közszemlére teszik a kőszerű bőrt, de a teknőt már ruha fedi. Mint egy ing, öt ingujjal. Nem tudom, miből készíthették, de vastagabbnak tűnik a tipikus emberi öltözéknél. Fakó zöldes-barnás színű, következetlen színárnyalatokkal.

Az ing tetején van egy nagy lyuk, mint egy ember viselte póló nyakrészénél. Ez a lyuk kisebb, mint a teknő, vagyis Rocky felülről húzza magára a ruhát, és belebújtatja a karjait a nekik megfelelő lyukakba. Megint csak: mint egy ember viselte póló esetében.

Csakhogy Rockynak nincs nyaka, sem feje, amely előbukkanhatna abból a felső lyukból. Csak egy keménynek tűnő, kőzetszerű ötszög áll ki kissé a kérges bőrből.

Az alagút rá eső részén fogantyúk és rácsszerkezetek húzódnak végig a falakon. Rocky ezeken kapaszkodik lazán két kézzel – mert ha egyszer öt kezed van, a zéró gravitáció nyilván nem nagy ügy. Két kézzel egy helyben tartod magadat, a másik hárommal meg azt csinálsz, amit akarsz.

Nekem kicsit szűkös ez az alagút, Rockynak viszont kifejezetten tágas.

Egyik szabad kezével integet nekem. Megismert egy emberi üdvözlési formát, és szavamra mondom, nem fél használni újonnan szerzett tudását.

Visszaintegetek. Megint integet. Megrázom a fejemet. Elég az integetésből.

Megforgatja a „vállát”, hogy oda-vissza forgassa a teknőjét. Vagyis a maga módján „megrázza a fejét”. Azon tűnődöm, hogyan fogunk túllépni ezen az „utánozós eridiai” szakaszon, de végül megoldja a dilemmámat.

Háromszor megkopogtatja az átlátszó falat az egyik ujjával, mely ujját aztán kinyújtva tartja. Tehát… mutat valamire?

Követem az ujja irányát, és… hűha, van valami az alagút innenső oldalán! Hagyott nekem ajándékot!

Megbocsátható, hogy nem vettem észre. Az idegen lény látványa némileg elvonta a figyelmemet a falon lévő tárgyak kis gyűjteményéről.

– Oké – mondom. – Lássuk, mit kaptam tőled.

– ♩♫♪♪♫ – mondja Rocky.

Leesik az állam. Igen, tudom, zéró gravitációban vagyok. Akkor is leesik.

Nem hallottam kiejtést vagy hangsúlyozást. Csak hangjegyeket. Mint egy bálnadalnál. Csakhogy mégsem egészen, mert egyszerre többet hallottam. Mondjuk, hogy bálnaakkordok. És nekem válaszolt velük, tehát hallása is van.

Ami még fontosabb, hogy a hangok az én hallástartományomba estek. Néhány hangot alacsonynak, néhányat magasnak érzékeltem, de a lényeg, hogy határozottan hallottam őket. Ha belegondolok, ez már önmagában is fantasztikus. Rocky egy másik bolygóról és egy totálisan idegen evolúciós ágról származik, mégis kompatibilis a hangtartományunk.

Ráadásul úgy döntött, a zajongásom választ érdemel.

– Neked van nyelved! – jelentem ki. – Hogy lehet, hogy van nyelved?! Hiszen nincsen szád!

– ♫♫♩ – magyarázza Rocky.

Ha racionálisan belegondolunk, egyértelmű, hogy nem létezhet űrhajó civilizáció nélkül, civilizáció pedig nem létezhet kommunikáció nélkül. Természetes, hogy van nyelvük. Érdekes, hogy a kommunikáció éppúgy hang útján történik, mint az emberek esetében. Véletlen lenne? Talán nem. Talán csak a kommunikációhoz vezető evolúciós utak közül ez a legkönnyebben járható.

– ♪. – Rocky a nekem hagyott tárgyakra mutat.

– Persze, persze. – A nyelv sokkal jobban érdekel, a magam részéről inkább azzal foglalkoznék. Rocky azonban tudni akarja, hogyan vélekedem az ajándékairól.

Odalebegek a tárgyakhoz. Rocky a saját ragasztószalagommal tapasztotta őket a falhoz.

Két gömböt találok. Mindkettőn egy-egy dombornyomású kép van, az egyik a Hail Maryt, a másik az A-radarjelet ábrázolja.

Leveszem a falról a Hail Mary-labdát. Nem meleg. Ami azt illeti, már maga az alagút sem meleg. Érdekes. Talán feltűnt nekik, hogy jobb szeretem az alacsonyabb hőmérsékletet, és csináltak valamit, hogy a kedvemre tegyenek.

Valami zörög a labdában. Megrázom, és hallgatózom. Újabb zörgések.

Találok egy szegélyt. Megpróbálom elforgatni a labda felső felét az alsóhoz képest, és ki hitte volna, el is fordul. Persze jobbra kell csavarni.

Engedélyt kérve nézek Rockyra. Nincs arca, így arckifejezése sem. Csak lebeg ott, és engem figyel. Vagyis hát nem figyel… hisz nincs szeme. Na, várjunk csak. Honnan tudja, mit csinálok? Mert egyértelműen tudja – integetett, meg ilyesmi. Vagyis mégiscsak van valahol szeme. Valószínűleg csak nem ismerem fel.

Visszafordítom a figyelmemet a gömbre. Szétválasztom a két felet, és belül… egy csomó kis gömböt találok.

Felsóhajtok. Ez több kérdést vet fel, mint amennyit megválaszol.

A kis gyöngyök kilebegnek, és keresztülsodródnak a látómezőmön. Nem önálló darabok, kis zsinórok kötik össze őket egymással. Olyan az egész, mint valami túlkomplikált nyaklánc. Amennyire lehet, széthúzom a zsinórt.

Úgy néz ki, mint – jobb kifejezés híján – egy felgyöngyözött bilincs. Gyöngyszemek két körbe rendezve, amelyeket egy kis fonal köt össze egymással. Mindkét körre nyolc gyöngyszem jut. Az összekötő fonalra egy sem. Ami valószínűleg szándékos, de fogalmam sincs, mit jelent.

Talán a másik labda – amelyiken az A-radarjel képe virít – tisztázza a dolgot. Lebegve hagyom a bilincset, és leveszem a falról az A-radarjel-labdát. Amikor megrázom, bőséges zörgést hallok belülről. Szétcsavarom, és újabb adag gyöngyöt találok.

A bilinccsel ellentétben ebben csak egyetlen gyűrű van. És hét gyöngyszem van rajta, nem nyolc. Három összekötő zsinór ágazik le a körről, és mindegyik egy-egy gyöngyszemhez vezet. Mint egy nyaklánc, amelyikről valamilyen extra díszítés lóg.

Van még valami más is a labdában. Megrázom, mire újabb nyaklánc lebeg ki belőle. Ugyanolyan, mint az előző. Ahogy tovább rázom a modellt, egyre több és több nyakláncot kapok. Mindegyik ugyanolyan. Összegyűjtöm és a zsebembe dugom őket.

– Ez emlékeztet engem valamire… – A homlokomra csapok. – De mire…?

Rocky a teknőjére csap a karmaival. Tudom, hogy csak a mozdulataimat utánozza, de mintha azt üzenné, Gondolkodj, fafej!

Mit mondanék ilyen helyzetben a diákjaimnak?

Miért gondolok hirtelen a diákjaimra? Az osztálytermemet látom magam előtt. Bevillan egy emlék. Egy molekula modelljét tartom a kezemben, és azt magyarázom…

– Molekulák! – Megragadom a bilincset, és Rocky felé nyújtom. – Ezek molekulák! Valami vegytani dolgot akarsz tudatni velem!

– ♫♪♫♫♪.

De álljon meg a menet. Ezek elég fura molekulák. Nincs semmi értelmük. A bilincsre nézek. Semmi sem alkot ilyen molekulát. Nyolc atom az egyik oldalon, nyolc a másikon, és összeköti őket egy… micsoda? Semmi? Az összekötő zsinór még csak nem is egy gyöngyhöz csatlakozik. Csak a két kör zsinórjait kapcsolja össze.

– Atomok! A gyöngyök protonok. Tehát a gyöngyök körei atomok. A kis összekötők pedig kémiai kötések!

– Oké, ha így állunk… – Feltartom a bilincset, és mindent újraszámolok. – Akkor ez itt két atom, fejenként nyolc protonnal és egy kémiai kötéssel. A nyolcas elem az oxigén. Két oxigén. O2! És ezt a Hail Mary-labdából vettem ki.

Rocky felé nyújtom a bilincset.

– Te kis ravaszdi, ez az én atmoszférám!

Jöhet a másik gyöngysor.

– Szóval a te atmoszférád pedig… hét proton összekötve három különálló, egy-egy protonos atommal. Egy nitrogén összekötve három hidrogénnel. Ammónia! Hát persze hogy ammónia! Ammóniát lélegzel!

Ez megmagyarázza a kis ajándékaikból áradó szagot: a küldeményeiken nyomokban megül a levegőjük.

Lehervad a mosolyom.

– Szent ég. Ammóniát lélegzel?

Megszámolom a kapott ammónia-nyakláncokat. Csak egy O2-molekulát adtak, ugyanakkor huszonkilenc ammóniát.

Ezen elgondolkodom.

– Á – mondom végül. – Értem. Értem már, mire akarsz kilyukadni.

Idegen sorstársamra nézek.

– Az atmoszférád huszonkilencszerese az enyémnek.

Ejha. Két dolog villan be rögtön. Először is az, hogy az eridiaiak iszonyatos atmoszferikus nyomást viselnek el. Olyan, mintha… egy földi óceánban élnének, több mint háromszáz méteres mélységben. Másodszor az, hogy a xenonit fantasztikus anyag. Nem tudom, milyen vastag lehet az a fal – talán bő egy centiméter? Vagy kevesebb? Mindenesetre nagy, meg nem erősített lapos panel létére (ami a legrosszabb módja egy nyomástartó eszköz készítésének) 28 atmoszféra relatív nyomásnak áll ellen. A szentségit neki, hisz az egész hajójuk nagy, lapos panelekből áll. A szakítószilárdságuktól kiakadnának a mérőműszerek. Nem csoda, hogy nem tudtam meghajlítani vagy eltörni a nekem küldött tárgyakat.

Még csak megközelítőleg sem kompatibilisek a környezeteink. Én másodperceken belül meghalnék az ő oldalukon, és gyanítom, ő sem érezné túl jól magát a szokásos atmoszférája huszonkilenced részében, ammónia nélkül.

Jól van, semmi gond. Kommunikálhatunk hanggal és pantomimmal. Kezdetnek az is megteszi.

Várok egy kicsit, hogy teljesen felfogjam a fejleményeket. Ez csodálatos. Szereztem egy földön kívüli havert, és most éppen csevegünk! Alig bírok magammal! A gond az, hogy… eddig sem bírtam magammal. Úgy elönt a kimerültség, hogy alig tudok koncentrálni. Két napja nem aludtam, mert egymást érték a monumentális jelentőségű események. De nem maradhatok ébren örökké, muszáj lesz aludnom.

Feltartom az egyik ujjamat – ez az úgynevezett „várj egy percet” mozdulat. Remélhetőleg még emlékszik rá legutóbbról. Válaszul ő is feltartja az egyik ujját.

Visszasietek a hajóba, és lelebegek a laborba. A falon van egy analóg óra, mert minden laborba kell egy analóg óra. Kicsit megszenvedek vele, de végül leveszem a falról, és a hónom alá csapom, majd felkapok a munkaállomásról egy táblafilcet is.

Visszamegyek a vezérlőtermen át az Idegenek Alagútjába. Rocky még mindig ott van. Mintha megélénkülne, amikor újra felbukkanok. Hogy honnan tudom én ezt? Nem tudom. Csak kissé változtatott a testhelyzetén, és most éberebbnek tűnik.

Megmutatom neki az órát. Elforgatom a hátsó tárcsát, hogy lássa körbemozogni az óra- és percmutatókat. Válaszul körkörös mozgást végez a kezével. Érti!

12:00-ra állítom az órát. Aztán a táblafilccel húzok egy hosszú vonalat az óra középpontjából a tizenkettesig, majd egy rövidet, szintén a középpontból a kettesig. Jobb szeretnék nyolc órát aludni, de nem akarom túlságosan megváratni Rockyt. Be kell érnem egy kétórás szunyával.

– Visszajövök, ha az óra ideér – mondom, mintha ugyan ettől jobban megértené.

– ♩♪♫. – Fura mozdulatokat tesz. Két kezével előrenyúl, és megragadja… a semmit. Aztán ezt a semmit maga felé húzza.

– Mi?

Megkocogtatja a falat, és az órára mutat, aztán megismétli az előbbi gesztust. Talán azt szeretné, ha az óra közelebb lenne a falhoz?

Közelebb tolom hozzá az órát. Ettől mintha izgatottá válna, és most gyorsabban ismétli meg a gesztust. Tovább mozgatom felé az órát, már majdnem hozzáér a falhoz. Rocky még egyszer megismétli a mozdulatot, de ezúttal kicsit lassabban.

Fogalmam sincs, mit akar, úgyhogy egyszerűen csak nekinyomom az órát a falnak. Közvetlenül érintkezik vele. Rocky felemeli a kezeit, és megrázza őket. Földön kívüli vibráló kezek. „Dzsesszkezek.” Vajon ez jó jel?

Oké, remélem, megértette, hogy két óra múlva visszajövök. Megfordulok, hogy menjek aludni, de azonnal meghallom a kopp-kopp-koppot.

– Mi vaaan? – kérdezem.

– ♪♪♫♪ – válaszolja Rocky az órára mutatva. Kicsit elsodródott a faltól, és ez nem tetszik neki.

– Öm, oké. – Leveszek a falról egy darab ragasztószalagot, és kettétépem, majd az átlátszó falhoz tapasztom vele az óra bal és jobb oldalát.

Rocky ismét kézvibráltatós jelzéssel reagál. Azt hiszem, ez azt jelenti, „igen” vagy „így jó lesz”. Mint a bólogatás.

Ismét sarkon fordulok, de kopp-kopp-kopp!

Visszapördülök felé.

– Haver, hagyj már aludni!

Rocky feltartja az egyik ujját. A saját jelbeszédemet fordítja ellenem. Most már muszáj lesz várnom! De ez alighanem jogos is így. A saját feltartott ujjammal nyugtázom az üzenetet.

Kinyit egy hajójába vezető körkörös ajtót. Egy eridiainak pont méretre van szabva – én bajosan tudnám átszuszakolni magamat rajta, ha szükségessé válna. Rocky eltűnik odabent, de az ajtó nyitva marad. Szeretném tudni, mi van mögötte, de nem látok semmit. Koromfeketeség üli meg a helyiséget.

Hmm. Érdekes. A hajóján teljes sötétség uralkodik. Az ajtó valószínűleg csak egy zsilipkamrába vezet, de még abban is lennie kéne egy kis fénynek, nem?

Rocky minden gond nélkül közlekedik, és tudom, hogy lát – hiszen reagál a gesztusaimra. Ez megerősíti az eridiaiakról korábban kialakított elméletemet, hogy tudniillik a spektrum egy másik részét látják, mint mi, emberek. Talán teljes egészében infravörösben látnak, vagy teljes egészében ultraibolyában. Lehet, hogy az a légzsilip Rocky szemszögéből teljes kivilágításban tündököl, én mégsem látok semmit. Az én fényeim pedig valószínűleg hasonlóan láthatatlanok neki.

Azon tűnődöm, vajon van-e közös hullámhosszunk. Talán a vörös (a legalacsonyabb hullámhosszú szín, amelyet az emberi szem látni képes) a „♪♫♩”, a legmagasabb hullámhossz, amelyet az ő szemük lát. Vagy valami ilyesmi. Érdemes lehet utánanézni. Esetleg a szivárvány minden színéből hozhatnék lámpát, hogy leteszteljem, vajon… ó, Rocky visszatért.

Beszökken az alagútba, és pókként mászik végig a síneken az elválasztó falhoz. Méghozzá rendkívül kecsesen. Vagy otthon érzi magát a zéró gravitációban, vagy az eridiaiak nagyon jól tudnak mászni. Öt kezük van szembefordítható ujjakkal, Rocky pedig csillagközi utazó, úgyhogy valószínűleg a kettő kombinációja lesz az igazság.

Az egyik kezével feltart nekem egy eszközt. Egy… nem tudom, mit.

Egy harminc centi hosszú és talán tizenöt centi átmérőjű hengert (öreg, hát ezek bele vannak bolondulva a hengerekbe). A tokja kicsit deformálódik a kezében, vagyis puha anyagból lehet, valamilyen habszivacsszerűségből. A hengeren öt vízszintesen elrendezett, négyszögletű ablak van, bennük egy-egy minta. Talán betűk lehetnek. Csakhogy ezek nem papírra vetett tintajelek. Sima felületen vannak, de maguk a szimbólumok úgy három milliméternyire kiemelkednek belőle.

– Hm – mondom.

A jobb oldali szimbólum elforog, és egy új szimbólum veszi át a helyét. Pár másodperc után a művelet megismétlődik. Aztán újra.

– Ez egy óra! – állapítom meg. – Mutattam neked egy órát, és most te is mutatsz nekem egy órát!

A falhoz ragasztott órámra mutatok, aztán az övére. Két szabad kezét rezgetve jelez. Felemelt karral, csuklóimat sebesen jobbra-balra forgatva én is „dzsesszkéz” mozdulatokat végzek.

Egy ideig az eridiai órát bámulom. Rocky mozdulatlanul tartja előttem. A szimbólumok – valószínűleg számok – a jobb szélső ablakon forognak át. Forgórész mozog benne, hengerpalást, mint egy régi típusú otthoni digitális órában. Egy idő után az eggyel balra lévő forgórész is pozíciót vált. Aha!

Amennyire meg tudom állapítani, a jobb szélső hengerpalást két másodpercenként fordul. Vagyis egy kicsit több mint két másodpercenként. Hat szimbólumot vonultat fel, aztán ezek ismétlődnek tovább – „ℓ,” „I,” „V,” „λ,” „+” és „V,” – ebben a sorrendben. Amikor megjelenik az „ℓ”, az eggyel balra lévő forgórész értéke is változik. Végül, nagyjából egy percet követően, amikor az a jobbról második hengerpalást is végigmegy a szimbólumokon, és megjelenik rajta az „ℓ”, a jobbról harmadik forgórész is elfordul.

Ezek szerint balról jobbra olvasnak – ahogy az angolban. Kézenfekvő véletlen, bár nem különösebben valószínűtlen. Elvégre csak négy lehetőség van: balról jobbra, jobbról balra, fentről le, lentről fel. Vagyis egy a négyhez volt az egyezés esélye.

Tehát könnyen le tudom olvasni az órájukat. És úgy működik, mint egy kerékfordulat-számláló. Nyilvánvalóan az „ℓ” a 0-juk, ebből pedig ki lehet következtetni, hogy az „I” az 1, a „V” a 2, a „λ” a 3, a „+” a 4 és a „V” az 5. De mi van a 6-7-8-9-cel? Azok nem léteznek. A V után visszatérünk az „ℓ”-hez. Az eridiaiak hatos számrendszert használnak.

A diákjaim minden tananyag közül a számrendszereket értik meg a legnehezebben. Nincs semmi különös a 10-es számban: azért van tíz egyedi számjegyünk, mert tíz ujjunk van, ez ilyen egyszerű. Rockyéknak kezenként három ujjuk van, és felteszem, csak kettőt használnak a számoláshoz (a maradék három lábukkal/kezükkel valószínűleg kapaszkodnak, támaszkodnak). Tehát hat ujjal dolgoznak.

– Bírlak, Rocky! Zseni vagy!

És tényleg az! Rocky ezzel az egyszerű mutatvánnyal demonstrálta nekem:

hogyan működnek az eridiai számok (hatos számrendszerrel);

hogyan írják az eridiai számokat (ℓ, I, V, λ, +, V);

hogyan olvassák az eridiaiak az információt (balról jobbra);

milyen hosszú egy eridiai másodperc.

Feltartom az egyik ujjamat, és visszarohanok a hajóba, hogy hozzak egy stoppert. Amikor visszaérek, lemérem Rocky óráját. Akkor indítom el a stoppert, amikor a harmadik forgórész pozíciót vált. A jobb szélső forgórész durván két másodpercenként fordul tovább, és minden hatodik átforduláskor a mellette lévő is fordul egyet. Ez eltart majd egy darabig, de a lehető legpontosabb akarok lenni. Nagyjából másfél perc telik el, mielőtt a harmadik is a következő számra ugrik. Számíthatok rá, hogy nagyjából tíz percig most mozdulatlan marad, de úgy döntök, kivárom.

Rocky elunja magát. Legalábbis így értelmezem a történteket. Némi fészkelődés után elengedi az órát, és hagyja lebegni az elválasztófal mellett, aztán körbe-körbe járkál az alagútban. Nem tudom, ténylegesen csinál-e valamit. Kinyitja a hajójába vezető ajtót, elkezd bemászni rajta, aztán megáll. Mintha mérlegelné magában a dolgot, aztán meggondolná magát. Bezárja az ajtót. Nem akar elmenni, amíg én itt vagyok, elvégre bármikor tehetek vagy mondhatok valami érdekeset.

– ♪♪♩ – mondja.

– Tudom, tudom. – Feltartom az egyik ujjamat.

Ő is feltartja az ujját, majd elkezd ide-oda ugrálni a falak között. Zérógravitációs le-föl sétálás.

Aztán végre a harmadik forgórész is újra elfordul, mire megállítom a stoppert. A teljes eltelt idő: 511 másodperc. Nincs nálam számológép, és túlságosan izgatott vagyok, semhogy visszamenjek érte a hajóra. Előveszem a tollamat, és elvégzek a tenyeremen egy osztást. Egy eridiai másodperc 2,366 földi másodperc.

Bekarikázom a tenyeremen a végeredményt, és csak bámulom. Hozzáteszek pár felkiáltójelet, mert úgy érzem, szükség van rájuk.

Tudom, hogy mindez látszólag nem nagy ügy, de valójában nagyon is az. Rocky és én asztronauták vagyunk. Ha van valami, amiről beszélgetni tudunk, hát az a tudomány. És ezzel máris megállapítottunk egy alapvető időegységet. Jöhet a hosszúság és a tömeg!

Vagyis mégsem. Jöhet: az alvás. Nagyon fáradt vagyok. Leveszem az órámat a falról, bekarikázom a „2”-t a táblafilcemmel – csak hogy a lehető legbiztosabbra menjek –, aztán visszaragasztom a helyére. Intek Rockynak, aki visszaint. Aztán megyek aludni.

Ez nevetséges. Mégis hogy tudnék elaludni? Hogy tudna bárki elaludni ilyen körülmények között? Még mindig próbálom feldolgozni magamban a történteket. Egy földönkívüli van odakint.

És belepusztulok, hogy nem tudom kihúzni belőle, mit tud az asztrofágról. De pantomimmel nem lehet megvitatni bonyolult tudományos fogalmakat. Szükségünk van egy közös nyelvre, legyen az bármilyen kezdetleges.

Folytatnom kell, amit elkezdtem. Dolgoznom kell azon, hogy képesek legyünk a tudományról kommunikálni. A fizika igéin és főnevein. Ez az egyetlen, amiben egészen biztosan közös nevezőre juthatunk – a fizika törvényei mindenhol ugyanolyanok, és ha egyszer lesz elég szavunk arra, hogy a tudományról értekezzünk, elkezdhetünk az asztrofágról beszélni. És „VVℓλI” eridiai másodperc múlva folytatjuk a munkát Rockyval. Hogy a túróba tudnék így elaludni? Kizárt dolog, hogy csak úgy…

11. FEJEZET
Kép

Rám csipog az időzítőm. Kétórás visszaszámlálást állítottam be rajta, és most érte el a nullát. Pislogok párat. Magzati pózban lebegek a vezérlőteremben. Még a hálóig sem jutottam el.

Egyáltalán nem vagyok kipihent. Minden porcikám üvölt, hogy aludjak tovább, de megígértem Rockynak, hogy két óra múlva visszatérek, és nem akarom, hogy azt higgye, az emberek megbízhatatlanok.

Mármint… tényleg megbízhatatlanok vagyunk, de nem akarom, hogy ezt ő is tudja.

Átvánszorgok (lehetséges zéró gravitációban vánszorogni? Szerintem igen) a légzsilipen. Rocky már vár rám. Nem lazsált a távollétemben, tele van az alagút mindenféle izével.

Az eridiai óra még mindig ketyeg – Rocky az egyik rácsra erősítette. De ennél jóval érdekesebb az elválasztófalba helyezett doboz, egy harminccentis kocka, amelyik belelóg az alagút rám eső részébe. Ugyanabból az átlátszó xenonitból készült, amelyből az egész fal is.

Rocky oldalán van a dobozon egy lapos panelajtó átlátszatlan xenonitkerettel, valamint egy négyszögű lyuk, benne egy tökéletesen illeszkedő négyszögű csővel.

És a csövön mintha… vezérlőket látnék? Talán gombokat? A dobozból egy drót kígyózik ki a cső mentén, és ugyanott tűnik el a burkolatban, ahol maga a cső is.

Az én oldalamon egy fogantyút látok a kockán, hasonló alakút, mint a saját zsilipajtóm fogantyúja. És ez egy ugyanolyan négyszögpanelhez csatlakozik, amilyen Rocky oldalán is van, és…

– Egy zsilipkamra! – kiáltok fel. – Csináltál egy zsilipkamrát a zsilipkamra-alagúton belül!

Zseniális. Egyszerűen zseniális. Rocky és én mindketten hozzáférünk a kis kamrához. A levegőjét Rocky azzal a rejtélyes csővel tudja szabályozni, amely valószínűleg az A-radarjel valamiféle szivattyúihoz vagy hasonló berendezéseihez vezet. Azok a gombok vagy akármik pedig a vezérlők. Így mostantól képesek leszünk dolgokat ide-oda adogatni egymásnak.

Felemelt vibráló kézzel reagálok. Rocky megismétli a gesztust.

Hmm. Megint ezek a négyszögletű, lapos panelek. Ki csinál négyszögletű zsilipkamrát? Főleg, ha az eridiai atmoszféra nyomását kell kibírnia? Még a minilégzsilipbe futó cső is négyszögletű. Tudom, hogy képesek kerek xenonitot előállítani, hiszen a kapcsolatfelvételkor hengereket küldtek nekem, és ez az alagút is kerek.

Talán túlgondolom a dolgot. A xenonit olyan erős, hogy nem szükséges tipikus formájúvá alakítani a belőle készült nyomástartó eszközt, és a lapos paneleket valószínűleg egyébként is könnyebb előállítani.

Ez fantasztikus. Feltartom az ujjamat – Rocky viszonozza a gesztust. Lelebegek a laborba, és magamhoz veszek egy mérőszalagot. Rocky mutatott nekem egy időegységet, én mutatni fogok neki egy hosszúsági egységet. A mérőszalag metrikus, hála az égnek. Az eridiai hatos számrendszerrel épp elég lesz megbirkózni, nem akarnám az angolszász mértékegységekkel bonyolítani a dolgot – még ha nekem természetesek is.

Amikor visszaérek az alagútba, feltartom a mérőszalagot. Kicsit kihúzom, majd elengedem, hogy visszahúzódjon. Párszor megismétlem a folyamatot. Rocky „dzsesszkezes” kézrezegtetéssel válaszol. A „négyzetzsilipre” mutatok (miért, most mi másnak kéne neveznem?), mire ismét kézrezegtetéssel reagál.

Remélem, ez azt jelenti, hogy nem 29 atmoszféra ammónia van odabent. Mindjárt kiderül…

Elfordítom a fogantyút, és meghúzom. Az ajtó könnyen kinyílik felém.

Semmi sem robban fel. Mi több, még ammóniát sem érzek. És nem is vákuum volt odabent, mert abban az esetben ki sem tudtam volna nyitni az ajtót. Rocky az én atmoszférámnak megfelelően állította be a kockát. Kedves tőle.

Beteszem a mérőszalagot a doboz hozzávetőleges közepébe, hagyom lebegni, aztán bezárom az ajtót, és elfordítom a fogantyút.

Rocky megnyom egy gombot a vezérlőn, mire tompa pukkanás, majd pedig egyenletes sziszegés hallatszik. Ködös gáz ront be a csőből a kockába. Valószínűleg ammónia. A mérőszalag ide-oda vergődik, akár egy levél a szélben. A sziszegés hamarosan alig észlelhető szivárgássá enyhül.

Aztán rájövök, hogy hibát követtem el.

A mérőszalag szilárd, építkezéseken használt típus, amelyet fémből készítenek csúszásmentesítő gumiborítással. És a helyzet az, hogy az eridiaiak forrón szeretik. Hogy mennyire forrón? Azt nem tudom, de abban biztos vagyok, hogy a gumi olvadáspontjánál forróbban.

A folyékony gumimassza a mérőszalagon hullámzik, rátapasztja a felületi feszültség. Rocky kinyitja az ajtót, és óvatosan megfogja elfuserált ajándékom fémrészét. Az legalább szilárd maradt. Azt hiszem, alumíniumból van. Jó tudni, hogy az eridiai levegő nem elég forró az alumínium megolvasztásához.

Ahogy Rocky maga felé húzza a mérőszalagot, leválik róla a gumimassza, és ellebeg az alagútban.

Rocky megbökdösi a masszát, mire ráragad a karmaira, de gond nélkül lerázza. A hőmérséklet láthatóan nem zavarja. Olyan lehet neki, mint amikor mi vizet rázunk le a kezünkről.

Az én atmoszférámban az ilyen forró gumi égne, és mindenféle komisz, kártékony gázokat eregetne magából. Rocky oldalán azonban nincs oxigén, úgyhogy a gumi csak simán… folyékony marad. Ellebeg az alagút falához, és hozzáragad.

Megvonom a vállamat. Talán Rocky rájön, hogy ez azt jelenti, „bocsánat”.

Rocky is megvonja a vállát. Mármint mind az ötöt. Fura látvány, és azt sem tudom, megértette-e a mozdulat jelentését.

Kicsit kihúzza a szalagot, majd hagyja visszacsapódni. Nyilvánvalóan meglepi a dolog, pedig tudnia kellett, hogy így működik. Elengedi, és a mérőszalag egy darabig ott pörög előtte. Ismét megragadja, kihúzza, visszaereszti. Aztán újra.

És újra.

– Ja, jó móka – mondom. – De nézd a jelzéseket. Azok centiméterek. CEN-TI-MÉ-TE-REK.

Amikor ismét kihúzza a szalagot, rámutatok.

– Nézd!

De ő csak tovább húzogatja. Nyomát sem látom rajta, hogy érdekelné, mi van ráírva.

– Áhh! – Feltartom az egyik ujjamat. Visszamegyek a laborba, és hozok egy másik mérőszalagot. Jól felszerelt laborom van, és hát egyetlen űrutazás sem lenne teljes biztonsági tartalék-felszerelés nélkül. Visszatérek az alagútba.

Rocky még mindig a mérőszalaggal játszik. Olyan, mint egy kisgyerek karácsonykor. Kihúzza a szalagot, amennyire csak tudja, vagyis nagyjából egy méterre, aztán egyszerre elengedi azt is meg a szalagdobot is. Az így keletkező visszarúgás és erőhatás következtében a mérőszalag veszett pörgésbe kezd előtte.

– ♩♪♫♪!!! – mondja, én meg igencsak biztos vagyok benne, hogy egyenesen visít örömében.

– Nézd. Nézd – mondom. – Rocky. Rocky! Hé!

Ekkor végre beszünteti a játékdélutánt.

Kihúzom a saját mérőszalagomat, és rámutatok a jelzésekre.

– Idenézz! Látod ezeket?

Ő is kihúzza a szalagot. Látom, hogy a jelzések továbbra is ott vannak rajta, nem égette le őket a rekkenő eridiai hőség vagy ilyesmi. Mi lehet a baj?

Rámutatok az 1 centiméteres vonalra.

– Nézd. Egy centiméter. Ez a vonal. Itt. – Megkocogtatom körmömmel a vonalat.

Két kezével kihúzza a szalagot, egy harmadikkal pedig megkocogtatja. Olyan sebességgel csinálja, mint én, de a közelében sincs az 1 centiméteres jelnek.

– Itt! – Erősebben kocogtatom a szalagot. – Vak vagy?!

Egy pillanatra elhallgatok.

– Várjunk csak. Vak vagy?

Rocky tovább kocogtatja a szalagot.

Mindig is abból indultam ki, hogy van valahol szeme, csak én nem ismerem fel. De mi van, ha egyáltalán nincs?

Az A-radarjel zsilipkamrájában sötét volt, és mivel Rockynak ez nem okozott problémát, feltételeztem, hogy a fény olyan frekvenciáit látja, amelyeket én nem. Csakhogy a mérőszalagon fekete jelzések vannak fehér felületen. Bárhogy lásson is valaki bármilyen spektrumban, a feketét és a fehéret meg kell tudnia különböztetni. A fekete az összes fény elnyelése, a fehér pedig minden sugárzás visszaverése.

Egy pillanat – ennek semmi értelme. Tudja, mikor mit csinálok, hiszen utánozza a mozdulataimat. Ha nincs látása, hogyan képes leolvasni az órámat? Hogyan képes leolvasni a saját óráját?

Hmm… az ő óráján vaskos számok vannak. Durván három milliméteresek. És most, hogy belegondolok, kicsit azért megszenvedett az órámmal. Rá kellett ragasztanom neki az elválasztó falra. Amikor pár centivel messzebbre lebegett, az felzaklatta őt. Nem volt elég neki, ha az óra közel van a falhoz. Hozzá kellett érnie.

– A hang a kulcs? – kérdeztem. – Hanggal „látsz”?

Logikusnak tűnik. Az emberek elektromágneses hullámokat használnak, hogy megértsék háromdimenziós környezetüket, hát miért ne használhatna egy másik faj hanghullámokat? Az elv ugyanaz: és számunkra sem ismeretlen. A denevérek és a delfinek is „látnak” hangvisszaverődéssel. Lehet, hogy az eridiaiak is ugyanezt a képességet használják, csak felspécizve. A denevérekkel és a delfinekkel ellentétben nekik passzív szonárjuk van: nem konkrét zajt adnak ki a prédájuk nyomon követése érdekében, hanem háttérhanghullámokkal mérik fel a környezetüket.

Ez csak egy elmélet, de passzol az ismert adatokhoz.

Azért olyan vaskosak az órája számai, mert a szonárja nem képes érzékelni a túl vékony dolgokat. Az órám ennek megfelelően kihívást jelentett neki. A tintát nem „látja”, viszont az óramutatók szilárd tárgyak, úgyhogy azokról tudott. Csakhogy az egész műanyagba van burkolva…

A homlokomra csapok.

– Ezért kellett a falnak nyomnom az órát. Hogy ide-oda verődjenek benne a hanghullámok, és könnyebben észlelhesd őket. A mérőszalag pedig használhatatlan számodra, mert egyáltalán nem látod a tintát!

Újra játszani kezd a mérőszalaggal.

Feltartom az ujjamat. Rockyt most lefoglalja a játékszere, de azért szórakozottan viszonozza a gesztust az egyik szabad kezével.

Visszarepülök a hajóba, át a vezérlőtermen, be a laborba, ahol felkapok egy csavarhúzót, majd továbbhaladok a hálóba. Felfeszegetem a padlóról a raktár egyik paneljét, egy egyszerű, alumíniumból készült lapot. Úgy másfél milliméter vastag lehet, lekerekített élekkel, a sérülésveszély elkerülése érdekében. Erős, strapabíró és könnyű darab. Űrutazáshoz ideális. Visszarepülök az alagútba.

Rocky rátekerte a szalag végét az alagút egyik fogantyújára, és kezdetleges csomóba kötötte. Az egyik kezében a szalagdobot tartja, a másik néggyel pedig hátrafelé mászik a rudakon.

– Hé – szólítom meg. Felemelem a kezemet. – Hé!

Egy pillanatra beszünteti a szalagjátékot.

– ♩♪♩ ?

Feltartom két ujjamat.

Rocky is feltartja két ujját.

– Jól van. Rendben. Ismét utánzásos üzemmódban vagyunk. – Feltartom az egyik ujjamat, aztán még egyet, aztán ismét csak egyet, és végül hármat.

Rocky megismétli a mozdulatsort, ahogy reméltem.

Most a kezem és Rocky közé helyezem az alumíniumpanelt. A panel mögött feltartom két ujjamat, aztán csak az egyiket, aztán hármat, aztán ötöt.

Rocky feltartja két ujját, aztán csak egyet, aztán mind a hármat. Ekkor játékba hoz egy újabb kezet, és feltartja még két ujját, hogy kijöjjön az öt.

– Hűha! – ámulok el.

Másfél milliméter alumínium szinte minden fényt megállít. Vannak ugyan röhejesen magas frekvenciák, amelyek áthaladnának rajta, de azok rajtam is áthaladnának. Vagyis Rocky ez esetben nem látná a kezemet. A hang viszont gond nélkül áthalad a fémen.

Megvan a bizonyíték. Rocky nem fénnyel érzékeli a környezetét, hanem hanggal. Neki ez a fémlemez olyan, akár egy üvegablak. Talán némileg zavarossá teszi a képet, de nem túlságosan. A nemjóját, valószínűleg azt is tudja, hogyan fest a Hail Mary vezérlőterme. Miért ne? A hajótest is csak alumínium.

Hogy látott meg engem az űrben? Az űrben nincs levegő, vagyis nincs hang sem.

Várjunk csak. Nem. Ez ostoba kérdés. Rocky nem egy űrben bóklászó barlanglakó, hanem fejlett csillagközi utazó. Van technológiája. Valószínűleg van kamerája és radarja, és mindenféle holmija, ami értelmezi számára a begyűjtött adatokat. Pont, mint az én petrovaszkópom. Én nem látom az infravörös tartományt, az viszont igen, és egy monitoron lefordítja nekem olyan fényfrekvenciákra, amelyeket viszont már látok.

Az A-radarjel vezérlőterme tele lehet dögös Braille-írásos kijelzőkkel. Na jó, nem, ennél valószínűleg sokkal fejlettebb berendezésekkel dolgozik.

– Hűha… – Rockyt bámulom. – Az emberek évezredeken át meresztették a szemüket a csillagokra, és végig azon tanakodtak, mi lehet odakint. Ti sosem láttátok a csillagokat, mégis feltaláltátok az űrutazást. Micsoda fantasztikus faj lehettek ti, eridiaiak. Tudományos géniuszok.

A szalag csomója kilazul, durván visszavágódik, és eltrafálja Rocky kezét. Ő erre megrázza fájó tagját, aztán tovább babrál a mérőszalaggal.

– Ja. Igazi tudós vagy.

– Álljanak fel – mondta a törvényszolga. – Az Egyesült Államok Nyugat-washingtoni Kerületének Kerületi Bírósága megkezdi ülését. Meredith Spencer nagytiszteletű bíró elnököl.

Az egész tárgyalóterem felállt, ahogy a bíró helyet foglalt.

– Üljenek le – mondta a törvényszolga, majd átadott a bírónak egy aktát. – Bírónő, a mai ügy: Szellemitulajdon-jogi Szövetség kontra Hail Mary Projekt.

A bírónő biccentett.

– Felperesek, készen állnak a tárgyalásra?

A felperesek asztala mögött jól öltözött férfiak és nők zsúfolódtak össze. A legidősebb, egy hatvanas éveiben járó férfi felállt, hogy válaszoljon.

– Készen állunk, bírónő.

– Védelem, készen állnak a tárgyalásra?

Stratt egyedül ült a védelem asztalánál, és a tabletjén pötyögött.

A bírónő megköszörülte a torkát.

– Védelem?

Stratt abbahagyta a pötyögést, és felállt.

– Készen állok.

Spencer bíró Stratt asztala felé intett.

– Ügyvédnő, hol van a csapata?

– Csak én jöttem – válaszolta Stratt. – És nem ügyvéd vagyok… hanem az alperes.

– Ms. Stratt. – Spencer levette a szemüvegét, és rámeredt. – Jelen ügy alperese egy tudósokból álló, meglehetősen híres kormányközi konzorcium.

– Amelyet én vezetek. Indítványozom az ügy elvetését.

– Még nem nyújthat be indítványokat, Ms. Stratt. Csak mondja meg, hogy készen áll-e a tárgyalásra.

– Készen állok.

– Rendben. Felperes, kezdheti a nyitóbeszédét.

A férfi felállt.

– Tisztelt bíróság és esküdtszék, a nevem Theodore Canton, és ebben az ügyben én képviselem a Szellemitulajdon-jogi Szövetséget.

– A tárgyalás során be fogjuk bizonyítani, hogy a Hail Mary Projekt túllépte a hatáskörét a digitális adatok megszerzése és licence terén. Tulajdonukban van egy hatalmas, tartós állapotú meghajtósor, amelyre felmásoltak szó szerint minden egyes valaha is levédett szoftvert, valamint minden egyes könyvet és irodalmi művet, amelyet valaha is bárki digitális formátumban elérhetővé tett. Mindezt a szerzői jogok tulajdonosainak kifizetése, illetve az engedélyük kikérése nélkül. Továbbá nem egy technológiai megoldásuk szabadalmi jogokat sért…

– Bírónő – szakította félbe Stratt. – Most már nyújthatok be indítványt?

– Elvileg – válaszolta a bíró –, de ez szokatlan eljá…

– Indítványozom az ügy elvetését.

– Bírónő! – tiltakozott Canton.

– Milyen alapon, Ms. Stratt? – kérdezte a bíró.

– Azon az alapon, hogy nincs időm erre a szarakodásra. Szó szerint a fajunk megmentése érdekében építjük azt a hajót, és nagyon szűkös az időkeretünk. Három, mindössze három asztronautánknak kell majd olyan kísérleteket végeznie, amelyeket most elképzelni sem tudunk. Fel kell készítenünk őket minden olyan szaktudásra, amire szükségük lehet, ezért mindent a rendelkezésükre bocsátunk. Az emberiség teljes tudásanyagát az összes szoftverrel együtt. Ezek egy része balgaság. Valószínűleg sosem lesz szükségük a Minesweeper for Windows 3.1-re, és valószínűleg nem veszik majd hasznát egy teljes terjedelmű szanszkrit–angol szótárnak sem, de akkor is megkapják.

Canton megrázta a fejét.

– Bírónő, ügyfeleim nem vitatják a Hail Mary Projekt nemes természetét. Panaszuk a jogvédett anyagok és szabadalmaztatott technológiák illegális felhasználására vonatkozik.

Stratt is megrázta a fejét.

– Röhejesen sok időbe és energiába telne licencmegállapodásokat kötni az összes érintett vállalattal. Úgyhogy nem is fogunk vesződni vele.

– Biztosíthatom, Ms. Stratt, hogy ön a törvények szerint fog eljárni – figyelmeztette a bíró.

– Csak ha kedvem tartja. – Stratt feltartott egy papírlapot. – A kezemben tartott nemzetközi egyezmény szerint immunitás illet meg a föld bármely részén elkövetett bármiféle bűn kapcsán. Az Egyesült Államok szenátusa két hónapja ratifikálta ezt az egyezményt.

Stratt feltartott egy másik papírt.

– És hogy meggyorsítsuk az efféle ügyek lefolyását, van nálam egy előzetes kegyelem is az Egyesült Államok elnökétől, amelyik bármilyen bűnre érvényes, amelynek elkövetésével az USA hatáskörében vádolnak.

A törvényszolga elvette tőle a papírokat, és átadta a bírónak.

– Ez… – vonta fel a szemöldökét a bíró – pontosan az, aminek mondja.

– Kizárólag udvariasságból vagyok itt – folytatta Stratt. – Egyáltalán el se kellett volna jönnöm. De mivel a szoftveripar, a szabadalmi trollok serege és mindenki más is egybegyűlt ennek a pernek a kapcsán, akinek a legcsekélyebb köze van a szerzői jogokhoz, gondoltam, az a legpraktikusabb, ha itt és most egyszerre taposok el minden ilyen jellegű kezdeményezést.

Azzal fogta a táskáját, és beletette a laptopot.

– És már itt sem vagyok.

– Egy pillanat, Ms. Stratt – szólt rá Spencer bíró. – Ez a bírósági tárgyalás továbbra is folyamatban van, és ön addig marad, amíg le nem zártuk az ügyet.

– Dehogy maradok – válaszolta Stratt.

A törvényszolga előrelépett.

– Asszonyom, ha nem engedelmeskedik, kénytelen leszek lefogni önt.

– És van ehhez egy egész hadserege? – kérdezte Stratt.

Öt katonai gyakorlóruhát viselő fegyveres férfi lépett be a tárgyalóterembe, és körbeállták őt.

– Mert engem az amerikai hadsereg támogat, márpedig ők eléggé hatékonyak tudnak lenni.

Átnézem az elérhető szoftverek listáját, és közben mogyoróvajas tortillát majszolok. Tudom, így első hallásra nem tűnik valami finomnak, pedig az.

Megtanultam a lábamat a széklábhoz szorítva kiékelni magamat, így nem lebegek ki a helyemről a laptop használata közben. Mint kiderült, van egy csomó laptopom. Eddig hatot találtam a raktárhelyiségben, és mindegyik rá van csatlakoztatva a hajón elérhető wifihálózatra. Kényelmes megoldás.

Ha jól rémlik, minden létező szoftver elérhető valahol a hajó rendszerein belül. Már csak meg kell találnom azt, amelyikre szükségem van. Szerencsére a digitális könyvtár egyik kötete a szoftverek listáját tartalmazza, ami sokat segít.

Így végül találok valamit, ami beválik majd: „Timpanon Labor hullámforma-elemző program…” A könyvtáramban számos hasonló jellegű szoftver akad, de egy hullámforma-elemző programokat értékelő 2017-es számítógépes magazin szerint ez kapta a legjobb kritikákat.

Feltelepítem a szoftvert az egyik laptopra. Egyszerű a használata, és csurig van mindenféle funkciókkal. De engem a Fourier-transzformáció érdekel a legjobban. Ez a hanghullámelemzés legalapvetőbb és alighanem leglényegesebb eszköze. Elég bonyolult matek áll a hátterében, de a lényeg a következő: ha átfuttatsz egy hanghullámot a Fourier-transzformáción, az kilistázza neked az egyes összetevő hangjegyeket. Tehát ha lejátszanék egy C-dúr akkordot az alkalmazás füle hallatára, az megállapítaná, hogy van benne egy C, egy E és egy G. Ami rendkívül hasznos.

Elég volt a pantomimból, ideje megtanulni eridiaiul. Igen, ezt most találtam ki. Nem, nincs bennem szégyenérzet. Sok mindent csinálok először az emberiség történetében, amióta itt vagyok, és sok az elnevezésre váró dolog. Örülj, hogy nem magamról nevezek el mindent.

Egy másik laptopon elindítom a Microsoft Excelt, aztán ragasztószalaggal összeragasztom a két laptopot. Igen, futtathatnám mindkét alkalmazást ugyanazon a gépen, de nem akarok folyton ide-oda váltogatni köztük.

Visszalebegek az alagútba. Rocky nincs ott.

Hmpf.

Jó, nem várakozhat rám egész nap, de miért nem állítanak valaki mást az alagútba, ha neki egyéb dolga akad? Ha a társaim még élnének, egészen biztosan egymást váltva lennénk ügyeletben a zsilipkamránál. A csudába, Iljuhina valószínűleg folyamatosan itt gubbasztana, és csak aludni járna be a hajóba.

De mi van, ha tényleg más-más idegenek foglalkoznak velem? Honnan tudom olyan biztosan, hogy akit én Rockynak hívok, az egyetlen élőlény? Fogalmam sincs, hogyan különböztessem meg egymástól az eridiaiakat. Lehet, hogy már hattal is beszéltem. Ez egy kissé nyugtalanító gondolat.

Nem… nem hinném. Nagyjából biztos vagyok benne, hogy Rocky tényleg csak Rocky. A teknője barázdái és a keze köves dudorai egyediek. Az egyik ujján van egy szabálytalan, sziklás kiszögellés… ja. Egyetlen Rocky van.

Ha órákig bámulsz egy követ, aztán valaki kicseréli egy nagyon hasonló, de kicsit más kőre, azt észreveszed.

Oké, szóval hol vannak Rocky társai? Én azért vagyok egyedül, mert a többiek meghaltak. Az eridiaiaknak viszont jobb az űrhajózási technológiájuk: nagyobb a hajójuk, amelynek ráadásul szinte elpusztíthatatlan a burkolata. Biztos, hogy legénység is van.

Á! Lefogadom, hogy Rocky a kapitány! Magára vállalta a rémisztő idegennel való kommunikáció kockázatát, a többiek pedig a hajón maradtak. Kirk kapitány is így tenne, hát akkor Rocky kapitány miért járna el másként?

Akárhogy is, valami nagyon király dologra készülök, és türelmetlen vagyok.

– Hé! Rocky! – kiáltok fel. – Gyere ide!

Figyelek, hátha meghallom a közeledése hangját.

– Gyerünk már, haver! Az egész távolsági érzékelési rendszered a hangon alapul… lefogadom, hogy azt is meghallod, ha leesik egy tű tőled egy kilométerre! Tudod, hogy téged hívlak! Emeld fel a… hátsódnak megfelelő testrészedet! Beszélnünk kell!

Várok és várok, de hiába.

Felteszem, előkelő helyen vagyok a prioritási listáján, úgyhogy bármit csináljon is, nagyon fontos lehet. Elvégre egy egész hajóval kell foglalkoznia, és valószínűleg ennie meg aludnia is kell. Vagy legalábbis ennie – valamilyen úton-módon minden biológiai organizmusnak energiához kell jutnia. Azt nem tudom, alszanak-e az eridiaiak.

Most, hogy belegondolok… az alvás nem is olyan rossz ötlet. Az utóbbi negyvennyolc órából mindössze két órát töltöttem a szemem pihentetésével. Rocky órája még mindig ott van a kapaszkodó és az elválasztó fal közé ékelve. Rendeltetésszerűen mutatja az idő múlását. Érdekes, hogy csak öt számjegye van. Számításaim szerint körülbelül ötóránként tér vissza ℓℓℓℓℓ alapállásba. Ennyi ideig tartana egy eridiai nap?

Ráérünk később spekulálni. Most az alvás a legfontosabb. Beállítok egy munkalapot az exceles laptopomon, hogy konvertálja át Rocky idejét az én időmre, és viszont. Nyolc órát akarok aludni. Beütöm a Rocky óráján látható jelenlegi időt, vagyis IℓIVλ-t, és kiszámoltatom a munkalappal, hogy mi fog állni rajta nyolc óra múlva. A válasz: Iλ+VVλ.

Visszasietek a laborba, ahol összeszedek egy rakás pálcikát és ragasztószalagot. Rocky nem látja a tintát, úgyhogy improvizálnom kell.

Felragasztom a pálcikákat a térelválasztó falra, hogy Rocky tudja, mikor térek vissza: Iλ+VVλ. Szerencsére a szimbólumok nagyrészt egyenes vonalakból állnak, úgyhogy a kis kézműves projektem valószínűleg olvasható lesz neki.

Érdekes módon a visszatérési időpontomat hat számjegy jelzi, eggyel több, mint amennyit Rocky órája mutat. De biztos rájön a dolog nyitjára. Ha Rocky azt mondaná, „harminchét órakor visszajövök”, én is tudnám, mit ért alatta.

Mielőtt bedobom a szundit, kihozok a laboratórium vákuumkamrájából egy vezeték nélküli minikamerát, amelyik egy hordozható LCD-kijelzővel áll összeköttetésben. A kamerát a térelválasztóra irányítva ragasztom fel az alagút falára, a kijelzőt pedig magammal viszem az ágyamhoz.

Tessék. Felállítottam az alagútban egy babamonitort. Hang nincs – a kamera nem társalgásra, hanem kísérletek megfigyelésére lett kitalálva, de a semminél mindenképpen jobb.

Szorosan betuszkolom az ágyon lévő lepedők és takarók szélét az ovális matrac alá, és beficánkolom magamat közéjük. Így nem fogok álmomban kilebegni az ágyból.

A Rockyval való kommunikációnkra vonatkozó mestertervemnek még várnia kell. Ez egy kicsit frusztrál, de nem sokáig. Szinte azonnal kidőlök.

12. FEJEZET
Kép

Kopp-kopp-kopp.

A hang alig jut el a tudatomig. Messziről jön.

Kopp-kopp-kopp.

Álomtalan alvásból ébredek.

– Hah?

Kopp-kopp-kopp.

– Reggelit – motyogom.

A mechanikus karok benyúlnak a rekeszbe, és kivesznek belőle egy adag csomagolt ételt. Itt minden reggel karácsony. Leveszem a csomag fedelét, mire mindenfelé gőz terjed szét belőle. Burritót kaptam reggelire.

– Fincsi. Kávé?

– Készül…

Beleharapok a reggeli burritómba. Ízletes. Minden itteni étel ízletes. Valószínűleg úgy gondolták, hogy ha már úgyis meg kell halnunk, legalább addig is hadd együnk jókat.

– Kávé – mondja a számítógép. Egy mechanikus kar felém nyújt egy szívószállal ellátott zacskót. Iskolai ital felnőtteknek. Zérógravitációs komfort.

Hagyom magam mellett lebegni a burritót, és belekortyolok a kávéba. Természetesen isteni. Ráadásul pont megfelelő mennyiségű tej és cukor van benne, márpedig ez személyes ízlés függvénye, ami mindenkinél más és más.

Kopp-kopp-kopp.

Amúgy meg mi ez a zaj?

Az ágyam mellé ragasztott LCD-kijelzőre pillantok. Rocky az alagútban van, és a térelválasztó falon kopog.

– Számítógép! Meddig aludtam?

– A páciens tíz óráig és tizenhét percig volt eszméletlen.

– Ó, a nyavalyába!

Kificánkolok az ágyhuzatból, és fellebegek a vezérlőterembe. A burritót meg a kávét magammal viszem, mert különben éhen halok.

Beszökellek az alagútba.

– Bocsi, bocsi!

Most, hogy megérkeztem, Rocky még hangosabban kopogtat a válaszfalon. A pálcikaszámokra mutat, amelyeket a falra ragasztottam, majd pedig az órájára bök. Egyik kezét ökölbe szorítja.

– Sajnálom! – Összeteszem a kezemet, mintha csak imádkoznék. Nem tudom, mi mást tehetnék. Nem ismerem az esdeklés bolygóközi jelét. Nem tudom, ért-e engem, mindenesetre ellazítja az öklét.

Talán csak szelíd dorgálásnak szánta – elvégre akár mind az öt kezét is ökölbe szoríthatta volna.

A lényeg, hogy bő két óráig várattam. Érthető, hogy felkapta a vizet. Remélhetőleg a következő mutatvánnyal kiengesztelem.

Feltartom az egyik ujjamat. Rocky viszonozza a gesztust.

Fogom az összeragasztószalagozott laptopjaimat, és az egyiken elindítom a hullámforma-elemző szoftvert, a másikon meg az Excelt. Nekinyomom a gépeket az alagút falának, aztán odaragasztom.

Leszedem az elválasztó falról a pálcikaszámokat. Kezdhetjük akár ezekkel is. Felemelem az „I”-t, és rámutatok.

– Egy – mondom. – Egy.

A számra mutatok, aztán vissza az eridiai számjegyre.

– Egy. – Aztán Rockyra mutatok.

Rocky az „I”-re mutat, és azt mondja:

– ♪.

Leállítom a hullámforma-elemzőt, és visszatekerem pár másodperccel.

– Meg is vagyunk… – Rocky nyelvén az „egy” mindössze két, egyszerre lejátszott hangjegy. Persze van benne egy csomó felhang és zengő frekvencia is, de a két fő frekvenciacsúcsot egy-egy hangjegy jelenti.

Begépelem a másik laptop munkalapjába, hogy „egy”, és feljegyzem hozzá a releváns frekvenciákat.

– Oké… – Visszafordulok a térelválasztó felé, és feltartom a „V” szimbólumot. – Kettő.

– ♪ – válaszolja Rocky. Újabb egy szótagú szó. Egy nyelvnek általában a legrégebbi szavai a legrövidebbek.

Ezúttal egy négy külön hangjegyből álló akkordot kapok. Beírom, hogy „kettő”, és feljegyzem az ehhez tartozó frekvenciákat.

Rocky kezd izgatott lenni. Azt hiszem, tudja, mire készülök, és örül neki.

Feltartom a „λ”-t, és még mielőtt megszólalhatnék, rámutat, és azt mondja:

– ♫♪.

Kiváló. Az első két szótagú szó. Kicsit tekergetnem kell a frekvenciaalakzat adataiban, hogy be tudjam lőni a helyes akkordot. Az első szótag csak két hangjegyből áll, a második viszont ötből! Rocky legalább öt különböző hangjegyet tud kiadni egyszerre. Biztos több hangszálkészlete van, vagy valami ilyesmi. Nos, öt karja és öt lába van. Miért is ne lehetne öt hangszálkészlete?

Nem látom, hogy lenne szája. A hangjegyek valahonnan a belsejéből jönnek. Amikor először beszélni hallottam, a bálnák éneke jutott eszembe róla, és lehet, hogy ez pontosabb hasonlat volt, mint akkoriban hittem. A bálnák hangjának az a trükkje, hogy előre-hátra mozgatják a levegőt a hangszálaik mentén anélkül, hogy kiengednék. Nem kizárt, hogy Rocky is ugyanezt csinálja.

Kopp-kopp-kopp-kopp!

– Mi az? – nézek vissza Rockyra.

A kezemben tartott „λ” szimbólumra mutat, majd pedig rám. Aztán vissza a „λ”-ra, és megint rám. Szinte már magánkívül van.

– Ja, bocs – szabadkozom, majd tisztességesen feltartom a számjegyet, és azt mondom: – Három.

„Dzsesszkezekkel” reagál, én meg ugyanolyan kézrezgetéssel jelzek vissza neki.

Hah. Nos, ha már itt tartunk…

Egy kicsit mozdulatlanná válok, hogy tudja, szünetet tartok a beszélgetésünkben. Aztán a csuklómat sebesen forgatva megrezgetem mindkét felemelt kezem, és azt mondom:

– Igen.

Megismétlem a gesztust.

– Igen.

Utánam csinálja, majd így szól:

– ♫♩.

Lejegyzem a frekvenciákat a laptopomba.

– Oké, most már felvehetjük a szótárunkba az „igent”.

Kopp-kopp-kopp.

Odanézek. Amint látja, hogy rá figyelek, kezeket rezget, és azt mondja:

– ♫♩. – Ugyanaz az akkord, mind az előbb.

– Igen. Ezen már túl vagyunk.

Egy pillanatra felemeli az ujját, aztán két kezét ökölbe szorítja, és összecsapja.

– ♪♪.

…Mi van?

– Ááháá – ébredek rá. Hiszen tanár vagyok. Mégis mit tanítanék valakinek, aki most tanulta meg az „igen” szót? – Hát azt, hogy „nem”.

Legalábbis remélem.

Mindkét kezemet ökölbe szorítom, és összeütöm őket.

– Nem.

– ♫♩ – válaszolja Rocky. A laptopra pillantok. Azt mondta, igen.

Várjunk csak. Ezek szerint ez mégsem nem? Hanem szintén igen? Most összezavarodtam.

– Nem? – kérdezem.

– Nem – válaszolja eridiaiul.

– Tehát „igen”?

– Nem, igen.

– Igen?

– Nem. Nem.

– Igen, igen?

– Nem! – Egyértelmű frusztrációval szorítja ökölbe felém irányozott kezét.

Elég ebből a kabaréjelenetből. Feltartom az ujjamat.

Rocky ellazítja az öklét, és viszonozza a gesztust.

Beviszem a meglátásom szerint „nem”-et jelentő frekvenciákat a munkalapba. Ha tévedek, hát tévedek, és majd később korrigálunk.

Feltartom a „+” szimbólumot.

– Négy.

Feltartja egyik keze mindhárom ujját, és egy másik keze egyik ujját.

– ♩♩.

Lejegyzem a frekvenciákat.

A következő órákban több ezer szóra bővítjük közös szótárunkat. A nyelv amolyan exponenciális rendszer. Minél több szót ismersz belőle, annál könnyebb leírni az újakat.

Viszont a kommunikációt gáncsolja a Rocky nyelvére kitalált lassú és esetlen rendszerem. Az egyik laptopon leolvasom az általa kibocsátott frekvenciákat, aztán előkeresem őket a másik laptopon futtatott munkalapból. Nem egy világbajnok módszer, és máris elegem van belőle.

Kérek Rockytól egy órát, hogy megírhassak egy szoftvert. Nem vagyok számítógépes szakértő, de azért alapvető programozási kihívásoktól még nem ijedek meg. Írok egy programot, amely a hangelemző szoftver eredményét automatikusan kikeresi a táblázatomból. Igazából még programnak se nagyon lehet nevezni – inkább csak egy szkript. Egyáltalán nem hatékony, de a számítógépek gyorsan dolgoznak.

Szerencsére Rocky zenei akkordokban beszél. Arra nagyon nehéz rávenni egy számítógépet, hogy írott szöveggé alakítsa az emberi beszédet, a zenei hangjegyeket azonban nagyon is könnyen képes beazonosítani és egy táblázatban megtalálni.

Innentől kezdve a laptopom képernyője azonnal kiírja Rocky mondandójának angol fordítását. Amikor egy új szó hangzik el, beütöm az adatbázisba, és a számítógép legközelebb már azt is felismeri.

Közben Rocky semmilyen rendszert nem használ, hogy rögzítse, amit mondok vagy teszek. Se számítógépet, se íróeszközöket, se mikrofont. Semmit. Csak figyel. És amennyire meg tudom állapítani, emlékszik mindenre, amit elmondtam neki. Minden egyes szóra. Még akkor is, ha csak egyszer közöltem vele jó pár órával korábban. Bárcsak a diákjaim is ennyire figyelnének rám!

Gyanítom, az eridiaiaknak sokkal jobb az emlékezetük, mint az embereknek.

Durva hasonlattal az emberi agy feltört szoftverek gyűjteményeként írható le, amelyek érthetetlen módon működőképes egységet alkotnak. Mindegyik „funkcióját” véletlenszerű mutáció hozta létre, hogy megoldjon egy adott problémát, és növelje a túlélési esélyeket.

Röviden: az emberi agy egy nagy katyvasz, de hát az evolúció egésze is igencsak zűrzavaros. Feltételeznem kell, hogy az eridiaiak fejlődése sem más, mint véletlenszerű mutációk zűrzavaros eredménye. Mindenesetre bármi vezetett is ahhoz, hogy ilyen agyuk fejlődjön ki, úgynevezett „fotografikus memóriával” látta el őket.

És lehet, hogy még ennél is komplikáltabb a dolog. Az emberi agynak egy jókora darabja csak a látással foglalkozik, még saját memóriatárolója is van. Vagyis az sem kizárt, hogy az eridiaiak egyszerűen csak nagyon jól emlékeznek a hangokra. Elvégre a hallás az elsődleges érzékelési módjuk.

Tudom, hogy korán van még ehhez, de képtelen vagyok tovább várni. Felhozok a laborkészletből egy ampullányi asztrofágot, és feltartom a magasba.

– Asztrofág – mondom.

Rocky egész testtartása megváltozik. Lejjebb ereszkedik a teknője, mintha kicsit összekuporodna. Karmaival szorosabban markolja a kapaszkodónak használt rudakat.

– ♫♪♫ – mondja a szokásosnál halkabban.

A számítógépre pillantok. Ezt a szót még nem jegyeztem fel. Ez jelentheti az ő nyelvén az asztrofágot. Beviszem az adatbázisba.

Az ampullára mutatok.

– Asztrofág a csillagomon. Rossz.

– ♫♩♪♫ ♫♪♫♩ ♫♪♫ – válaszolja Rocky.

A számítógép fordítása: asztrofág én csillag. Rossz rossz rossz.

Ez az! Elmélet megerősítve. Ugyanazért van itt, amiért én is. Rengeteg kérdésem van még, de nincs hozzájuk elég szavunk. Hogy ez mennyire dühítő!

– ♫♫ ♫♩♪♪♫ ♫♪♫ – mondja Rocky.

A számítógépen a következő szöveg jelenik meg: Te jössz honnan, kérdés?

Rocky megtanulta a nyelvem alapvető szórendjét. Valószínűleg hamar rájött, hogy nem emlékszem automatikusan mindenre, úgyhogy inkább az én rendszeremmel dolgozik, semhogy megpróbálja megtanítani nekem az övét. Őszintén szólva elég butának tűnhetek számára. De néha azért becsúszik a mondataiba a saját nyelvtana, például mindig a „kérdés” szóval fejezi be a kérdéseit.

– Nem megértés – mondom.

– Te csillag neve mi, kérdés?

– Á! – A csillagom nevére kíváncsi. – Sol. A csillagomat Solnak hívják.

– Megértés. Te csillag eridiai neve ♫♪♫♪♩♩.

Lejegyzem az új szót. Rocky így nevezi a Solt. Két esetlenül kommunikáló emberrel ellentétben Rocky meg én még egymás  tulajdonneveit sem tudjuk tisztességesen kiejteni.

– Az én nyelvemen a te csillagod neve „Eridani”. – Valójában 40 Eridaninak hívjuk, de úgy döntök, felesleges túlbonyolítani a dolgot.

– Én csillag eridiai neve ♫♩♪♪♪.

Hozzáadom a nevet a szótárhoz.

– Értem.

– Jó.

Ennek a fordításához nincs szükségem a számítógépre. Egy ideje már kezdem felismerni az olyan gyakoribb szavakat, mint a „te”, „én”, „jó”, „rossz” és ehhez hasonlók. Sosem voltam egy művészlélek, és totálisan botfülem van, de ha már százszor hallottál egy akkordot, nehezen felejted el.

Az órámra pillantok – igen, most már órám is van. A stopperem óraként is használható. Beletelt némi időbe, hogy rájöjjek. Más dolgokkal voltam elfoglalva.

Egész nap a kommunikáción dolgoztunk, és teljesen kimerültem. Tudják egyáltalán az eridiaiak, mi az az alvás? Azt hiszem, ideje kideríteni.

– Az emberi szervezetnek aludnia kell. Ez az alvás. – Szememet lehunyva magzatpózba kuporodom, és színpadiasan demonstrálom az alvást. Még horkolást is mímelek, mert pocsék színész vagyok.

Visszatérek a normál pozíciómba, és az órájára mutatok.

– Az emberek huszonkilencezer másodpercig alszanak.

Tökéletes memóriájukon túl az eridiaiak a matekban is rendkívül jók. Legalábbis Rocky az. Amikor a tudományos mértékegységeinket vetettük össze, azonnal nyilvánvalóvá vált, hogy egy szempillantás alatt képes átszámítani az ő mértékegységeit az enyémekre. És a tízes számrendszer sem okoz neki semmilyen problémát.

– Sok másodperc… – mondja. – Miért van ilyen sok másodperc mozdulatlanság, kérdés… Megértés!

Ellazul, végtagjai elernyednek. Összekuporodik, akár egy döglött bogár, és egy ideig úgy is marad.

– Eridiaiak ugyanaz! ♪♫♫♪!

Hála az égnek. Gőzöm sincs, hogyan értetném meg az alvás fogalmát valakivel, aki soha nem is hallott róla. Hé, most egy időre elveszítem az eszméletemet, és hallucinálni fogok. Amúgy az időm egyharmadát ezzel töltöm. És ha sok idő telik el úgy, hogy nem tudom ezt csinálni, megőrülök, és végül meghalok. Aggodalomra semmi ok.

Hozzáadom a szótárhoz az eridiai „alvás” szót. 

Megfordulok, hogy távozzak.

– Most elmegyek aludni. Huszonkilencezer másodperc múlva visszajövök.

– Én figyel – mondja.

– Figyelsz?

– Én figyel.

– Öm…

Nézni akarja, ahogy alszom? Ez bármilyen más kontextusban kissé bizarrnak hangzana, de gondolom, egy új életforma tanulmányozása során elfogadható.

– Huszonkilencezer másodpercig mozdulatlan leszek – figyelmeztetem. – Sok másodperc. Semmit sem fogok csinálni.

– Én figyel. Várj.

Visszamegy a hajójába. Talán hozni akar végre valamit, amivel jegyzetelhet? Pár perc múlva visszatér egyik kezében egy eszközzel, a másik kettőben pedig egy táskával.

– Én figyel.

Az eszközre mutatok.

– Mi az?

– ♫♪♩♫. – Kivesz a táskából valamilyen szerszámot. – ♫♪♩♫ nem működés. – Párszor megbökdösi az eszközt a szerszámmal. – Én változtat. ♫♪♩♫ működés.

Nem vesződöm az új szó leírásával. Mit ütnék be mellé? „Az az izé, amit Rocky anno a kezében tartott”? Bármi legyen is az, drótok állnak ki belőle, a nyílásán keresztül pedig belátni bonyolult belsejébe.

A tárgy maga nem fontos. A lényeg, hogy a javításán dolgozik. Új szavunk van.

– Javítás – mondom. – Megjavítod.

– ♫♪♫♪ – mondja.

Hozzáadom a „javítás” szót a szótárhoz. Gyanítom, sokszor lesz rá szükség.

Nézni akarja, ahogy alszom. Tudja, hogy nem lesz izgalmas, de akkor is. Úgyhogy hozott magával valamit, amin dolgozhat közben.

Hát jó. Ha egyszer ez teszi boldoggá…

– Várj – mondom.

Visszamegyek a hajó hálórészébe.

Leveszem az ágyamról a matracot, a lepedőket és a takarót. Használhatnám a másik két ágy valamelyikét is, de… a halott barátaim feküdtek bennük, úgyhogy nem szívesen tenném.

Kivonszolom a matracot meg az ágyneműt a laborból, majd kissé esetlenül áthurcolom a vezérlőtermen, be az alagútba. Botrányos mennyiségű ragasztószalaggal rögzítem a matracot a falhoz, aztán ráerősítem a lepedőket meg a takarót.

– Most alszom – jelentem be.

– Alvás.

Lekapcsolom az alagút világítását. Nekem ez totális sötétséget jelent, Rocky számára viszont, aki „nézni” akar engem, semmi sem változik. Mindenki jól jár.

Beszuszakolom magam az ágyba, és ellenállok a késztetésnek, hogy jó éjszakát kívánjak. Az csak újabb kérdésekhez vezetne.

A Rocky szorgoskodását kísérő apróbb zörejek lassan álomba ringatnak.

A következő pár nap ugyanazzal a monoton tevékenységgel telik, de bőven nem unalmas. Hatalmasat nő a közös szókincsünk, és a nyelvtan terén is egész szép haladást érünk el. Igeidők, többes számok, feltételes módok, ragozások… a nyelv bonyolult, de lépésről lépésre megbirkózunk vele.

Ez egy lassú folyamat, de egyre többet vések az emlékezetembe Rocky nyelvéből. Már nem kell annyit használnom a számítógépet, bár teljesen még nem tudok meglenni nélküle – az hosszú időbe fog telni.

Mindennap egy órát az eridiai szótár tanulmányozásával töltök. Írtam egy rövid szkriptet, amelyik véletlenszerűen kiválaszt szavakat az Excel-fájlomból, és lejátssza a hangjukat egy MIDI-alkalmazással. Ez is elég kezdetleges, nem kifejezetten hatékony program, de a számítógépek gyorsan dolgoznak. Minél előbb meg akarok szabadulni a munkalaptól. Egyelőre folyamatosan szükségem van rá, de időnként már egy teljes mondatot is meg-megértek nélküle. Lassanként, de haladunk.

Minden éjjel az alagútban alszom. Rocky figyel. Nem tudom, miért. Erről még nem beszéltünk, túlságosan elfoglaltak vagyunk minden mással. De mindenképpen nézni akarja, ahogy alszom, még akkor is, ha csak egy gyors szundításról van szó.

Ma egy rendkívül fontos tudományos mértékegységről akarok beszélni, amelyik mindeddig kifogott rajtunk. Leginkább azért, mert zéró gravitációban élünk.

– Beszélnünk kell a tömegről.

– Igen. Kilogramm.

– Az. Hogyan magyarázzam el neked a kilogrammot? – kérdezem.

Rocky elővesz a táskájából egy kis gömböt. Nagyjából akkora, mint egy pingponglabda.

– Tudom ez labda tömegét. Te megméred. Megmondod nekem, labda hány kilogramm. És ismerni fogom kilogrammot.

Rocky végiggondolta!

– Igen! Add a labdát.

Több karjával is megkapaszkodik a körülötte lévő póznákban, és beteszi a labdát a minilégzsilipbe. Várok pár percet, hogy kihűljön, aztán kiveszem. Sima felületű, és fémből készült. Elég tömörnek tűnik.

– Hogy fogom ezt lemérni? – motyogom.

– Huszonhat – mondja Rocky teljesen váratlanul.

– Mi van a huszonhattal?

A kezemben tartott labdára mutat.

– Labda huszonhat.

Á, értem. A labda tömege huszonhat valami. Az ő mértékegységében mérve. Rendben. Akkor már csak az van hátra, hogy megállapítsam a labda tömegét, elosszam huszonhattal, és közöljem vele az eredményt.

– Értem. A labda huszonhat tömegű.

– Nem. Nem az.

Elbizonytalanodom.

– Nem az?

– Nem az. Labda huszonhat.

– Nem értem.

Rocky elgondolkodik, majd így szól:

– Várj.

És eltűnik a hajójában.

Amíg oda van, azon tűnődöm, hogyan lehetne megmérni valamit zéró gravitációban. Természetesen ugyanúgy van tömege mindennek zéró g-ben is, de nem lehet csak úgy rátenni egy mérlegre. Hisz nincs gravitáció. És a hajóorrhoz csatlakoztatott alagút miatt a Hail Mary centrifugális gravitációját sem izzíthatom be csak úgy.

Csinálhatnék egy kis centrifugát, csak akkorát, amekkorában elfér a labor legkisebb mérlege. Belsejében a mérleggel, állandó sebességgel forogna. Lemérnék vele valamit, aminek ismerem a tömegét, aztán lemérném vele a labdát, és a két eredmény arányából ki tudnám kalkulálni az utóbbi tömegét.

De ehhez egyenletesen forgó centrifugát kell építenem. És azt mégis hogyan? Megpörgetni valamit a laboratórium zéró gravitációjában igazán egyszerű művelet, de hogyan pörgetem mindig ugyanazzal a sebességgel több egymást követő kísérlet során?

Áááá! Hiszen nem kell ugyanazzal a sebességgel pörgetnem! Csak egy zsinórra van szükségem egy jellel a közepén!

Berepülök a Hail Marybe. Rocky megbocsátja majd, hogy elrohantam. Valószínűleg amúgy is a hajója bármely részéről meg tud „figyelni”.

Leviszem a labdát a laborba, ahol fogok egy darab nejlonzsinórt, és mindkét végét hozzákötöm egy-egy műanyag mintatárolóhoz. Így kapok egy zsinórt kis vödrökkel a két végén. Egymás mellé helyezem a tárolókat, és feszesre húzom a félbehajtott zsinórt, majd egy tollal megjelölöm a legtávolabbi pontját. Ez a szerkentyű középpontja.

A kezemmel ide-oda lóbálom a labdát, hogy legyen némi fogalmam a tömegéről. Valószínűleg nincs egy font. Nincs fél kilogramm.

Mindent ott hagyok a laborban lebegve, és lerúgom magamat a hálóba.

– Vizet – mondom.

– Víz igényelve – szólal meg a számítógép. A fémkarok adnak nekem egy zérógravitációs „cumis” vizet, vagyis egy műanyag zacskót szívószállal, amelyik csak akkor engedi át a folyadékot, ha megnyitsz rajta egy kis csipeszt. És egy liter fér bele. A karok mindig literével adagolják nekem a vizet. Ha meg akarod menteni a világot, muszáj innod.

Visszamegyek a laborba. A zacskó tartalmának nagyjából a felét belespriccelem egy mintadobozba, és lezárom. A félig üres cumizacskót beteszem az egyik vödörbe, a fémlabdát pedig a másikba, majd megpörgetem a cuccot a levegőben.

A két tömeg megközelítőleg sem egyezik meg. Az összekötött dobozok aszimmetrikus forgása megmutatja, hogy a vizes oldal sokkal nehezebb. Helyes. Pontosan erre pályáztam.

Magamhoz veszem a vizet, és iszom belőle egy kicsit, majd újra elindítom a pörgést. Még mindig aránytalan, de már nem annyira, mint az előbb.

Tovább kortyolgatok a zacskóból, tovább pörgetem a mintatárolókat, még tovább kortyolgatok és így tovább, mígnem az én kis szerkentyűm tökéletes köröket ír le a megjelölt középpont körül.

Ami azt jelenti, hogy a víz tömege megegyezik a labda tömegével.

Kiveszem a vödörből a cumizacskót. A víz sűrűségét ismerem – 1 kilogramm per liter. Tehát csak a megmaradt víz űrtartalmát kell megtudnom, hogy egyben a fémlabda tömegére is fény derüljön.

Előveszek egy nagy műanyag fecskendőt, amely egyszerre 100 millilitert tud magába szívni.

Csatlakoztatom a fecskendőt a zacskóhoz, és kinyitom a zárócsipeszt. Felszívok 100 milliliter vizet, aztán belespriccelem a „fölös vizes” dobozba. Még párszor megismétlem ezt a folyamatot. Az utolsó alkalommal, amikor a zacskó kiürül, már csak nagyjából a negyedéig telik meg a fecskendő.

Az eredmény: 325 milliliter víz, ami 325 grammot nyom! Vagyis Rocky labdája szintén 325 grammot nyom.

Visszamegyek az alagútba, hogy elújságoljam Rockynak, milyen okos vagyok.

Ökölbe szorított kézzel fogad.

– Elmentél! Rossz!

– Megmértem a tömeget! Nagyon okos kísérletet végeztem.

Válaszul Rocky a magasba emel egy gyöngyökkel teli zsinórt.

– Huszonhat.

Ez a gyöngyös zsinór olyan, mint azok, amelyeket korábban, az atmoszféráról folytatott értekezésünk kapcsán küldött át…

– Á – mondom. Ez egy atom. Rocky így beszél az atomokról. Megszámolom a gyöngyöket. Összesen huszonhat van.

A 26. elemről beszél – a Föld egyik leggyakoribb eleméről.

– Vas. – A nyakláncra mutatok. – Vas.

Rocky is a nyakláncra mutat, és azt mondja:

– ♫♩♪♫♫ – feljegyzem a szót a szótáramba.

– Vas – ismétli meg a nyakláncra mutatva.

– Vas.

A kezemben tartott labdára mutat.

– Vas.

Beletelik egy másodpercbe, hogy leessen. A homlokomra csapok.

– De gyatra vagy.

Jópofa kísérlet volt, csak egyben totális időpazarlás is. Rocky minden szükséges információval ellátott engem – vagy legalábbis megpróbálkozott vele. Tudom, mi a vas sűrűsége, és tudom, hogyan számoljam ki egy gömb térfogatát, onnan meg már csak némi számítgatásba telik a tömeg megállapítása.

Kiveszek az alagútban tartott szerszámosládából egy mérőkörzőt, és lemérem a gömb átmérőjét. 4,3 centiméter. Ebből kiszámolom a térfogatot, megszorzom a vas sűrűségével, és megkapom a sokkal pontosabb és megbízhatóbb eredményt: 328,25 gramm.

– Csak egy százalékkal tévedtem – zsémbeskedem.

– Te beszélsz hozzád, kérdés?

– Igen! Magamhoz beszélek.

– Emberek furcsák.

– Igen.

Rocky kinyújtóztatja a lábait.

– Most alszom.

– Hűha. – A megismerkedésünk óta most először kell aludnia. Helyes. Így lesz némi időm labormunkát végezni. De mennyi időm?

– Meddig alszanak az eridiaiak?

– Én nem tud.

– Nem tudod? Hiszen eridiai vagy. Hogyhogy nem tudod, meddig alszanak az eridiaiak?

– Eridiaiak nem tud, meddig tart alvás. Talán rövid idő. Talán hosszú idő.

Kiszámíthatatlan ideig alszanak. Végül is semmi sem garantálja, hogy az alvásnak szabályosan visszatérő minta szerint kell alakulnia. Azt legalább tudja, milyen időtartamon belül változhat az alvási ideje?

– Van minimum alvásidő? Maximum alvásidő?

– Minimum 12 265 másodperc. Maximum 42 928 másodperc.

Gyakran kapok furcsán konkrét számokat Rockytól olyankor, amikor durva becsléseket kellene mondania. Beletelt némi időbe, hogy rájöjjek ennek az okára, de végül leesett. Valójában tényleg hozzávetőleges, kerek számokat mond, épp csak a saját mértékegységei és a hatos számrendszere szerint. Ténylegesen könnyebb neki tízes számrendszerű földi másodpercekbe átszámolni azokat az értékeket, mint eleve földi másodpercekben gondolkodnia.

Lefogadom, hogy ha visszaváltanám azokat az értékeket eridiai másodpercekbe a hatos számrendszer alapján, kerek számokat kapnék. De túl lusta vagyok hozzá. Miért számoljak vissza adatokat, amiket ő már átszámolt? Még sosem vétett számolási hibát.

Nekem meg kétszer kell hatvannal osztanom egy számológépen, csak hogy a saját bolygóm egyik mértékegységét átváltsam a saját bolygóm egy másik mértékegységére. Rocky legalább három és fél órát és legfeljebb tizenkét órát fog aludni.

– Értem – mondom, és visszaindulok a légzsilip felé.

– Te figyelsz, kérdés? – kérdezi Rocky.

Ő nézett engem, amikor én aludtam, természetes, hogy felajánlja, hogy én is nézzem őt. A földi tudósok valószínűleg tolonganának, hogy megfigyelhessék, hogyan alszik egy eridiai, ami viszont engem illet, örülök, hogy végre van időm mélyelemzésnek alávetni a xenonitot. Szinte megveszek a kíváncsiságtól, tudni akarom, hogyan alakít ki kötést a xenon más elemekkel. Már ha egyáltalán sikerül zéró gravitációban működésre bírnom a laborfelszerelésemet.

– Nem szükséges.

– Te figyelsz, kérdés? – kérdezi Rocky ismét.

– Nem.

– Te figyelsz.

– Azt akarod, hogy figyeljelek alvás közben?

– Igen. Akarom akarom akarom.

Kimondatlan szabályunk, hogy a triplázott szó rendkívül erős nyomatékosítást jelent.

– Miért?

– Jobban alszom, ha figyelsz.

– Miért?

Kalimpál kicsit néhány karjával, próbálja megfogalmazni a megfelelő választ.

– Eridiaiak ilyenek.

Az eridiaiak nézik egymást alvás közben. Így működnek. Kulturális érzékenységet kéne tanúsítanom, de amikor magamban beszéltem, ő kigúnyolt.

– Eridiaiak furcsák.

– Figyelsz. Jobban alszom.

Semmi kedvem órákig egy kutya méretű pók mozdulatlanságát bámulni. Van saját legénysége, nem? Figyeljék őt azok. A hajójára mutatok.

– Figyeljenek téged más eridiaiak.

– Nem.

– Miért nem?

– Én vagyok itt egyetlen eridiai.

Leesik az állam.

– Te vagy egyedül azon a hatalmas hajón?

Rocky egy pillanatig hallgat, aztán így szól:

– ♫♩♪♫♩♪♫ ♫♪ ♩♪♫ ♫♪♫♪♩♫♪♩♪ ♫♩ ♪ ♫♩♪ ♫ ♩♪♫♩♪ ♫♩♪ ♫.

Érthetetlen halandzsa. Összefércelt fordítószoftverem mondta volna be az unalmast? Ellenőrzöm. Nem, jól működik. Megvizsgálom a hullámformákat. Hasonlóak a korábban látottakhoz, de alacsonyabbak. És most, hogy belegondolok, az egész mondat mintha alacsonyabb hangfekvésű lett volna, mint Rocky bármelyik korábbi mondata. Kiválasztom ezt a szakaszt a szoftver archívumából, és emelek rajta egy oktávot. Az oktáv egyetemes dolog, nem csak az emberekre jellemző. Minden hangjegynek megduplázza a frekvenciáját.

A számítógép azonnal lefordítja az eredményt:

– Eredeti legénység huszonhárom fő volt. Most csak én vagyok.

Az oktávcsökkenés… azt hiszem, érzelmi felindulás okozhatta.

– Azt akarod mondani, hogy… meghaltak?

– Igen.

Megdörzsölöm a szememet. Ejha. Az A-radarjel huszonhárom fős legénységgel indult útnak. Rocky az egyetlen túlélő, és érthető módon felzaklatták a történtek.

– M… öm… – dadogok. – Rossz.

– Rossz rossz rossz.

Felsóhajtok.

– Az én eredeti legénységem három fő volt. Most csak én vagyok. – A válaszfalra teszem a kezemet.

Rocky a másik oldalról ugyanoda helyezi a karmait.

– Rossz.

– Rossz rossz rossz.

Egy darabig így maradunk.

– Figyellek alvás közben – mondom.

– Jó. Én alszom – válaszolja.

Karjai ellazulnak, és most úgy néz ki, akár egy döglött bogár. Szabadon lebeg az alagút ráeső részében, már nem kapaszkodik egyetlen fogantyúba sem.

– Hát, most már nem vagy egyedül, haver – mondom. – Egyikünk sincs egyedül.

13. FEJEZET
Kép

Nem hiszem, hogy át kell minket kutatni, Mr. Easton – mondta Stratt.

– Én meg azt hiszem, hogy igen – válaszolta a börtönőrök parancsnoka. Vaskos új-zélandi akcentusa barátságosnak hangzott, de volt benne valami él. Ez az ember karriert épített abból, hogy nem hajlandó lenyelni mások szarságait.

– Mentesültünk mindenféle…

– Elég – szakította félbe Easton. – Senki sem léphet a Pare-ból ki vagy a Pare-ba be teljes motozás nélkül.

Az aucklandi börtön, amelyet a helyiek valami okból kifolyólag „Pare”-nak hívtak, Új-Zéland egyetlen szigorított fegyháza volt. Egyetlen bejáratát biztonsági kamerák özöne árasztotta el, és minden vendégre mikroszkennelés várt. Még az őrök is átmentek a detektoron, amikor megérkeztek a börtönbe.

Easton asszisztense meg én oldalt álldogáltunk, amíg a főnökeink vitatkoztak. Egymásra néztünk, és megvontuk a vállunkat. Makacs főnökök beosztottjainak átmeneti szövetsége.

– Nem adom át az elektromos sokkolómat. Ha óhajtja, szívesen felhívom a miniszterelnökét – mondta Stratt.

– Hívja csak. Ugyanazt hallja majd tőle, amit most tőlem is hallhat: nem engedünk fegyvereket azoknak az állatoknak a közelébe. Még a saját őreimnek is csak gumibotjuk van. Bizonyos szabályokon nem változtatunk. Tökéletesen tisztában vagyok a fennhatóságával, de annak is megvannak a maga határai. Maga sem mágikus lény.

– Mr. E…

– Lámpát! – tartotta ki a kezét Easton.

Az asszisztense belenyomott egy kis zseblámpát. Easton bekapcsolta.

– Kérem, nyissa ki a száját jó nagyra, Ms. Stratt. Ellenőriznem kell, nem hozott-e csempészárut.

Hű, a nemjóját. Előreléptem, mielőtt elfajultak volna a dolgok.

– Majd én kezdem! – Nagyra nyitottam a számat.

Easton bevilágított a számba, és körbenézett benne.

– Tiszta.

Stratt csak bámult rá.

Easton készen állt a zseblámpával.

– Ha gondolja, hívok egy női őrt, és alaposabb motozást rendelek el.

Stratt pár másodpercig nem reagált semmit, aztán előhúzta tokjából a sokkolóját, és átadta a férfinak.

Alighanem fáradt lehetett, mert még sosem láttam, hogy valaha egy jottányit is engedett volna egy hatalmi jászmában. Igaz, még olyat sem láttam, hogy értelmetlen pöcsméregetésre ragadtatta volna magát. Komoly hatalom összpontosult a kezében, és nem is félt használni, de általában nem bocsátkozott vitába, ha egy egyszerű megoldással el lehetett kerülni.

Hamarosan már őrök kísértek minket a börtön hideg, szürke falai között.

– Mi a franc baja van magának? – kérdeztem.

– Nem bírom ezeket a kicsinyes zsarnokokat – válaszolta. – Teljesen kiakadok tőlük.

– Néha megteheti, hogy enged egy kicsit.

– Elfogyott a türelmem, a világnak pedig elfogyott az ideje.

Feltartottam az ujjamat.

– Nem, nem, nem! Nem takarózhat ezzel a „megmentem a világot” ürüggyel, valahányszor átmegy hárpiába.

Stratt végiggondolta.

– Jó, oké. Lehet, hogy igaza van.

Követtük az őröket egy hosszú folyosón, amely a szigorított biztonsági részlegbe vezetett.

– A szigorított biztonság kicsit túlzásnak tűnik – mondta Stratt.

– Hét ember meghalt – emlékeztettem őt. – Miatta.

– Baleset volt.

– Inkább gondatlanságból elkövetett emberölés. Azt kapta, amit megérdemelt.

Az őrök befordultak egy sarkon, mi pedig követtük őket. Az egész hely egy labirintusra emlékeztetett.

– Egyáltalán miért hozott ide?

– A tudomány érdekében.

– Mint mindig – sóhajtottam fel. – Nem tetszik nekem ez az egész.

– Tudomásul vettem.

Beléptünk egy komor helyiségbe, amelynek a közepén egyetlen fémasztal árválkodott… Az asztal egyik oldalán élénk narancssárga kezeslábast viselő fogoly ült, egy késő negyvenes vagy talán kora ötvenes éveiben járó, kopaszodó férfi. Hozzábilincselték az asztalhoz, bár egyáltalán nem tűnt veszélyesnek.

Stratt és én leültünk vele szemben, az őrök pedig becsukták utánunk az ajtót.

A férfi ránk nézett. Enyhén oldalra döntötte a fejét, várta, hogy valaki megszólaljon.

– Dr. Robert Redell – mondta Stratt.

– Szólítson Bobnak.

– Dr. Redellnek fogom szólítani. – Stratt elővett az aktatáskájából egy dossziét, és végigfutott rajta. – Jelenleg életfogytiglani büntetését tölti hétrendbeli emberölésért.

– Ezzel az ürüggyel zártak be ide, igen.

Ezt nem tudtam szó nélkül megállni:

– Hét ember halt meg a tornyán a maga gondatlansága miatt. Nekem ez elég jó „ürügynek” hangzik az ittlétére.

Redell megrázta a fejét.

– Hét ember halt meg, mert a vezérlőterem nem követte az eljárásrendet, és aktivált egy elsődleges szivattyúállomást, miközben a munkások még mindig a naptoronyban voltak. Borzalmas, ami történt, de baleset volt.

– Akkor világosítson fel minket – folytattam. – Ha a napelemfarmján történt halálos baleset nem a maga hibája, miért van itt?

– Mert a kormány azt hiszi, elsikkasztottam több millió dollárt.

– És miért hinnének ilyesmit?

– Mert elsikkasztottam több millió dollárt. – Kényelmesebb pozícióba mozgatta összebilincselt csuklóját. – De ennek semmi köze a halálesetekhez. Semmi!

– Meséljen a feketepaneles energiaötletéről – vette át a szót Stratt.

– A feketepanel? – Redell hátrébb húzódott. – Az csak egy ötlet volt. Névtelenül küldtem el.

Stratt a szemét forgatta.

– Komolyan gondolja, hogy egy börtön számítógépes szobájából küldött e-mail névtelen marad?

Redell elkapta a tekintetét.

– Nem számítógépes kocka vagyok, hanem mérnök.

– Többet akarok tudni a feketepanelről, és ha tetszik, amit hallok, akár a büntetését is csökkenthetem. Úgyhogy vágjon bele.

Redell kihúzta magát.

– Hát… akkor… oké. Mit tud a naphőerőművekről?

Stratt rám nézett.

– Öm – mondtam. – A lényege, hogy felállítunk egy rakás tükröt, amelyek egy torony tetejére verik vissza a napfényt. Ha a pár száz négyzetméternyi tükör által összegyűjtött összes napfényt egyetlen pontra irányítjuk, forráspontig melegíthetjük a vizet, és turbinát üzemeltethetünk vele.

Stratt felé fordultam.

– De ez nem újdonság. Spanyolországban most is van egy teljesen működőképes naphőerőmű. Ha kíváncsi a technológiára, beszéljen velük.

Stratt egy kézmozdulattal elhallgattatott.

– Ezen dolgozott Új-Zéland számára?

– Nos. Új-Zéland pénzelte a kutatást. De az eredménnyel Afrikát akartuk energiához juttatni.

– Miért fizetne Új-Zéland egy szakajtónyi pénzt, hogy segítsen Afrikának? – kérdeztem.

– Mert jó fejek vagyunk – válaszolta Redell.

– Nahát. Tudtam én, hogy Új-Zéland szuper hely, de…

– És az energiáért egy új-zélandi vállalat nyújtotta volna be a számlát – tette hozzá Redell.

– Helyben vagyunk.

Redell előrehajolt.

– Afrikának infrastruktúrára van szüksége, ahhoz pedig energia kell. Kilencmillió négyzetkilométernyi használhatatlan földjük van, amely a bolygó valamennyi területe közül a legintenzívebb folyamatos napsütésnek van kitéve. A Szahara másra sem vár, csak arra, hogy mindent megadjon nekik, amire szükségük van. Csak annyi lett volna a dolgunk, hogy felépítjük azokat a rohadt erőműveket!

Erőtlenül visszacsuklott a székébe.

– De minden helyi kormányzat akart egy szeletet a tortából. Korrupció, lefölözés, lefizetés, amit csak akar. Azt hiszi, én sokat sikkasztottam? Hát az kurvára semmi ahhoz képest, amit megvesztegetésként kellett leperkálnom, csak hogy építhessek egy naperőművet a kibaszott semmi kellős közepén.

– És aztán? – kérdezte Stratt.

Redell a cipőjére szegezte a tekintetét.

– Építettünk egy próbalétesítményt… egy egy négyzetkilométeres tükörterületet. Az egészet egy torony tetejére helyezett, vízzel teli nagy fémhengerre fókuszáltuk. Felforralni a vizet, üzemeltetni a turbinát, tudja, hogy megy ez. Az egyik csapatom szivárgások után kutatott a hengeren. Amikor ember tartózkodik a toronyban, a tükröknek másfelé kell fordulniuk, csakhogy valaki a vezérlőteremben véletlenül az egész rendszert beindította, amikor le akart futtatni egy virtuális tesztet.

Felsóhajtott.

– Hét ember. Egyetlen pillanat alatt meghaltak. Legalább nem szenvedtek. Sokat. Valakinek fizetnie kellett. Az áldozatok mind új-zélandiak voltak, ahogy én is az vagyok. Úgyhogy a kormány rám szállt. A tárgyalás szégyenletes komédia volt.

– És a sikkasztás? – kérdeztem.

Redell biccentett.

– Igen, az is felmerült a tárgyaláson, de azt megúsztam volna, ha a projekt sikert arat. Nem én tehetek a történtekről. Jó, igen, a pénzt elloptam, abban bűnös vagyok. De nem öltem meg azokat az embereket. Sem gondatlanságból, sem máshogy.

– Hol volt a baleset idején? – kérdezte Stratt.

Redell habozott.

– Hol volt? – ismételte meg Stratt a kérdést.

– Monacóban. Nyaraláson.

– Három hónapig nyaralt Monacóban. Szerencsejátékon verte el az elsikkasztott pénzt.

– Van némi… szerencsejáték-függőségem. Ezt elismerem. Eleve egy szerencsejátékos tartozás kényszerített rá a sikkasztásra is. Ez betegség.

– És mi lett volna, ha a három hónapos tivornyázás helyett a munkáját végzi? Ha ott lett volna az erőműben a baleset napján? Akkor is meghaltak volna azok az emberek?

Redell arckifejezése önmagában elegendő válasznak bizonyult.

– Oké – biccentett Stratt. – Túl vagyunk a kifogásokon meg a süket dumán. Nem fog meggyőzni róla, hogy maga csak egy ártatlan bűnbak, és ezt maga is tudja. Úgyhogy lépjünk tovább: beszéljen a feketepanelekről.

– Jó, legyen. – Redell összeszedte magát. – Az egész életemet az energiaszektorban töltöttem, úgyhogy nyilván roppant érdekesnek találom az asztrofágot. Egy ilyen tárolóeszköz… jesszus, ha nem volna ez az egész dolog a nappal, ez a felfedezés lehetne a legnagyobb áldás az emberiség történetében.

Kicsit fészkelődött a székében.

– Nukleáris erőművek, szénerőművek, naphőerőművek… lényegében mind ugyanúgy működnek: hővel felforralják a vizet, aztán a gőzzel turbinát hajtanak. Az asztrofág esetében azonban semmi szükség efféle szarakodásra. Az asztrofág közvetlenül változtatja energiává a hőt, és még csak különösebben nagy hőmérsékletet sem igényel. Bármi jó neki 96,415 fok fölött.

– Ezt mi is tudjuk – válaszoltam. – Az utóbbi hónapokban egy nukleáris reaktor hőjével tenyésztettem az asztrofágot.

– És mennyit kapott így? Pár grammot? Az én ötletemmel ezer kilogrammot állíthat elő naponta. Pár év múlva elég lesz az egész Hail Mary-küldetéshez. Ennél még a hajót is több időbe telik majd megépíteni.

– Rendben, felkeltette az érdeklődésemet – mondtam. Stratt korábban természetesen egy szót sem szólt nekem erről a „feketepanel” dologról.

– Fogjon egy darab fémfóliát. Bármilyen fémből lehet. Anodizálja, amíg fekete nem lesz. Ne fesse be… anodizálja. Helyezzen rá átlátszó üveget, és hagyjon egy centiméternyi rést az üveg és a fólia között. A széleket zárja le téglával, habszivaccsal vagy bármilyen jó szigetelőanyaggal. Aztán tegye ki a napra.

– Jó, és mit érek el vele?

– A fekete fólia magába szívja a napfényt, és felmelegszik. Az üveg elszigeteli a külső levegőtől… hőveszteség csak az üvegen keresztül lehetséges, márpedig az lassú folyamat. Az egyensúlyi hőmérséklet bőven 100 Celsius-fok fölött fog beállni.

Biccentek.

– És abban a hőmérsékletben dúsul az asztrofág.

– Igen.

– De ez nevetségesen lassú lenne. Egy egy négyzetméteres doboz és ideális időjárási körülmények esetén… számoljunk ezer watt per napenergia-négyzetméterrel…

– Az fél mikrogramm naponta. Többé-kevésbé.

– Ez enyhén szólva messze van a „napi ezer kilogramm”-tól.

Redell elmosolyodott.

– Ez kizárólag a rendelkezésre álló négyzetméterek függvénye.

– Napi ezer kilogrammhoz kétbillió négyzetméterre lenne szükség.

– A Szahara kilencbillió négyzetméter.

Leesett az állam.

– Ez túl gyors volt – szólalt meg Stratt. – Magyarázatot kérek.

– Nos. Azt akarja, hogy burkoljuk be feketepanelekkel a Szahara egy részét. Durván… az egész sivatag negyedét!

– Ez lenne a legnagyobb, ember alkotta objektum – mondta Redell. – Az űrből is tisztán látható lenne.

Egyenesen rámeredtem.

– Valamint elpusztítaná Afrika és valószínűleg Európa ökológiáját.

– Nem annyira, mint a közelgő jégkorszak.

Stratt feltartotta a kezét.

– Dr. Grace. Beválhat az ötlete?

Nyugtalanul fészkelődtem.

– Nos, végül is… a koncepció jó. De nem tudom, egyáltalán kivitelezhető-e. Ez nem annyi, mint egy épület vagy egy út megépítése. Több billió ilyen panelről beszélünk.

Redell előrehajolt.

– Ezért terveztem úgy a feketepaneleket, hogy fóliából, üvegből és kerámiából készüljenek. Mindegyik anyagból bőven van a Földön.

– Egy pillanat – szóltam közbe. – Hogyan szaporodik az asztrofág ebben a közegben? A feketepaneljei természetesen feldúsítják őket, és szaporodásra készen állnak majd. De ahhoz még egy csomó egyéb lépésen át kell menniük.

– Ó, tudom én azt – vigyorodott el Redell. – Lesz odabent egy statikus mágnesünk, amelynek követhetik a mágneses mezejét… ez gondoskodik a migrációs reakciójuk kiváltásáról. Továbbá lesz egy kis infravörös szűrőnk az üveg egyik szakaszán, és azon csak a CO2 infravörös színképjelének a hullámhosszai jutnak majd át. Az asztrofág odamegy szaporodni. Az osztódást követően az üveg felé indulnak, mert arra van a nap. A panel oldalán lesz valahol egy tűhegynyi lyuk a levegőcseréhez. Ahhoz elég lassú, hogy ne hűtse le a panelt, ahhoz viszont elég gyors, hogy pótolja az asztrofág szaporodása közben elhasznált CO2-t.

Szóra nyitottam a számat, hogy tiltakozzak, de nem találtam hibát a folyamatleírásban. Redell ezt alaposan átgondolta.

– Nos? – kérdezte Stratt.

– Tenyésztőrendszernek csapnivaló – válaszoltam. – Sokkal kevésbé hatékony, és sokkal alacsonyabb hozamú, mint a hordozó reaktorára épülő saját rendszerem. De nem is a hatékonyság volt a célja, hanem a skálázhatóság.

– Pontosan – erősítette meg Redell, és Strattra mutatott. – Hallom, lényegében isteni hatalma van az egész világ fölött.

– Ez túlzás – jegyezte meg Stratt.

– Azért nem különösebben – tettem hozzá.

– Rá tudja venni Kínát, hogy állítsák rá az ipari kapacitásukat a feketepanelek előállítására? – folytatta Redell. – Sőt, nemcsak Kínát, hanem a föld minden ipari országát? Merthogy ez kellene hozzá.

Stratt csücsörítve gondolkodott, majd így szólt:

– Igen.

– És rá tudja venni Észak-Afrika tetves korrupt kormányzati tisztviselőit, hogy ne álljanak az utunkba?

– Ez könnyű lesz. Amikor ez az egész véget ér, azok a kormányok megtartják a feketepaneleket, és onnantól kezdve ők lesznek a világ energiaipari óriásai.

– Na tessék. Megmentjük a világot, és közben mellesleg végleg kiemeljük Afrikát a szegénységből. Mindez persze csak elmélet. Ki kell fejlesztenem a feketepanelt, és meg kell győződnöm róla, hogy lehetséges a tömeggyártása. Nem börtönben kéne lennem, hanem egy laborban.

Stratt megrágta magában a dolgot, aztán felállt.

– Oké. Üdv a csapatban.

Redell a levegőbe öklözött.

Az alagútfalhoz erősített ágyamban ébredek. Az első éjszaka ragasztószalagos szerencsétlenkedése már a múlté. Azóta rájöttem, hogy az epoxi ragasztó remekül működik a xenoniton, úgyhogy felerősítettem rá pár támasztékot, és tisztességesen felszereltem a matracot.

Most már minden éjjel az alagútban alszom. Rocky ragaszkodik hozzá. Úgy nyolcvanhat óránként egyszer maga Rocky is az alagútban alszik, és azt akarja, hogy nézzem közben. Hát, eddig csak háromszor aludt ott, úgyhogy az ébrenléti periódusáról gyűjtött adataim egy kicsit hiányosak. De elég következetesen csinálja.

Kinyújtózkodom, és ásítok egyet.

– Jó reggelt – mondja Rocky.

Koromsötét van. Felkapcsolom az ágy mellé erősített lámpát.

Rocky egy egész műhelyt rendezett be a túlsó oldalon. Mindig módosításokat vagy javításokat végez valamin. Mintha a hajóját állandóan toldozni-foldozni kellene. Jelenleg két kézzel tart egy hosszúkás fémeszközt, két másik kezével pedig tűszerű szerszámokkal bökdösi a belsejét. A maradék kezével egy falifogantyúba kapaszkodik.

– Jó reggelt – válaszolom. – Megyek enni. Majd jövök.

Rocky szórakozottan int.

– Egyél.

Lelebegek a hálóba a reggeli rituálémhoz. Elfogyasztok egy előrecsomagolt reggelit (tojásrántotta kolbásszal) meg egy zacskó forró kávét.

Eltelt pár nap a legutóbbi mosakodásom óta, és már érzem is a saját testszagomat. Ami rossz jel. Lecsutakolom magamat a szivacsfürdő-állomáson, és előveszek egy tiszta kezeslábast. A rengeteg modern berendezés ellenére még nem láttam semmit, ami ruházat tisztítására szolgálna, úgyhogy a szennyest benedvesítem, és egy időre beteszem a laboratóriumi fagyasztóba. Ezzel kinyírom a baktériumokat, márpedig a bűzt azok okozzák. Így kapok friss, de nem tiszta ruhákat.

Belebújok a kezeslábasba. Úgy döntöttem, ma lesz a nagy nap. Rockyval egy hete csiszoljuk a kommunikációnkat, és immár készen állunk az igazi beszélgetésekre. Az idő egyharmadában már a számítógépes fordítást sem kell figyelnem, hogy megértsem a szavait.

Visszalebegek az alagútba, és elkortyolom a kávém maradékát.

Oké. Azt hiszem, végre ismerjük a szavakat, amelyek szükségesek ehhez a beszélgetéshez. Ugorjunk neki.

Megköszörülöm a torkomat.

– Rocky. Azért vagyok itt, mert az asztrofág beteggé tette a Solt, a Tau Cetit viszont nem. Te is ezért vagy itt?

Rocky visszateszi az eszközt meg a szerszámait a szerszámövére, és a kapaszkodók segítségével a válaszfalhoz mászik. Helyes. Tudja, hogy komoly beszélgetés készül.

– Igen. Nem megértés, Tau miért nem beteg, de Eridani beteg. Ha asztrofág nem távozik Eridanitól, a népem meghal.

– Ugyanez! – mondom. – Ugyanez ugyanez ugyanez! Ha az asztrofág tovább fertőzi a Napot, minden ember meghal.

– Jó. Ugyanaz. Te meg én megmentjük Eridanit és Solt.

– Igen igen igen!

– Miért haltak meg többi emberek a hajódon, kérdés? – kérdezi Rocky.

Ó. Szóval most erről fogunk beszélni?

Megdörzsölöm a tarkómat.

– Hát, mi… végigaludtuk az idevezető utat. Nem normál alvás. Különleges alvás. Veszélyes, de szükséges. A társaim meghaltak, én nem. Véletlen. Szerencse.

– Rossz – mondja Rocky.

– Rossz. Miért haltak meg az eridiaiak?

– Nem tudás. Mindenki beteg lett. Aztán mindenki meghalt. – Megremeg a hangja. – Én nem beteg. Nem tudás, miért.

– Rossz – sóhajtok fel. – Miféle betegség?

Rocky elgondolkodik.

– Kell hozzá szó. Kicsi élet. Egyetlen dolog. Mint asztrofág. Eridiai test sok-sok ilyenből áll.

– Sejt – válaszolom. – Az én testem is sok-sok sejtből áll.

Rocky kimondja a „sejt” eridiai megfelelőjét, én pedig hozzáadom a hangokat egyre terjedelmesebb szótáramhoz.

– Sejtek – mondja. – Legénységemnek probléma sejtekkel. Sok-sok sejt meghal. Nem fertőzés. Nem sérülés. Nincs ok. Csak én nem. Én sosem. Miért, kérdés? Én nem tudás.

Az érintett eridiaiak összes sejtje elpusztult? Ez borzalmasan hangzik. Továbbá úgy, mintha sugárbetegségben haltak volna meg. Hogyan tudnám ezt elmagyarázni neki? De valószínűleg nincs is rá szükség, hiszen ha űrutazók, tudniuk kell a sugárzásról. Viszont ezt a szót még nem ismerjük egymás nyelvén. Segítsünk ezen.

– Kell nekem hozzá szó: gyorsan mozgó hidrogénatomok. Nagyon-nagyon gyorsak.

– Forró gáz.

– Nem. Gyorsabb. Nagyon-nagyon-nagyon gyors.

A teknőjét ingatja. Össze van zavarodva.

Máshonnan közelítek.

– Az űrben nagyon-nagyon-nagyon gyors hidrogénatomok vannak. Majdnem fénysebességgel utaznak. Csillagokból jöttek létre nagyon-nagyon-nagyon régen.

– Nem. Űrben nincs tömeg. Űr üres.

Ajjaj.

– Nem, tévedsz. Az űrben hidrogénatomok vannak. Nagyon-nagyon gyors hidrogénatomok.

– Megértés.

– Nem tudtad?

– Nem.

Megrökönyödve bámulok rá.

Hogyan juthat el egy civilizáció az űrutazásig a sugárzás felfedezése nélkül?

– Dr. Grace.

– Dr. Lokken.

Egymással szemben ültünk egy kis acélasztalnál, egy apró, de a repülőgép-hordozó helykihasználásához képest kifejezetten tágas szobában. Nem igazán értettem az eredeti rendeltetését, a nevét pedig kínaiul írták fel. De valószínűleg itt nézegették a navigátorok a térképeket…

– Köszönöm, hogy időt szakított rám – mondta Lokken.

– Nem probléma.

Általában véve igyekeztünk elkerülni egymást. A kapcsolatunk a „nem bírjuk egymást” szinten kezdődött, és azóta sokat haladt az „egyáltalán nem bírjuk egymást” szint irányába. Ebben én éppen annyira hibás voltam, mint ő, de hát még Genfben, hónapokkal ezelőtt indult szerencsétlenül a viszonyunk, és azóta sem javult.

– Természetesen én ezt szükségtelennek tartom.

– Én is – bólintottam. – De Stratt ragaszkodott hozzá, hogy bevonjon engem, úgyhogy most itt vagyunk.

– Van egy ötletem. De kíváncsi vagyok a véleményére. – Elővett egy aktát, és átnyújtotta nekem. – A CERN a jövő héten fogja publikálni. Ez még csak vázlat, de én mindenkit ismerek odaát, úgyhogy adtak nekem egy előzetes példányt.

Kinyitottam az aktát.

– Oké, miről van szó?

– Rájöttek, hogyan tárolja az asztrofág az energiát.

– Komolyan?! – hápogtam. Aztán megköszörültem a torkomat. – Komolyan?

– Igen, és túlzás nélkül mondom, hogy fantasztikus. – Az első oldal grafikonjára mutatott. – A lényeg röviden: neutrínók.

– Neutrínók? – Megráztam a fejemet. – Hogy a viharba…

– Tudom. A legkevésbé sem kézenfekvő, de valahányszor megölnek egy asztrofágot, nagy neutrínókitörésre kerül sor. Még az IceCube Neutrínóobszervatóriumba is vittek mintákat, hogy lyukat üssenek rajtuk a fő detektormedencében. Rengeteg találatot kaptak. Az asztrofág csak élő állapotában tudja magában tartani a neutrínókat, és nagyon nagy mennyiségben tárolja.

– Hogyan állít elő neutrínókat?

Lokken belelapozott az aktába, és egy újabb grafikonra mutatott.

– Ez inkább a maga területe, mintsem az enyém, de a mikrobiológusok megerősítették, hogy az asztrofágban sok szabad hidrogénion, vagyis elektronhoz nem kötődő proton cikázik ide-oda a sejthártyán belül.

– Igen, erről már olvastam. Egy orosz csapat fedezte fel.

Lokken bólintott.

– A CERN meglehetősen biztos benne, hogy egy általunk még ismeretlen mechanizmus eredményeképp a nagy sebességgel összeütköző protonok kinetikus energiájából két neutrínó jön létre ellentétes irányú mozgásvektorokkal.

Zavarodottan dőltem hátra a székemben.

– Ez nagyon különös. A tömegnek nem szokása csak úgy „létrejönni”.

Lokken megingatta a kezét.

– Ez nem egészen igaz. Néha az atommag közelében elhaladó gamma-sugarak spontán elektronná és pozitronná válnak. Ezt „párképződésnek” hívják. Vagyis nem példa nélküli folyamatról van szó, csak még sosem láttunk neutrínókat így keletkezni.

– Ez nagyon frankó. Sosem mélyültem el különösebben az atomfizikában, és a párképződésről sem hallottam még.

– Létező dolog.

– Oké.

– Szóval – folytatta Lokken – a neutrínók bonyolult jószágok, ebbe most nem is mennék bele… különböző típusaik vannak, és még a saját típusaikat is képesek megváltoztatni. A lényeg a következő: a neutrínók rendkívül kicsi részecskék, a tömegük nagyjából egy proton tömegének a húszmilliárdod része.

– Váááárjunk csak – mondom. – Tudjuk, hogy az asztrofág mindig 96,415 Celsius-fokos. És mivel a hőmérséklet csupán a belső részecskék sebessége, ki tudjuk szá…

– Számolni a belső részecskék sebességét – fejezte be Lokken. – Igen. Ismerjük a protonok átlagos sebességét, és ismerjük a tömegüket is, ami azt jelenti, hogy ismerjük a kinetikus energiájukat. Tudom, mire akar kilyukadni, és a válasz igen. Kiadja.

– Azta! – A homlokomra csapok. – Ez fantasztikus!

– Igen. Bizony.

Ez volt a válasz a régóta ismételgetett kérdésre: miért annyi az asztrofág kritikus hőmérséklete, amennyi? Miért nem melegebb? Miért nem hidegebb?

Az asztrofág kettesével hoz létre neutrínókat a protonok összeütköztetésével. Ahhoz, hogy a reakció létrejöjjön, a protonoknak nagyobb kinetikus energiával kell ütközniük, mint amekkora két neutrínó nyugalmi energiája. Egy neutrínó tömegéből vissza lehet számolni a sebességet, amellyel ezeknek a protonoknak ütközniük kell, és ha már ismered egy objektum részecskéinek sebességét, ismered a hőmérsékletét is. A neutrínók létrehozásához szükséges kinetikus energia elérése érdekében a protonoknak 96,415 Celsius-fokosnak kell lenniük.

– A mindenit – fakadok ki. – Tehát a kritikus hőmérsékleten felüli hőenergia egyszerűen a protonok erősebb összeütközéséhez vezet.

– Igen. Neutrínókat állítanak elő, és még marad fölös energiájuk. Aztán összeütköznek más protonokkal és így tovább. A kritikus hőmérséklet fölötti összes hőenergia rövid úton neutrínókká alakul. De ha a kritikus hőmérséklet alá megyünk, a protonok túlságosan lelassulnak, és leáll a neutrínóképződés. Vagyis: az asztrofágot nem lehet 96,415 fok fölé melegíteni, legalábbis tartósan semmiképpen. Ha meg lehűl, az asztrofág az eltárolt energiáját használja fel, hogy visszamelegítse magát a szükséges hőmérsékletre… pont, mint minden meleg vérű életforma.

Lokken hagyott nekem egy percet, hogy megemésszem a hallottakat. A CERN igazán kitett magáért. De azért pár dolog még mindig zavart.

– Oké, szóval az asztrofág neutrínókat készít – mondtam. – Hogyan konvertálja vissza őket energiává?

– Az a könnyebbik része – válaszolta Lokken. – A neutrínók úgynevezett Majorana-részecskék, ami azt jelenti, hogy önmaguk antirészecskéi. Tehát valahányszor két neutrínó összeütközik, anyag és antianyag lép interakcióba. Megsemmisítik egymást, és fotonokká válnak. Két ugyanolyan hullámhosszú fotonná, amelyek ellenkező irányban indulnak el. És mivel egy foton hullámhossza a foton energiáján alapul…

– A Petrova-hullámhossz! – kiáltottam fel.

Lokken bólintott.

– Igen. A neutrínó nyugalmi energiája pontosan megegyezik a Petrova-hullámhosszúságú fény fotonjának energiájával. Ez a tanulmány túlzás nélkül forradalmi.

A kezemre támasztottam az államat.

– Hűha. Ez… hűha. Akkor, gondolom, az utolsó kérdés az, hogy hogyan tartja magában az asztrofág a neutrínókat.

– Nem tudjuk. Folyamatosan neutrínók haladnak át a Föld egészén, és egyetlen szál atommal sem ütköznek össze… mert annyira kicsik. Na jó, ez inkább kvantumhullámhosszok és ütközési valószínűségek függvénye, de a lényeg, hogy a neutrínókkal híresen nehéz interakcióba lépni. Az asztrofágnak „szupernagy a hatáskeresztmetszete”. Ez pusztán csak annyit jelent, hogy alagúthatás révén sem képes semmi átjutni rajta. Az ilyesmi ellentmond a részecskefizika minden általunk ismert törvényének, mégis újra és újra bizonyosságot nyer.

– Ja. – Az ujjammal az asztalon doboltam. – Magába szívja a fény minden hullámhosszát, még azokat is, amelyek elvileg túl nagyok, semhogy interakcióba léphessen velük.

– Így van. És mint kiderült, összeütközik mindennel, aminek a közelébe kerül, bármilyen valószínűtlen legyen is az az összeütközés. Amíg csak egy asztrofág él, működik ez a „szupernagy hatáskeresztmetszet”-tel kapcsolatos tulajdonsága. És ezzel szépen el is jutottunk a mondandóm lényegéhez.

– Tényleg? Van még tovább is?

– Bizony. – Lokken elővett a táskájából egy diagramot, amely a Hail Mary burkolatát ábrázolta. – Ehhez van szükségem magára: a Hail Mary sugárzásvédelmén dolgozom.

Kihúztam magam.

– Hát persze! Az asztrofág mindent blokkolni fog!

– Talán. De ahhoz, hogy biztos lehessek benne, tudnom kell, hogyan működik az űrsugárzás. Nagy vonalakban tudom is, de a részletek ködösek. Világosítson fel, kérem.

Karba fontam a kezemet.

– Nos, kétféle típus van. A Nap által kibocsátott nagy energiájú részecskék és a kozmikus sugárzás, amely többé-kevésbé mindenütt jelen van.

– Kezdje a szoláris részecskékkel.

– Rendben. A szoláris részecskék szimpla hidrogénatomok, amelyeket a Nap bocsát ki magából. Néha a csillagon kitörő mágneses vihar következtében egy csomó kilökődik az űrbe, máskor meg szinte észre sem lehet őket venni. Az utóbbi időben, mivel az asztrofág nagy mennyiségű energiát von el a Naptól, a mágneses viharok már kevésbé gyakoriak.

– Ez borzasztó – jegyezte meg Lokken.

– Tudom. Hallotta, hogy a globális felmelegedésnek szinte teljesen befellegzett?

Lokken bólintott.

– Az emberiség környezetrombolása véletlenül adott nekünk egy plusz hónapot a bolygó előmelegítésével.

– Kakiba estünk, és rózsaillatúan másztunk ki belőle – tettem hozzá.

Lokken felnevetett.

– Ezt még nem hallottam. Norvégiában nem ismerjük ezt a kifejezést.

– Most már ismerik – mosolyodtam el.

Lokken lepillantott a burkolati tervre – kicsit gyorsabban, mint szerintem szükséges lett volna, de nem gáz.

– Milyen gyorsak ezek a szoláris részecskék? – kérdezte.

– Nagyjából négyszáz kilométer per szekundummal számolunk.

– Jó, akkor nem kell foglalkoznunk velük. – Lejegyzett magának valamit a papírra. – A Hail Mary ennél már az első nyolc órát követően gyorsabban fog haladni, vagyis nem lesznek képesek utolérni, még kevésbé kárt tenni benne.

Füttyentettem egyet.

– Fantasztikus, amit itt csinálunk. De tényleg… jesszus. Az asztrofág világraszóló szenzáció lenne, már ha nem a Nap elpusztításán fáradozna, ugye.

– Tudom. Meséljen a galaktikus kozmikus sugarakról.

– Azok már trükkösebbek. És ami azt illeti…

– Nem igazán kozmikus sugarak, ugye?

– Nem. Egyszerű hidrogénionok… protonok. De sokkal gyorsabbak. Közel fénysebességgel száguldanak.

– Miért hívják őket kozmikus sugaraknak, ha még csak nem is elektromágneses emisszióról van szó?

– Mert régen azt hitték, hogy azok, és rajtuk maradt a név.

– Mindnek ugyanaz a forrása?

– Nem, a legkülönbözőbb helyekről származnak. Szupernóvák következtében jönnek létre, azok pedig mindenfelé keletkeznek, úgyhogy minden irányból, folyamatosan ömlik ránk a kozmikus sugárzás… ami hatalmas problémát jelent az űrutazás számára. Vagyis e pillanatig hatalmas problémát jelentett!

Előrehajoltam, hogy szemügyre vehessem Lokken diagramját, amely egy hajótest keresztmetszetét ábrázolta. Két fal között egy 1 milliméteres rést láttam.

– Azt a területet asztrofággal akarja feltölteni?

– Ez a terv.

Az ábrát tanulmányoztam.

– Tehát üzemanyaggal akarja megtölteni a burkolatot? Nem gondolja, hogy ez veszélyes?

– Csak ha hagyjuk, hogy az asztrofág meglássa a CO2 frekvenciasávjának a fényét. Ha nem látja a CO2-t, nem is csinál semmit. És a burkolatok közt teljes sötétségben lesz. Dimitrij üzemanyagiszapot tervez csinálni az asztrofágból némi alacsony viszkozitású olaj segítségével, hogy könnyebb legyen a hajtóművekhez szállítani. Ezzel akarom feltölteni a burkolatot.

Megdörzsöltem az államat.

– Sikerülhet. De az asztrofág könnyen belepusztulhat a fizikai traumába. Ha megbök egyet egy hegyes nanobottal, máris kipurcan.

– Tudom, ezért kértem meg a CERN-t, hogy végezzen el a kedvemért néhány nem hivatalos kísérletet.

– Ejha. A CERN csak úgy ugrik a szavára? Mi maga, valami mini-Stratt?

Lokken felkuncogott.

– Régi barátok és kapcsolatok. Mindenesetre arra jutottak, hogy még a közel fénysebességgel haladó részecskék sem képesek átjutni az asztrofágon. És nem is ölik meg.

– Ez igazából nagyon is érthető. A csillagok felszínén fejlődött ki, vagyis hozzászokott, hogy folyamatosan energia és rendkívül gyors részecskék bombázzák.

Lokken az asztrofágcsatornák felnagyított tervrajzára mutatott.

– Minden sugárzást felfogunk, és ehhez csak egy réteg asztrofágiszapra van szükségünk, amely elég sűrű ahhoz, hogy garantálja, mindig lesz egy asztrofágsejt bármelyik bejövő részecske útjában. Egy milliméter bőven megteszi. És még csak plusztömeggel sem terheljük a hajót, hiszen magát az üzemanyagot használjuk szigetelőnek. Ha pedig a legénységnek szüksége lenne arra az utolsó adag asztrofágra, nos, tekinthetjük tartaléknak.

– Hmm… ez a „tartalék” húszezer évig el tudná látni árammal New York városát.

Lokken a diagramra nézett, onnan pedig rám.

– Ezt fejben számolta ki?

– Mostanában könnyen megy az ilyesmi. Olyan abszurd mennyiségű energiával van dolgunk, hogy az „egy New York-i évre elegendő” energia mértékegységben gondolkodom, ami nagyjából fél gramm asztrofág.

Lokken megdörzsölte a halántékát.

– Nekünk pedig kétmillió kilogrammot kell előállítanunk. Ha valahol hibát követünk el…

– Megkíméljük az asztrofágot attól, hogy neki kelljen elpusztítania az emberiséget, megtesszük mi. Ja. Ez sokat jár a fejemben.

– Szóval mit gondol? Borzalmas ötlet, vagy beválhat?

– Szerintem zseniális ötlet.

Lokken elmosolyodott, majd elkapta a tekintetét.

14. FEJEZET
Kép

Újabb nap, újabb személyzeti értekezlet. Ki hitte volna, hogy a világ megmentése ennyire unalmas lehet?

A tudományos csapat a konferenciaterem asztala körül ült. Én, Dimitrij és Lokken. Bármennyit szájalt is Stratt a bürokrácia elsöpréséről, végül mégis egy rakás részlegvezetővel és napi személyzeti értekezletekkel kellett megküzdenie.

Olykor a gyűlölt módszer bizonyul az egyetlen járható útnak.

Természetesen Stratt ült az asztalfőnél. Mellette egy olyan férfi foglalt helyet, akit még sosem láttam.

– Mindenki – szólalt meg Stratt. – Ez itt dr. François Leclerc.

A balján ülő francia bátortalanul intett egyet.

– Helló.

– Leclerc világhírű párizsi klimatológus. Azzal bíztam meg, hogy nyomon kövesse, vizsgálja, és amennyiben lehetséges, javítsa az asztrofágnak a klímánkra gyakorolt hatásait.

– Á, csak ennyi? – kérdeztem.

Leclerc arcán mosoly terült el, de gyorsan lehervadt.

– Tehát, dr. Leclerc – folytatta Stratt. – Sok egymásnak ellentmondó jelentést kaptunk arról, hogy pontosan mire számítsunk a szoláris energia csökkenése miatt. Szinte nincs két olyan klimatológus, aki egyetértene a témában.

Leclerc megvonta a vállát.

– És szinte nincs két olyan klimatológus sem, aki egyetértene akár csak egy narancs színében. Sajnos ez már csak egy ilyen pontatlan kutatási terület. Sok a bizonytalanság, és ha lehetek őszinte, sok a találgatás. A klímatudomány gyerekcipőben jár.

– Alábecsüli magát. Az összes szakértő közül ön az egyetlen, akinek klíma-előrejelző modelljei újra és újra helyesnek bizonyultak az utóbbi húsz évben.

Leclerc biccentett.

Stratt az asztalon összevissza heverő papírhalmokra mutatott.

– Kaptam mindenféle előrejelzést kismértékű termeléskieséstől a bioszféra globális összeomlásáig. Tudni akarom, mi a maga véleménye. Látta a napenergia-kibocsátás előrejelzéseit. Mire számíthatunk?

– Természetesen katasztrófára. Rengeteg faj kihal, mindenütt a fejük tetejére állnak az életközösségek, felborul az időjárási egyensúly…

– Az emberek – szakította félbe Stratt. – Azt akarom tudni, milyen hatással lesz mindez az emberekre, és mikor. Nem érdekelnek a hárománuszú iszaplajhárok párzási területei meg az ehhez hasonlóak.

– Mi is része vagyunk az ökológiának, Ms. Stratt. Nem tudjuk függetleníteni magunkat tőle. A növények, amelyeket megeszünk, az állatok, amelyeket tenyésztünk, a levegő, amelyet belélegzünk… mindez része egy nagy egésznek. Minden mindennel összefügg. Az életközösségek összeomlását az emberiség is közvetlenül a bőrén fogja érezni.

– Na jó: számokat kérek. Mondjon számokat. Konkrétumokat, ne csak homályos előrejelzéseket.

Leclerc komor tekintetet vetett rá.

– Rendben. Tizenkilenc év.

– Tizenkilenc év?

– Számokat akart. Ez egy szám. Tizenkilenc év.

– Jó, és mit jelent ez a tizenkilenc év?

– Becslésem szerint addigra fog meghalni a jelenleg élő emberek fele. Tizenkilenc év múlva.

Az ezt követő csendhez hasonlatosat még sosem tapasztaltam. Még Stratt is hátrahőkölt. Lokken meg én egymásra néztünk. Nem tudom, miért, de így történt. Dimitrijnek leesett az álla.

– Az emberek fele? – kérdezte Stratt. – Három egész öt milliárd ember? Meghal?

– Igen. Ez elég konkrét magának?

– Mégis honnan tudhatja ezt?

Leclerc csücsörített.

– És íme, megszületett egy újabb klímatagadó. Látja, milyen egyszerű folyamat? Elég, ha olyasmit mondok magának, amit nem akar hallani.

– Mellőzze a lekezelő hangvételt, dr. Leclerc. Csak válaszoljon a kérdéseimre.

A férfi karba fonta a kezét.

– Máris vannak példák az időjárási jellegzetességek komoly változásaira.

Lokken megköszörülte a torkát.

– Jól hallottam, hogy tornádók dúltak Európában?

– Igen. És egyre gyakoribb az ilyesmi. Az európai nyelveknek még csak szavuk sem volt a tornádóra, amíg a spanyol hódítók a saját szemükkel nem látták őket Észak-Amerikában. Most pedig Olaszországban, Spanyolországban és Görögországban is megjelentek.

Oldalra billentette a fejét.

– Részben a változó időjárási viszonyok miatt, részben pedig azért, mert valami holdkóros úgy döntött, fekete négyszögekkel kövezi ki a Szaharát. Mintha a Földközi-tenger környéki hőeloszlás brutális felrúgását meg lehetne úszni következmények nélkül.

Stratt a szemét forgatta.

– Tudtam, hogy lesznek időjárási következmények, egyszerűen csak nem volt más választásunk.

– A Szahara megerőszakolásától eltekintve – folytatta Leclerc – az egész világon bizarr jelenségeket tapasztalunk. A ciklonszezon két hónappal eltolódott. Múlt héten havazott Vietnámban. A futóáramlat napról napra kiszámíthatatlanul változó agyrém. A sarkvidéki levegő olyan helyekre jut el, ahová korábban még soha, a trópusi levegő pedig messze északra és délre is elér. Teljes a zűrzavar.

– Térjünk vissza a három és fél milliárd halott emberre – mondta Stratt.

– Hogyne. Ami azt illeti, az éhínség matematikája meglehetősen egyszerű. Fogjuk a világ összes farmgazdálkodással és mezőgazdasággal létrehozott napi kalóriamennyiségét, és osszuk el nagyjából ezerötszázzal. Az emberi népesség nem emelkedhet az így kapott érték fölé… legalábbis hosszú távon semmiképpen sem.

Beszéd közben egy tollal matatott.

– Lefuttattam a legjobb modelljeimet. Komoly terményveszteségekre számíthatunk. A világ fő terményei a búza, az árpa, a köles, a burgonya, a szója, illetve elsősorban a rizs. Ezek mindegyike elég érzékenyen reagál a hőmérséklet-változásokra. Ha a rizsföld befagy, a rizsnek lőttek. Ha a burgonyafarmot elönti az árvíz, a burgonyának lőttek. És ha a búzamező a normálisnál tízszer nagyobb páratartalomnak van kitéve, gombás fertőzések telepednek meg rajta, és a búzának is lőttek.

Itt ismét Strattra pillantott.

– Bárcsak számolhatnánk a hárománuszú iszaplajhárok kiterjedt népességével. Akkor talán túlélhetnénk mindezt.

Stratt az állát dörzsölte.

– Tizenkilenc év nem elég. Tizenhárom év kell a Hail Marynek, hogy eljusson a Tau Cetihez, és még tizenhárom év szükséges ahhoz, hogy az adatok visszaérkezzenek. Legalább huszonhat évre van szükségünk. A huszonhét jobb lenne.

Leclerc úgy nézett rá, mintha kinőtt volna a vállából egy második fej.

– Maga miről beszél? Ez nem valamiféle lehetséges eredmény. A folyamat már beindult, és mi semmit sem tehetünk ellene.

– Badarság. Az emberiség egy évszázada ügyködik a globális felmelegedésen merő véletlenségből. Lássuk, mire vagyunk képesek, ha a legjobb tudásunkkal törekszünk arra, hogy előidézzük.

Leclerc hátrahőkölt.

– Micsoda? Maga most viccel, ugye?

– Egy üvegházhatású gázokból álló szép kis takaróval időt nyernénk, nem? Anorákként szigetelné le a Földet, és tovább kitartana a Naptól kapott energiánk. Vagy tévedek?

– De… – Leclerc dadogott. – Nem téved, de itt gigantikus nagyságrendekről beszélünk… Ráadásul az üvegházhatású gázok szándékos kibocsátásának morális tényezője…

– Nem érdekelnek a morális megfontolások – szakította félbe Stratt.

– Tényleg nem érdeklik – mondtam.

– Engem az emberiség megmentése érdekel. Úgyhogy csináljon nekem üvegházhatást. Maga klimatológus. Találjon ki valamit, hogy kihúzhassuk legalább huszonhét évig. Nem vagyok hajlandó elveszíteni az emberiség felét.

Leclerc nyelt egy nagyot.

– Munkára! – hessegette el őt Stratt.

Három órába és közös szótárunk újabb ötven szóval való kibővítésébe kerül, de végre sikerül elmagyaráznom Rockynak a sugárzást – és annak a szervezetre gyakorolt hatását.

– Köszönet – mondja szokatlanul alacsony hangfekvésben. Szomorú hangszínnel. – Most már tudom, hogyan haltak meg barátaim.

– Rossz rossz rossz – válaszolom.

– Igen.

A beszélgetésünkből kiderült, hogy az A-radarjelnek egyáltalán nincs semmiféle sugárzásvédelme. És már azt is tudom, miért nem fedezték fel soha az eridiaiak a sugárzást. Időbe telt, hogy összerakjam a teljes képet, de íme:

Az eridiaiak otthona a 40 Eridani rendszer első bolygója. Az emberiség már rég felfedezte, de persze nem tudta, hogy egy egész civilizáció fejlődött ki rajta. Katalógusneve „40 Eridani A b”. Kicsit cirkalmas. A bolygó tényleges, eridiai neve különféle akkordok gyűjteménye, mint minden más eridiai szó; úgyhogy egyszerűen csak Eridnek hívom.

Az Erid rendkívül közel van a napjához – nagyjából ötször közelebb, mint a Föld a sajátjához. Az ő „évük” csak egy kicsivel tart tovább negyvenkét földi napnál.

Az ilyesmit „szuperföldnek” hívjuk. A Földhöz képest nyolc és félszer nagyobb a tömege, nagyjából kétszer nagyobb az átmérője és kicsivel több mint a duplája a felszíni gravitációja. Valamint nagyon gyorsan forog a tengelye körül. Iszonyatosan gyorsan. Egy napjuk mindössze 5,1 óráig tart.

Ekkor kezdtek a helyükre kerülni a dolgok.

A bolygóknak csak bizonyos körülmények között van mágneses mezejük. Kell hozzá folyékony vas földmag, egy csillag mágneses mezeje és a bolygó forgása. Ha ezek mind megvannak, adott a mágneses mező. A földnek van mágneses mezeje, ezért működnek rajta az iránytűk.

Az Eriden mindezek a feltételek turbófokozaton teljesülnek. Nagyobb a Földnél, és nagyobb a vasmagja. Közel van a csillagához, vagyis sokkal erősebb mágneses mező táplálja a sajátját, ráadásul rendkívül gyors a pörgése. Összességében az Erid mágneses mezeje legalább huszonötször erősebb, mint a Földé.

És még az atmoszférája is brutálisan sűrű. Huszonkilencszer sűrűbb, mint a miénk.

Tudod, mi a rendkívüli előnye az erős mágneses mezőnek és a sűrű atmoszférának? Véd a sugárzás ellen.

A Földön minden élet úgy fejlődött ki, hogy meg tudjon küzdeni a sugárzással. A DNS-ünkbe hibakorrigáló mechanizmus épült be, mert folyamatosan a Napból és az űrből érkező sugárzás bombáz minket. A mágneses mezőnk és az atmoszféránk valamelyest megvéd tőle, de nem 100 százalékosan.

Az Eridnek viszont ugyanez a védelme 100 százalékos. A sugárzás a talaj közelébe se ér. Ahogyan a fény sem – ezért nem fejlődött ki az eridiaiaknak szemük. A felszín koromfekete. Hogy hogyan képes egy életközösség teljes sötétségben létezni? Erről még nem kérdeztem Rockyt, de bőven van élet a Föld óceánjainak mélyén is, ahová sosem süt le a nap, vagyis messze nem példa nélküli a dolog.

Az eridiaiak rendkívül érzékenyek a sugárzásra, és még csak azt sem tudták, hogy az létezik.

A következő beszélgetés egy újabb óráig tartott, és még néhány tucat szót adott hozzá a szótárunkhoz.

Az eridiaiak jó ideje felfedezték már az űrutazást, ráadásul a páratlan anyagtechnológiájuknak (xenonit) hála űrliftet is készítettek – ez lényegében egy kábel, amelyen az Erid egyenlítőjétől lehet feljutni szinkronpályára egy ellensúly segítségével. A szó szoros értelmében lifttel jutnak el a bolygó körüli pályára. Mi is építhetnénk a Földön ilyet, ha lenne xenonitunk.

De a helyzet az, hogy az eridiaiak sosem kalandoztak a keringési pályájukon túl. Nem volt rá semmi okuk. Az Eridnek nincs holdja. Egy csillagához ennyire közel keringő bolygónak ritkán van, ugyanis a gravitációs árapályerők hajlamosak kiszakítani a pályájáról. Rocky legénysége volt az első, amely elhagyta a keringési pályát.

Így aztán sosem jöttek rá, hogy korábban az Erid szinkronpályájánál jóval messzebbre kiterjedő mágneses mező védte őket a sugárzástól.

Egyetlen rejtély maradt.

– Én miért nem haltam meg, kérdés? – kérdezi Rocky.

– Nem tudom. Miben különbözöl a többiektől? Mit csinálsz, amit a legénység többi tagja nem csinált?

– Javítok dolgokat. Tönkrement dolgokat javítok, szükséges dolgokat alkotok, és karbantartom a hajtóművet.

Vagyis mérnök.

– Hol töltötted időd nagy részét?

– Van szobám a hajón. Műhely.

Támad egy ötletem.

– Hol van ez a műhely?

– Hajó végében, hajtómű közelében.

Logikus elszállásolás a hajómérnök számára: a hajtómű közelében, ahol a leginkább szükség lehet karbantartásra vagy javításokra.

– Hol tárolja a hajód az asztrofág üzemanyagot?

Egyik kezével a hajó hátsó része felé int.

– Sok-sok asztrofágtartály. Mind a hajó hátsó részében. Közel a hajtóműhöz. Könnyű újratöltés.

És ezzel meg is van a válasz.

Felsóhajtok. Ez nem fog tetszeni neki. Olyan egyszerű lett volna a megoldás – csak ők erről nem tudtak. Arról sem tudtak, hogy egyáltalán létezik a probléma, csak amikor már túl késő volt.

– Az asztrofág megállítja a sugárzást – mondom. – Téged az idő nagy részében asztrofág vett körül. A társaidat azonban nem. Ezért őket elérte a sugárzás.

Rocky nem válaszol. Meg kell emésztenie a hallottakat.

– Megértés – mondja végül alacsony hangszínnel. – Köszönet. Most már tudom, miért nem meghaltam.

Megpróbálom elképzelni a népe kétségbeesését. Az űrprogramjuk messze elmarad a földi mögött, semmit sem tudnak a kinti világról, és mégis kiküldenek egy csillagközi hajót, hogy megpróbálják megmenteni a civilizációjukat.

Nem mintha az én szituációm nagyon más lenne. Nekem csak egy kicsit jobb technológia áll a rendelkezésemre, ez minden.

– Itt is van sugárzás – mondom. – Amennyire csak lehet, maradj a műhelyedben.

– Igen.

– Hozz asztrofágot az alagútba, és vond be vele a falat.

– Igen. Te is tégy így.

– Nekem nem kell.

– Miért nem, kérdés?

Mert nem számít, ha rákos leszek, mindenképpen itt fogok meghalni. De most nem akarom elmagyarázni neki, hogy öngyilkos küldetésen vagyok, mert a társalgásunk már így is épp elég nyomasztó. Úgyhogy inkább egy féligazsággal válaszolok.

– A Föld atmoszférája vékony, a mágneses mezőnk pedig gyenge. A sugárzás eljut a felszínre, ezért a földi élet úgy fejlődött ki, hogy túlélje a sugárzást.

– Megértés.

Rocky folytatja a javítási munkálatait, miközben én az alagútban lebegek. Felvillan bennem egy gondolat.

– Hé, van egy kérdésem.

– Kérdezz.

– Hogy lehet, hogy az eridiai és a földi tudomány olyan hasonló? Több milliárd évnyi evolúció ellenére majdnem ugyanazon a fejlődési szinten vagyunk.

Ez a dilemma már foglalkoztat egy ideje. Az emberek és az eridiaiak egymástól függetlenül fejlődtek ki, távoli naprendszerekben, és egészen mostanáig semmilyen kapcsolatba nem kerültek egymással. Hogy lehet, hogy mégis szinte ugyanolyan technológiájuk van? Jó, az eridiaiak hozzánk képest egy kicsit le vannak maradva az űrutazás terén, de nem szörnyűségesen. Miért nem a kőkorszakban vannak? Vagy valamilyen szuperfuturisztikus korban, amelyhez képest a Föld teljesen elmaradottnak tűnhetne?

– Így kell lennie, különben nem találkozás – válaszolja Rocky. – Ha bolygó tudománya kisebb, nem tud űrhajót csinálni. Ha bolygó tudománya nagyobb, csillagrendszer elhagyása nélkül is tudja megérteni és elpusztítani asztrofágot. Eridiai és emberi tudomány speciális korban van: tud hajót csinálni, de nem tud asztrofágproblémát megoldani.

Hmm. Erre így nem is gondoltam, de most, hogy Rocky kifejtette, egyértelmű. Ha mindez a Föld kőkorszakában történt volna, egyszerűen kihalunk, ha pedig a jelenkorhoz képest ezer évvel később történik, valószínűleg fél kézzel lerendezzük az asztrofágot. Egy faj a mostani helyzetben csak technológiai fejlettsége egy egészen rövid szakaszában küldene hajót a Tau Cetire, hogy válaszokhoz jusson. Az eridiaiak és az emberek egyaránt ebben a rövid szakaszban tartanak.

– Megértés. Jó megfigyelés. – De nem hagy nyugodni a dolog. – De akkor is furcsa. Az emberek és az eridiaiak közel vannak. A Földet és az Eridet csak tizenhat fényév választja el egymástól. A galaxis százezer fényév széles! Biztosan ritka benne az élet, de mi nagyon közel vagyunk egymáshoz.

– Lehetséges egy család vagyunk.

Hogy rokonok lennénk? Hogy lehet…

– Ó! Úgy érted… ejha! – Ezt a gondolatot emésztgetnem kell.

– Nem bizonyosság. Elmélet.

– Piszok jó elmélet!

A pánspermia-elmélet. Lokkennel folyton erről vitatkoztunk.

A földi élet és az asztrofág túlságosan hasonlóak ahhoz, hogy ezt a hasonlóságot véletlennek nevezhessük. Arra gyanakodtam, hogy a földi élet csíráját az asztrofág valamiféle őse vetette el – egyfajta csillagközi elődfaj, amely megfertőzte a bolygómat. De mindeddig meg se fordult a fejemben, hogy az Eriddel is ugyanez történhetett.

Ez azt jelenti, hogy bárhol lehet élet! Bárhol, ahol képes kifejlődni egy asztrofág jellegű ősből az én mostani sejtstruktúrámmá. Nem tudom, miféle organizmus lehet ez a „preasztrofág”, de az asztrofág maga igencsak szívós jószág, úgyhogy könnyedén megállapodhat bármilyen bolygón, amely alkalmas arra, hogy valamiféle élet alakuljon ki rajta.

Lehet, hogy Rocky távoli rokonom. Mármint nagyon távoli rokonom. Otthon, a házam előtti fák közelebbi rokonaim, mint Rocky. De akkor is.

Hűha.

– Nagyon jó elmélet! – ismétlem meg.

– Köszönet – mondja Rocky. Gondolom, ő mindezt már átgondolta egy ideje, de nekem még idő kell, hogy megemésszem.

Kivételesen előnyünkre szolgált, hogy egy repülőgép-hordozón vagyunk.

A kínai haditengerészet már leszokott arról, hogy megkérdőjelezze Stratt parancsait. A fejeseknek elegük lett abból, hogy mindent jóvá kell hagyniuk, úgyhogy kiadtak egy általános parancsot, mely szerint Stratt minden szavának engedelmeskedni kell, amíg nincs szó fegyverek használatáról.

Az Antarktisz nyugati partjánál, az éj sötétjében horgonyoztunk le. A partvonal a messzeségbe veszett, csak a holdfényben lehetett látni. Az egész kontinensről evakuálták az embereket, ami valószínűleg túlzás – az Amundsen–Scott déli-sarki kutatóállomás 1500 kilométerre feküdt. Kizárt, hogy az ottaniaknak bármi bajuk eshetett volna, de minek kockáztatni?

Ez volt a történelem legnagyobb haditengerészeti tilalmi zónája, olyan nagy kiterjedésű, hogy még az amerikai haditengerészetnek is meg kellett erőltetnie magát, hogy biztosítani tudja a területet a kereskedelmi hajóktól.

Stratt beleszólt az adóvevőjébe.

– Egyes romboló, erősítse meg megfigyelői státusát.

– Felkészültünk – hangzott fel egy amerikai akcentus.

– Kettes romboló, erősítse meg megfigyelői státusát.

– Felkészültünk – válaszolt egy másik amerikai hang.

A tudományos csapat együtt állt a hordozó repülőfedélzetén, és a szárazföld felé bámult. Dimitrij és Lokken tartotta a távolságot a peremtől. Redell Afrikában volt, a feketepanelfarmot igazgatta.

És persze Stratt közelebb állt a peremhez, mint bárki más.

Leclerc úgy nézett ki, mint akit a bitófához vezetnek.

– Majdnem készen állunk – jegyezte meg egy sóhajjal.

Stratt ismét beleszólt az adóvevőbe.

– Egyes tengeralattjáró, erősítse meg megfigyelői státusát.

– Felkészültünk – hallatszott a válasz.

Leclerc a tabletjére pillantott.

– Három perc… most.

– Minden hajónak: sárga készültségben vagyunk – mondta Stratt a rádióba. – Ismétlem: sárga készültség. Kettes tengeralattjáró, erősítse meg megfigyelői státusát.

– Felkészültünk.

Leclerc mellett álltam.

– Ez hihetetlen.

Leclerc megrázta a fejét.

– Istenem, bárcsak ne az én vállamat nyomná ez az egész. – A tabletjével babrált. – Tudja, dr. Grace, az egész életemet rendíthetetlen hippiként éltem a lyoni gyerekkoromtól a párizsi egyetemi éveimig. A politikai tüntetések letűnt korának természetimádó, háborúellenes őskövülete vagyok.

Nem válaszoltam. Leclerc élete legrosszabb napját élte át. Úgy döntöttem, ha átsegíthetem rajta azzal, hogy kicsit odafigyelek rá, hát akkor ez a legkevesebb, amit megtehetek.

– Azért lettem klimatológus, hogy megmentsem a világot. Hogy megálljt parancsoljak annak a rémálomnak, amelybe a környezetünket taszítjuk egyre eltökéltebben. És most… ez. Szükséges, de borzalmas. Mint tudós, bizonyára maga is megérti.

– Nem igazán – válaszoltam. – Az egész tudományos karrieremet az űr, nem pedig a Föld tanulmányozásának szenteltem. Szégyenletesen kevés a klímatudomány területén szerzett ismeretem.

– Mm. Nyugat-Antarktisz kavargó jég és hó gigászi tömege. Az egész régió egy hatalmas gleccser, amelyik lassan araszolgat a tenger felé. Több százezer négyzetkilométer jég terül el előttünk.

– És az egészet megolvasztjuk?

– A tenger olvasztja meg nekünk, de igen. A helyzet az, hogy az Antarktisz egykor dzsungel volt, és sok millió éven át olyan buja lehetett, mint Afrika. De a kontinensek vándorlása és a természetes klímaváltozás miatt befagyott. A növények mind elpusztultak, és elbomlottak. A bomlásból származó gázok, amelyek közül a metán a legfontosabb, mind csapdába estek a jégben.

– És a metán nagyon erős üvegházhatású gáz – jegyeztem meg.

Leclerc biccentett.

– Sokkal erősebb, mint a szén-dioxid.

Ismét a tabletjére pillantott.

– Két perc! – kiáltott fel.

– Minden hajónak: vörös készültség – szólt bele az adóvevőbe Stratt. – Ismétlem: vörös készültség.

Leclerc újra felém fordult.

– És most itt vagyok. Én, a környezetvédelmi aktivista. A klimatológus. A háborúellenes szónok. – Kinézett a tengerre. – És éppen nukleáris csapást rendelek el az Antarktisz ellen. Kétszáznegyvenegy nukleáris töltet, három kilométeres távolságonként ötven méter mélyre ásva egy hasadék mentén, az Egyesült Államok jóvoltából. Szimultán detonáció.

Lassan biccentettem.

– Azt mondták, a sugárzás minimális lesz – tette hozzá.

– Igen. Ha ez egy kicsit is megnyugtatja, fúziós bombákról van szó. – Összébb húztam magamon a kabátomat. – A nagy fúziós reakciót egy urániummal és egyéb anyagokkal előidézett kis hasadási reakció indítja be, a nagy detonációban pedig csak hidrogén és hélium vesz részt. Abból nem lesz sugárzás.

– Hát, ez is valami.

– És ez volt az egyetlen lehetőség? – kérdeztem. – Nem lehetett volna gyárakat ráállítani a kén-hexafluorid vagy egyéb üvegházhatású gázok tömegtermelésére?

Leclerc megrázta a fejét.

– Ahhoz a meglévő termelőkapacitás többezerszeresére lett volna szükség. Ne feledje, egy évszázadon át kellett globális léptékben égetnünk a szenet meg az olajat, hogy egyáltalán észrevegyük a klímára gyakorolt hatását.

A tabletjére pillantott.

– A jégpajzs egy része leválik a robbanássorozat hatására, majd lassan a tengerbe sodródik, és elolvad. A következő egy hónapban durván egy centiméterrel nő meg a tengerszint, az óceán hőmérséklete pedig egy fokkal csökken… ami már önmagában is egy katasztrófa, de ezt most hagyjuk. Gigantikus mennyiségű metán szabadul fel az atmoszférába, márpedig a metán most a barátunk. A metán a legjobb barátunk. És nem csak azért, mert egy ideig melegen tart minket.

– Nem?

– A metán tíz év alatt bomlik le az atmoszférában. Pár évente berobbanthatjuk az Antarktisz egy-egy darabját a tengerbe, hogy szabályozzuk a metánszintet, és ha a Hail Mary megoldást talál, csak tíz évet kell várnunk, hogy megszabaduljunk a metántól. A szén-dioxiddal ez nem működne.

Stratt odalépett hozzánk.

– Idő?

– Hatvan másodperc – válaszolta Leclerc.

Stratt biccentett.

– Akkor ezzel most meg is oldottuk a problémát? – kérdeztem. – A végtelenségig farigcsálhatjuk az Antarktiszt metánért, hogy folyamatosan a megfelelő hőmérsékleten tartsuk a Földet?

– Nem, ez a legjobb esetben is csak átmeneti megoldás. Igaz, hogy ha ezt a mocskot az atmoszférába engedjük, akkor meleg marad a levegő, viszont az ökoszisztémánk közben ezzel együtt is a feje tetejére áll. Így is borzalmas, kiszámíthatatlan időjárással, terméshiánnyal és életközösségek megsemmisülésével kell számolnunk. De talán, és csak talán, nem lesz annyira szörnyű az eredmény, mint metán nélkül lenne.

Az egymás mellett álló Strattra és Leclerc-re néztem. Az emberi történelem során még sosem összpontosult ekkora mértékű hatalom ilyen kevés ember kezében. Ezek ketten – és tényleg csak kettejükről volt szó – arra készültek, hogy szó szerint megváltoztassák a világot.

– Kíváncsi vagyok – fordultam Stratthoz. – Mihez kezd maga, ha egyszer elindul a Hail Mary?

– Én? Az nem számít. Ha a Hail Mary elindul, az én felhatalmazásom véget ér. Valószínűleg egy rakás feldühödött kormány perel majd be a hatalmammal való visszaélés miatt. Lehet, hogy életem hátralévő részét börtönben töltöm.

– Én meg ott leszek a maga melletti cellában – tette hozzá Leclerc.

– És ez egyáltalán nem aggasztja? – kérdeztem.

Stratt megvonta a vállát.

– Mindnyájan áldozatokat hozunk. Ha a megmentésünk érdekében nekem kell vállalnom a világ bűnbakjának a szerepét, hát az lesz az én áldozathozatalom.

– Furcsa logikája van magának.

– Nem igazán. Ha az alternatíva az egész emberi faj halála, leegyszerűsödnek a dolgok. Nincsenek morális dilemmák, nem mérlegeljük, kinek mi a legjobb. Kizárólag a projekt megvalósítására összpontosítunk, semmi más nem számít.

– Én is ezzel hitegetem magam – mondta Leclerc. – Három… kettő… egy… detonáció.

Semmi sem történt. A partvonal változatlan maradt. Se robbanás, se villanás. Még csak egy pukkanás sem.

Leclerc a tabletjét tanulmányozta.

– A bombák felrobbantak. A lökéshullám nagyjából tíz perc múlva ér ide, de csak távoli mennydörgésként érzékeljük majd.

Leszegte a fejét.

Stratt a vállára tette a kezét.

– Azt tette, amit tennie kellett. Mind azt tesszük, amit tennünk kell.

Leclerc a kezébe temette az arcát, és felzokogott.

Rocky és én órákon át beszélgetünk a biológiáról. Mindkettőnket rendkívül érdekel, hogyan működik a másik teste. Elég béna tudósok lennénk, ha nem így lenne.

Az eridiaiak testműködése minden túlzás nélkül fantasztikus.

Az Erid olyan közel van a csillagához, hogy már a bioszférába jutó energia puszta mennyisége is szinte felfoghatatlan. A tápláléklánc csúcsán álló eridiaiaknak sokkal több energia jut, mint az emberi testnek. Hogy mennyivel több? A testükben ATP-vel teli zsákok vannak – ez a DNS-alapú életformák fő energiatároló eszköze. Az ATP általában a sejtekben él, de nekik olyan sok van belőle, hogy hatékonyabb tárolási módot kellett kifejleszteniük.

Abszurd mennyiségű energiáról beszélünk. Ásványokból vonnak ki oxigént, hogy fémet kapjanak. Egy eridiai lényegében olyan, mint egy biológiai kohó.

Az emberi testen találunk hajat, körmöt, fogzománcot és egyéb „halott” anyagot, melyek fontos feladatokat látnak el. Az eridiaiak elképesztő végletekig viszik ezt a koncepciót. Rocky teknője oxidált ásványokból van, a csontjai lyukacsos fémötvözetekből, a vére pedig nagyrészt folyékony higany. Még az idegei is szervetlen szilikátok, amelyek fényalapú impulzusokat közvetítenek.

Összességében Rocky teste csak néhány kilogrammnyi biológiai anyagot tartalmaz. Magát a testet a véráramában utazó egysejtű organizmusok építik vagy javítják ki az aktuális szükségletek szerint. Ugyanezek az organizmusok szabályozzák az emésztést és szolgálják ki az agyat is, amely biztonságban húzódik meg a teknő közepén.

Ha a méhek képesek volnának sétáló kaptárt alkotni, és a királynő emberi intelligenciával rendelkezne, az az életforma hasonló lenne egy eridiaihoz. Kivéve, hogy az eridiai „méhek” egysejtű organizmusok.

Az eridiai izmok szervetlenek, rugalmas zsákokba zárt lyukacsos, szivacsszerű anyagból vannak. A test víztartalmának nagy részét is ezek a zsákok tárolják. Az atmoszferikus nyomás olyan magas, hogy még a 210 °C-os víz is folyékony marad.

Két különálló keringési rendszerük van: a „mérsékelt” rendszer és a „forró” rendszer. A mérsékelt vér 210 Celsius-fokos, a forró vér viszont 305 fokos, ami még az Erid légnyomása mellett is felforralja a vizet. Mindkét keringési rendszer véredényei kitágulnak vagy összehúzódnak az izmok körül, attól függően, hogy azok milyen hőmérsékletet igényelnek. Ha ki kell tágulniuk, felforrósodnak, ha összehúzódásra van szükség, lehűlnek.

Röviden: az eridiaiak gőzmeghajtásúak.

Ebből fakadóan a mérsékelt keringési rendszer felmelegszik, amikor az izmok lehűlnek, és folyamatosan vissza kell hűteni a normál hőmérsékletére. Erre szolgál a radiátor. Rocky bizonyos értelemben „lélegzik”, de csak azért, hogy átengedje az ammóniát a teknője tetején lévő radiátorszerű szerv hajszálerei között. Öt nyíláson jut ki és be a levegő, de a véráramába egyáltalán nem lép be.

Noha az eridiaiak nem „lélegeznek”, oxigént azért használnak. Sokkal függetlenebbek, mint az emberi test. Növényi és állati jellegű sejtjeik is vannak. Oxigénből CO2 keletkezik, CO2-ből oxigén, oda-vissza, mindig egyensúlyban. Rocky teste egy valódi kis bioszféra. Semmi másra nincs szüksége, csak ételre az energiához, és légáramlásra a hő leadásához.

Ami pedig a forró vért illeti, az túlságosan forró, semhogy bármilyen biológiai anyag életben maradjon benne – felforralja az abban lévő vizet. Ez egyébként elég jól jön a bevitt élelem sterilizálásához is.

De ahhoz, hogy a dolgozó sejtek képesek legyenek karbantartani a forró keringési rendszert is, annak mérsékelt szintre kell hűlnie. És ilyenkor az eridiaiak egyáltalán nem tudják használni az izmaikat. És ezért alszanak.

Nem úgy „alszanak”, mint az emberek, ők ilyenkor konkrétan lebénulnak. A szintén karbantartás alatt álló agynak ez idő alatt nincs tudatos funkciója. Egy alvó eridiai nem képes felébredni.

Ezért figyelik egymást, amikor alszanak. Valakinek gondoskodnia kell a biztonságukról. Ez valószínűleg az ősemberek (őseridiaiak?) idején alakult ki, mára pedig társadalmi normává vált.

Engem teljesen lenyűgöznek ezek a részletek, Rocky azonban unja a témát. Az emberi test működése ezzel szemben teljes elképedést vált ki belőle.

– Hallod a fényt, kérdés? – tudakolja Rocky. (Amikor meglepetést vagy elismerést akar kifejezni, kicsit trillázva ejti ki a mondat első hangjegyét.)

– Igen, hallom a fényt.

Miközben beszélgetünk, sok kezével összeeszkábál valamilyen bonyolultnak tűnő felszerelést. Majdnem akkora, mint ő maga. Több alkotóelemét is felismerem, mert az elmúlt napokban azokat javítgatta. Képes egyidejűleg fontos beszélgetést folytatni és kényes szerkezeteken dolgozni. Azt hiszem, az eridiaiak sokkal jobban tudnak egyszerre több feladatra koncentrálni, mint az emberek.

– Hogyan, kérdés? Hogyan hallod a fényt, kérdés?

A szememre mutatok.

– Ezek különleges testrészek. Észlelik és összegyűjtik a fényt. Az agyamba küldik az információt.

– Fény információt ad neked, kérdés? Elég információt, hogy megértsd a környezetet, kérdés?

– Igen. A fény információval látja el az embereket, úgy, ahogy a hang információval látja el az eridiaiakat.

Ez szöget üt a fejébe, és teljesen felhagy a szöszmötöléssel.

– Hallod a fényt az űrből, kérdés? Hallod a csillagokat, bolygókat, aszteroidákat, kérdés?

– Igen.

– Csodálat. Mi van a hanggal, kérdés? Te hallod a hangot.

A fülemre mutatok.

– Ezekkel hallom a hangokat. Te mivel hallasz?

Végigmutat a teknőjén és a karjain.

– Mindennel. Apró idegvégződések külső burkon. Mind az aggyal van összekötve. Mint az érintés.

Tehát az egész teste egy mikrofon. Az agya őrületes mennyiségű adatot dolgoz fel. Tudnia kell, a test mely pontjáról érkezik az információ, ismernie kell az időeltérést az ugyanazon hangot észlelő különböző idegvégződések között… hát ez nagyon érdekes. De végül is az én agyam meg teljes 3D-s modellt készít nekem a környezetemről mindössze két szemgolyó segítségével. Az érzékelés minden formája lenyűgöző folyamat.

– Nem hallok olyan jól, mint te – magyarázom. – Fény nélkül nem értem a környezetemet. Ha beszélsz, azt hallom, de mást nem érzékelek.

Rocky a válaszfalra mutat.

– Ez fal.

– Ez egy különleges fal. A fény áthatol rajta.

– Csodálat. Amikor építettem falat, sok választási lehetőséget adtam neked. Azért választottad ezt, mert fény áthatol rajta, kérdés?

Mintha mindez nagyon rég lett volna – amikor a válaszfal különböző anyagú és színű hatszögek mozaikjából állt. Természetesen az átlátszót választottam.

– Igen. Azért választottam ezt, mert áthalad rajta a fény.

– Csodálat. Különböző hang ♫♩♪♫ lehetőségét kínáltam. Sosem gondoltam fényre.

A laptopra pillantok, hogy leolvassam róla a rejtélyes szót. Már szinte sose kell igénybe vennem a laptop segítségét, de néha azért akad egy-egy akkord, amelyikre egyszerűen nem emlékszem. A számítógép közli velem, hogy a kérdéses szó a „minőségek”. Oké, ezért nem hibáztathatom magam. Nem kerül elő valami gyakran.

– Csak szerencse – mondom.

– Szerencse. – Rocky egyetért. Végez még néhány igazítást az eszközön, visszateszi a szerszámait a szerszámövébe, majd így szól: – Kész vagyok.

– Mi az?

– Eszköz életben tart kis szobában. – Boldognak tűnik. Azt hiszem. A szokásosnál kicsit feljebb emeli a teknőjét. – Várj.

Eltűnik a hajójában, az eszközt pedig ott hagyja az alagútban. Átlátszó xenonitlemezekkel tér vissza. Mindegyik lemez egy nagyjából egy centiméter vastag és egy láb széles ötszög. Utálom, hogy ilyen hibrid mértékegységekben gondolkodom, de nem tehetek róla, így működik az agyam.

– Most szobát csinálok – közli Rocky.

Összeilleszti a szélüknél az ötszögeket, és egy tubusból származó sűrű, folyékony ragasztóval fogja össze őket. Hamarosan már egy dodekaéder két felét tartja a kezében. Büszkén felém nyújtja, majd összenyomja őket.

– Szoba.

A „szoba” egy ötszögekből készített geodetikus gömb. Durván egy méter átmérőjű, vagyis elég nagy, hogy Rocky elférjen benne.

– Mi a szoba célja? – kérdezem.

– Szoba és eszköz életben tart engem te hajódon.

Felvonom a szemöldökömet.

– Átjössz az én hajómra?

– Látni akarom emberi technológiát. Szabad menni, kérdés?

– Igen! Szabad jönni! Mit akarsz látni?

– Mindent! Emberi tudomány jobb, mint eridiai tudomány. – A mellettem lebegő laptopra mutat. – Gép, ami gondolkodik. Eridiaiaknak nincs. – A szerszámkészletemre mutat. – Sok gép, ami eridiaiaknak nincs.

– Igen. Gyere, és nézz meg bármit, ami érdekel! – A válaszfalban lévő kis zsilipkamrára mutatok. – Hogy fogsz átjönni azon?

– Te kimész alagútból. Én csinálok új válaszfalat. Nagyobb zsilipkamrával.

A kész eszközt – amelyik, mint kiderült, egy létfenntartó rendszer – a teknőjére illeszti, és rácsatolja. Eltakarja vele a teknője tetején lévő radiátornyílásokat is.

– Blokkolja a radiátorodat? Nem veszélyes?

– Nem. Ez forró levegőből csinál hideg levegőt – válaszolja.

Légkondicionálás. Nem ez jutna eszembe egy bő 200 Celsius-fokban is vígan eléldegélő fajról, de hát mindnyájunk tűrőképessége más és más.

Rocky ragasztóval zárja le maga körül a gömböt.

– Én tesztel.

Egy percig csak lebeg az alagútban, majd így szól:

– Működik! Boldogság!

– Remek! De hogy működik? Hová távozik a hő?

– Egyszerű. – Rocky megtapogatja az eszköz egy kis részét. – Itt asztrofág. Asztrofág magához vesz minden hőt, ami melegebb, mint kilencvenhat fok.

Á, hát persze. Az embereknek az asztrofág forró, az eridiaiaknak viszont igencsak hideg. Ráadásul tökéletes légkondicionáló. Rockynak csak annyit kell tennie, hogy átereszti a levegőt valamilyen asztrofággal töltött hűtőrácson vagy ilyesmin.

– Ügyes.

– Köszönet. Most menj. Csinálok nagy légzsilipet alagúthoz.

– Igen igen igen!

Összeszedem a cuccaimat, köztük a falhoz erősített matracomat, mindet behurcolom a vezérlőterembe, aztán a zsilipkamra mindkét ajtaját lezárom.

A következő órát rendrakással töltöm. Nem számítottam társaságra.

15. FEJEZET
Kép

Alig pár óra telt el, de tudnom kell. Hogyan módosítja Rocky az alagutat?

Iszonyatos atmoszferikus nyomásra van szüksége, hogy életben maradjon. Ezt a nyomást az én hajótestem nem bírja, ő viszont a vákuumot nem bírja. Akkor hogyan végzi el a módosításokat?

Hallom a légzsilip túlsó oldaláról a zajokat és zörejeket. Most a végére járok a dolognak!

Belépek a zsilipkamrába, és kibámulok a hajóablakon. Az A-radarjel burkolatrobotja eltávolította a régi alagutat, és most egy újat épít a helyére.

Á. Nos. Ez egy kicsit kiábrándító.

A régi alagút az űrben sodródik – a jelek szerint nincs rá szükség többé. A robot behelyezi az új alagutat, és xenonitragasztóval erősíti az A-radarjel burkolatához.

Hogyan irányíthattak az eridiaiak egy közel fénysebességgel haladó hajót számítógépek nélkül? Hozzávetőleges számítással? Kétségkívül erősségük a fejben számolás, így talán soha nem is volt szükségük arra, hogy felfedezzék a számítógépeket. De akkor is: bármilyen jól megy a matek valakinek, kell hogy legyenek határai.

A zajok elhallgatnak. Ismét kilesek az ablakon. Az alagút immár teljesen a helyén van.

Ugyanúgy néz ki, mint az előző alagút, csak sokkal nagyobb a zsilipkamrája. Lényegében az egész válaszfal egy szekrény: elég nagy ahhoz, hogy Rocky bőven elférjen benne. Nekem viszont nem elég nagy. Ezek szerint én nem látogatom meg egyhamar az A-radarjelet.

– Hmpf – mondom. Nem akarom felhúzni magam rajta, de most komolyan: ő megnézhet belülről egy idegen űrhajót. Én miért nem?

Az alagút Rockyra eső oldalán már nincsenek kapaszkodók. Helyüket egy fémszalag váltotta fel, amely az alagút teljes hosszán végigfut, majd folytatódik a térelválasztó zsilipkamrában és az alagút rám eső oldalán is. Egyenesen a légzsilipemhez vezet.

A fémszalaggal szemben valamiféle cső van. Ugyanolyan piszkos szürkés-barnás színű xenonit, mint az alagútfal. És négyszög alakú. És szintén végigfut az alagút teljes hosszán.

Az alagút Rockyra eső oldala egy süvítő hang kíséretében köddel telik meg, majd a második süvítés az én oldalamat is feltölti. Gondolom, erre való a cső. Az tölti meg mindkét oldalt a megfelelő atmoszférával. Örülök, hogy Rockynak van oxigénkészlete az ilyen alkalmakra.

Az A-radarjel ajtaja kinyílik, és felbukkan benne Rocky a geodetikus labdájában. Valamilyen overallszerűséget visel, a teknője alján végigfutó szerszámövvel. A légkondicionáló egységet a hátára erősítette. Két kezében fémtömböket tart, a másik három szabad. Az egyikkel odaint nekem. Visszaintek neki.

Az űrlabda (mégis mi másnak hívhatnám?) belebeg a légzsilipbe, és hozzátapad a fémlemezhez.

– Micsoda? – értetlenkedem. – Hogyan…

Aztán meglátom. Az űrlabda nem csak úgy magától mozdult meg. A Rocky kezében tartott tömbök mágnesek, és alighanem igencsak erősek. A fémszalag pedig egyértelműen mágnesezhető anyagból, valószínűleg vasból van. Rocky végiggörgeti a labdát a fémszalag mentén, be a térelválasztó zsilipkamrába. A xenonitburkon keresztül a mágnesekkel fémvezérlőket manipulál. Delejező látvány.

Némi sziszegés és szivattyúzörej hallatszik, majd eltol egy lemezt, mire kinyílik a zsilipkamra felém eső ajtaja, és Rocky a fémszalag mentén az én ajtómhoz gurul. Kinyitom előtte.

– Helló!

– Helló!

– Szóval… Én viszlek téged? Ez a terv?

– Igen. Viszel. Köszönet.

Óvatosan fogom meg a labdát, mert attól tartok, hogy forró lehet. De nem az. A xenonit többek között kiváló szigetelő. Behúzom Rockyt az alagútba, majd a hajómba.

Rocky dögnehéz. Sokkal nehezebb, mint amire számítottam, olyannyira, hogy ha gravitációban lennénk, valószínűleg meg se tudnám emelni. A tehetetlenség azonban így is jelentős, és csak komoly nyögések árán tudom mozgatni őt. Mintha egy üresbe tett motorbiciklit tolnék. De komolyan – Rocky annyit nyom, mint egy motorbicikli.

Tulajdonképpen nem meglepő, elvégre mindent elmondott nekem a biológiai felépítéséről, és a fémekről, amelyek testének részét képezik. A csudába is, hiszen higanyból van a vére. Naná, hogy nehéz.

– Nagyon nehéz vagy – közlöm vele. Remélem, ezt nem úgy értelmezi, hogy hájpacninak neveztem.

– A tömegem százhatvannyolc kilogramm – válaszolja.

Rocky több mint 300 fontot nyom!

– Ejha. Sokkal nehezebb vagy, mint én.

– Mekkora a te tömeged, kérdés?

– Nagyjából nyolcvan kilogramm.

– Emberek nagyon könnyűek!

– Nagyrészt víz vagyok. Na szóval: ez itt a vezérlőterem. Innen irányítom a hajót.

– Megértés.

Letolom Rockyt a laborba. Körbefordul a labdáján belül. Ha meglát valami újat, általában pozíciót vált. Feltételezem, így jobban „lát” a szonárjával. Kicsit olyan, mint egy kutya, amikor oldalra dönti a fejét, hogy több információt tudjon leszűrni egy hangból.

– Ez a laboratóriumom. Itt zajlik a tudomány.

– Jó jó jó hely! – rikoltja Rocky. A hangja egy teljes oktávval magasabb a szokásosnál. – Mindent akarok érteni!

– Minden kérdésedre szívesen válaszolok.

– Később. Több szobát!

– Több szoba! – mondom színpadiasan.

Betolom őt a hálóba. Nagyon lassan mozgatom, hogy jól fel tudja mérni a környezetet a helyiség közepéből.

– Itt alszom. Vagyis hát régebben aludtam itt, amíg meg nem kértél, hogy aludjak inkább az alagútban.

– Te egyedül alszol, kérdés?

– Igen.

– Én is sokszor egyedül alvás. Szomorú szomorú szomorú.

Rocky egyszerűen nem érti. Az egyedül alvástól való rettegés valószínűleg nagyon mélyen bele van kódolva az agyába. Érdekes… valahogy ebből alakulhatott ki náluk a falkaösztön, márpedig a falkaösztön elengedhetetlen egy faj intelligenciájának a kialakulásához. Talán éppen ennek a (számomra) bizarr alvási szokásnak köszönhetem, hogy most Rockyval beszélgethetek!

Na jó, azért ez elég tudománytalan volt. Valószínűleg ezer különböző tényező vezetett ahhoz, hogy az eridiaiak a tudatukra ébredjenek, és ez az alvási furcsaság csak egy közülük. De hát én meg tudós volnék vagy mi, szóval muszáj elméletekkel előállnom!

Kinyitom a raktár egyik panellapját, és félig betolom őt rajta.

– Ezt a kis helyiséget raktárként használjuk.

– Megértés.

Kihúzom őt.

– Ez az összes szoba. Az én hajóm sokkal kisebb, mint a tiéd.

– Te hajódon nagyon sok tudomány! Megmutatsz nekem dolgokat a tudományszobában, kérdés?

– Persze.

Visszaviszem őt a laborba. Ide-oda fészkelődik a labdában, hogy minél jobban fel tudja térképezni a környezetét. Belebegek vele a helyiség közepére, és megkapaszkodom az asztal szélében.

Nekitolom a labdát az asztalnak. Azt hiszem, acélból van, de nem vagyok biztos benne. A legtöbb laborasztal abból van. Derítsük ki.

– Használd a mágneseidet – mondom.

Rocky nekinyomja az egyik mágnesét az asztallal érintkező ötszögű lemeznek. A mágnes egy kattanással rögzíti a gömböt, és Rocky helyzete stabilizálódik.

– Jó! – mondja. A mágneseit az egyik felületről a másikra helyezve végiggurul az asztal mentén, majd vissza. Nem éppen kecses, de működik. Legalább nem nekem kell egy helyben tartanom.

Ellököm magam az asztaltól, és a helyiség széléhez lebegek.

– Sok minden van itt. Miről akarsz tudni először?

Rocky keze meglódul az egyik irányba, aztán meggondolja magát. Kiszúr valami mást, de ismét meggondolja magát. Akár egy gyerek az édességboltban. Végül megállapodik a figyelme a 3D-nyomtatón.

– Ez. Ez mi, kérdés?

– Kis dolgokat állít elő. Megmondom a számítógépnek a formát, az pedig megmondja a gépnek, hogyan készítse el.

– Láthatom, ahogy kis dolgokat állít elő, kérdés?

– Gravitáció kell hozzá.

– Ezért forog a hajód, kérdés?

– Igen! – Ejha. Gyorsan kapcsol. – A forgás gravitációt csinál a tudományos dolgokhoz.

– Te hajó nem tud forogni alagút miatt.

– Így van.

Rocky végiggondolja a dolgot.

– Te hajónak több tudomány van, mint én hajónak. Jobb tudomány. Áthozom a dolgaimat te hajóra. Leválasztom alagutat. Forgatod a hajódat, hogy legyen tudomány. Te meg én együtt kitudományozzuk asztrofág megölését. Megmentjük Földet. Megmentjük Eridet. Jó terv, kérdés?

– Ömm… igen! Jó terv! De mi lesz a te hajóddal? – Megtapogatom Rocky xenonitbuborékját. – Az emberi tudomány nem tud xenonitot előállítani, márpedig a xenonit erősebb, mint bármi, ami nekünk, embereknek van.

– Áthozom anyagot, xenonitot csinálni. Bármilyen formát csinálhatunk.

– Megértés – válaszolom. – Most rögtön át akarod hozni a dolgaidat?

– Igen!

Így lettem az „űrküldetés egyedüli túlélőjé”-ből „bizarr szobatárssal együtt élő fickó”. Kíváncsi vagyok, mi lesz ebből.

– Találkozott már dr. Lamaijal? – kérdezte Stratt.

Megvontam a vállamat.

– Manapság annyi emberrel találkozom, hogy már nem igazán tudom számontartani őket.

A hordozónak volt saját gyengélkedője, de azt a legénység számára tartották fenn. Ezt a különleges orvosi központot a második hangárban állították fel.

A nő összetette a kezét, és kurtán fejet hajtott.

– Örülök, hogy megismerhetem, dr. Grace.

– Kösz – válaszoltam. – Öm, én is.

– Dr. Lamait bíztam meg a Hail Maryvel kapcsolatos orvosi teendők felügyeletével – magyarázta Stratt. – Annál a cégnél dolgozott vezető tudósként, amelyik kifejlesztette a küldetésre kiválasztott kómatechnológiát.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondtam. – Ha jól sejtem, Thaiföldről származik.

– Igen. Sajnos a cég időközben befuccsolt. Mivel a technológia hétezerből csak egy emberen használható, drasztikusan korlátozott a kereskedelmi potenciálja. De nagyon örülök neki, hogy a kutatásaim így is segíthetnek az emberiségen.

– Ne szerénykedjen – válaszolta Stratt. – A kutatásai megmenthetik az emberiséget.

Lamai szégyenlősen elfordította a fejét.

– Ön túl kedves.

Bevezetett minket a laborjába. Odabent tucatnyi fülkét láttunk, mindegyikben némileg különböző felszerelés, mindet egy-egy eszméletlen majomhoz csatlakoztatták.

Elkaptam a tekintetemet.

– Muszáj itt lennem?

– Meg kell bocsátania dr. Grace-nek – szabadkozott a nevemben Stratt. – Bizonyos dolgok egy kicsit… érzékenyen érintik.

– Semmi bajom. Tisztában vagyok vele, hogy az állati tesztelésre szükség van, csak nem szívesen nézem.

Lamai nem szólt semmit.

– Dr. Grace – mondta Stratt. – Ne legyen ekkora seggfej. Dr. Lamai, kérem, világosítson fel minket.

Lamai a legközelebbi tesztmajom fölött lévő fémkarokra mutatott.

– Ezeket az automatizált kómafigyelő és ápolóállomásokat akkor fejlesztettük ki, amikor még azt hittük, több tízezer páciensünk lesz. Mint kiderült, tévedtünk.

– Működnek? – kérdezte Stratt.

– Eredetileg nem teljesen önálló egységeknek készültek. Úgy terveztük őket, hogy a rutinfeladatokkal megbirkózzanak, de a komolyabb problémák esetén már értesítettek volna egy emberi orvost.

Végigsétált az eszméletlen majmok sora mellett.

– Azóta komoly haladást értünk el a teljesen automatizált verzióval. Ezt a felszerelést egy csúcskategóriás szoftver futtatja, amelyet Bangkokban fejlesztenek. Az a feladata, hogy gondoskodjon a kómás betegről. Szemmel tartja az életjeleit, szükség szerint orvosi feladatokat lát el, eteti, figyeli a testnedveit és így tovább. Egy igazi orvos jelenléte persze még mindig szerencsésebb lenne, de ennél jobb B tervünk nincs.

– Ez valamiféle mesterséges intelligencia? – kérdezte Stratt.

– Nem. Nincs időnk egy bonyolult neurális hálózat kifejlesztésére. Ez egy szigorúan procedurális algoritmus. Nagyon komplex, de egyáltalán nem MI. Ezerféleképpen kell letesztelnünk, és pontosan tudnunk kell, mire hogyan reagál, és miért. Egy neurális hálózat esetében ez képtelenség lenne.

– Értem.

Lamai néhány falon lógó diagramra mutatott.

– A legnagyobb áttörésünk sajnos a cég összeomlásához vezetett. Sikerült izolálnunk a hosszú távú kómarezisztenciát biztosító genetikai markereket. Egy egyszerű vérteszttel megállapítható, megvannak-e valakiben. És, mint tudják, amint leteszteltünk egy nagyobb népességet, kiderült, hogy ezek a gének csak nagyon, nagyon kevés emberben találhatók meg.

– De azokon az embereken azért tudtak volna segíteni, nem? – kérdeztem. – Jó, értem, hogy hétezerből egyről van szó, de kezdetnek talán ez is megteszi.

Lamai megrázta a fejét.

– Sajnos nem. Ez elektív eljárás. Semmilyen nyomós orvosi oka nincs annak, hogy a páciens eszméletlen legyen a kemoterápia alatt. Mi több, még egy kevéske pluszkockázattal is jár. Így aztán egyszerűen nem lenne elég páciensünk egy vállalat fenntartásához.

Stratt feltűrte az ingujját.

– Tesztelje le a véremet a genetikai markerekre. Kíváncsi vagyok.

Lamai kissé meghökkent.

– R-rendben, Ms. Stratt. – Odalépett egy gurulós gyógyszerosztó kocsihoz, és magához vett egy vérvételkészletet. Az ő pozíciójában az ember nincs hozzászokva az orvosi rutinmunkához, de hát Stratt az Stratt.

És Lamai végül is értette a dolgát. Habozás nélkül, első próbálkozásra betalált a tűvel. A vér beáramlott a kémcsőbe. Amikor Lamai végzett, Stratt visszagöngyölte az ingujját, és hozzám fordult:

– Grace. Maga jön.

– Miért? – kérdeztem. – Én nem jelentkeztem.

– Hogy példát mutassunk. Azt akarom, hogy mindenki, akinek akár csak hozzávetőleges köze van ehhez a projekthez, teszteltesse le magát. Az asztronauták ritkaságszámba mennek, és minden hétezerből csak egy lesz kómarezisztens. Lehet, hogy még csak nem is lesz elég képzett jelöltünk. Készen kell állnunk a potenciális legénység körének kitágítására.

– Öngyilkos küldetésről beszélünk. Kétlem, hogy az emberek sorban állnak majd, és könyörögnek, hogy ők lehessenek a kiválasztottak!

– Ami azt illeti, máris sorban állnak – válaszolta Stratt.

Lamai belém döfte a tűt, én meg elfordítottam a fejemet. Kicsit mindig elfog az émelygés, amikor a szemem láttára egy kémcsőbe spriccel a vérem.

– Hogy érti, hogy sorban állnak?

– Máris több tízezer jelentkezőnk van. És pontosan tudják, hogy csak az odaútra szól a jegyük.

– Ejha. Hány lehet köztük az őrült és az öngyilkos hajlamú?

– Valószínűleg sok, de több száz tapasztalt asztronauta is van a listán. Az asztronauták bátor emberek, akik hajlandók kockáztatni az életüket a tudomány érdekében. És sokuk feláldozni is hajlandó az életét az emberiség érdekében. Csodálom őket.

– Százak – mondtam. – Nem ezrek. Szerencsésnek mondhatjuk majd magunkat, ha akár csak egy asztronauta tesztje pozitív lesz.

– Eleve sokat alapozunk a szerencsére – válaszolta Stratt. – Ilyen erővel alapozhatunk rá valamivel többet is.

Nem sokkal az egyetem után beköltözött hozzám az akkori barátnőm, Linda. Kapcsolatunk ezt követően csak nyolc hónapig tartott, és katasztrofálisan alakult. De most nem ez a fontos.

Amikor beköltözött, megdöbbentett, hogy mennyi szükségtelen kacatot hurcolt be a kis lakásunkba. Egyik dobozt hozta a másik után, csupa évtizedek alatt összegyűjtött holmikkal, amelyekből sosem dobott ki semmit.

És Linda még kifejezetten spártai természet volt Rockyhoz képest.

Rocky annyi kacatot hozott, hogy fogalmunk sincs, hová tegyük.

Szinte az egész háló tele van a vászonszerű anyagból készült zsákforma izéivel. A színük véletlenszerű és jellegtelen, mert ha egyszer a vizuális esztétika nem játszik szerepet, a kialakulásuk csupán a gyártási folyamat függvénye. Még csak azt sem tudom, mi van ezekben a zsákokban. Rocky nem magyarázkodik. Valahányszor azt hiszem, végzett, újabb zsákokat hoz.

És amikor azt mondom, „ő” hozza a zsákokat, úgy értem, hogy én hozom a zsákokat. Ő jól elvan a falon a kis mágnessel rögzített labdájában, miközben én a vackait hurcolászom. Ez is Lindára emlékeztet.

– Ez rengeteg dolog – mondom.

– Igen igen – válaszolja. – Kellenek a dolgok.

– Rengeteg dolog.

– Igen igen. Megértés. Dolgok az alagútban utolsó dolgok.

– Oké – mordulok fel. Visszalebegek az alagútba, és felkapom az utolsó néhány puha dobozt, majd bemanőverezek velük a pilótafülkébe, aztán a laboron át le a hálóba. Még éppen találok némi szabad helyet, ahová bezsúfolhatom őket. Nem sok maradt. Futólag eltűnődöm rajta, vajon mennyivel növeltük most a hajóm tömegét.

Sikerül szabadon hagynom az ágyam körüli területet, ahogy a padlónak azt a részét is, amelyet Rocky az alváshoz szemelt ki magának. A helyiség maradékát az egymáshoz, a falhoz, a többi ágyhoz meg minden egyébhez hozzáragasztott puha dobozok veszett kuszasága tölti ki.

– Készen vagyunk?

– Igen. Te most leválasztod alagutat.

Felnyögök.

– Te csináltad az alagutat. Te válaszd le.

– Hogyan leválasztom alagutat, kérdés? Labdán belül vagyok.

– És én hogyan csináljam? Nem értek a xenonithoz.

Rocky erre két karjával forgó mozgást végez.

– Elforgatod alagút.

– Oké, oké. – Megragadom a szkafanderemet. – Csinálom már. Tuskó.

– Utolsó szó nem megértés.

– Nem fontos. – Bemászok a szkafanderbe, és lezárom a hátsó nyílását.

Rocky meglepően ügyesen tesz-vesz a labdáján belülről a mágnesei segítségével.

Mindegyik zsákján van egy fémsáv, így aztán fel tud mászni a halomra, és újra tudja rendezni a szükségleteinek megfelelően. Néha egy-egy zsák, amivel kiékelte magát, kilazul, és ő arrébb lebeg. Ilyenkor odahív engem, én pedig újra kitámasztom.

Az ágyamba kapaszkodva figyelem őt munka közben.

– Oké, első lépés. Asztrofág-mintavétel.

– Igen igen. – Maga elé tartja két kezét, és az egyikkel a másik körül köröz. – Bolygó Tau körül mozog. Asztrofág oda megy Tauról. Ugyanez van Eridanival. Asztrofág még több asztrofágot csinál ottani szén-dioxiddal.

– Igen. Szereztél mintát?

– Nem. A hajómnak volt erre felszerelés, de törött.

– Nem tudtad megjavítani?

– Felszerelés nem meghibásodott. Felszerelés törött. Leesett hajóról út során. Felszerelés nincs többé.

– Hűha! Miért esett le?

Rocky a teknőjét ingatja.

– Nemtudás. Sok minden tönkrement. Népem nagy sietségben csinál hajót. Nem volt idő ellenőrizni minden működés.

Lám, a határidő miatti minőségi problémák az egész galaxist sújtják.

– Próbáltam csinálni új. Kudarc. Próbáltam. Kudarc. Próbáltam. Kudarc. Hajót asztrofág útjába vezettem. Talán rátapad hajótestre. De burkolatrobot nem talál semmit. Asztrofág nagyon kicsi.

Rocky teknője megereszkedik. A könyökei a lélegzőnyílásai fölött vannak. Néha lesüllyed a teknője, amikor szomorú, de ilyen mélyre eresztve még sosem láttam.

A hangja is egy oktávval lejjebb esik.

– Kudarc kudarc kudarc. Javító eridiai vagyok. Nem tudomány eridiai. Okos okos okos tudomány eridiaiak meghaltak.

– Hé… ne így fogd föl…

– Nem megértés.

– Öm… – Odahúzom magamat Rocky zsákhalmához. – Életben vagy. És itt vagy. És nem adtad fel.

De Rocky hangszíne nem változik.

– Nagyon sokszor megpróbál. Nagyon sokszor kudarc. Nem vagyok jó tudományban.

– Én igen – válaszolom. – Én tudományos ember vagyok, te meg a dolgok elkészítésében és megjavításában vagy jó. Együtt megoldjuk a problémát.

Kissé megemelkedik a teknője.

– Igen. Együtt. Van felszerelésed asztrofág mintavételhez, kérdés?

A külső begyűjtőegység. Emlékszem rá a vezérlőteremben töltött első napomról. Akkoriban nem sokat merengtem rajta, de biztosan az lesz a mintavevő.

– Igen. Van hozzá felszerelésem.

– Megkönnyebbülés! Nagyon sokáig próbálkozás. Nagyon sokszor. Kudarc. – Egy pillanatra elhallgat. – Sok idő itt. Sok idő egyedül.

– Meddig voltál itt egyedül?

Rocky elgondolkodik.

– Új szavak kellenek.

Leveszem a falról a laptopomat. Mindennap szükségünk van új szavakra, de mindennap egyre kevesebbre és kevesebbre. Ez azért valami.

Elindítom a frekvenciaelemzőt, és megnyitom a szótárként használt munkalapot.

– Mondhatod.

– Hétezer-hétszázhetvenhat másodperc az van ♩♫♩♪♪. Erid körbefordulása egy ♩♫♩♪♪.

Azonnal felismerem a számot. Még akkor kaptam meg, amikor Rocky óráját tanulmányoztam. 7776: hat az ötödiken. Az eridiai óra pontosan ennyi eridiai másodperc alatt fordul vissza csupa nullára. A napjukat egy nagyon praktikus és (számukra) metrikus rendszer szerint osztották fel másodpercekre. Ezzel már tudok mit kezdeni.

– Eridiai nap. – Beütöm a szótáramba. – Egy bolygó körbefordulása egy „nap”.

– Megértés – erősíti meg Rocky. – Erid 198,8 eridiai nap alatt kerüli meg Eridanit. 198,8 eridi nap az ♫♩♪♫♪.

– Év – mondom, és beütöm az adatot. – Egy bolygó egy év alatt kerüli meg a csillagját. Tehát ez egy eridiai év.

– Mi maradunk Föld mértékegységeknél, vagy te összezavarodsz. Milyen hosszú egy földi nap, kérdés? És hány földi nap egy földi év, kérdés?

– Egy földi nap 86 400 másodperc. Egy földi év 365,25 földi nap.

– Megértés – válaszolja Rocky. – Itt vagyok negyvenhat év.

– Negyvenhat éve?! – Elakad a szavam. – Földi éve?!

– Itt vagyok negyvenhat földi éve, igen.

Régebb óta ragadt ebben a rendszerben, mint hogy megszülettem.

– Hány… hány évig élnek az eridiaiak?

Rocky az egyik karját ingatja.

– Átlag hatszáznyolcvankilenc év.

– Földi év?

– Igen – válaszolja kicsit frusztráltan. – Mindig földi mértékegység. Te rossz vagy matekban, úgyhogy mindig földi mértékegység.

Egy ideig meg se tudok szólalni.

– Mióta vagy életben?

– Kétszázkilencvenegy év. – Majd hozzáteszi: – Igen. Földi évek.

Szent Kleofás. Rocky idősebb, mint az Egyesült Államok. Nagyjából akkor született, amikor George Washington.

És a saját fajához képest még egész fiatal. Vannak valahol, nagyon messze, idős eridiaiak, akik már akkor is éltek, amikor Kolumbusz felfedezte Észak-Amerikát (és azt a csomó embert, akinek már akkor ez volt az otthona).

– Te miért olyan nagy meglepetés, kérdés? – kérdezi Rocky. – Meddig élnek emberek, kérdés?

16. FEJEZET
Kép

Ez földi gravitáció, kérdés? – kérdezi Rocky. A labdája a vezérlőterem padlóján, a pilótaülés mellett hever.

A centrifuga vezérlőjére pillantok. Elértük a teljes forgási sebességet és csévetávolságot. A legénységi részleg hibátlanul végezte el a 180 fokos fordulást. Szépen pörgünk az ürességben. A „Laborgravitáció” kijelzője „1,00 g”-t jelez.

– Igen. Ez a földi gravitáció.

Rocky jobbra-balra lépkedve görgeti ide-oda geodetikus gömbjét.

– Nem sok gravitáció. Mi az érték, kérdés?

– Kilenc egész nyolctized méter per szekundum a négyzeten.

– Nem sok gravitáció – ismétli meg. – Erid gravitáció 20,48.

– Az sok gravitáció. – Nem mintha meglepő lenne. Már mesélt nekem az Eridről, úgyhogy ismerem a tömegét és az átmérőjét is. Eddig is tudtam, hogy a felszíni gravitációjuk durván a földi duplája lehet, de jó, hogy megerősítést nyertek a kalkulációim.

És mellesleg: hűha. Rocky 168 kilogramm. Ez azt jelenti, hogy a bolygóján közel 800 fontot nyom. És az az eredeti közege, tehát nyilván így is gond nélkül mozog benne.

Nyolcszáz font, és gond nélkül császkál. Emlékeztető: sose szkanderezz eridiaival.

– Szóval – mondom, ahogy hátradőlök a pilótaszékben – mi a terv? Berepülünk a Petrova-vonalba, és szerzünk egy kis asztrofágot?

– Igen! De először csinálok magamnak xenonitszoba. – A legénységi fülke maradékába vezető nyílásra mutat. – Főleg alvásszobában. De alagutak laborban és kis terület vezérlőteremben is. Oké így, kérdés?

Hát, nem maradhat örökké a labdájában.

– Igen, nyugodtan. Hol van a xenonit?

– Xenonitrészek zsákokban vannak a hálóban. Folyadékok. Keverés. Xenonit lesz.

Mint az epoxi. Egy nagyon durván erős epoxi.

– Érdekes! Egy nap majd szeretnék mindent megtudni a xenonitról.

– Én nem megértés tudomány. Én csak használ. Bocsánat.

– Semmi baj. Én sem tudom megmagyarázni, hogyan kell gondolkodó gépet építeni. Csak használom.

– Jó. Te megértés.

– Mennyi időbe telik a xenonit elkészítése?

– Négy nap. Lehet öt nap. Miért kérdezed, kérdés?

– Gyorsan akarok dolgozni.

– Miért gyorsan, kérdés? Lassabb biztosabb. Kevesebb hiba.

Fészkelődöm a székemben.

– A Föld rossz állapotban van. A helyzet egyre romlik. Sietnem kell.

– Nem megértés. Miért ilyen gyorsan romlik Föld? Erid lassabban romlik. Legalább hetvenkét év nagy problémákig.

Hetvenkét év? Apám, bárcsak a Földnek is lenne ennyi ideje. De hetvenkét év múlva a Föld már egy fagyott pusztaság lesz, az emberiség 99 százaléka pedig halott.

Az Erid miért nincs hasonlóan nagy bajban? A homlokom ráncokba fut, de csak egy pillanatig kell gondolkodnom, mielőtt meglelem a választ: a hőenergia tárolása a kulcs.

– Az Erid sokkal forróbb, mint a Föld – magyarázom. – Valamint sokkal nagyobb, és sokkal sűrűbb az atmoszférája is. Úgyhogy az Erid sokkal több hőt tárol a levegőjében. A Föld gyorsan hűl. Nagyon gyorsan. Tizennégy éven belül az emberek többsége meghal.

Rocky hangja monotonná válik. Ez az intonáció nagy komolyságot közvetít.

– Megértés. Stressz. Aggodalom.

– Igen.

Összeüti két kezének karmait.

– Akkor dolgozunk. Most dolgozunk! Kiderítjük, hogyan öljük asztrofágot. Visszatérsz Földre. Elmagyarázod. Megmented Földet!

Felsóhajtok. Előbb-utóbb úgyis el kell magyaráznom neki, úgyhogy akár most rögtön túl is eshetek rajta.

– Nem megyek vissza. Itt fogok meghalni.

Rocky teknője megrázkódik.

– Miért, kérdés?

– A hajómnak csak az idevezető úthoz volt elég üzemanyaga. Nem maradt annyi, hogy hazatérjek. Vannak kis szondáim, amiket visszaküldhetek a Földre az információkkal, de én itt maradok.

– Miért ilyen küldetés, kérdés?

– A bolygóm csak ennyi üzemanyagot tudott időben előállítani.

– Tudtad, amikor eljöttél Földről, kérdés?

– Igen.

– Te jó ember vagy.

– Kösz. – Igyekszem elterelni a gondolataimat a közelgő végzetemről. – Na jó, akkor gyűjtsük be az asztrofágot. Van pár ötletem, hogyan tudnánk mintát szerezni. A felszerelésemmel könnyen rátalálhatunk a nyomokban jelen lévő…

– Várj. – Rocky feltartja az egyik karmát. – Mennyi asztrofág kell te hajó, hogy visszatér Földre, kérdés?

– Öm… valamivel több mint kétmillió kilogramm.

– Tudom adni.

Felülök a székemben.

– Mi?!

– Tudom adni. Van tartalék. Tudom adni annyi, és még mindig marad bőven én visszautamra. Tiéd lehet.

A szívem kihagy egy ütemet.

– Komolyan?! Ez rengeteg üzemanyag! Megismétlem: kétmillió kilogramm. Kétszer tíz a hatodikon!

– Igen. Van annyi asztrofág. Én hajóm hatékonyabb volt mint terv az idevezető úton. Tiéd lehet kétmillió kilogramm.

Visszazuhanok a székembe. Szinte már pánikszerűen kapkodom a levegőt. A szemem megtelik könnyel.

– Jóságos isten…

– Nem megértés.

Letörlöm a könnyeimet.

– Jól vagy, kérdés?

– Igen! – zokogom. – Igen, jól vagyok. Köszönöm! Köszönöm köszönöm!

– Boldog vagyok. Nem meghalsz. Mentsük meg bolygókat!

Minden önuralmamat elveszítem, és örömkönnyeket sírok. Életben fogok maradni!

A kínai legénység fele a repülőfedélzeten tartózkodott. Néhányan ugyan a dolgukat végezték, de a legtöbben azért jöttek, hogy vethessenek egy pillantást az emberiség megmentőire. Megjelent a teljes tudományos csapat is. Ugyanazok az arcok, akik a heti státusértekezleteinken is felbukkantak. Stratt, én, Dimitrij, Lokken és a legutóbbi újoncunk, dr. Lamai. Ja, és mivel egyetlen tudományos csapat sem lehet teljes egy szerencsejáték-függő szélhámos nélkül, Bob Redell is tiszteletét tette.

El kell ismerni, Bob jó munkát végzett. Fantasztikusan igazgatta a Szaharai Asztrofágfarmot, márpedig ritka az olyan tudós, aki vezetőnek is alkalmas. Nehéz feladatra vállalkozott, de a farm az ígért szinten tartotta az asztrofágtermelést.

A helikopter alacsonyan és kis sebességgel közelített, majd tökéletes landolást hajtott végre a leszállóhelyen. A személyzet rohant biztosítani. Miközben a rotorok tovább pörögtek, kinyílt a raktérajtó.

Hárman léptek ki belőle, mindegyikük kék kezeslábasban, a hazája zászlajával a vállán. Egy kínai férfi, egy orosz nő és egy amerikai férfi.

A személyzet biztonságos távolságba terelte őket, a helikopter pedig újra a levegőbe emelkedett. Másodpercekkel később egy második helikopter is landolt. Ahogy az első, ez is három asztronautát hozott: egy orosz férfit, egy orosz nőt és egy amerikai nőt.

Ők hatan lesznek a Hail Mary elsődleges és tartalék legénysége. Bármelyik helikopter könnyedén elbírta volna mind a hat asztronautát, de Stratt szigorú szabályokat hozott: soha, semmilyen körülmények között nem utazhat egy legénységi tag és a tartaléka ugyanazzal a géppel, helikopterrel vagy autóval. Mindegyikük speciális pozíciót tölt be, amelyhez többéves képzésre van szükség. Csúnya lenne, ha egyetlen autóbaleset lenullázná az emberiség túlélési esélyeit.

Nem mondhatnám, hogy tolongtak a megfelelő jelöltek. Egyszerűen nem volt elegendő kómarezisztens alany, aki „az igazak” közé sorolható, és aki hajlandó lett volna vállalkozni egy öngyilkos küldetésre.

Ráadásul még a szerény kínálat ellenére is hosszas és brutális rostálási folyamaton kellett átküzdeniük magukat, nem is beszélve a projektben részt vevő összes kormány folyamatos politikai helyezkedéséről. Stratt nem tágított, és ragaszkodott hozzá, hogy csakis a legjobb jelöltek jöhetnek szóba, néhány engedményt mégis tennie kellett.

– Nők – mondtam.

– Igen – morgolódott Stratt.

– Az irányelvei ellenére.

– Igen.

– Helyes.

– Nem, nem helyes. – Elfintorodott. – Az amerikaiak és az oroszok is felülbíráltak.

Karba fontam a kezemet.

– Sosem hittem volna, hogy egy nő ilyen szexista lehet más nőkkel szemben.

– Ez nem szexizmus, hanem realizmus. – Kisimított az arcából egy hajtincset. – Az irányelveim szerint minden jelöltnek heteroszexuális férfinak kellett volna lennie.

– Miért nem heteroszexuális nőnek?

– A tudósok és képzett asztronauták döntő többsége férfi. Ilyen világban élünk. Ha nem tetszik, bátorítsa tudományos karrierre a női diákjait. Én nem azért vagyok itt, hogy megvalósítsam a társadalmi egyenlőséget, hanem azért, hogy megtegyem, amit az emberiség megmentése érdekében meg kell tenni.

– Ez akkor is gyanúsan szexista.

– Nevezze, aminek akarja. Ezen a küldetésen nincs helye szexuális feszültségeknek. Mi lesz, ha valamilyen romantikus bonyodalom támad? Vagy konfliktus? Öltek már kevesebbért is.

Végignéztem a fedélzeten sorakozó jelölteken. Éppen Jang kapitány üdvözölte őket. A honfitársát különös lelkesedéssel fogadta, széles mosollyal rázták meg egymás kezét.

– Kínait sem akart a legénységben. Arra hivatkozott, hogy túlságosan új még az űrprogramjuk. Hallom, mégis őt választotta az elsődleges legénység parancsnokának.

– Ő a legalkalmasabb, úgyhogy ő a parancsnok.

– Talán azok az oroszok és az amerikaiak is alkalmasak. Hátha a világ megmentői képesek profik módjára viselkedni. És előfordulhat, hogy nem a legjobb ötlet megfelezni a jelentkezők számát, csak mert attól tart, hogy az asztronauták nem bírják kordában tartani a gerjedelmeiket.

– Reméljük, hogy igaza van. Az orosz nő, Iljuhina is az elsődleges legénység tagja. Anyagszakértő, és messze a legjobb jelölt a feladatra. A tudományos szakértő Martin DuBois, az amerikai férfi. Két férfi és egy nő. Minden adott a katasztrófához.

Színpadiasan a szívemhez kaptam.

– Magasságos egek! Jól látom, hogy DuBois fekete? Meglep, hogy engedélyezte! Nem fél, hogy kicsinálja a küldetést a sok rapzenés és kosárlabdás hadoválásával?

– Jaj, fogja már be.

Az asztronautákat körülvette a személyzet. A jövevények teljesen elvarázsolták őket – különösen Jao.

– DuBois-nak három doktorátusa van: fizikából, kémiából és biológiából. – Stratt az amerikai nőre mutatott. – Az ott Annie Shapiro. Feltalált egy újfajta DNS-splicingot, amelyet most Shapiro-módszernek neveznek.

– Komolyan? – kérdeztem. – Az az Annie Shapiro? Feltalált három teljesen új enzimet a DNS…

– Igen, igen. Nagyon okos hölgy.

– És ezt a doktori disszertációjához csinálta. A doktorijához. Tudja, hányan hasítanak a Nobel-díj felé a posztgraduális egyetemi tanulmányok során végzett kutatásukkal? Nem sokan, annyit mondhatok. És ő a második jelöltje a tudományos szakértő posztjára?

– A DNS-splicing területén az egész világon nincs jobb nála, DuBois viszont rengeteg terület szakértője, és ez fontosabb. Nem tudjuk, mivel találjuk majd szemben magunkat a küldetés során, ezért olyasvalakire van szükségünk, aki sok mindenhez ért.

– Fantasztikus emberek. A legjobbak legjobbjai.

– Örülök, hogy így gondolja, mert maga fogja kiképezni DuBois-t és Shapirót.

– Én? – értetlenkedtem. – Semmit sem tudok az asztronauták képzéséről!

– Asztronautának a NASA és a Roszkoszmosz fogja kiképezni őket. Maga a tudományos képzésükért felel.

– Most szórakozik velem? Ezek az emberek sokkal okosabbak nálam, mégis mit taníthatnék én nekik?

– Ne becsülje alá magát – mondta Stratt. – Maga a világ első számú asztrofágbiológiai szakértője. Tudása minden apró részletét átadja majd nekik. Itt jön az elsődleges legénység.

Jao, Iljuhina és DuBois odalépett Stratthoz.

Jao fejet hajtott. Egy egészen enyhe akcentust leszámítva tökéletes angolsággal szólalt meg:

– Ms. Stratt. Megtiszteltetés, hogy végre megismerhetem. Kérem, fogadja legmélyebb hálámat, amiért engem választott e létfontosságú küldetés parancsnokának.

– Én is örülök, hogy megismerhetem. Ön a legalkalmasabb a pozícióra. Köszönetre semmi szükség.

– Helló! – Iljuhina előreugrott, és megölelte Strattot. – Azért jöttem, hogy meghaljak a Földért! Durva, mi?!

Közelebb hajoltam Dimitrijhez.

– Minden orosz őrült?

– Igen – válaszolta Dimitrij mosolyogva. – Őrültség kell, ha egyszerre akarsz lenni orosz is és boldog is.

– …Kemény dolgok ezek…

– Ezek orosz dolgok!

DuBois megrázta Stratt kezét, és olyan halkan beszélt, hogy szinte hallani sem lehetett.

– Ms. Stratt. Köszönöm ezt a lehetőséget. Nem fogom cserben hagyni.

A többi tudóssal együtt én is kezet ráztam a három asztronautával. Szervezetlenül zajlott a bemutatkozás, inkább hasonlított egy estélyen zajló csevejre, mint formális találkozóra.

DuBois egyszer csak egyenesen felém fordult.

– Ha jól sejtem, ön Ryland Grace.

– Igen. Örülök, hogy megismerhetem. Amire vállalkozott… Az áldozat, amelyet hozni készül… Fel sem tudom fogni ép ésszel. Vagy inkább ne beszéljek róla? Nem is tudom. Talán jobb nem beszélni róla, ugye?

DuBois elmosolyodott.

– Nekem elég sokat jár a fejemben. Nem kell kerülgetnünk a témát. Mi ketten egyébként is nagyon hasonlóak vagyunk.

Megvontam a vállamat.

– Gondolom. Mármint maga sokkal képzettebb nálam, de tény, hogy odavagyok a sejtbiológiáért.

– Nos, igen, ez is igaz. De én a kómarezisztenciáról beszéltem. Hallom, ugyanúgy megvannak magában a kómarezisztens markerek, mint bennem és a legénység többi tagjában.

– Tényleg?

DuBois felvonta a szemöldökét.

– Nem mondták magának?

– Nem! – Strattra villantottam a tekintetemet, aki éppen Sikkasztó Bobbal és Jao parancsnokkal beszélt. – Most hallok róla először.

– Különös.

– Miért nem mondta el nekem Stratt?

– Nem a megfelelő embert kérdezi, dr. Grace, de ha tippelnem kellene, az információt csak Stratt-tal osztották meg, ő meg csak azoknak adta tovább, akiknek mindenképpen tudniuk kellett róla.

– Az én DNS-emről van szó – morgolódtam. – Valakinek szólnia kellett volna.

DuBois gyorsan témát váltott:

– Akárhogy is, alig várom, hogy mindent megtudjak az asztrofág életciklusáról. Dr. Shapiro, aki a tartalékom a másodlagos legénységben, szintén nagyon izgatott. Afféle kétfős osztály leszünk. Van tapasztalata a tanításban?

– Ami azt illeti, igen. Nem is kevés.

– Nagyszerű.

Egyfolytában vigyorgok. Három napja tudtam meg, hogy nem kell meghalnom, és még mindig egyfolytában vigyorgok.

Na jó, igazából még mindig meghalhatok. A hazaút hosszú és veszélyes. Csak mert idefelé túléltem a kómát, nem biztos, hogy túlélem hazafelé is. Mi lenne, ha ébren maradnék, és az etetőcső trutyiját enném, miután a rendes élelem elfogy? Kibírok négy évet egyedül, nem? Azért voltunk kómában, nehogy kinyírjuk egymást. Csakhogy a magánzárka egészen más pszichológiai károsodással fenyeget. Utána kellene olvasnom a témának.

De nem most. Most meg kell mentenem a Földet. A saját túlélésem másodlagos probléma. De most már legalább létező problémáról, nem pedig beletörődéssel fogadott halálos ítéletről beszélhetünk.

A centrifuga kijelzőjén zölden pislog a fény.

– Teljes gravitáció – jelentem mosolyogva.

Egy kis ideig visszaállítottuk a zéró gravitációt, de most újra elindítottam a centrifugát. Azért állítottam le a pörgést, mert használnom kellett a hajtóművet, márpedig a centrifugális gravitáció és a hajtómű nem üzemelhet egyszerre. Csak gondolj bele, mi történne, ha elindítanám a forgómeghajtókat, miközben a hajó két részre vált, és csak százméternyi kábel köti össze. Nem túl kellemes gondolat.

Rocky az itt eltöltött évtizedei (atyaisten!) alatt alaposan feltérképezte a rendszert, és minden összegyűjtött információját megosztotta velem. Katalogizált hat bolygót, lejegyezte a méretüket, tömegüket, a pozíciójukat, a keringési sajátosságaikat és az általános atmoszferikus jellegzetességeiket. Még csak utaznia sem kellett hozzá, az A-radarjelből végzett csillagászati megfigyeléseket. Mint kiderült, az eridiaiak éppolyan kíváncsi természetűek, mint az emberek.

Még szerencse. Nem a Star Trekben vagyunk, nincs olyan szkennerem, amit csak bekapcsolok, és máris mindent tudok a legközelebbi csillagrendszerről. Rockynak több hónapnyi megfigyelésébe került összeszedni ezeket az adatokat.

És ami még fontosabb, Rocky mindent tud a helyi Petrova-vonalról. Ahogy az várható volt, az egyik bolygóhoz vezet – valószínűleg ahhoz, amelyiken a legtöbb a szén-dioxid. Ebben az esetben ez a csillagtól számított harmadik bolygó, a „Tau Ceti e”. Legalábbis mi, földiek így hívjuk.

Tehát oda megyünk először.

Természetesen a Petrova-vonal bármely részén átrepülhetnénk a Hail Maryvel, hogy asztrofághoz jussunk, de akkor csak pár másodpercig kereszteznénk a vonalat. Egy csillagrendszer nem statikus képződmény. Legalább akkora sebességet kell produkálnunk, amekkorával tartani tudjuk a csillag körüli pályánkat.

A Tau Ceti e azonban egy szép nagy bolygó, és ott a legszélesebb a Petrova-vonal. Ha beállunk a Hail Maryvel a bolygó körüli pályára, a keringési idő felében helyi asztrofágban fogunk fürdeni. És addig maradunk ott, ameddig csak akarunk, hogy bőséges információt szerezzünk az itteni asztrofágról és a Petrova-vonal természetéről.

Úgyhogy most a rejtélyes bolygó felé tartunk.

És nem kérhetem meg Mr. Sulut, hogy lője be az irányt. Két napon át számolgattam, aztán ellenőriztem az eredményeket, aztán újraellenőriztem, és csak akkor kaptam meg az utazáshoz szükséges szöget és tolóerőt.

Igaz, van 20 000 kilogramm asztrofágom. És igen, ez elég nagy mennyiségű üzemanyag, figyelembe véve, hogy másodpercenként 6 gramm felhasználásával 1,5 g-t érhetek el. És igen, Rocky hajója elvileg tobzódik az asztrofágban (még most sem értem, hogy lehet ennyi feleslege). De akkor is spórolni akarok az üzemanyaggal.

Nagy lendülettel indulunk meg a Tau Ceti e felé. Tizenegy nap múlva végzem el a bolygó körüli pályára álláshoz szükséges égetést. Addig akár vissza is térhetünk a gravitációba, úgyhogy újraindítom a centrifugális üzemmódot.

Tizenegy nap. Igazán lenyűgöző. Ez idő alatt több mint 150 millió kilométert fogunk megtenni. Ez nagyjából a Föld és a Nap közötti távolság. És tizenegy nap alatt tesszük meg. Hogy hogyan? Úgy, hogy eszement sebességgel haladunk.

Háromórás égetéssel indultunk el, a Tau Ceti e közelében pedig újabb háromórás égetéssel fogunk lelassítani. Jelenleg 162 kilométer per szekundumos sebességgel száguldunk. Ami hajmeresztő. Ha ilyen sebességgel indulsz el a Földről, negyven perc alatt a Holdon vagy.

Az egész manőver, beleértve a lassításhoz szükséges égetést, 130 kilogramm üzemanyagot fog elfogyasztani.

Ez az asztrofág észbontó cucc.

Rocky a vezérlőterem padlóján, egy átlátszó xenonitgömbben áll.

– Unalmas név – mondja.

– Mi? Melyik név unalmas? – kérdezem.

Napokat töltött azzal, hogy kiépítse a hajón az Eridiai Zónát. Még egy fedélzeteket összekötő új alagutat is felhúzott magának. Mintha csak egy hatalmas hörcsögfuttató vonulna végig a hajón.

Áthelyezi a testsúlyát az egyik kapaszkodóról egy másikra.

– Tau Ceti e. Unalmas név.

– Akkor adj neki újat.

– Én nevezem, kérdés? Nem. Te nevezed.

– Te voltál itt először. – Kicsatolom az ülésem övét, és kinyújtózkodom. – Te fedezted fel. Te lőtted be a keringési pályáját és a pozícióját. Te nevezd el.

– Ez te hajó. Te nevezed.

Megrázom a fejemet.

– Ez a földi kultúra szabálya: ha te jársz először valahol, te nevezel el mindent, amit felfedezel.

Rocky végiggondolja a dolgot.

A xenonit túlzás nélkül lenyűgöző. Egyetlen centiméternyi átlátszó anyag választja el az én egyötöd atmoszférás oxigénnyomásomat Rocky 29 atmoszférás ammóniájától. És akkor még nem is beszéltünk az én 20 Celsius-fokom és a Rocky 210 Celsius-foka közti különbségről.

Rocky egyes helyiségeket jobban belakott, mint másokat. A háló már szinte teljes egészében az övé. Ragaszkodtam hozzá, hogy az összes vackát a saját lakrészében tartsa, úgyhogy abban állapodtunk meg, hogy a hálót nagyjából kisajátíthatja.

Épített bele egy nagy légzsilipet is. Ehhez a Hail Mary légzsilipjének méretét vette alapul, abból a feltételezésből kiindulva, hogy abban a hajó minden fontos eszközének el kell férnie. Én sosem léphetek be az ő zónájába. Az űrruhám nem bírná ki azt a közeget. Kilapulnék, akár egy eltaposott szőlőszem. A légzsilip csak arra szolgál, hogy át tudjunk adni dolgokat egymásnak.

A labor nagyrészt az enyém. Rocky egyik alagútja oldalt fut végig rajta, egy másik meg a plafonhoz kanyarodik, és átvezet a vezérlőterembe. Gond nélkül meg tudja figyelni minden tudományos tevékenységemet, de a helyzet az, hogy a földi felszerelések nem működnének az ő környezetében, úgyhogy az enyémben kell maradniuk.

Ami a vezérlőtermet illeti… az elég zsúfolt. Rocky a búvónyílás mellé tette a xenonitgömböt. Igyekezett minimalizálni a betolakodása mértékét, és biztosított róla, hogy a választófalakba fúrt lyukai nem lesznek hatással a hajó strukturális integritására.

– Oké – mondja végül. – A név ♫♩♪♫.

Egy ideje már nincs szükségem a frekvenciaelemzőre. Ez egy kis a-kvintakkord, majd egy esz-oktáv, és végül egy g-moll szeptim. Beviszem a munkalapomba, bár fogalmam sincs, miért. Napok óta nem kellett elővennem ezt a fájlt.

– Mit jelent?

– Ez párom neve.

Elkerekedik a szemem. A vén kurafi! Sosem említette, hogy van párja. Gondolom, az eridiaiak nem az a dicsekvő fajta.

Az utazásunk során átvettünk pár biológiai alaptémát. Elmagyaráztam neki, hogyan csinálnak az emberek még több embert, ő meg elmondta, honnan jönnek az eridiai babák. Az eridiaiak hermafroditák, és úgy szaporodnak, hogy egy-egy tojást raknak egymás mellé. A tojások reakcióba lépnek egymással, az egyik magába szívja a másikat, és így marad egy életképes tojás, amely egy eridiai év, vagyis negyvenkét földi nap alatt kikel.

A közös tojásrakás lényegében a szex eridiai megfelelője. És ők egy életre választanak párt. De azt most először hallom, hogy Rockynak már van választottja.

– Van párod?

– Bizonytalan. Párnak már talán új párja van. Régóta vagyok itt.

– Szomorú – mondom.

– Igen, szomorú. De szükséges. Meg kell menteni Erid. Te választasz emberi nevet ♫♩♪♫-nak.

A megfelelő tulajdonnevek használata kész fejfájás. Ha németül tanulsz egy Hans nevű fickótól, egyszerűen csak Hansnak nevezed. Én azonban képtelen vagyok kiejteni azokat a hangokat, amelyeket Rocky, és vice versa. Úgyhogy amikor az egyikünk mond egy nevet, a másiknak választania vagy kreálnia kell egy elnevezést, amely onnantól kezdve a szóban forgó idegen nevet jelöli a saját nyelvén. Rocky igazi neve hangjegyek sorozata – egyszer eltrillázta nekem, de a nevének nincs jelentése a saját nyelvén, ezért részemről maradt a „Rocky”.

Az én nevem, a Grace azonban egy létező angol szó, amelyik azt jelenti, kegy. Ezért Rocky ennek a szónak az eridiai megfelelőjén szólít engem.

A lényeg, hogy most elő kell állnom egy angol szóval, amely azt jelenti majd, „Rocky hitvese”.

– Adrian – mondom. Miért ne? – Az emberi szó „Adrian”.

– Megértés – válaszolja. Elindul az alagútján a labor felé.

A csípőmre tett kézzel, a nyakamat nyújtogatva nézek utána.

– Hová mész?

– Enni.

– Enni?! Várj!

Még sosem láttam őt enni. Sőt, mindeddig egyetlen fajta nyílást vettem észre rajta, jelesül a teknője tetején lévő radiátor réseit. Hogyan viszi be az élelmet? És ha már itt tartunk, hogyan rak tojásokat? Minderről eddig elég homályosan fogalmazott. Amikor összecsatlakoztunk, a hajóján evett, amióta pedig itt van, mintha lopva falatozott volna, miközben én aludtam.

Lemászok a létrán a laborba. Ő már a függőleges alagútja felénél jár, egyik kapaszkodótól megy a másikig. Követem a saját létrámon.

– Hé, nézni akarom!

Rocky leér a labor padlójára, és megtorpan.

– Privát. Evés után alszom. Nézel aludni, kérdés?

– Evés közben akarlak nézni!

– Miért, kérdés?

– Tudomány.

Rocky jobbra-balra ingatja a teknőjét. Ez az enyhe ingerültség eridiai jele.

– Biológiai folyamat. Gusztustalan.

– Tudomány.

Megint a teknőjét ingatja.

– Oké. Nézel. – Folytatja az útját lefelé.

– Igen! – követem őt.

Beszuszakolom magamat a háló nekem fenntartott kis szeletébe. Idelent lényegében nem maradt semmim, csak az ágyam, a vécé és a robotkarok.

Jó, nem mintha Rockynak sokkal több helye lenne. Sok teret foglal ugyan el, de az tele van a kacatjaival. Ráadásul készített odabent a hajója részeiből egy szedett-vedett műhelyt meg egy létfenntartó berendezést is.

Kinyitja sok puha zsákjának egyikét, és elővesz belőle egy lezárt csomagot. Feltépi a karmával, mire különböző, számomra beazonosíthatatlan formák bukkannak fel belőle. Főleg olyasféle sziklás anyagok, mint a teknője. A karmaival egyre kisebb és kisebb darabokra hasítja őket.

– Az az élelmed? – kérdezem.

– Társasági kényelmetlenség – válaszolja. – Nincs beszéd.

– Bocs.

Úgy tűnik, az evés számukra gusztustalan tevékenység, amit egyedül kell végezni.

Miután letépi az ételről a köves részeket, előbukkan alóluk a hús. Határozottan húsról van szó – ugyanúgy néz ki, mint a földi hús. Figyelembe véve, hogy szinte bizonyosan az élet ugyanazon alapvető építőelemeiből vagyunk, lefogadom, hogy ugyanazokat a proteineket használjuk, és a különböző evolúciós kihívásokra is ugyanolyan megoldásokkal állunk elő.

Ismét melankolikus hangulatba kerülök. Egész hátralévő életemet az eridiai biológia tanulmányozásának akarom szentelni! Csakhogy előbb meg kell mentenem az emberiséget. Hülye emberiség. Folyton a hobbijaim útjába áll.

Rocky az összes köves részt lehúzza és félreteszi, aztán kis darabokra szaggatja a húst, és közben végig az eredeti csomagolásán tartja az ételt, amely egyszer sem érintkezik a padlóval. Én sem akarnám, hogy a kajám érintkezzen a padlóval.

Kis idő elteltével olyan apró cafatokra tépi az élelmiszer ehető részeit, amennyire csak a kezei lehetővé teszik. Sokkal apróbb darabokra, mint azt mi, emberek tennénk.

Ezután lakórészének a túloldalára lép. Egy lezárt dobozból kivesz egy lapos, hengeres tartályt, és a testközepe alá helyezi.

Aztán a dolgok… gusztustalan fordulatot vesznek. Rocky előre figyelmeztetett, úgyhogy nem panaszkodhatom.

Hasának sziklás páncélja kettéválik, és valami húsos is szétnyílik alatta. Kicsurog belőle pár csillogó ezüstcsepp. Vér?

Aztán egy szürke massza pottyan ki a testéből a tartályba. Nedves csattanás hallatszik.

Rocky lezárja a tartályt, és visszateszi a dobozba, ahonnan kivette.

Aztán újra az ételre összpontosítja a figyelmét, és a hátára fordul. Az a lyuk továbbra is ott tátong a hasán, belátok rajta a puhának tetsző húsra.

Néhány kezével kiválaszt pár falatot, majd a nyíláshoz emeli és beledobja őket. Ezt a folyamatot lassan és módszeresen ismételgeti, mígnem az összes étel bekerül… a szájába? A gyomrába?

Nincs rágás. Nincsenek fogak. És amennyire meg tudom állapítani, nincsenek odabent mozgó testrészek sem.

Amikor végez az utolsó falatokkal is, a karjai elernyednek. Széttárt tagokkal, mozdulatlanul hever a padlón.

Ellenállok a késztetésnek, hogy megkérdezzem, jól van-e. Mert hát eléggé halottnak tűnik. De az eridiaiak valószínűleg így esznek. És kakilnak. Biza. Felteszem, hogy az a massza, amelyik korábban kipottyant belőle, az előző étkezése maradéka. Vagyis az ürülék ugyanott távozik, ahol az élelem bekerül.

A hasán lévő nyílás lassan bezárul. A bőr szétválásának helyén varas anyag keletkezik, de nem bámulhatom sokáig, mert a sziklás hasfelület hamarosan visszacsúszik a helyére.

– Most… alvás… – mondja Rocky elmosódó hangon. – Figyelsz… ahogy alszom… kérdés?

Rocky számára a kajakóma nem kis dolog. A legkevésbé sem önkéntes, hanem egy biológiailag kikényszerített étkezés utáni szieszta.

– Igen, figyelek. Aludj.

– Al… vá… s… – motyogja. Aztán még mindig a hátán heverve kikapcsol.

Felgyorsul a légzése. Mint mindig, amikor elalszik. A testének meg kell szabadulnia a forró keringési rendszer hőjétől.

Pár perc elteltével abbahagyja a zihálást. Ekkor már tudom, hogy jól van, és tényleg alszik. Tapasztalataim szerint, ha egyszer túljut a ziháló fázison, nem ébred fel két órán belül. Elsunnyoghatok végezni a magam dolgát. Amely ez esetben az, hogy leírok mindent, amit az emésztőrendszere működéséről megtudtam.

1. LÉPÉS: ALANY A SZÁJÁN ÁT ÜRÍT.

– Hát ja – állapítom meg magamban. – Ez tényleg tök gusztustalan.

17. FEJEZET
Kép

Arra ébredek, hogy Rocky engem bámul.

Manapság minden reggelem így indul, de még mindig elég hajmeresztő élmény. Hogy honnan tudom, hogy egy ötszögletűen szimmetrikus, szem nélküli lény „bámul” engem? Egyszerűen csak tudom. Van valami a testbeszédében.

– Ébren vagy – állapítja meg.

– Igen. – Lelépek az ágyról, és kinyújtózkodom. – Ételt!

A karok felnyúlnak, és elővesznek nekem egy meleg dobozt. Kinyitom, és belenézek. Tojás és kolbász.

– Kávét.

A karok kötelességtudóan kiszolgálnak egy csésze kávéval. Elég jól ki van találva, hogy a karok csészét adnak, ha van gravitáció, és zacskót, ha nincs. Ezt észben tartom, amikor majd a közösségi médiában értékelem a Hail Maryt.

Rockyra pillantok.

– Nem kell figyelned engem alvás közben. Nem szükséges.

Rocky a háló ráeső részében lévő munkaasztal felé fordul.

– Eridiai kultúra szabály. Muszáj figyelni. – Felvesz egy eszközt, és babrálni kezd vele.

Ah, a k betűs szó. „Kultúra.” Van egy kimondatlan megállapodásunk, amely szerint a kulturális szokásokat kölcsönösen és szó nélkül elfogadjuk. Ez minden apró vitának véget vet. Lényegében azt mondjuk vele: „Csináljuk így, mert engem így neveltek.” Olyan szituációba nem futottunk bele, ahol a kultúráink ellentmondanak egymásnak… egyelőre.

Megeszem a reggelimet, és megiszom a kávémat. Rocky mind ez idő alatt egyetlen szót sem szól. Sosem teszi. Eridiai udvariasság.

– Szemét.

A karok összeszedik az üres csészét meg az étel csomagolását.

Felmegyek a vezérlőterembe, leülök a pilótaszékbe, és behozom a főképernyőre a teleszkópképet. Az Adrian bolygó a kellős közepén van. Az elmúlt tíz napban egyre nagyobbra és nagyobbra nőtt. Minél közelebb kerülünk hozzá, annál jobban tisztelem Rocky csillagászati készségeit. Az égitest mozgásával és tömegével kapcsolatos összes megfigyelése hajszálpontosnak bizonyult.

Remélhetőleg a gravitációs számításai is helyesek, máskülönben rendkívül rövid és gyötrelmes pályára állási kísérletnek nézünk elébe.

Az Adrian egy sápadtzöld bolygó vékony fehér felhőcsíkokkal a felső atmoszférájában. A talajból semmit sem látni. Ismét lenyűgöz a hajó számítógépébe telepített szoftverek hatékonysága. Pörögve száguldunk az űrben, a kijelzőn látható kép mégis stabil.

– Közeledünk – mondom. Rocky két szinttel alattam van, de elég normál hangerőn beszélnem, hogy tökéletesen hallja minden szavamat.

– Tudod már levegő, kérdés? – kiáltja Rocky. Ő éppúgy tisztában van a hallásom korlátaival, miként én azzal, hogy az ő hallása viszont rendkívüli.

– Most újra megpróbálom.

Átváltok a színképelemző képernyőjére. A Hail Mary szinte minden szempontból rendkívül megbízhatóan működött, de nem lehet mindig és minden tökéletes. A színképelemző sokat rendetlenkedett. Tippem szerint ennek a digitalizálóhoz lehet köze. Mindennap megpróbálkoztam vele, és folyton azt a választ kaptam, hogy nincs elég adata az elemzéshez.

Ráközelítek az Adrianra, és újra nekifutok. Minél közelebb kerülünk, annál több fény verődik vissza ránk, és ez talán már elég lesz a színképelemzőnek, hogy meg tudja mondani, miféle atmoszférája van a bolygónak.

ELEMZÉS…

ELEMZÉS…

ELEMZÉS…

ELEMZÉS KÉSZ.

– Sikerült! – mondom.

– Sikerült, kérdés? – Rocky hangja egy teljes oktávval magasabb a szokásosnál. Felsiet az alagútjában a vezérlőteremben lévő gömbjéhez. – Mi Adrian levegője, kérdés?

Leolvasom a képernyőről az eredményeket.

– Úgy látszik… 91 százalék szén-dioxid, 7 százalék metán, 1 százalék argon, a többi pedig nyomgáz. És elég sűrű atmoszférája van. Ezek mind színtelen gázok, de a bolygó felszínét még mindig nem látom.

– Általában látni az űrből bolygó felszínét, kérdés?

– Ha az atmoszféra átereszti a fényt, akkor igen.

– Emberi szem csodálatos szerv. Féltékenység.

– Hát, lehetne csodálatosabb, mert az Adrian felszínéből semmit sem látok. Ha túl sűrű a levegő, nem jut le a fény. De ez most nem is fontos. A metán… az fura.

– Magyarázat.

– A metán nem tartós gáz. Napfényben nagyon gyorsan lebomlik. Hogy lehet jelen az atmoszférában?

– Geológia csinál metán. Szén-dioxid plusz ásványok plusz víz plusz hő csinál metán.

– Igen, lehetséges. De ez sok metán. Egy nagyon sűrű atmoszféra hét százaléka. Csinálhat ennyit a geológia?

– Van más elmélet, kérdés?

Megdörzsölöm a tarkómat.

– Nem. Nem igazán. De ez akkor is fura.

– Az ellentmondás tudomány. Gondolkodsz ellentmondás. Csinálsz elmélet. Te tudományos ember vagy.

– Igen. Majd gondolkodom rajta.

– Mennyi idő keringésig, kérdés?

Átváltok a navigációs konzolra. Gond nélkül tartjuk az irányt, és már csak huszonkét óra van hátra a bolygó körüli pályára álláshoz szükséges égetésig.

– Kevesebb mint egy nap – mondom.

– Izgatottság. Aztán Adriannál asztrofág mintát veszünk. Te hajó mintavevője működik, kérdés?

– Igen – válaszolom, bár fogalmam sincs, igazat mondok-e. Rockynak nem kell tudnia, hogy csak nagy vonalakban értem a saját hajóm működését.

Végigmegyek a tudományos berendezések listáján, amíg el nem jutok a Külső begyűjtőegység vezérlőihez. A kijelzőn lévő diagramra pillantok. Elég egyszerűnek tűnik. A mintavevő egy négyszögletű doboz. Aktiválást követően merőleges pozícióba áll a hajótesten, majd mindkét oldalán ajtók nyílnak ki. Belül egy csomó ragacsos gyanta van, hogy elkapjanak bármit, ami beléjük repül.

Ennyi. Légypapír. Flancos űrlégypapír, de akkor is csak légypapír.

– Begyűjtés után hogyan jön minta hajóba, kérdés?

Az egyszerű nem jelenti azt, hogy kényelmes is. Amennyire tudom, nincs automatikus rendszer a minta kezelésére.

– Ki kell mennem, hogy behozzam.

– Emberek csodálat. Kimész hajóból.

– Ja, gondolom.

Az eridiaiak sosem vesződtek az űrruha feltalálásával. Miért is tették volna? Az űr nem szolgál számukra érzékelési információval. Olyan lenne nekik, mintha egy búvárruhás ember elmerülne egy óceánnyi fekete festékben. Egyszerűen semmi értelme. Az EVA-tevékenységhez burkolatrobotokat használnak. A Hail Marynek viszont nincs ilyenje, úgyhogy az efféle feladatok rám maradnak.

– Csodálat rossz szó – mondja Rocky. – Csodálat bók. ♫♪♫♪ jobb szó.

– Mit jelent?

– Hogy valaki viselkedése nem normális. Veszély önmagára.

– Á. – Beírom az új akkordot a nyelvi adatbázisba. – Őrült. A szó azt jelenti, „őrült”.

– Őrült. Emberek őrült.

A vállamat vonogatom.

– Hogy az isten rogyassza rá az eget! – fakadtam ki.

– Vigyázzon a szájára! – jött a válasz a rádióból. – De komolyra fordítva a szót, mi történt?

A mintaampulla kicsúszott a kezemből, és lassan leereszkedett a medence aljára. Másodpercekbe telt, hogy megtegye az egyméteres távolságot, de mivel a világ legnagyobb úszómedencéjének alján álltam egy űrruhában, esélyem sem volt elkapni.

– Leejtettem a hármas ampullát.

– Oké – mondta Forrester. – Ez eddig három ampulla. Még dolgoznunk kell a fogószerszámon.

– Lehet, hogy nem a fogószerszámmal van a baj, hanem velem.

Az esetlen, kesztyűs kezemben tartott szerszámot korántsem lehetett tökéletesnek nevezni, mégis zseniális találmány volt: kifinomult munkaeszközt varázsolt a szkafander egyébként nehézkes mancskesztyűjéből. Csak annyit kellett tennem, hogy meghúzok egy ravaszt a mutatóujjammal, mire a fogó két milliméternyit összezárt. Ha egy másik ravaszt húztam meg a középső ujjammal, 90 fokban elfordult az óramutató járásával megegyező irányban. A gyűrűs- és kisujjam maximum 90 fokos szögben előredöntötte.

– Várjon, visszanézem a videót – válaszolta Forrester.

A NASA Semleges Felhajtóerő Laboratóriuma (NBL) a Johnson Űrközpontban önmagában is egy mérnöki csoda volt. A gigantikus úszómedencében elfért a Nemzetközi Űrállomás (ISS) teljes méretű másolata. Ebben képezték ki az asztronautákat az űrruhában való zérógravitációs manőverezésre.

Számtalan megbeszélés után (amelyeken sajnálatos módon nekem is részt kellett vennem) a mikrobiológusok közössége meggyőzte Strattot arról, hogy a küldetésnek egyedi tervezésű eszközökre is szüksége van. Stratt azzal a feltétellel egyezett bele, hogy egyetlen ilyen eszköz sem jelenthet kockázatot a küldetés szempontjából. Nem lehetett eltántorítani attól, hogy az igazán fontos dolgok mind kipróbált késztermékek legyenek, amelyek több millió órányi összfogyasztói felhasználás során már bizonyítottak.

És mivel én vagyok Stratt kis tudós ölebe, nekem jutott az IVME-felszerelés letesztelésének megtisztelő feladata.

Az IVME kezdőbetűk négy olyan szót jelölnek, amelyeket Isten sosem akart egy mondatban látni: „in vacuo microbiology equipment”, vagyis „vákuumban használatos mikrobiológiai felszerelés”. Az asztrofág az űrben él. Holtunkig tanulmányozhatjuk a földi atmoszférában, de sosem ismerjük meg igazán, amíg nem vizsgáljuk meg vákuumban és zéró gravitációban. A Hail Mary legénységének ezért szüksége lesz ezekre az eszközökre.

Az NBL egyik sarkában álltam, mögöttem az ISS tiszteletet parancsoló monstrumával. Két búvár várakozott a közelben, hogy vészhelyzet esetén kimentsenek engem.

A NASA a kedvemért lesüllyesztett egy laborasztalt a medencébe. A legnagyobb problémát nem az jelentette, hogy a felszereléseknek vákuumban kellett működniük – bár a cseppentőket teljesen újra kellett tervezniük, mert az űrben nincs szívóerő. A legnagyobb gondot az esetlen EVA-kesztyűk jelentették. Az asztrofág ugyan szereti a vákuumot, az emberi test azonban kifejezetten nem.

De hát legalább kitapasztalhattam, hogyan működnek az orosz szkafanderek.

Igen, az oroszok. Nem az amerikaiak. Stratt rengeteg szakértő véleményét kikérte, és mind egyetértettek abban, hogy az orosz Orlan-űrruha a legbiztonságosabb és a legmegbízhatóbb. Így aztán a küldetésen is ezt fogják használni.

– Oké, látom már, mi történt – hallottam Forrester hangját a fejhallgatóból. – Azt az utasítást adta a fogónak, hogy billenjen oldalra, ehelyett eleresztette az ampullát. Biztos összekuszálódtak a belső mikrokábelek. Mindjárt ott vagyok. Megtenné, hogy feljön, és hozza magával a fogót?

– Persze. – Intettem a két búvárnak, majd felfelé mutattam, mire ők bólintottak, és felvittek a felszínre.

A medencéből egy daru emelt ki és helyezett le a mellette lévő fedélzetre. Technikusok siettek oda, hogy kisegítsenek a szkafanderből, bár nem volt olyan bonyolult manőver – egyszerűen csak ki kellett lépnem a hátsó paneljén. Imádom a lepkebábruhákat.

Forrester odajött a vezérlőteremből, és magához vette a szerszámot.

– Végrehajtok rajta némi módosítást, és néhány óra múlva tehetünk egy újabb próbát. Miközben a medencében volt, kaptam egy hívást: várják magát a 30-as épületben. Shapirónak és DuBois-nak van pár órája, amíg újrakalibrálják a repülési szimulátorokat. Nincs lazsálás. Stratt azt akarja, hogy addig is az asztrofágból okosítsa őket.

– Vettem, Houston – válaszoltam. Lehet, hogy a világ a végéhez közeledett, de a NASA fő campusa túlságosan pöpec hely, hogy kordában tudjam tartani az izgatottságomat.

Kimentem az NBL-ből, és elsétáltam a 30-as épülethez. Kérhettem volna, hogy küldjenek értem egy kocsit, de nem akartam. Csak egy tízperces sétáról volt szó, és különben is szívesen járkáltam hazám űrtörténetének kulisszái között.

Átmentem a biztonsági ellenőrzésen, és beléptem egy e célra felhúzott kis konferenciaterembe. A kék repülős-egyenruháját viselő Martin DuBois felállt, és megrázta a kezemet.

– Dr. Grace. Örülök, hogy újra látom.

Gondos összefoglalói és jegyzetei rendezetten sorakoztak előtte. Annie Shapiro pongyola feljegyzései és halomba dobált tanulmányai a mellette lévő asztalon hevertek, de a nő széke üres volt.

– Hol van Annie? – kérdeztem.

DuBois leült, de még ültében is tökéletes és méltóságteljes maradt a testtartása.

– El kellett néznie a mellékhelyiségbe. Hamarosan visszajön.

Leültem, és kinyitottam a hátizsákomat.

– Tudja, hívhat Rylandnek. Mindannyian PhD-k vagyunk, jól elleszünk a közvetlenebb megszólításokkal is.

– Sajnálom, dr. Grace, de engem nem így neveltek. Ön azonban nyugodtan hívhat engem Martinnak.

– Köszönöm. – Elővettem a laptopomat, és beindítottam. – Hogy van mostanában?

– Jól, köszönöm. Dr. Shapiro és én szexuális kapcsolatba kezdtünk.

Megállt a kezem a levegőben.

– Öm. Oké.

– Gondoltam, nem árt, ha tud róla. – Kinyitotta a jegyzetfüzetét, és mellé tett egy tollat. – A küldetés magját képező csoport tagjai között ne legyenek titkok.

– Persze, persze. Rendben, mármint ez nem jelenthet problémát. Maga az elsődleges csapatban tölt be tudományos pozíciót, Annie pedig a tartaléka. Semmilyen körülmények között nem vehetnek részt mindketten a küldetésben. De… szóval… a kapcsolatuk…

– Igen, igaza van – mondta DuBois. – Egy éven belül én öngyilkos küldetésre indulok. Ha pedig bármi okból kifolyólag képtelen leszek vagy alkalmatlannak bizonyulok rá, akkor ő indul öngyilkos küldetésre. Mindezzel tisztában is vagyunk, tudjuk, hogy a kapcsolatunknak mindenképp a halál fog véget vetni.

– Sötét időket élünk.

DuBois karba fonta a kezét.

– Dr. Shapiro és én ezt nem így látjuk. A szexuális együttléteink rendkívül vérpezsdítőek.

– Aha, oké, nem kell tudnom a…

– Óvszerre sincs szükség. Ő fogamzásgátlót szed, és a program részeként mindketten rendkívül alapos orvosi vizsgálaton estünk át.

Csak pötyögtem a laptopomon, és reméltem, hogy előbb-utóbb témát vált.

– Meglehetősen élvezetes elfoglaltság.

– Ebben biztos vagyok.

– Akárhogy is, gondoltam, jó, ha tudja.

– Aha, világos, persze.

Kinyílt az ajtó, és Annie sietett be rajta.

– Bocsi! Bocsi! Pisilnem kellett, de… nagyon durván – mondta a világ legtehetségesebb mikrobiológusa. – Lassan már a fülemen készült kifolyni.

– Üdvözlöm újra köztünk, dr. Shapiro. Beszámoltam dr. Grace-nek a szexuális kapcsolatunkról.

A kezembe temettem az arcomat.

– Frankó – válaszolta Annie. – Ja, nincs rejtegetnivalónk.

– Szóval – vette vissza a szót DuBois –, ha jól emlékszem az előző leckére, az asztrofág mitokondriumát vizsgáltuk sejtbiológiai szempontból.

Megköszörültem a torkomat.

– Igen. Ma az asztrofág Krebs-ciklusáról lesz szó. Megegyezik azzal, amit a földi mitokondriumban látunk, de van egy pluszlépés…

Annie felemelte a kezét.

– Ja, bocsánat, csak még valami… – Azzal DuBois felé fordult. – Martin, e lecke és a következő kiképzési gyakorlatunk között lesz nagyjából tizenöt perc szabadidőnk. Van kedve találkozni és szexelni a folyosó végi mellékhelyiségben?

– Tetszetős ajánlat. Köszönöm, dr. Shapiro.

– Oké, király.

Azzal mindketten felém fordultak, hogy jelezzék, készen állnak a leckéjükre. Vártam pár másodpercet, hátha akad még közlendőjük a témában, de úgy tűnt, beérték ennyivel.

– Oké, szóval az asztrofág Krebs-ciklusának van… egy pillanat. Maga szex közben is dr. Shapirónak hívja őt?

– Természetesen. Hisz ez a neve.

– Én ezt eléggé bírom – mondta a nő.

– Bocsánat, hogy megkérdeztem. Tehát a Krebs-ciklus…

Rockynak az Adrian bolygóról begyűjtött adatai hajszálpontosnak bizonyultak. A tömege 3,93-szorosa a Föld tömegének, a sugara 10 318 kilométer (majdnem a duplája a Földének), és a Tau Ceti körüli keringési sebessége 35,9 km/s. Ráadásul Rocky 0,00001 százalékos hibahatáron belül lőtte be a bolygó pozícióját. Ezekből az adatokból kényelmesen ki tudtam dolgozni a pályára álláshoz szükséges égetést.

Jó, hogy ezek a számok helyesek voltak, mert máskülönben sok kapkodással járt volna egy elfuserált pályára állási kísérlet. Vagy akár kifejezett elhalálozással.

Persze a forgómeghajtók használatához le kellett állítani a centrifugális üzemmódot.

Rocky meg én most a vezérlőteremben lebegünk, ő a mennyezeti buborékjában, én meg a pilótaülésben. Arcomra fagyott hülye vigyorral bámulom a külső kameraképet.

Egy másik bolygónál vagyok! Nem kellene ennyire izgatottnak lennem, hisz az utóbbi heteket egy másik csillag mellett töltöttem. De az amolyan ezoterikus dolog. A Tau Ceti többé-kevésbé ugyanolyan, mint a mi Napunk. Nagyon fényes, úgyhogy nem lehet igazán közel menni hozzá, és nagyjából ugyanabban a hullámhossztartományban sugároz. Szóval egy új bolygó közelében lenni valamiért sokkal izgalmasabb.

Alattunk az Adrian vékony felhői suhannak. Vagy pontosabban, a vékony felhők alig mozdulnak, mi pedig tovaszáguldunk fölöttük. Az Adrian gravitációja nagyobb, mint a Földé, úgyhogy a keringési sebességünk kicsivel 12 km/s fölött van – a Földön ennél sokkal kisebb sebesség is elég lenne.

Már tizenegy napja figyelem ezt a sápadtzöld bolygót, de most, hogy egyenesen fölötte vagyunk, végre alaposabban is szemügyre vehetem. Nem egyszínű zöld. Sötétebb és világosabb csíkok futnak körbe rajta, mint a Jupiteren és a Szaturnuszon – ugyanakkor a két gázóriással ellentétben az Adrian sziklás világ. Rocky adatgyűjtésének köszönhetően ismerjük a sugarát és a tömegét, ami azt jelenti, hogy ismerjük a sűrűségét is. És bizony túl sűrű ahhoz, hogy csak gázból álljon. Szilárd felszíne van, csak innen nem látható.

Apám, mit nem adnék egy landolóegységért!

Valójában persze nem sokra mennék vele. Még ha le is tudnék szállni az Adrianra, az atmoszféra teljesen kilapítana. Olyan lenne, mintha a Vénuszon landolnék. Vagy az Eriden, ha már itt tartunk. A csudába is, akkor legalább Rockynak lenne landolóegysége! Egy eridiai számára talán még elviselhető lehet a lenti nyomás.

Az Eridről jut eszembe, Rocky valamiféle eszközt kalibrál a vezérlőtermi buborékjában. Egészen úgy néz ki, mint egy fegyver, de mivel tudtommal nem robbantottunk ki űrháborút, valószínűleg valami más lesz.

Egyik kezével az eszközt fogja, egy másikkal megkocogtatja, a harmadik és negyedik kezével egy rövid kábellel hozzácsatlakoztatott négyszögletű panelt tart fel a levegőbe, a maradék kezével pedig egy fogantyúba kapaszkodik.

Miután egy csavarhúzószerű szerszámmal végez egy utolsó finomítást az eszközön, a panel hirtelen életre kel. Eddig teljesen sima volt, most azonban minták rajzolódnak ki rajta. Ahogy a fegyvert jobbra-balra mozgatja, a lemezen lévő minták is jobbra-balra mozdulnak.

– Siker! Működés!

Áthajolok a pilótaszék karfáján, hogy jobban lássam.

– Mi az?

– Várj. – Fegyverét a külső kamerám képe felé fordítja. Állít pár vezérlőn, mire a panel mintái körbe rendeződnek. Közelebbről nézve már látom, hogy a kör egyes részei jobban kiemelkednek a felszínből, mint mások. Mint egy domborzati térképen.

– Az eszköz hallja fény. Mint ember szem.

– Á. Szóval ez egy kamera.

– ♫♪♫ – vágja rá Rocky. Felvesszük a szótárunkba a „kamera” szót.

– Elemez fényt, és megmutat mint szerkezet.

– Á, és te érzékeled ezt a szerkezetet? Király.

– Köszönet. – Rögzíti a kamerát a buborék falához, hogy egyenesen a központi képernyőmre mutasson. – Milyen fényhullámhossz látnak földiek, kérdés?

– Minden hullámhosszt 380 és 740 nanométer között. – A legtöbben ezt nem tudnák fejből megmondani, de a legtöbben nem is középiskolai tanárok, akiknek az osztálytermében ott lóg a falon egy hatalmas grafikon, amelyik a látható spektrumot ábrázolja.

– Megértés. – Rocky elforgat pár gombot az eszközén. – Már én is „lát”, amit te lát.

– Fantasztikus mérnök vagy.

Lemondóan int.

– Nem. Kamera régi technológia. Kijelző régi technológia. Mindkettő tudományos célból van hajón. Én csak módosít belső használatra.

Az eridiaiak kultúrájában vagy nagyon fontos a szerénység, vagy Rocky egyszerűen csak azok közé tartozik, akik nem tudnak mit kezdeni a dicsérettel.

A kijelzőn kirajzolódó körre mutat.

– Ez az Adrian, kérdés?

Megnézem, az Adrian mely részére mutat pontosan, majd összehasonlítom a kijelzőmön lévő képpel.

– Igen, és az a része zöld.

– Erre nekem nincs szó.

Hát persze hogy az eridiai nyelven nincsenek szavak a színekre. Miért is lennének? Én sosem gondoltam különös misztériumként a színekre, de aki még nem is hallott róluk, annak valószínűleg tényleg furák. Neveket adtunk az elektromágneses spektrum egyes frekvenciatartományainak. És ha belegondolok, a diákjaimnak hiába van szemük, mégis mindig elcsodálkoznak, amikor közlöm velük, hogy a „röntgensugarak”, a „mikrohullámok”, a „wifi” és a „lila” mind ugyanúgy a fény hullámhosszai.

– Akkor nevezd el.

– Igen igen. Nevem erre a szóra: közép-durva. Kijelző mintázat sima, ha fény magas frekvenciájú. Durva, ha fény alacsony frekvenciájú. Ez szín közép-durva.

– Megértés – mondom. – És igen, a zöld az emberi szem által látható hullámhossztartomány közepén helyezkedik el.

– Jó jó. Minta kész, kérdés?

Már egy napja bolygó körüli pályán vagyunk, és rögtön aktiváltam a mintavevőt, amint megérkeztünk. Felkapcsolom a Külső begyűjtőegység kijelzőjét. Teljes működőképességet jelez, és még azt is kiírja, mióta van nyitva: 21 órája és 17 perce.

– Aha, gondolom.

– Hozod.

– Ehh – nyögök fel. – Az űrséta nehéz munka!

– Lusta ember. Mész, hozod!

Felnevetek. Egy egészen kicsit más a hangszíne, amikor viccelődik. Sok időbe telt beazonosítanom. Amolyan… szavak közti időzítés. Ilyenkor más a ritmusa. Nehéz pontosan elmagyarázni, de felismerem, amikor hallom.

A Külső begyűjtőegység képernyőjéről utasítom a mintavevőt, hogy zárja be az ajtaját, és csukódjon vissza eredeti pozíciójába. A képernyő jelenti, hogy végrehajtotta a parancsot, én pedig megerősítem a dolgot a burkolati kamerák képével.

Bemászok az Orlan-szkafanderbe, bemegyek a zsilipkamrába, és kiegyenlítem a nyomást.

Az Adrian gyönyörű szabad szemmel. Hosszú percekig nézem a hajótestről a hatalmas világot. A golyóbison sötét- és világoszöld sávok futnak körbe, a Tau Cetiről visszatükröződő ragyogás pedig egyszerűen lélegzetelállító. Órákig el tudnám bámulni.

Valószínűleg a Földet is láthattam így. Bárcsak emlékeznék rá. Apám, hogy én mennyire szeretnék emlékezni rá. Lefogadom, hogy éppilyen gyönyörű volt.

– Te régóta kint – szólal meg Rocky a fejhallgatómból. – Te biztonságban, kérdés?

Beállítottam az EVA-panelen, hogy mindig az én csatornám szóljon a vezérlőterem hangszóróiból, valamint ráragasztottam Rocky vezérlőtermi buborékjára egy fejhallgatós mikrofont, amelyet hanggal lehet aktiválni. Csak annyit kell tennie, hogy megszólal, és már adásban is van.

– Az Adriant nézem. Nagyon szép.

– Néz később. Szerez minta most.

– Te erőszakos űrlény.

– Igen.

Az Adrian fényében fürödve mászok végig a burkolaton. Minden világoszöld árnyalatban pompázik. A mintagyűjtő pontosan ott van, ahol lennie kell.

Kisebb, mint gondoltam. Durván fél négyzetméteres. Mellette egy vörös és sárga csíkokkal körülvett kar van, rajta a következő felirattal: KART MEGHÚZNI AZ ECU KIOLDÁSÁHOZ – потянуть рычаг чтобы освободить ECU—拉杆释放 ECU. Az ECU a Külső begyűjtőegység angol rövidítése.

Rákapcsolok egy hevedert az egység egy gyanúsan kézenfekvő nyílására (valószínűleg pontosan erre a célra fúrták bele), és nyitott pozícióba húzom a kart.

A mintavevő elszabadul a hajótesttől.

Visszamegyek a burkolaton a légzsiliphez, a mintavevőt magam után húzom. A nyomáskiegyenlítést követően kimászok a szkafanderből.

– Minden jó, kérdés? – tudakolja Rocky.

– Igen.

– Helyes! Vizsgálat tudományos felszereléssel, kérdés?

– Igen. Most rögtön. – Behozom a centrifugális panelt. – Gravitációra felkészülni.

– Igen, gravitáció. – Három karjával megkapaszkodik a fogantyúkban. – Tudományos felszerelésnek.

Amint a centrifuga teljes pörgésre kapcsol, munkához látok a laborban.

Rocky éberen figyel a mennyezeti alagútjából. Vagyis hát nem annyira „figyel”, mint inkább éberen hallgat.

Leteszem a mintavevőt a laborasztalra, és felnyitom az egyik paneljét. Ez az oldala nézett a Tau Ceti felé. A látvány mosolyt csal az arcomra.

A nyakamat nyújtogatva nézek fel Rockyra.

– Ez a panel fehér volt, amikor elkezdtük a begyűjtést. Most fekete.

– Nem megértés.

– A mintavevő színe megváltozott az asztrofág színére. Sok asztrofágot fogtunk.

– Jó jó!

A következő két órában mindent lekaparok a mintavevő mindkét feléről, és az eredményt két külön tárolóba helyezem. Mindkét mintát jól leöntöm vízzel, és hagyom, hogy az asztrofág leülepedjen az aljára. Biztos vagyok benne, hogy a mintával együtt a ragacsos anyag egy jó részét is lekapartam, és most meg akarok szabadulni tőle.

Elvégzek egy sor tesztet. Először is megvizsgálom az asztrofág DNS-markereit, hogy lássam, megegyezik-e a Földön lévő asztrofággal. Megegyezik vele – vagy legalábbis a tesztelésnek alávetett markerek megegyeznek a földiekkel.

Aztán meghatározom mindkét minta népességszámát.

– Érdekes – mondom.

Rocky kihúzza magát.

– Mi érdekes, kérdés?

– Mindkét félnek nagyjából ugyanakkora a népessége.

– Meglepő.

– Meglepő.

A mintavevő egyik oldala a Tau Ceti felé nézett, a másik pedig az Adrian felé. Az asztrofág szaporodni megy a bolygóra, ezért minden egyes buja asztrofág helyében, amelyik csillogó szemmel hasít az Adrian felé, kettőnek kellene visszatérnie. Vagyis durván kétszer annyi asztrofágnak kellene mennie az Adrianról a Tau Cetire, mint fordítva. Mégsem ez a helyzet. A kivándorló népesség ugyanakkora, mint a bevándorló népesség.

Rocky pozíciót vált a labor mennyezetén végigfutó alagútban, hogy jobban lásson.

– Számolás hiba, kérdés? Te hogyan számol, kérdés?

– Megmérem mindkét minta teljes hőenergia-kibocsátását. – Ez az asztrofág mennyiségének bombabiztos mérési módszere. Minden asztrofág kényszeresen 96,415 Celsius-fokos, és minél többen vannak, annál több hőt nyel el a fémlemez, amelyikre helyezem őket.

Rocky összeüti két kezét.

– Az jó módszer. Népesség biztos egyenlő. Hogyan, kérdés?

– Nem tudom. – Rákenem a „visszatérő” asztrofágok (amelyek az Adrianról tartottak a Tau Ceti felé) egy részét egy tárgylemezre, és mikroszkóp alá teszem.

Rocky odafentről követ engem az alagútjában.

– Az mi, kérdés?

– Mikroszkóp – válaszolom. – A segítségével képes vagyok látni nagyon kis dolgokat is. Képes vagyok látni az asztrofágot.

– Csodálat.

Egyetlen pillantást vetek a mintára, és elakad a lélegzetem. Egyáltalán nem csak asztrofágot látok!

A minta persze tele van az asztrofág ismerős fekete pöttyeivel, ugyanakkor áttetsző sejtekkel, kisebb, baktériumszerű dolgokkal és nagyobb, amőbaszerű dolgokkal is. Vékony, meg vaskos, meg spirális izékkel… túlságosan sokkal, semhogy mind megszámolhassam. Túl sok különbözőféle létformával, semhogy számontarthassam őket. Mintha csak egy cseppnyi tóvíz összes élőlényét látnám magam előtt!

– Hűha! Élet! Rengeteg élet van itt! Nem csak asztrofág. Rengeteg különböző faj!

Rocky szó szerint oda-vissza pattog az alagút falai között.

– Csodálat! Csodálat csodálat csodálat!

– Az Adrian nem csak egy akármilyen bolygó – mondom. – Hanem egy olyan élettel teli bolygó, mint a Föld vagy az Erid! Ez megmagyarázza, honnan jön az a sok metán. Az élet metánt termel!

Rocky megdermed. Aztán hirtelen teljesen kiegyenesedik. Sosem láttam még ilyen magasra emelkedni a teknőjét.

– Élet az oka népesség ellentmondásnak is! Élet az oka!

– Mi? – Rocky izgatottabb, mint korábban bármikor. – Hogyan? Nem értem.

Megbökdösi karmával az alagút falát, és a mikroszkópomra mutat.

– Valamilyen élet Adrianon asztrofágot ESZIK! Népesség egyensúlyban. Természet rendje. Megmagyaráz minden!

– Te jó ég! – kiáltok fel. A szívem szinte kiugrik a mellkasomból. – Az asztrofágnak ragadozója van!

Az Adrianon egy egész bioszféra létezik. Nem csak az asztrofág. Még a Petrova-vonalon belül is van egy aktív bioszféra.

Minden itt kezdődött. Muszáj, hogy így legyen. Különben mivel magyarázhatnánk azt a rengeteg drasztikusan különböző életformát, amely fejlődésének eredményeként űrbéli útra kelt? Mindegyik ugyanabból a genetikai gyökérből szökkent szárba.

Az asztrofág csupán egyike az itt kifejlődött rengeteg életformának. És ahol az élet megjelenik, ott változatosság van, és felbukkannak a ragadozók is.

Az Adrian nem az asztrofág által megfertőzött bolygók egyike, hanem az asztrofág szülőbolygója! És az asztrofág ragadozóinak otthona.

– Ez fantasztikus! – kiáltom. – Ha találunk egy ragadozót…

– Mi hazavisz! – mondja Rocky a szokásosnál két oktávval magasabb hangon. – Ragadozó megesz asztrofág, szaporodik, tovább esz asztrofág, szaporodik, tovább tovább tovább esz! Csillagok megmentve!

– Igen! – Öklömet az alagút falához nyomom. – Ökölpacsi!

– Micsoda, kérdés?

Megkopogtatom az alagutat.

– Ez. Csináld ezt.

Leutánozza a mozdulatot a fal túlsó oldalán.

– Ünneplés! – kiáltom.

– Ünneplés!

18. FEJEZET
Kép

A Hail Mary legénysége a pihenő kanapéján ült, mindenki a saját kedvenc italával a kezében.

Jao parancsnok egy német sörrel, Iljuhina mérnök egy aggasztóan nagy pohár vodkával, DuBois tudományos szakember pedig egy pohár 2003-as cabernet sauvignonnal, amelyet tíz perccel korábban töltött ki, hogy a nedűnek legyen ideje levegőzni.

Ami a pihenőhelyiséget illeti, azt nem volt könnyű összehozni. Stratt rossz szemmel nézett mindenre, ami nem közvetlenül a küldetés hasznát szolgálta, egy repülőgép-hordozó meg egyébként sem tobzódik a felesleges terekben. De a világ minden részéről jött több mint száz tudós makacsul követelt magának egy helyet, ahol kicsit kifújhatja magát, úgyhogy végül csak kötélnek állt. Az „extravagáns hóbortot” kiszolgáló kis helyiséget a hangárfedélzet egyik sarkában húzták fel.

Most többtucatnyian zsúfolódtak be, hogy a falra erősített tévét nézzék. A kanapé hallgatólagos megegyezés következtében az űrhajó legénységének jutott. A küldetés tagjai minden lehetséges előjogot megkaptak, elvégre az életüket készültek feláldozni az emberiségért. Az volt a minimum, hogy a lehető legelőnyösebb helyről nézhessék a tévét.

– Most már csak percekre vagyunk a kilövéstől – jelentette a BBC riportere. Nézhettünk volna amerikai csatornát, kínai csatornát, orosz csatornát, mindegyiken ugyanazt láttuk volna.

Ugyanazt a totálképet a bajkonuri űrrepülőtérről, néha pedig egy-egy beállítást a kilövőn nyugvó hatalmas hordozórakétáról.

A riporter a moszkvai küldetésirányító központra néző megfigyelőszobában állt.

– A mai lesz a kilencedik a Hail Mary Projekt összesen tizenhat kilövése közül, de alighanem a legfontosabb. Ez a rakomány tartalmazza a pilótafülke, a labor és a háló moduljait. Az ISS asztronautái felkészültek a modulok fogadására, és a következő két hétben beszerelik őket a Hail Mary vázszerkezetébe, amelyet az előző kilövések után építettek meg…

Iljuhina a levegőbe emelte vodkás poharát.

– Ne basszátok el házamat, ti roszkoszmoszi vadbarmok!

– Azok ott nem a barátai? – kérdeztem.

– Az egyik nem zárja ki a másikat! – röhögött fel teli torokból.

A visszaszámlálás megjelent a képernyőn. Alig egy perc maradt.

Jao előrehajolt, és a számokat bámulta. Nehéz lehetett neki, egy tettekhez szokott katonának, hogy passzívan nézzen végig egy ilyen nagy jelentőségű eseményt.

DuBois figyelmét sem kerülte el Jao arckifejezése.

– Bizonyos vagyok benne, hogy rendben lezajlik a kilövés, Jao parancsnok.

– Mm – válaszolta Jao.

– Harminc másodperc a kilövésig – jelentette Iljuhina. – Addig nem tudok várni. – Ledöntötte a vodkáját, majd azonnal újratöltötte a poharát.

Ahogy folytatódott a visszaszámlálás, az összegyűlt tudósok kicsit előrébb nyomakodtak. Azon vettem észre magamat, hogy már a kanapé hátsó részéhez préselnek, de túlságosan lekötötte a figyelmemet a monitor, semhogy érdekeljen a kényelmetlenség.

DuBois a nyakát nyújtogatva nézett hátra rám.

– Ms. Stratt nem csatlakozik hozzánk?

– Nem hiszem – válaszoltam. – Őt nem érdeklik az olyan szórakoztató dolgok, mint a rakétakilövés. Valószínűleg az irodájában bújja a munkalapokat vagy ilyesmi.

DuBois biccentett.

– Ez esetben szerencsések vagyunk, hogy ön itt van. Hogy bizonyos értelemben képviseli őt.

– Én? Hogy őt képviselem? Ezt meg honnan veszi?

Iljuhina feje hátrapördült felém.

– Maga a helyettese, nem? Maga a Hail Mary Projekt elsőtisztje.

– Micsoda? Dehogy! Én csak egy tudós vagyok, éppúgy, mint maguk. – A mögöttem tömörülő férfiak és nők felé intettem.

Iljuhina és DuBois összenéztek, majd visszafordultak felém.

– Komolyan ezt gondolja? – kérdezte a nő.

Bob Redell szólalt meg mögöttem.

– Maga nem egészen tartozik közénk, Grace.

Megvontam a vállamat.

– Dehogynem. Hova máshova tartoznék?

– A helyzet az – vette át a szót DuBois –, hogy maga valamiért különleges Ms. Stratt számára. Én azt feltételeztem, hogy szexuális viszonyban állnak.

Leesett az állam.

– Hogy… micsoda?! Teljesen elment az esze?! Nem! Nem, dehogyis!

– Hah – mondta Iljuhina. – Pedig talán nem ártana. Stratt nyelt karót. Ráférne kis hancúrozás.

– Jóságos ég. Mind ezt gondolják? – Hátrafordultam a többi tudóshoz, mire a legtöbben elkapták a tekintetüket. – Semmi ilyesmi nincs köztünk! És nem vagyok a helyettese! Csak egy tudós vagyok… Engem ugyanúgy soroztak be ebbe a projektbe, mint mindenki mást!

Jao megfordult, és pár másodpercig szótlanul bámult rám. A helyiség elcsendesedett. Jao ritkán szólalt meg, de akkor mindenki odafigyelt rá.

– Maga a helyettese – szögezte le, majd visszafordult a képernyő felé.

A BBC riportere a képernyővel együtt számolta vissza az utolsó másodperceket.

– Három… kettő… egy… és kilövés!

A rakétát láng és füst ölelte körbe, majd a levegőbe emelkedett. Először lassan, aztán egyre gyorsabban és gyorsabban.

Iljuhina pár másodpercre a magasba emelte a poharát, majd üdvrivalgásban tört ki.

– Tornyot elhagyta! Jó kilövés! – azzal legurította a vodkáját.

– Vagy harminc méterrel van a talaj fölött – mondtam. – Nem akarja megvárni, amíg pályára áll?

DuBois belekortyolt a borába.

– Az asztronauták akkor ünnepelnek, amikor a torony már tiszta.

Jao szó nélkül belekortyolt a sörébe.

– Miért… nem… működik?! – Minden szóra két tenyérrel ütlegelem a homlokomat.

Kimerülten zuhanok bele a labor székébe.

Rocky a fenti alagútból figyel.

– Nincs ragadozó, kérdés?

– Nincs ragadozó. – Felsóhajtok.

A kísérlet meglehetősen egyszerű. Adott egy adriani levegővel teli üveggömb. A levegő persze valójában nem az Adrianról származik, de a benne lévők gázok arányát az atmoszférájáról készült spektrumanalízisre alapoztuk. A nyomás rendkívül alacsony – egytizednyi atmoszféra, amilyen az Adrian felső atmoszférája lehet.

Szintén ott vannak a gömbben az összegyűjtött adriani életformák és némi friss asztrofág. Abban reménykedtem, hogy a nagy mennyiségű szaftos asztrofág jelenlétének hatására megugrik a ragadozónépesség, és amikor előlép domináns sejttípussá, izolálni tudom majd a mintából.

Nem jött be.

– Te biztos ebben, kérdés?

Ellenőrzöm a futtában összeeszkábált hőenergia-mérőt. Az egész nem több egy termoelemnél, melynek egyik része jeges vízbe lóg, a másik meg a gömbhöz csatlakozik. A hőenergiát az asztrofág szolgáltatja, és a jeges víz fogyasztja el. A termoelem így kialakuló hőmérsékletéből derül ki, mennyi hőenergiát ad le az asztrofág. Ha a hőmérséklete csökken, az azt jelenti, hogy az asztrofág populációja is csökkent. De szó sincs ilyesmiről.

– Igen, biztos vagyok benne. Nincs változás az asztrofág populációjában.

– Talán gömb hőmérséklet nem jó. Túl forró. Adriani felső atmoszféra valószínűleg hidegebb, mint te szoba hőmérséklet.

Megrázom a fejemet.

– Az adriani levegő hőmérséklete itt nem játszhat szerepet. A ragadozónak képesnek kell lennie megbirkózni az asztrofág hőmérsékletével.

– Á. Igen. Te igazad van.

– Talán csak téves a ragadozóelméletünk – vetem fel.

Rocky végigcsattog az alagúton a labor túlsó végébe. Sokszor járkál gondolkodás közben. Érdekes, hogy ez az embereknek és az eridiaiaknak is szokásuk.

– Ragadozók egyetlen magyarázat. Talán ragadozók nem élnek Petrova-vonalban. Talán ragadozók lejjebb atmoszférában élnek.

Erre kicsit felélénkülök.

– Lehetséges.

A laborképernyőre pillantok, amely az Adrianra irányított külső kamera képét mutatja. Nem tudományos célból – hanem csak azért, mert eszméletlen látvány. Épp most készülünk átszelni a terminátorvonalat a bolygó nappali oldalára, és az orbitális hajnal ívesen ragyog előttünk.

– Jó, mondjuk, hogy a ragadozó az atmoszférában él. Milyen magasságban?

– Milyen magasság a legjobb, kérdés? Ha te ragadozó vagy, hová mész, kérdés? Asztrofághoz mész.

– Oké, szóval milyen magasságban van az asztrofág? – A kérdés önmagát válaszolja meg. – Á! Szaporodási magasságban. Ott, ahol elég szén-dioxid van a levegőben az asztrofág szaporodásához.

– Igen! – Rocky visszacsattog az alagútban, és fölöttem áll meg. – Mi megtalál. Könnyű. Használ petrovaszkóp.

Öklömmel a tenyerembe csapok.

– Igen! Hát persze!

Az asztrofágnak szaporodnia kell valahol. A szén-dioxid valamiféle parciális nyomása lesz a kulcs, de ezt nem kell kiokoskodnunk, és nem kell még csak megtippelnünk sem. Amikor az asztrofág osztódik, az utódjával együtt visszaindul a Tau Ceti felé, ehhez pedig infravörös fénykibocsátást használ. Ez azt jelenti, hogy a bolygónak abban az adott magasságában mindenfelé ragyog a Petrova-frekvencia fénye.

– A vezérlőterembe! – kiáltom.

– Vezérlőterem! – Rocky végigszökell a mennyezeti alagúton, és eltűnik a saját vezérlőtermi bejáratán át. Megyek utána, de én nem vagyok ilyen gyors.

Felmászok a létrán, beülök a pilótaszékbe, és elindítom a petrovaszkópot. Rocky már elfoglalta pozícióját a gömbjében, és a főképernyőmre irányítja a kameráját.

Az egész képernyő vörösen ragyog.

– Mi ez, kérdés? Nincs adat.

– Várj. – Behozom a vezérlőket meg a beállításokat, és babrálni kezdek velük. – A Petrova-vonalban vagyunk. Mindenfelé asztrofág van körülöttünk. Megváltoztatom a beállításokat, hogy csak a legerősebb fényforrásokat lássuk…

Sok ügyeskedésbe telik, de végül sikerül belőnöm a megfelelő fényerőtartományt. A képernyőn csak az Adrianról jövő infravörös fény rendszertelen, foltos területei maradnak.

– Azt hiszem, ezt kerestük.

Rocky közelebb hajol szerkezeti kijelzőjéhez, hogy „lássa”, amit én látok.

– Nem erre számítottam – mondom.

Azt hittem, az infravörös ragyogás egyenletes rétegét látom majd egy bizonyos magasságban, de ilyesmiről szó sincs. A foltok lényegében felhők, és nem egyeznek meg azokkal a vékony, fehér felhőkkel, amelyeket normál fényben látni. Ezek, jobb kifejezés híján, infravörös felhők.

Vagyis, pontosabban, asztrofágfelhők, amelyek infravörös fényt bocsátanak ki. Valami oknál fogva az asztrofág sokkal szívesebben szaporodik bizonyos területeken, mint máshol.

– Szokatlan eloszlás – visszhangozza Rocky a saját gondolataimat.

– Igen. Lehet, hogy az időjárás hatással van a szaporodásra?

– Lehet. Te tud kalkulálni magasság, kérdés?

– Igen. Várj.

Addig közelítek és pásztázok a petrovaszkóppal, amíg egyenesen rá nem állok vele egy asztrofágfelhőre az Adrian horizontján. A számítógép kijelzi a kamera jelenlegi szögét a hajó tengelyeihez képest. Lejegyzem ezeket az adatokat, majd átváltok a navigációs konzolra, amelyik kijelzi a hajó szögét a keringési pályánk középpontjához képest. Ebből az információból némi bonyolult trigonometria segítségével már ki tudom számolni az asztrofágfelhők magasságát.

– A szaporodási magasság 91,2 kilométerre van a felszíntől. Szélessége alig 200 méter.

Rocky az egyik kezét egy másikra hajtja. Tudom, mit jelent ez a testbeszéd. Gondolkodik.

– Ha ragadozó létezik, ragadozó ott van.

– Egyetértek. De hogyan veszünk belőle mintát?

– Milyen közel mehet mi keringési pálya, kérdés?

– A bolygótól száz kilométerre. Ha annál közelebb megyünk, a hajó elég az atmoszférában.

– Sajnálatos. Nyolc egész nyolc kilométer szaporodási zónától. Nem lehet nekünk ennél közelebb, kérdés?

– Ha keringési sebességgel hatolunk be az atmoszférába, meghalunk. De mi lenne, ha lelassítanánk?

– Ha lelassít, keringési pálya nem jó. Levegőbe zuhanás. Halál.

Áthajolok a karfán, és ránézek.

– A hajtóművek segítségével elkerülhetjük, hogy belezuhanjunk az atmoszférába. Folyamatos tolóerőt fejtünk ki a bolygó felé. Leereszkedünk az atmoszférába, mintát gyűjtünk, és már ott sem vagyunk.

– Nem működés. Mi meghal.

– Miért nem működés?

– Hajtóművek lead rengeteg infravörös fény. Ha levegőben használ hajtómű, levegőből ion lesz. Robbanás. Hajó elpusztul.

Elfintorodom.

– Ja, tényleg.

Amikor Dimitrij először tesztelte a forgómeghajtót, mindössze száz mikroszekundumig volt bekapcsolva, és elolvasztott egy tonnányi fémes szilíciumot. Pedig csak a Hail Mary hajtóművének ezredrésznyi energiájával működött. Vákuumban nincs semmi gond, de ha levegőben használnám a hajtóművet, olyan tűzgömb keletkezne, amihez képest egy atombomba csak egy kis petárdapukkanás.

Egy darabig frusztrált csendben üldögélünk. Világaink megmentésének kulcsa tíz, mindössze 10 kilométerrel van alattunk, és nem férünk hozzá. Kell lennie megoldásnak. De mi legyen az? Még csak ott sem kell lennünk. Csak mintát kell vennünk valahogy az ottani levegőből. Bármekkorát, mindegy, milyen kicsit.

Na, várjunk csak.

– Hogyan is csinálod a xenonitot? Összekeversz két folyadékot?

Rockyt teljesen felkészületlenül éri a kérdésem, de azért válaszol:

– Igen. Van folyadék és folyadék. Keverés. Két folyadék xenonit lesz.

– Mennyit tudsz csinálni? Mennyit hoztál azokból a folyadékokból?

– Sokat. Azt használom zónacsinálásra.

Megnyitok egy munkalapot, és számokat pötyögök bele.

– 0,4 köbméter xenonitra van szükségünk. Tudsz annyit csinálni?

– Igen. Elég folyadék van csinálni 0,61 köbméter.

– Oké. Akkor… van egy ötletem. – Összeérintem magam előtt az ujjaimat.

Egyszerű, de egyben hülye ötlet is. A helyzet az, hogy ha egy hülye ötlet beválik, automatikusan zseniális ötlet lesz belőle. Meglátjuk, ennek mi lesz a sorsa.

Az asztrofág szaporodási területe 10 kilométerrel az Adrian atmoszféráján belül van. A Hail Maryvel nem tudok olyan alacsonyra repülni, mert túl sűrű a levegő, és elégek. Az atmoszférában nem használhatom a hajtóművet, mert totál elszabadul a pokol, és minden szanaszét robban.

Úgyhogy eljött a horgászás ideje. Csinálunk egy 10 kilométer hosszú láncot, rákötünk a végére valamilyen mintavevő eszközt (ezt majd Rocky készíti el), és végigvonszoljuk az atmoszférában. Elég egyszerű, nem?

Hát nem.

A Hail Marynek tartania kell a 12,6 kilométer per szekundumos sebességet, hogy a keringési pályán maradjon. Ha lelassul, csökken a magasságunk, és elégünk. De ha ezzel a sebességgel vonszolunk magunk után a levegőben egy láncot, legyen az akár xenonitlánc, szétszakad, és elporlad.

Úgyhogy lassabban kell repülnünk. Ha viszont lassabban repülünk, zuhanni kezdünk a bolygó felé, hacsak nem izzítom be a hajtóművet, hogy fenntartsam a magasságunkat. Csakhogy a hajtómű beizzítása esetében az égetés egyenesen telibe kapja a láncot meg a mintavevő eszközt, és mindenestül elporlasztja.

Úgyhogy döntött szögben fogunk égetni. Csak ilyen egyszerűen.

Totál röhejesen fogunk festeni. A Hail Mary 30 százalékkal kidől a vertikális pozíciójából, és ebben a szögben éget majd felfelé. Alatta a lánc egyenesen, tíz kilométerre fog belelógni az atmoszférába. A hajtómű mögötti atmoszféra ionizált tüzes állapotba kerül. Nem semmi látvány lesz. De a tűz mögöttünk marad, a lánc pedig tiszta levegőn hasít majd át.

Az oldalirányú sebességünk nagyjából 100 m/s lesz. A lánc ekkora sebességet gond nélkül elbír a ritkás, magaslati levegőben. Számításaim szerint mindössze 2 fokkal tér majd el a függőleges pozíciójától.

Amint úgy érezzük, hogy megvan a mintánk, húzunk onnan. Ugyan mi baj történhet!

…Ezt iróniának szántam.

Bár nem én vagyok a világ legjobb 3D-modellezője, egy láncot azért egész tisztességesen el tudok készíteni egy számítógépes tervezőben. Igaz, most nem közönséges, ovális láncszemekről van szó. Ezek csak nagyjából oválisak, és van bennük egy nyílás, amelyen át a következő szem kapcsolódik hozzájuk. A szemeket könnyű összeilleszteni, de valószínűtlen, hogy szétrázódnak, főleg, ha egyszer megfeszül a lánc.

Fogok egy alumíniumtömböt, és felteszem a munkapadra.

– Ez fog működni, kérdés? – kérdezi Rocky a mennyezeti alagútjából.

– Működnie kell.

Amint beindítom a gépet, már teszi is a dolgát. Szépen kivési a láncszemhez szükséges öntőformát, ahogy reméltem.

Kiveszem a munkadarabot, lesöpröm róla az alumíniumforgácsokat, és feltartom az alagút felé.

– Mit szólsz?

– Nagyon jó! – válaszolja Rocky. – Nagyon nagyon nagyon sok láncszem szükséges. Ha több a forma, én többet tud készít egyszerre. Te tud készít több forma, kérdés?

– Nos. – Felnézek a készletes szekrényre. – Nem sok alumíniumom maradt.

– Van hajóban sok eszköz, amit te nem használ. Két ágy hálóban, például. Te beolvaszt, készít tömböt, készít több öntőformát.

– Ejha. Te aztán nem aprózod el, mi?

– Nem megértés.

– Nem fogok egy csomó cuccot leolvasztani. Egyáltalán hogyan csinálnám?

– Asztrofág. Olvaszt minden.

– Ezzel megfogtál. De nem, a létfenntartó rendszerem nem tudna megbirkózni ekkora hőséggel. Jut eszembe, miért van olyan sok felesleges asztrofágod?

Egy kicsit elhallgat.

– Különös történet.

Erre hegyezni kezdem a fülem. Mindig vevő vagyok egy különös történetre. Rocky végigcsattog az alagútján, és leül az egyik, kicsit szélesebb részen.

– Tudós eridiaiak csinálnak sok matek. Kalkulálnak út. Több üzemanyag gyorsabb utazást jelent. Úgyhogy sok sok sok asztrofág csinálunk.

– Hogyan csináltatok olyan sokat? A Földnek nagyon nehezen ment.

– Nekünk könnyű. Szén-dioxiddal tesszük fémlabdákba. Fémlabdákat óceánba. Várunk. Asztrofág dupláz, dupláz, dupláz. Sok asztrofág.

– Hát perszeeeee. Mert a ti óceánjaitok melegebbek, mint az asztrofág.

– Igen. Föld óceánok nem. Szomorú.

Ami az asztrofág előállítását illeti, az Erid nyerő lapot húzott. Az egész bolygó egy nagy kukta. Huszonkilenc atmoszféra és 210 Celsius-fok azt jelenti, hogy a víz folyékony a felszínen, és az óceánok sokkal, sokkal melegebbek az asztrofág kritikus hőmérsékleténél. Egyszerűen beteszik az asztrofágot a vízbe, aztán hagyják, hogy magába szívja a hőt, és szaporodjon.

Féltékeny vagyok. Nekünk a fél Szaharát be kellett burkolnunk, hogy szaporíthassuk az asztrofágunkat, nekik meg csak be kellett hajítaniuk a vízbe. Az Erid óceánjai röhejes mennyiségű hőenergiát tárolnak. Az a töméntelen mennyiségű víz – a Föld összes óceánjának többszöröse – legalább 200 Celsius-fokos. Ami rengeteg energia.

És ezért áldozhatnak akár egy évszázadot is a probléma megoldására, miközben a Föld pár évtized alatt befagy. Náluk nemcsak a levegő tárolja a hőt, hanem az óceánok is, méghozzá sokkal többet. Megint csak: nyerő lapot húztak.

– Tudós eridiaiak megtervezik hajó és üzemanyagigény. Utazás 6,64 év.

Ezen fennakadok. A 40 Eridani tíz fényévre van a Tau Cetitől, vagyis az Erid szemszögéből nem juthatsz el egyiktől a másikig tíz évnél kevesebb idő alatt. Biztos úgy érti, hogy a hajóján 6,64 évnek érzékelte az utat az időtágulás miatt.

– Furcsa dolgok utazás alatt. Legénység beteg. Meghal. – Rocky alacsonyabb hangszínnel folytatja. – Most már tudom, sugárzás volt.

Leszegem a tekintetemet, és adok neki egy percet.

– Mindenki beteg. Én egyedül irányítom hajó. Újabb furcsa dolgok történnek. Hajtómű nem megfelelő működés. Én hajtóműszakértő. Nem jövök rá probléma.

– Leállt a hajtóműved?

– Nem. Nem leáll. Tolóerő normális. De sebesség… nem nő. Nem tud magyarázat.

– Hm.

Fel-alá járkál beszéd közben.

– Aztán további furcsaságok: én hamarabb elér félút, mint kellene. Sokkal hamarabb. Megfordítom hajó. Égetek lassításért. De Tau távolabb megy. Hogyan? Még mindig Tau felé haladás, de Tau távolodás tőlem. Nagyon nem értés.

– Ajjaj – mondom. Megfogalmazódik bennem egy gondolat. Egy igencsak felkavaró gondolat.

– Felgyorsulok. Lelassulok. Nagyon nem értés. De megérkezés. Minden hiba és nem értés ellenére megérkezés három év után. Feleannyi idő, mint eridiai tudósok szerint kell. Nagyon nem értés.

– Ó… te jó… – motyogom.

– Sok sok sok üzemanyag maradék. Sokkal több, mint kellene. Nem panasz. De nem értés.

– Aha… Mondd csak: az Eriden ugyanúgy telik az idő, mint a hajódon?

Megbillen a teknője.

– Kérdés nem értelmes. Persze hogy idő ugyanaz. Idő mindenhol ugyanaz.

A kezembe temetem az arcomat.

– Ó, basszus.

Az eridiaiak nem ismerik a relativisztikus fizikát.

Az egész utazásukat a newtoni fizika alapján tervezték meg. Abból indultak ki, hogy simán haladhatnak egyre nagyobb és nagyobb gyorsulással, és a fénysebesség nem fog bekavarni a számításaikba.

Nem tudnak az idődilatációról. Rocky nem tudja, hogy az Eriden sokkal több idő telt el, mint az ő utazása alatt. Az eridiaiak nem tudnak a fénysebesség közelében megfigyelhető relativisztikus rövidülésről. És a Tau Cetiig hátralévő távolság ténylegesen nő, ahogy hozzá képest lassítasz – függetlenül attól, hogy továbbra is feléje tartasz.

Egy egész bolygónyi intelligens lény megépített egy hajót téves tudományos elvek alapján, és a legénység egyetlen túlélője valami csoda folytán elég okos volt, hogy menet közbeni problémamegoldással eljuttassa a célállomásig.

Én pedig ennek a hatalmas tévedésnek köszönhetem a megmenekülésemet. Az eridiaiak azt hitték, sokkal több üzemanyagra lesz szükségük, ezért Rockynak egy csomó megmaradt.

– Oké, Rocky. Helyezd magad kényelembe. Egy csomó tudományos magyaráznivalóm van.

A férfi kétszer bekopogott az ajtón, majd bedugta a fejét az irodámba.

– Dr. Grace? Maga dr. Grace?

Nem volt valami nagy iroda, de egy repülőgép-hordozón a legkisebb saját zugnak is örülni kell. Mielőtt az a megtiszteltetés érte, hogy az irodám lett, a vécékellékek tárolójaként szolgált. A legénység háromezer tagjának hátsó fele igényel törlést napi szinten. Az irodát a legközelebbi kikötőbe érkezésig tarthattam meg, amikor is újra feltöltik majd a szükséges utánpótlással.

A fontosságom nagyjából a vécépapír magasságában mozgott.

Felnéztem a laptopomból. Az ajtóban álló alacsony, kissé zilált férfi esetlenül intett.

– Igen. Én vagyok Grace. És maga…?

– Hatch. Steve Hatch. Brit Columbiai Egyetem. Örülök, hogy megismerhetem.

Az íróasztalként használt összecsukható asztal előtti összecsukható székre mutattam.

Hatch egy gumó alakú fémtárggyal a kezében lépett be a helyiségbe. Sosem láttam még ilyesmit. Lepottyantotta az asztalomra.

Úgy nézett ki, mint egy szétlapított medicinlabda, amelynek egyik végéhez egy háromszöget, a másikhoz meg egy trapézt erősítettek.

Hatch leült a székre, és karba fonta a kezét.

– Hát, ez elég fura volt. Még sosem utaztam helikopterrel. Maga igen? Á, persze hogy utazott. Máskülönben hogy kerülne ide? Mármint oké, hajóval is jöhetett volna, de valószínűleg nem azzal jött. Úgy hallom, távol tartják a hordozót a szárazföldtől, ha esetleg katasztrófába torkollnának az asztrofággal folytatott kísérletek. Igazából inkább jöttem volna hajóval, mert a helikopteren majdnem elhánytam magam. De nem panaszkodom. Örülök, hogy részese lehetek ennek a projektnek.

– Öm… – az asztalomon lévő tárgyra mutattam. – Mi ez az izé?

A férfi valahogy még energikusabbá vált.

– Á, igen! Ez egy bogár! Vagy legalábbis annak egy prototípusa. A csapatommal úgy gondoljuk, sikerült kiküszöbölnünk a legtöbb problémát. Jó, az összes problémát sosem lehet kiküszöbölni, de készen állunk a tényleges hajtóműtesztekre. Az egyetem pedig azt mondta, hogy azokat itt, ezen a hordozón kell elvégeznünk. Meg Brit Columbia tartományi kormányzata is azt mondta. Ja, meg Kanada nemzeti kormányzata is. Amúgy kanadai vagyok. De ne aggódjon! Nem tartozom az Amerika-ellenes kanadaiak közé. Szerintem maguk jó fejek.

– Bogár?

– Bizony! – Felkapta az objektumot, és felém fordította a trapézos végét. – Ezzel fogja a Hail Mary visszaküldeni nekünk az információkat. Ez egy kicsi, önálló űrhajó, amelyik automatikusan visszanavigál a Földre a Tau Cetitől. Vagyis igazából bárhonnan. A csapatommal ezen dolgoztunk az utóbbi egy évben.

Belenézek a trapézba, és fényes, üvegszerű felületet látok.

– Az egy forgómeghajtó? – kérdezem.

– De még mennyire! Én mondom, az oroszok nagyon értik a dolgukat. Az ő terveiket használtuk, és minden remekül ment. Legalábbis azt hiszem. A forgómeghajtót még nem teszteltük le. A navigáció meg a kormányzás a dolog trükkös része.

Megfordította az eszközt, hogy a háromszöggel felszerelt vége nézzen felém.

– Ide jönnek a kamerák és a számítógép. Semmi puccos-csicsás inerciális navigációs bohóság. Közönséges látható fénnyel tájékozódik, és a csillagképek alapján határozza meg az útirányát. – Megtapogatta a kiszélesedő burkolatot. – Van itt egy kis egyenáramú generátor. Amíg van asztrofág, van energia is.

– Mit szállít? – kérdeztem.

– Adatokat. Van benne egy szép nagy RAID-tömb több tárolási kapacitással, mint amire bárkinek valaha szüksége lehet. – Rákoppantott a kupolára, amely enyhe visszhangot vert. – A kicsike nagy része üzemanyag-tárolásra szolgál. Nagyjából 125 kiló asztrofágra lesz szüksége az úthoz. Soknak tűnik, de… akárhogy is nézzük… tizenkét fényévről beszélünk!

Felvettem az eszközt, és kicsit megemelgettem a kezemben.

– Hogyan fordul?

– Belső lendkerekekkel. Azok az egyik irányba fordulnak, a hajó a másikba. Sima ügy.

– A csillagközi navigáció „sima ügy”? – kérdeztem mosolyogva.

Felkuncogott.

– A mi célunkat tekintve igen. Van benne egy adóvevő, amelyik folyamatosan keresi a Földről érkező jeleket. Amint befogja, sugározni kezdi a pozícióját, és várja az instrukciókat a DSN-től, a mélyűri hálózattól. Nincs szüksége szuperpontos navigációra, elég, ha eljut a Föld adótávolságáig. A Szaturnusz pályáján belül már jók vagyunk.

Biccentettem.

– És a tudósok pontosan meg tudják mondani neki, hogyan jusson haza. Ügyes.

Hatch megvonta a vállát.

– Valószínűleg így tesznek majd, ja, de még erre sincs szükség. A bogár egyszerűen csak továbbítja az adatokat rádión. Meglesz az információ, a hajóért meg majd később elmennek, ha akarják. Ja, és négy ilyet csinálunk. Elég, ha egy túléli az utat.

Megforgattam a bogarat a kezemben. Meglepően könnyű volt, legfeljebb pár fontot nyomhatott.

– Oké, tehát négy van belőlük. Darabonként mekkora valószínűséggel élik túl az utat? Van bennük legalább egy kis rendszerredundancia?

Ismét megvonta a vállát.

– Nem nagyon. De nem is kell olyan sokáig utazniuk, mint a Hail Marynek, úgyhogy túlélniük sem kell olyan sokáig.

– Ugyanazon az úton mennek majd, nem? Akkor hogyan tudják rövidebb idő alatt megtenni?

– Úgy, hogy a Hail Mary gyorsulását korlátozzák a benne lévő puha, vizenyős állagú emberek, a bogaraknál viszont nem áll fenn ez a probléma. Az elektronikájuk csupa katonai robotrepülőgép-technológia, az egyes elemek pedig több száz g-t is kibírnak. Úgyhogy gyorsabban elérik majd a relativisztikus sebességet.

– Á, érdekes… – Azon tűnődtem, jó feladvány lenne-e ez a diákjaimnak, de rögtön elvetettem az ötletet. Ez agyzsibbasztóan bonyolult matek egy nyolcadikosnak.

– Bizony – mondta Hatch. – Ötszáz g-vel gyorsulnak, amíg elérik a 0,93 c-s sebességet. Bő tizenkét év alatt jutnak vissza a Földre, de a kicsikék ebből csak nagyjából húsz hónapot fognak érzékelni. Hisz Istenben? Tudom, ez nagyon személyes kérdés. Én mindenesetre hiszek. És szerintem nagy jófejség volt a részéről a relativitás, vagy maga szerint nem? Minél gyorsabban haladunk, annál kevesebb időt érzékelünk. Mintha csak az univerzum felfedezésére akart volna ösztönözni minket, hát nem?

Elhallgatott, és csak bámult rám.

– Nos – szólaltam meg. – Ez igazán lenyűgöző. Szép munka.

– Köszönöm! Szóval kaphatok asztrofágot a teszteléséhez?

– Persze. Mennyit szeretne?

– Mit szólna száz milligrammhoz?

Hátrahőköltem.

– Lassan a testtel! Az rengeteg energia.

– Jól van, jól van. Mégiscsak meg kellett próbálnom. Mit szólna egy milligrammhoz?

– Az megoldható.

Összeütötte a tenyerét.

– Ez már döfi! Gyere a papához, asztrofág! – Közelebb hajolt hozzám. – Hát nem fantasztikus? Mármint az asztrofág. De tényleg… micsoda királyság! Isten a kezünkbe adta a jövőt!

– Királyság? Kihalás veszélyeztet minket. Ha valamit, hát Isten az apokalipszist adta a kezünkbe.

Erre megvonta a vállát.

– Jó, talán egy kicsit. De akkor is! Tökéletes energiatárolás! Képzeljen el egy elemmel üzemeltetett háztartást. Mondjuk… fog egy ceruzaelemet, de az asztrofággal van tele. Azzal kihúzná a háza úgy nagyjából százezer évig. Képzelje el, hogy megvesz egy autót, és soha többé nem kell feltöltenie. Az elektromos hálózat egész koncepciója elavulttá válik. És ha egyszer elkezdjük az asztrofágot a Holdon vagy valahol máshol szaporítani, teljesen tiszta, megújuló energiaforrás lesz belőle. Csak napfény kell hozzá!

– Tiszta? Megújuló? Arra céloz, hogy az asztrofág… jót tesz a környezetnek? Mert ez nem igaz. Még ha talál is megoldást a Hail Mary, tömeges kihalással nézünk szembe. Húsz év múlva a mostani fajok közül egy csomó eltűnik, és jelenleg is minden erőnkkel azon dolgozunk, hogy az emberi faj ne legyen köztük.

Minderre csak legyintett.

– A Föld már öt tömeges kihaláson is túlesett a múltban. És az emberiség okos. Túléljük.

– Éhezni fogunk! Emberek milliárdjai fognak éhezni.

– Deehhhhogyis. Máris elkezdtük az élelmiszerkészletek felhalmozását, és egy csomó metánt juttattunk a levegőbe, hogy megfogja a napenergiát. Minden rendben lesz. Feltéve, hogy a Hail Mary sikerrel jár.

Egy darabig csak bámultam rá.

– Minden kétséget kizáróan maga a legoptimistább ember, akivel valaha találkoztam.

Mindkét hüvelykujját feltartotta.

– Kösz!

Azzal felkapta a bogarat, és az ajtó felé indult.

– Gyere, Pete, szerzünk neked egy kis asztrofágot!

– Pete? – vontam fel a szemöldökömet.

Hátranézett rám a válla fölött.

– A Beatles után neveztem el őket. A brit rockbanda, tudja.

– Szóval maga a rajongójuk?

Visszafordult felém.

– Hogy a rajongójuk vagyok-e? Ó, igen. Nem akarom túlzásokra ragadtatni magam, de a Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band az emberiség történetének legnagyszerűbb zenei teljesítménye. Tudom, tudom. Ezzel sokan nem értenének egyet. De tévednek.

– Értem én. De miért Pete? A Beatles tagjait nem Johnnak, Paulnak, George-nak és Ringónak hívták?

– Dehogynem. És a Hail Maryre kerülő bogarak ezeket a neveket kapják majd. De ez a kis mütyür alacsony Föld körüli pályán való tesztelésre készült. Megszerveztek egy egész SpaceX-kilövést csak nekem! Hát nem fantasztikus?! Na mindegy, szóval Pete Best után neveztem el… ő volt a Beatles dobosa Ringo előtt.

– Ezt nem is tudtam.

– Most már tudja. Megyek, felmarkolom azt az asztrofágot. Meg kell bizonyosodnom róla, hogy a bogarak képesek lesznek… „visszatérni”.

– Oké.

Homlokráncolva nézett rám.

– „Visszatérni”. Ez egy dal. A Beatles egyik dala.

– Aha. Oké.

Sarkon fordult, és távozott.

– Egyesek egyszerűen nem értékelik a klasszikusokat.

Kissé zavartan bámultam utána. Biztos voltam benne, hogy nem én vagyok az első.

19. FEJEZET
Kép

Rockyt teljesen padlóra küldte a relativitás. Az első pár órában még csak hinni sem akart nekem, de ahogy kifejtettem neki, hogyan magyarázza meg az elmélet az utazása során történteket, lassan megadta magát. Nem tetszik neki, de elfogadja, hogy az univerzum olyan szabályok szerint működik, amelyek sokkal bonyolultabbak, mint amilyennek látjuk őket.

Azóta pedig egy örökkévalóságot töltöttünk lánckészítéssel.

Olyan gyorsan gyártottam az öntőformákat, ahogy csak tudtam, Rocky pedig olyan gyorsan csinált bennük láncszemeket, ahogy csak a xenonit meg tudott keményedni. Jó rendszer volt, amelynek eredményessége fokozatosan nőtt. Rocky minden újabb öntőformámnak köszönhetően eggyel több láncszemet tudott készíteni adagonként.

Lánc, lánc, még több lánc.

Ha soha többé nem látok láncot életemben, az is túl hamar lesz. Tíz kilométernyi lánc – 5 centiméteres láncszemekből. Ez kétszázezer szemet jelent. Mindegyiket kézzel vagy karommal illesztettük a többihez. Mindketten napi nyolc órát dolgoztunk két hétig, és ez idő alatt mást se csináltunk, csak láncszemeket kapcsoltunk össze.

Láncok úszkáltak előttem, amikor lehunytam a szememet. Láncokról álmodtam minden éjjel. Az egyik vacsoracsomagom spagettiből állt, és én a tészta helyett csak sima, fehér láncokat láttam magam előtt.

De végül letudtuk.

Amikor az összes szemmel elkészültünk, mindketten azonos módon illesztettük össze őket. Tízméteres láncokat csináltunk, amelyeket aztán húszméteresekké fűztünk össze, és így tovább. Ez legalább hatékonynak bizonyult. A nagy kérdés már csak az volt, hogy hová tesszük. Tíz kilométernyi lánc, az bazi sok lánc.

Végül a labort egyfajta raktárrá alakítottuk, de még ez sem bizonyult elegendőnek. Rocky – az örökkön találékony mérnök – ezért nagy csévéket készített, amelyek csak épphogy átfértek a légzsilipen. Sorozatos űrséták árán erősítettem fel őket a hajótestre, majd 500 méteres darabokban rájuk tekertem a láncokat. Az űrsétákhoz azonban le kellett állítanom a centrifugát, úgyhogy onnantól kezdve mindent zéró gravitációban csináltunk.

Illesztettél már össze láncszemeket zéró gravitációban? Nem jó móka.

A 20 darab 500 méteres lánc végső összeillesztése finoman szólva nagy kihívást jelentett: az egészet a szkafanderemben kellett végigcsinálnom. Szerencsére nálam volt az IVME-féle manipulátor. A NASA ugyan nem lánckészítésre tervezte, de én arra használtam.

Rocky meg én most a vezérlőteremben lebegünk. Ő a buborékjában van, én meg a pilótaszékben.

– Szonda státusa? – kérdezem.

Rocky leolvassa az adatokat.

– Eszköz működik.

Rocky jó munkát végzett a mintavevő szondával. Legalábbis azt hiszem. A mérnöki munka nem az erősségem.

A mintavevő egy 20 centiméter átmérőjű acélgömb. A tetején van egy csinos, vaskos gyűrű, azzal kapcsolódik hozzá a lánc. Az egyenlítőjén kis lyukak futnak körbe, amelyek egy üreges belső kamrába vezetnek. Van odabent egy nyomásérzékelő és néhány szabályozó. A nyomásérzékelő tudja, mikor ér a szonda a megfelelő magasságba, és jelez a szabályozónak, hogy zárja le a kamrát. Ekkor a belső kamra egyszerűen elfordul pár fokkal, hogy a belső és külső lyukak ne legyenek szinkronban. Így a helyi levegő néhány jól elhelyezett tömítő közreműködésének hála csapdába esik a kamrában.

Rocky tett a gömbbe egy hőmérőt és egy kis fűtőtestet is. Amikor a mintavevő lezárul, a fűtőtest megtartja a befogadott levegő eredeti hőmérsékletét. Egyszerű megoldás, de nem nekem jutott eszembe. Az élet eléggé válogatós tud lenni, ha hőmérsékleti tartományokról van szó.

Az utolsó eszköz egy kis rádióadó, amelynek bizarr analóg jelét sehogy sem tudtam olvasni vagy dekódolni a felszerelésemmel, pedig állítólag az eridiaiaknál nagyon is közönséges adattovábbítási módnak számít. A lényeg, hogy Rockynál van hozzá a vevő.

Vagyis Rocky minimális erőfeszítéssel készített egy létfenntartó rendszert az adriani életformáknak – egy olyan rendszert, amelyiknek nem kell előre tudnia a létfenntartáshoz szükséges feltételeket. Egyszerűen csak fenntartja a már meglévő állapotokat.

Rocky egy zseni. Kíváncsi vagyok, vajon ez minden eridiaira jellemző-e, vagy csak Rocky ilyen különleges.

– Akkor… készen vagyunk? – kérdezem. Nem mondhatnám, hogy szétvet az önbizalom.

– Igen – trillázza Rocky.

Beszíjazom magamat a pilótaszékbe, Rocky pedig három kezével megkapaszkodik a buborék fogantyúiban.

Behozom a pozícióvezérlő panelt, és fordítani kezdem a hajót. Amint az útiránnyal ellentétes és a felszínnel párhuzamos pozícióba kerülünk, megállítom a forgást. Most farral előre haladunk 12 kilométer per szekundumos sebességgel. Ezt csaknem nullára kell csökkentenem.

– Irány jó – mondom. – Tolóerő bekapcsolása.

– Igen – válaszolja Rocky. Feszülten figyeli a kijelzőjét, amely a korábban felszerelt kamerának köszönhetően az én képernyőképem általa is érzékelhető szerkezeti verzióját mutatja.

– Vágjunk bele… – Beindítom a forgómeghajtókat. Alig egy másodperc alatt ugrunk zéró gravitációról 1,5 g-re. A nyomás beleprésel a székembe, Rocky pedig egy negyedik karjával is megkapaszkodik egy fogantyúban.

Ahogy a Hail Mary lelassul, a sebességünk már nem képes a pályánkon tartani minket. A radarpanelre pillantok, és megerősíthetem, hogy valóban veszítünk a magasságunkból. Igazítok a hajó magasságán, hogy egy egészen kicsit felfelé nézzünk a vízszintes pozíciónkból. Csak egyetlen fok töredékével.

De még ez a kevés is túlságosan sok! A radar jelzi, hogy rohamosan emelkedünk. Visszacsinálom az előbbi manővert. Hanyag, durva, borzalmas módja ez egy űrhajó vezetésének, de nincs más választásom. Semmi értelme nem lett volna előre kikalkulálni ezt a manővert. Olyan sok a változó és a hibalehetőség, hogy úgyis szinte azonnal kézi irányításra kellett volna váltanom.

Néhány további túlkorrigálás után ráérzek a dolog ízére. Apránként emelem a repülési szöget, miközben a hajó sebessége lelassul a bolygóhoz képest.

– Te szólsz mikor indítani szonda – mondja Rocky. Egyik karma a gomb fölött lebeg, amelyik majd kiengedi a csévéket, és szabadesésbe küldi a láncot. Csak remélhetjük, hogy nem gabalyodik össze.

– Még nem – válaszolom.

A helyzeti képernyő szerint 9 fokkal térünk el a horizontális pozíciótól. Ezt kellene 60-ig emelnem. Jobbra megakad a szemem valamin. A külső kamera képén. A bolygó alattunk… ragyog.

Nem. Nem az egész bolygó. Csak a mögöttünk lévő része. Az atmoszféra reakcióba lép a hajtómű infravörös kibocsátásával. A Hail Mary több százezerszer nagyobb mennyiségű energiát okád oda, mint a Tau Ceti.

Az infravörös kibocsátás olyannyira felhevíti a levegőt, hogy ionizálódik, és szó szerint tűzforróvá válik. A fényerő a haladási szögünkkel együtt növekszik. Aztán terjedni kezd az ionizált terület is. Tudtam, hogy komoly hatással leszünk az égre, de azt nem, hogy ennyire. Vörös csíkot húzunk magunk után, és mindent elpusztítunk a levegőben. A hőenergia valószínűleg szénrészecskékre és szabad oxigénre szaggatja szét a szén-dioxidot. Az oxigén talán még O2-vé sem áll össze. Brutális hőséget szabadítunk el.

– A hajtómű durván felmelegíti az Adrian levegőjét – jegyzem meg.

– Te honnan tud, kérdés?

– Néha látom a hőt.

– Micsoda, kérdés?! Eddig miért nem mondani nekem, kérdés?

– Ez része a látásnak… nincs most időm elmagyarázni, de hidd el: nagyon felhevítjük az atmoszférát.

– Veszély, kérdés?

– Nem tudom.

– Nem tetszik válasz.

Egyre feljebb és feljebb húzom a hajó orrát. A ragyogás mögöttünk egyre fényesebb és fényesebb. Aztán végre elérjük a kívánt szöget.

– Szög elérve – jelentem.

– Boldogság! Kieresztés, kérdés?

– Várj. Sebesség… – Rápillantok a navigációs konzolra. – 127,5 méter per szekundum! Pont, ahogy kiszámoltam! Szent Kleofás, sikerült!

Érzem az Adrian gravitációjának erejét, szinte beleránt a székembe.

Ez egyike azoknak a dolgoknak, amelyeket sokszor el kell magyaráznom a diákjaimnak. A gravitáció nem „szűnik meg” csak úgy, amikor pályára állsz. Ami azt illeti, a keringési pályán tapasztalt gravitáció lényegében ugyanaz, mint amit a felszínen is tapasztalnál. Az asztronauták által érzékelt súlytalanság a folyamatos zuhanás eredménye – a Föld görbületének köszönhetően a felszín ugyanolyan sebességgel távolodik, mint amekkorával zuhansz. Vagyis lényegében örökké szabadon esel.

A Hail Mary már nem zuhan. A hajtómű tart minket az égen, a dőlésszögünknek hála pedig 127 méter per szekundummal, vagyis nagyjából óránként 285 mérfölddel kúszunk előre. Ez egy kocsi esetében gyors lenne, egy űrhajóhoz képest viszont hihetetlenül lassú.

A levegő olyan fényesen ragyog körülöttünk, hogy a külső kamera a digitalizálója védelmében lekapcsol.

A képernyőn kéretlenül is megjelenik a létfenntartó rendszer panelje, és figyelmeztet: EXTRÉM KÜLSŐ HŐMÉRSÉKLET.

– Forró a levegő – mondom. – Forró a hajó.

– Hajó nem ér hozzá levegő – válaszolja Rocky. – Hajó miért forró, kérdés?

– Visszaveri ránk az infravörös kibocsátást, és mostanra annyira felforrósodott, hogy saját infravörös kibocsátása is van. Megsülünk.

– Te hajódat asztrofág hűt, kérdés?

– Igen. Az asztrofág hűti a hajót.

Az asztrofágvezetékek pont ezért futnak végig az egész burkolaton. Mármint nem azért, mert a tervezők számítottak rá, hogy annyi infravörös kibocsátással bombázzuk majd egy bolygó atmoszféráját, amennyi az acélt is megolvasztaná, hanem úgy általánosságban azért, hogy megakadályozzák a felhevülést a Nap vagy a Tau Ceti miatt, amikor a hőnek nincs hová távoznia.

– Asztrofág elszív hő. Biztonságban vagyunk.

– Egyetértek. Biztonságban vagyunk. És készen állunk. Ereszd ki a szondát!

– Szonda eresztés! – Azzal Rocky rácsap a kieresztőgombra.

Hallom a csévék kaparó és zörgő hangját, ahogy egyenként lecsúsznak a burkolatról, és zuhanni kezdenek a bolygó felé. Összesen húsz cséve, amelyek egymás után esnek le, és tekerednek ki. Ez a legtöbb, amit tehettünk, hogy megakadályozzuk a lánc összegubancolódását.

– Hatos cséve leválás… – jelenti Rocky.

A létfenntartó panel ismét figyelmeztetően felvillan. Én meg ismét elnémítom. Az asztrofág csillagokon él, ezért aztán biztos vagyok benne, hogy képes lesz megbirkózni némi visszavert infravörös fény hőjével.

– Tizenkettes cséve leválás… Mintavevő jel jó. Mintavevő érzékel levegő.

– Jó!

– Jó jó – ismétli Rocky. – Tizennyolcas cséve leválás… levegősűrűség nő…

Mivel a külső kamerák leálltak, nem látom, mi folyik odakint, de Rocky jelentései egybevágnak az eredeti tervünkkel. A lánc jelenleg szétnyílik esés közben. Minket az égen tart a lefelé fordított hajtóművünk, de a láncot semmi sem akadályozza meg abban, hogy egyenesen lefelé zuhanjon.

– Húszas cséve leválás. Minden cséve kibocsátva. Mintavevő levegősűrűsége majdnem megegyezik asztrofág szaporodási terület szinttel…

Lélegzet-visszafojtva figyelem Rockyt.

– Mintavevő bezárul! Légmentes zárás, hősugárzó működik! Siker siker siker!

– Siker! – kiáltom.

Bevált a terv! Tényleg bevált! Mintát vettünk az adriani levegőből az asztrofág szaporodási területén! Ha vannak ragadozók, azoknak is ott kell lenniük, ugye? Nagyon remélem.

– Kettes fázis – sóhajtok fel. Ebben nem fogom nagy örömömet lelni.

Kiszíjazom magamat, és kimászok a székemből. Az Adrian 1,4 g-s gravitációja 30 fokos szögben húz lefelé. Mintha az egész terem meg lenne döntve, merthogy tényleg meg van döntve. Nem a hajtómű tolóerejét érzem, hanem a gravitációt.

Egy egész négy g nem a világvége. Egy kicsit minden nehezebb ugyan, de nem elviselhetetlenül. Bemászok az Orlan-szkafanderbe. Finoman szólva is nehéz dolgom lesz. Végre kell hajtanom odakint egy „űrsétát” teljes gravitációban.

Mondanom sem kell, hogy az űrruha, a légzsilip és a kiképzésem egyetlen elemét sem ilyen eshetőségekre alapozták. Ki gondolta volna, hogy teljes gravitációban toporgok majd a hajón kívül? Sőt, a földit meghaladó teljes gravitációban?

Ám bármekkora legyen is a gravitáció, levegő nincs, márpedig ez a lehető legrosszabb kombináció. De nincs más választásom, be kell hoznom a mintát.

A mintavevő jelenleg egy levegőben himbálózó, 10 kilométeres lánc végén lóg, és nem lehet csak úgy visszavarázsolni a hajóra.

Amikor elterveztük ezt a műveletet, először arra gondoltam, hogy eltávolodunk a bolygótól, és majd zéró gravitációban hozzuk vissza a mintavevőt. Csakhogy egy ilyen manőver túlzás nélkül kivitelezhetetlen a mintavevő elporlasztása nélkül. Bárhogy akarnám is kivinni a hajót az adriani gravitációból – vagy legalább stabil pályára állítani –, ahhoz be kellene indítanom a forgómeghajtókat. A meghajtók előretolnák a hajót, így aztán a lánc meg a minta mögénk kerülne, egyenesen az infravörös kibocsátás hatósugarába, minek következtében a mintavevő, annak teljes tartalma és maga a lánc is rendkívül forró kis atomokra válna szét.

Utána az az ötletem támadt, hogy csinálunk egy nagy csévét, amely majd feltekeri nekünk a láncot. Rocky azonban közölte velem, hogy sosem tudna olyan csévét készíteni, amely elég nagy és erős a teljes 10 kilométeres lánc kezeléséhez.

Ekkor Rockynak támadt egy nagyon okos ötlete: feladata végeztével a mintavevő felmászhatna a láncon. Némi kísérletezés után azonban elvetette az ötletet. Azt mondta, túl kockázatos.

Úgyhogy végül előálltunk… ezzel a másik tervvel.

Fogok egy különleges csörlőt, amelyet Rocky tervezett, és rácsatlakoztatom a ruhám szerszámövére.

– Légy óvatos – mondja Rocky. – Most már barát vagy.

– Kösz. Te is barát vagy.

– Köszönet.

Kiegyenlítem a zsilipkamra nyomását, és kinézek az ablakon.

Különös élmény ez. Az űr fekete. A bolygó alattam csodálatos látványt nyújt. Minden ugyanúgy néz ki, ahogyan keringési pályán, csak most gravitáció is van.

A Hail Mary szélei mögül, a bolygó irányából vörös ragyogás dereng. Nem vagyok hülye – úgy pozicionáltam a hajót, hogy megvédjen az atmoszféráról visszaverődő halálos hőségtől.

A légzsilip „fent” van. Fel kell húzódzkodnom odáig – a negyvenöt kilónyi felszerelésemmel egyetemben –, hogy kimehessek rajta. És mindezt 1,4 g-ben.

Öt teljes percembe telik. Nyögdécselek és egy csomó majdnem alpári kifejezéssel élek, de végül sikerül. Hamarosan már a hajóm tetején állok. Egyetlen rossz lépés, és a halálomba zuhanok. Amire nem is kéne sokáig várnom. Amint a hajó alá esek, a hajtómű már küld is az örök vadászmezőkre.

Rácsatlakoztatok egy hevedert a lábamnál lévő kapaszkodóra. Vajon megment egy zérógravitációs heveder, ha elveszítem az egyensúlyomat? Ez nem hegymászó-felszerelés, nem erre tervezték. De gondolom, azért így is jobb, mint a semmi.

Elindulok a hajótesten a lánc csatlakozási pontja felé. Ez nem más, mint egy nagy xenonitnégyzet, amelyet Rocky készített. Kínos részletességgel magyarázta el, hogyan ragasszam a burkolathoz. Úgy látszik, a xenonit rögzítőlap teljesítette a feladatát, mert a lánc még mindig a helyén van.

Amikor odaérek, négykézlábra ereszkedem. Elképesztően brutális a gravitáció ebben az EVA-ruhában. Ennek a műveletnek minden egyes eleme agyrém.

Rácsatlakoztatom a (potenciálisan fölösleges) hevederemet a legközelebbi sínre, és leveszem a csörlőt a szerszámövemről.

A lánc 30 fokos szögben lóg lefelé, és egyszerűen belevész a lenti bolygó levegőjébe. Olyan hosszú, hogy a vékonysága miatt az első egy kilométer után már semmit sem látok belőle. Rocky adatainak köszönhetően azonban tudom, hogy teljes 10 kilométeres hosszában lóg lefelé, és a végén ott a mindkettőnk bolygója számára potenciális megmenekülést jelentő mintatartály.

Beékelem a csörlőt a lánc és a rögzítőlap közé. A lánc meg se moccan – még csak egyetlen milliméternyit sem. De erre számítottunk is. Az emberi izom képtelen megmozdítani egy ilyen nehéz tárgyat.

Hozzáerősítem a csörlőt a rögzítőlemezhez. A burkolata xenonit, úgyhogy a xenonit-xenonit kapcsolatnak elég erősnek kell lennie ahhoz, ami ezután következik.

Párszor rácsapok a csörlőre, hogy megbizonyosodjak róla, stabil. Az.

Aztán megnyomom az aktiválógombot.

Egy fogaskerék bukkan ki a csörlő közepéből, és az egyik foga elkap egy láncszemet. A fogaskerék behúzza a szemet a csörlő belső szerkezetébe, ahol 180 fokkal elfordítja, majd végigcsúsztatja a mellette lévőn, hogy lekapcsolja róla.

Amikor a láncot készítettük, zárt szemeket használtunk, amelyek felbontható módon kapcsolódnak egymáshoz. Rendkívül valószínűtlen, hogy bármilyen véletlenszerű mozgás leszakítsa a láncszemeket, a csörlőt azonban direkt erre a célra terveztük.

Amint a láncszem levált, a csörlő kilöki oldalt, és megismétli a műveletet a következő szemmel.

– A csörlő működik – jelentem a rádión.

– Boldogság – válaszol Rocky hangja.

Egyszerű és elegáns megoldás, amely minden problémánkat megoldja. A csörlő elég erős, hogy felhúzza a láncot. Szétválasztja a szemeket, és egyenként leejti őket a bolygó felszínére. Ha hagynánk, hogy a lánc felcsörlőzött szakasza visszaereszkedjen, miközben a maradékot éppen felhúzzuk, katasztrófát idéznénk elő. Képzeld magad elé a fülhallgatód összegubancolódott zsinórját, és szorozd be a látványt 10 kilométerrel.

Ezért aztán a láncszemek egyenként zuhannak a semmibe, a lánc felcsörlőzését pedig semmi sem zavarja meg.

– Amikor csörlő eljut kétszáztizenhatodik szem, te növel sebességet.

– Igen.

Fogalmam sincs, hány láncszemnél tartunk, de jól haladunk. Nagyjából másodpercenként két szemmel. Biztonságosan lassú kezdet. Két percig figyelem a folyamatot, ennyi valószínűleg elég.

– Oké. Már biztos túl vagyunk a kétszáztizenhatodik szemen.

– Növel sebességet.

A másodpercenkénti két szem jól hangzik ugyan, de ebben az ütemben nagyjából harminc órába telne a teljes lánc felhúzása. Nem akarok annyi időt idekint tölteni, és főleg nem akarunk ennyi ideig ebben a kockázatos, állandó tolóerővel fenntartott pozícióban maradni. Előretolom a vezérlőkart. A csörlő felgyorsul. Úgy tűnik, minden rendben, úgyhogy ütközésig tolom a kart.

A szemek immár gyorsabban repülnek ki a csörlőből, semhogy számon tudnám tartani őket, a lánc pedig sebesen emelkedik.

– A csörlő maximális sebességen. Minden rendben.

– Boldogság.

A kezemet a vezérlőkaron, a szememet pedig a láncon tartom. Ha a mintavevő eljut a csörlőig, mindennek búcsút inthetünk. A mintatartály szétszakad, a minták elpusztulnak, és csinálhatunk egy új láncot.

Márpedig ehhez nem fűlik a fogam. Istenem, elmondani se tudom, hogy mennyire nem fűlik hozzá a fogam.

Lankadatlan éberséggel hunyorgok a távolba. Ebben a szituációban komoly problémát jelent az unalom. Tudom, hogy sok időbe telik a lánc teljes felhúzása, de akkor is készen kell állnom a mintavevő érkezésére.

– Mintaeszköz rádiójele erős – jelenti Rocky. – Közeledik. Állj készen.

– Készen állok.

– Állj nagyon készen.

– Nagyon készen állok. Nyugi.

– Én nyugi. Te nyugi.

– Nem, te nyug… várj. Látom a mintavevőt!

A lánc vége a hozzáerősített mintavevővel együtt száguld felém a bolygó felől. Megragadom a vezérlőkart, és lelassítom a csörlőt. A mintavevő egyre lassabban és lassabban közeledik, végül már csak araszol felfelé. Az utolsó szemeket leszámítva a teljes lánc lezuhant a semmibe, a mintavevő karnyújtásnyira van. Leállítom a csörlőt.

Nem akarom ostoba módon megkockáztatni, hogy elejtsem a nagy gömböt, úgyhogy fogom a lánc legfelső szemét, és lecsatlakoztatom a csörlőről. Most úgy nézek ki, mint akit vasra vertek. És úgy szorongatom a láncot, mintha az életem múlna rajta. Rácsatolom az övemre, de még ekkor sem engedem el. Még csak minimális kockázatot sem vagyok hajlandó vállalni.

– Helyzet, kérdés?

– Megvan a mintavevő. Jövök vissza.

– Csodálat! Boldogság boldogság boldogság!

– Majd akkor örülj, ha visszaértem!

– Megértés.

Két lépést teszek meg, amikor a hajó megremeg. Rázuhanok a burkolatra, és megragadom a kapaszkodót.

– Ez meg mi a túró volt?

– Nemtudás. Hajó mozog. Hirtelen.

A hajó ismét megremeg, és ezúttal egyenletes húzást érzékelek.

– Rossz irányba égetünk!

– Befelé gyorsan gyorsan gyorsan!

Emelkedik előttem a horizont. A Hail Mary már nem tartja eddigi dőlésszögét. Egyre előrébb billen. Ennek semmiképpen nem lett volna szabad megtörténnie.

Kapaszkodóról kapaszkodóra tántorgok. Nincs időm lépésenként rögzíteni a hevedert. Csak remélhetem, hogy nem fogok lezuhanni.

Újabb hirtelen rándulást érzek, a hajótest kicsúszik a lábam alól. A hátamra huppanok, de a mintatartály láncát nem engedem el. Mi folyik itt?! Nincs idő gondolkodásra. Be kell jutnom a hajóba, mielőtt felfordul, és kicsinál.

Az életmentő fogantyúkba kapaszkodva mászok el a légzsilipig. Hála az égnek a nyílás még mindig többé-kevésbé felfelé néz. A mellkasomhoz szorítom a mintavevőt, és bezuhanok a zsilipkamrába. Fejjel érkezem a padlóra. Szerencsémre az Orlan-sisak masszív tákolmány.

Esetlenül feltápászkodom a nehézkes szkafanderben. Felnyúlok a külső nyíláshoz, és lecsukom. Majd kiegyenlítem a nyomást, és amilyen gyorsan csak tudok, kikászálódok a ruhából. Egyelőre a zsilipkamrában hagyom a mintavevőt. Tudnom kell, mi a rosseb történik a hajóval.

Félig bemászok, félig bezuhanok a vezérlőterembe. Rocky a buborékjában van.

– Kijelzőkön sok szín vibrál! – kiabálja túl a lármát. Ide-oda fordítgatja a kameráját, és domborszerkezeti kijelzőjének képét figyeli.

Valahonnan lentről panaszos fémcsikorgás hallatszik. Valami éppen meghajlik, aminek nem szabadna. Valószínűleg a hajótest lesz az.

Beülök a pilótaszékbe. Beszíjazásra most azonnal nincs idő.

– Honnan jön ez a zaj?

– Mindenhonnan – válaszolja Rocky. – De leghangosabb jobb oldali hálófal szegmens. Befelé hajlik.

– Valami széttépi a hajót! Csak a gravitáció lehet az.

– Egyetértés.

Ez azonban nem hagy nyugodni. A hajót kifejezetten gyorsulásra tervezték. Négy évet bírt ki 1,5 g-ben, ami azt jelenti, hogy ezt a mostani erőhatást is el kellene viselnie. Itt valami nem stimmel.

Rocky több fogantyúban is megkapaszkodik.

– Megvan mintavevő. Elmenni most.

– Ja, húzzunk innen! – Teljes kapacitásra kapcsolom a forgómeghajtókat. A hajó 2 g-t is ki tud préselni magából, ha nagyon muszáj. Márpedig most nagyon muszáj.

A hajó előrelendül. Ez nem kecses, gondosan kivitelezett égetés, jóval inkább kétségbeesett menekülés.

Egy gravitációs kutat laterálisan hatékony elhagyni az Oberth-effektus kihasználása érdekében. Igyekszem többé-kevésbé szintben tartani magunkat a felszínhez képest. Nem akarok elszakadni az Adriantól, csak stabil pályára akarok állni, hogy ne kelljen folyamatosan égetnünk. Nem a távolság számít, sebességre van szükségem.

Tíz percig kell teljes kapacitással üzemeltetnem a meghajtókat, hogy elérjük a 12 kilométer per szekundumot, ami a pályán maradáshoz szükséges. Csak annyit kell csinálnom, hogy kicsivel a horizont fölé célzok, és gázt adok.

Legalábbis így kellene működnie. De nem így működik. A hajó egyre csak billen előre, és sodródik oldalra. Mi folyik itt?!

– Valami baj van – mondom. – A hajó nem engedelmeskedik nekem.

Rockynak nincs gondja a kapaszkodással, ereje a többszöröse az enyémnek.

– Hajtóműkár, kérdés? Nagy hő Adriantól.

– Talán. – A navigációs konzolra pillantok. Egyre nagyobb sebességgel repülünk. Hát, ez is valami.

– Burkolat hajlik háló alatti nagy helyiségben – közli velem Rocky.

– Micsoda? Nincs helyiség a háló al… ó. – Rocky az egész hajót érzékeli a hangvisszaverődések alapján, nem csak a lakható részét. Vagyis a „háló alatti nagy helyiség” alatt az üzemanyagtartályokat érti.

Ajjaj.

– Leállítani hajtóművet, kérdés?

– Túl lassan megyünk. Belezuhanunk az atmoszférába.

– Megértés. Reménység.

– Reménység. – Igen, reménység. Most csak az marad. A reménység, hogy a hajó nem esik szét, mielőtt stabil pályára áll.

A következő pár perc életem legstresszesebbje. Márpedig ha szabad megjegyeznem, az elmúlt hetekben átéltem pár igencsak stresszes pillanatot. A hajótest továbbra is borzalmas hangon sír, de még mindig élünk, szóval nem szakadt be. Végül, végtelenségnek tűnő tíz perc elteltével elérjük a pályán maradáshoz szükséges sebességet.

– Sebesség jó. Hajtóművek leállítása. – A forgómeghajtók csúszkáit nullára állítom. A fejem megkönnyebbülten esik vissza a fejtámlára. Most már bőven van időnk rájönni, hogy mi lehetett a baj. A hajtóműveket nem kell használni a…

Na várjunk csak.

A fejem visszaesett a fejtámlára. Visszaesett a fejtámlára.

Kitartom magam elé mindkét karomat, majd ellazítom őket. Lefelé és oldalra zuhannak.

– Öm…

– Még mindig gravitáció – visszhangozza Rocky a megfigyeléseimet.

Ránézek a navigációs konzolra. A sebességünk jó. Stabilan keringünk az Adrian körül. Na jó, baromi ocsmány pályán… az apogeum 2000 kilométerrel messzebb van a bolygótól, mint a perigeum. De akkor is keringési pálya, hogy a ragya verje ki. És stabil.{6}

Újra ellenőrzöm a forgómeghajtók paneljét. Mindhárom meghajtó nullán áll. Nincs tolóerő. Belemélyedek a diagnosztikába, hogy megbizonyosodjak róla, a három meghajtóban mind az 1009 váltórotor háromszöge mozdulatlan. Egyik se moccan.

Ismét hagyom lehullani a karomat, és ugyanazt a furcsa mozgást kapom. Lefelé és balra.

Rocky is hasonló mozdulatokat végez az egyik karjával.

– Adriani gravitáció, kérdés?

– Nem. Keringési pályán vagyunk. – Zavartan vakargatom a fejemet.

– Forgómeghajtó, kérdés?

– Nem. Már lekapcsoltam. Tolóerő nulla.

Ismét hagyom lehullani a karomat. Ezúttal az ülés karfáján csattan.

– Au! – Megrázom a fejemet. Ez eléggé fájt.

Kísérletképpen ismét hagyom lehullani. Ezúttal gyorsabban esik. Ezért fájt.

Rocky kihúz pár szerszámot a szerszámövéből, és egyenként leejti őket.

– Gravitáció nő.

– Ennek semmi értelme! – tiltakozom.

Újraellenőrzöm a navigációs panelt. A sebességünk jelentősen megnőtt, amióta utoljára ránéztem.

– Nő a sebességünk!

– Meghajtó bekapcsolva. Egyetlen magyarázat.

– Az nem lehet. A forgómeghajtók leálltak. Nincs semmi, ami gyorsítson minket!

– Erő növekszik – mondja Rocky.

– Igen. – Egyre nehezebben lélegzem. Nem tudom, mekkora gravitációban vagyunk, de az biztos, hogy egy-két g-nél jelentősen többről van szó. Kezd kicsúszni a kezünkből az irányítás.

Minden erőmre szükségem van, hogy kinyúljak a kijelzőhöz, és végigmenjek a paneleken. Navigáció, Petrovaszkóp, Külső nézet, Létfenntartás… mindegyik teljesen normálisnak tűnik. Aztán behozom a „Szerkezet”-et.

Sosem fordítottam különösebb figyelmet a Szerkezet panelre. Normális esetben csak a hajó szürke körvonalát mutatja. Most először azonban mondanivalója van.

Egy szabálytalan vörös folt látható az üzemanyagtartály bal oldalán. Kilyukadt a burkolat? Lehetséges. Az üzemanyagtartályok a nyomástartó területen kívül vannak, vagyis akár hatalmas lyuk is lehet bennük, mi mégsem veszítünk levegőt.

– Van egy lyuk a hajón… – mondom, és igyekszem visszakapcsolni a külső kamerákat.

Rocky a kamerájával és domborszerkezeti kijelzőjével figyeli a monitoromat. Semmi baja – neki ezek a rendkívüli erőhatások meg se kottyannak.

Körbefordítom a kamerákat a burkolat sérülését keresve.

És meg is van. Egy hatalmas lyuk a hajó bal oldalán. Nagyjából 20 méter hosszú, és feleolyan széles. A lyuk szélei elárulják keletkezése okát: a burkolat megolvadt.

Az adriani atmoszféra visszahatása. Nem tényleges robbanás, hanem a levegőrétegről visszaverődő színtiszta infravörös fény. A hajó próbált figyelmeztetni, hogy a burkolat túlhevült. Hallgatnom kellett volna rá.

Nem hittem volna, hogy a burkolat megolvadhat. Hiszen asztrofág hűti! Pedig hát persze hogy megolvadhat. Még ha feltételezzük is, hogy az asztrofág tökéletes hőelnyelő (és lehet, hogy tényleg az), a hőnek át kell haladnia a fémen, mielőtt elnyelheti. Márpedig ha a külső burok gyorsabban éri el az olvadáspontot, mint ahogy a hő áthaladhat rajta, az asztrofág nem sokat tehet.

– Megerősítve. Lyuk a hajótesten. Bal oldali üzemanyagtartály.

– Miért tolóerő, kérdés?

Hirtelen minden összeáll.

– Ó, basszus! Az asztrofág az üzemanyagtérben van! Ki van téve az űrnek, vagyis látja az Adriant! Az üzemanyagom elszökik az Adrianra szaporodni!

– Rossz rossz rossz!

Ez okozza a tolóerőt. Sokbilliónyi szaporodni vágyó, felizgult kis asztrofág egyszer csak megpillantja az Adriant. Nem csupán egy akármilyen szén-dioxid-forrást, hanem az őshazájukat. A bolygót, ahol évmilliárdok alatt kifejlődtek.

Ahogy az asztrofágok újabb és újabb rétegei rontanak ki a hajóból az Adrian felé, az alattuk lévő rétegek is meglátják a célt. A hajót a távozó asztrofágok infravörös tolóereje hajtja előre. Szerencsére a mögöttük lévő asztrofágok elnyelik mindezt az energiát, de az energiával együtt elnyelik a lendületet is.

Ez így messze nem egy tökéletes rendszer, inkább egy kaotikus, szakaszos robbanás, amely bármelyik pillanatban egy sokkal nagyobb és kevésbé irányított infravörös fröccsenésbe torkollhat, és akkor elporladunk. Meg kell valahogy állítanom ezt a folyamatot.

Le tudom dobni az üzemanyagtartályokat! Még az első napon láttam ezt a funkciót a vezérlőteremben! De hol a ménkűben van…?

Minden erőmet össze kell szednem, hogy a kijelzőhöz emeljem a karomat, de végül sikerül előhoznom az Asztrofág panelt. Megjelenik rajta a hajó térképe, ahol az üzemanyagtér kilenc téglalapra oszlik. Nincs időm rá, hogy összeegyeztessem a tervrajzot a burkolat sérült részének helyével. Nyögve előretolom a karomat, és kijelölöm azt, amelyik tippem szerintem a kérdéses helyen van.

– Sérült… üzemanyag… tartály… kilökése… – mondom összeszorított fogakkal.

– Igen igen igen! – biztat Rocky.

Megjelenik az üzemanyagtartály panelje: ASZTROFÁG 112,079 KG. Mellette egy „Kilökés” feliratú gomb virít. Rányomok. A számítógép megerősítést kér. Megerősítem.

A hirtelen gyorsulástól oldalra rándulok. Még Rocky sem képes tovább tartani a pozícióját. Nekicsapódik a buborékja falának, de gyorsan összeszedi magát, és most már mind az öt karjával kapaszkodik a fogantyúkba.

A hajótest hangosabban nyög, mint valaha. A gyorsulás folytatódik, egyre ködösebben látok. A pilótaülés kezd meghajlani. Hamarosan elájulok, úgyhogy valószínűleg már 6 g-nél vagy még többnél járunk.

– Még mindig tolóerő – trillázza Rocky.

Képtelen vagyok válaszolni. Képtelen vagyok bármilyen hangot kipréselni magamból.

Tudom, hogy a kilökött üzemanyagtartály a kritikus területen volt. De ezek szerint nem csak egyetlen tartály lyukadt ki. Nincs idő a finomkodásra. Pár másodperc múlva már akkora erő hat majd rám, hogy el se tudom érni a kijelzőt. Ha egy második tartály is kilyukadt, annak az előbb kidobottal szomszédosnak kell lennie. Csakhogy két ilyen van. Véletlenszerűen kiválasztom az egyiket. Ötven százalék esély. Herkulesi erőfeszítés árán érintem meg az ikonját, majd pedig a kilökő és a megerősítő gombot.

Az egész hajó megrándul, én meg rongybabaként rázkódom a székben. Szemem sarkából egyre homályosabban érzékelem, ahogy Rocky labdává kuporogva pattog a falak között, és mindenhol ezüstös vérfoltot hagy maga után.

Most még nagyobb erőnek vagyunk kitéve, mint eddig. De várjunk csak… az erő most az ellenkező irányba hat.

Nem a székembe nyom bele, hanem kirántani akar belőle. A testem nekifeszül az időközben sebtiben becsatolt szíjaknak.

Ha hiszed, ha nem, a centrifuga panelje jelenik meg a képernyőn. FIGYELEM, TÚLZOTT CENTRIFUGÁLIS ERŐ, villogja.

– Nnnng – nyögök fel. Azt próbáltam mondani, hogy te jó ég, csak hát már nem kapok levegőt. Az a sok, űrbe kirobbanó üzemanyag… nem volt olyan udvarias, hogy szépen, a hajó hosszanti tengelye mentén távozzon. Ferdén lőtt ki, és megpörgetett minket, mint egy búgócsigát. A helyükről kirobbantott üzemanyagtartályok pedig valószínűleg csak rontottak a helyzeten.

Hát, legalább az üzemanyag-szivárgásnak véget vetettem. Újabb tolóerő már nem befolyásolja a hajó röptét. Már csak a pörgéssel kell kezdenem valamit. Sikerül vennem egy adag levegőt. A centrifugális erő kisebb, mint az elszabadult tolóerő, bár még így is hatalmas. De már az is valami, hogy a kijelző felé húzza a kezemet, nem pedig azzal ellentétes irányba.

Ha sikerül visszakapcsolnom a forgómeghajtókat, talán ellensúlyozhatom a…

Ekkor a székem végleg megadja magát. Hallom a reccsenéseket, ahogy a rögzítők széthasadnak. Előrezuhanok, bele a kijelzőbe, és mivel továbbra is le vagyok szíjazva a fémszékbe, a súlya hátulról rám nehezedik.

Normál gravitációban nem lehet nehéz, talán 20 kilogrammot nyomhat. Ekkora centripetális erő mellett viszont olyan érzés, mintha egy betontömb heverne a hátamon. Nem kapok levegőt.

Ennyi volt. A szék olyan nehéz, hogy nem tudok miatta levegőt juttatni a tüdőmbe. Szédülni kezdek.

Mechanikus aszfixia, így hívják. A közönséges óriáskígyó is így fojtja meg a prédáját. Milyen különös utolsó gondolat.

Bocs, Föld, gondolom. Tessék. Sokkal jobb utolsó gondolat.

A szén-dioxiddal teli tüdőm pánikba esik, ám még az adrenalin sem ad elég erőt, hogy kiszabaduljak. Cserében ébren tart, hogy teljes valójában élhessem meg a halálomat.

Kösz az adrenalinért, mellékvese.

A hajó nyögdécselése megszűnt. Gondolom, ami eltörhetett, az már eltört, és csak az maradt, ami képes kiállni a nyomást.

Könnyes a szemem. És csíp. Miért? Sírok? Cserben hagytam az egész emberiséget, és emiatt mindnyájan meghalnak majd. Ez elég jó ok a sírásra. Csakhogy nem az érzelmektől sírok. Hanem a fájdalomtól. Az orrom is fáj. És nem a fizikai nyomástól vagy valami ehhez hasonlótól. Valami belülről égeti az orrüregemet.

Valami kiszabadulhatott a laborban. Valami ocsmány vegyi anyag. Még jó, hogy nem kapok levegőt. Tuti nem örülnék a szagának.

Aztán hirtelen ismét tudok lélegezni! Nem tudom, hogyan vagy miért, de újonnan meglelt szabadságomban zihálva kapkodok levegő után. Azonnal brutális köhögésroham tör rám. Ammónia. Ammónia mindenütt. Minden mást elnyom. A tüdőm üvölt, a szemem megtelik könnyel. Aztán új szagot érzek.

Tűz.

Megfordulok, és Rockyt látom magam fölött. Nem a fülkéjében. A vezérlőteremben van!

Elvágta a szíjakat, és kihúzott a székből, amelyet most félrelök.

Inogva áll fölöttem. Érzem a testéből kiáramló hőt. Füst gomolyog ki a teknője fölötti radiátorrésekből.

Térdei megbicsaklanak, mire rázuhan a mellettem lévő kijelzőre, és elpusztítja. Az LCD-képernyő elfeketedik, műanyag foglalata megolvad.

Füstnyom vezet vissza az alagútba, onnan a laborba, és még tovább.

– Rocky! Mit tettél?!

Ez az őrült a háló nagy zsilipkamráját használhatta! Bejött az én lakrészembe, hogy megmentsen. És ezért most az életével fizet!

Megremeg, lábai összecsuklanak alatta.

– Megment… Föld… Megment… Erid… – trillázza. Aztán összeesik.

– Rocky! – Gondolkodás nélkül kapok a teknőjéhez. Mintha egy kohóhoz nyúlnék. Visszarántom a kezemet. – Rocky… ne…

De meg se mozdul.

20. FEJEZET
Kép

Rocky teste az egész helyiséget felmelegíti.

A centrifugális erő olyan nagy, hogy alig tudok megmozdulni.

– Nnnn! – nyögöm, ahogy lekászálódom a szétrepedt monitorról. Szilánkokon keresztül csúszva-mászva elvonszolom magam a következő monitorig. Igyekszem a testem nem túl nagy részét emelni egyszerre – tartalékolnom kell az erőmet.

Emlékszem, hogy a navigációs panel kézi vezérlős opcióin van egy gomb, amelyik teljesen lenullázza a pörgést. Ez nagyon csábító lehetőség, de nem kockáztathatom meg. Az üzemanyagtér teljesen nyitva áll, kilöktem pár tartályt, és fogalmam sincs, miféle egyéb kár keletkezhetett a hajóban. Más se hiányzik, mint hogy bedurrantsak egy forgómeghajtót – még ha csak azokat a kicsiket is, amelyek a stabilitásért felelnek.

Behozom a centrifuga képernyőjét. Vörösen és fehéren villog, mert még mindig dühös a hajó eszeveszett bukdácsolása miatt. Komoly erőfeszítéssel nyomom ki a figyelmeztetést, aztán kézi vezérlésre kapcsolok. Feljön egy rakás „Hé, ezt ne csináld” dialógusablak, de mindegyiket kinyomom. Hamarosan közvetlenül tudom irányítani a kábeltekercseket, és teljes sebességű pörgésre állítom őket.

A vezérlőterem furcsán forog és dülöngél. A belső fülem, valamint a szemem nem örül a kaotikusan kavargó környezetnek. Jól tudom, mindez azért van, mert a hajó két fele éppen különválik, és ez a vezérlőteremben működő erőkkel kölcsönhatásba lépve nagyon csúnya dolgokat eredményez. De a logika nem sokat segít egy ilyen helyzetben. Elfordulok, és lehányom a falat.

Pár másodperc után az erőhatás jelentősen csökken. Most már sokkal elviselhetőbb, kevesebb, mint 1 g. És mindez a centrifugális erők matematikájának a csodája.

Egy centrifugában érzékelt erő fordított arányban áll a sugár négyzetével. A kábelek kitekerésével a sugár 20 méterről (a hajó hosszának feléről) 75 méterre nőtt (a vezérlőterem és a tömegközéppont távolsága teljesen kiengedett kábelek mellett). Nem tudom, korábban mekkora erő nehezedett rám, de mostanra annak csak a tizennegyed része maradt.

Még mindig a monitorhoz nyomódok, bár már korántsem olyan keményen. Becslésem szerint nagyjából fél g-vel. Újra kapok levegőt.

Mintha minden fejjel lefelé lenne. Kézi vezérléssel használtam a centrifugát, így aztán pontosan azt csinálta, amire kértem, és egy jottányival sem többet: kieresztette a kábeleket. A legénységi részleget nem fordította meg, hogy az befelé nézzen. A labor most „fölöttem” van, a háló meg még annál is „feljebb”.

Fogalmam sincs, hol vannak a legénységi részleg forgatásának vezérlői, és nincs is időm megkeresni őket. Egyelőre tótágasföldön kell dolgoznom.

Elszökellek a légzsiliphez, és kinyitom. A zsilipkamrában minden szanaszét van, de ez most nem érdekel. Kibogozom az összegyűrődött szkafandert, leválasztom róla a kesztyűt, és felveszem.

Amikor visszamegyek a vezérlőterembe, felállok a konzolokra (a vezérlőpanelek jelenleg „lent” vannak). Remélem, semmiben sem fogok nagy kárt tenni. Rocky teste fölé állok, majd kesztyűs kezemmel megragadom a teknője mindkét oldalát, és megemelem.

Te. Jóságos. Ég.

Leteszem. Ha így próbálom elmozdítani, kicsinálom a hátamat. De azért sikerült megemelnem, még ha csak pár másodpercre is. Nagyjából 90 kilónak éreztem. Hála az égnek, hogy fél gravitációban vagyunk. Teljes gravitációban 180 kilót nyomna.

A puszta kezemmel nem fogom tudni felemelni.

Ledobom a kesztyűt, visszaszökellek a zsilipkamrához, és addig hajigálom félre benne a holmikat, amíg rá nem bukkanok a biztonsági hevederekre. Kettőt Rocky teknője alá tekerek, majd a vállamra csavarom őket. Több helyen is megégetem a karomat közben, de ezzel majd később foglalkozom.

Mindkét hevedert összekapcsolom a hónom alatt. Aligha lesz kényelmes, és főleg nem szívderítő látvány, de így legalább a lábam végzi az emelést, a kezem pedig szabad marad.

Mindkét kezemmel felnyúlok a búvónyíláson át a laborba, és megragadom a legközelebbi létrafokot. Eleinte lassan haladok. A vezérlőteremben nincs létra. Miért is lenne? Senki sem számított rá, hogy tótágast áll a hajó.

A vállam üvölt a fájdalomtól. Nem egy jól megtervezett hátizsákot és egyenlően elosztott súlyt kell cipelnem, hanem egy 90 kilós földönkívülit, akit a kulcscsontomba hasító két vékony zsinór tart rajtam. És csak remélhetem, hogy a nejlonhevederek olvadási pontja magasabb, mint Rocky testhőmérséklete.

Nyögdécselve és grimaszolva, fokról fokra haladok felfelé, mígnem végre sikerül felérnem a laborba. A búvónyílás szélén vetem meg a lábam, és úgy húzom fel Rockyt a zsinórokkal.

A labor katasztrófa sújtotta övezet. Minden halomba gyűlt a mennyezeten, csak az asztal és a székek maradtak a fölöttem lévő padlón – mivel azokat a padlóhoz erősítették. Az érzékenyebb felszereléseket meg szerencsére a bútorzathoz. Csakhogy azt a sok kényes, jól kipróbált laborfelszerelést nem arra tervezték, hogy pattogatott kukoricaként vergődjön ide-oda, és 6-7 g-s nyomást viseljen el. Vajon mennyi mehetett tönkre végleg?

A gravitáció idefent alacsonyabb, mert közelebb vagyok a centrifuga közepéhez. Minél feljebb jutok, annál könnyebb dolgom lesz.

Félrerúgom az utamból a laborfelszereléseket, és elvonszolom Rockyt a háló búvónyílásáig, ahol megismétlem az iménti gyötrelmes folyamatot. Most kevesebb erővel kell számolnom, de még így is fáj. Ismét a nyílás peremén vetem meg a lábamat, hogy felhúzzam Rockyt a következő szintre.

Alig férünk el mindketten a háló nekem fenntartott részében. Rockyéban pont olyan felfordulás uralkodik, mint a laborban. A munkaasztala nem volt rögzítve, úgyhogy most a mennyezeten van.

Végigvonszolom Rockyt a plafonon, és felállok az ágyamra. A forgókarnak köszönhetően az ágy teljesen megfordult. Jól jön platformként, amelyről elérhetem a saját zónám és a Rockyé közti zsilipkamrát.

A légzsilipünk az én oldalamon nyitva áll. Azon jött át, hogy megmentsen.

– Haver, miért csináltad ezt?! – zúgolódom.

Hagyhatta volna, hogy meghaljak. Ami azt illeti, hagynia kellett volna. A centripetális erő neki meg se kottyant. Bőven lett volna ideje, hogy előálljon egy találmánnyal, és visszaszerezze a hajó feletti uralmat. Igen, tudom, jót cselekedett, és megmentette az életemet, de ez nem rólunk szól. Rockynak egy egész bolygót kell megmentenie. Miért kockáztatná értem az életét és az egész küldetését?

A légzsilip nem ér fel a mennyezetig, úgyhogy „tűzforró talaj”-t kell játszanom, hogy bejussak rajta.

Az ágyamról ugrok be, aztán a zsinórokkal felhúzom Rockyt. Már épp visszamásznék, amikor meglátom a légzsilip vezérlőpaneljét.

Vagy inkább a szétroncsolódott dobozt, amely egykor a légzsilip vezérlőpanelje volt.

– Jaj, ne már! – kiáltok fel.

A zsilipkamra mindkét oldalán volt vezérlőpanel, hogy szükség esetén Rocky és én is működtethessük. Most azonban az enyém tönkrement – a nagy káosz közepette eltrafálhatta az ide-oda repkedő törmelék.

Vissza kell juttatnom Rockyt a saját környezetébe. De hogyan? Van egy ötletem. Nem igazán jó ötlet. Van a zsilipkamrában egy vészhelyzeti szelep, amelyik levegőt enged be Rocky oldaláról.

Egy nagyon specifikus eshetőségre került oda. Én sosem léphetek be Rocky területére, mert nem tudok életben maradni az ő atmoszférájában, és az EVA-ruhámmal együtt szétnyomódnék, mint egy szőlőszem. Rocky viszont bejöhet az én környezetembe a házi készítésű labda-űrruha izéjével. Tehát a biztonság kedvéért – ha esetleg vészhelyzet állna elő, miközben Rocky a labdájában van, a zsilipkamrában – van egy szelep, amelyik levegőt enged be az ő területéről. A szelepet egy nagy vaskar működteti, hogy Rocky mozgatni tudja a labdában magával hordott mágneseivel.

Szemügyre veszem a zsilipkamrában lévő kart. Az én területemen lévő légzsilipre és rokkaszerű zárjára pillantok, majd vissza a karra, aztán egyik ajtóról a másikra.

Megfeszítem az izmaimat, és elszámolok magamban háromig.

Meghúzom a kart, aztán rögtön a lakrészem felé iramodok.

Perzselően forró ammónia árasztja el a zsilipkamrát és a hálót. Becsapom magam mögött a légzsilipet, és a helyére tekerem a zárat. Hallom a sziszegést a túlsó oldalon, de nem látok semmit. Lehet, hogy már soha többé nem fogok látni semmit.

A szemem úgy éget, mintha lángolna. A tüdőmben mintha száz kés járna vitustáncot. A bőröm a teljes bal oldalamon érzéketlenné vált. Az orrom pedig – hagyjuk is. A szag annyira brutális, hogy a szagérzékelésem is egyszerűen bedobja a törölközőt.

A torkom teljesen elzáródik. A testem minden porcikája tiltakozik az ammónia ellen.

– Szá… – zihálom. – Szá… mító… gép…

Meg akarok halni. Mindenem fáj. Bemászok az ágyamba.

– Segíts! – zihálom.

– Számos sérülés – állapítja meg a számítógép. – Túlzott szemváladék. Vér a száj körül, másodfokú égési sebek. Légzési nehézség. Prioritás: intubálás.

A mechanikus karoknak szerencsére nem jelent problémát, hogy fejjel lefelé vannak: megragadnak, és durván lenyomnak valamit a torkomon. Sértetlen karomon szúrást érzek.

– Infúzió és nyugtató beadása – jelenti a számítógép.

És már ki is vagyok ütve.

Amikor magamhoz térek, orvosi felszerelések borítják egész testemet, és mindenem fáj.

Az arcomon oxigénmaszk van. A jobb karomba infúzió vezet, a bal karomat csuklótól vállig kötések borítják. Piszkosul fáj.

Ahogy minden más is. Különösen a szemem.

De legalább látok. Ennek örülök.

– Számítógép – szólalok meg érdes hangon. – Meddig aludtam?

– Eszméletlenség hat óra és tizenhét percig tartott.

Veszek egy nagy levegőt. A tüdőmet mintha kátránnyal bélelték volna ki. Valószínűleg váladékkal vagy valami egyéb gusztustalansággal van tele. A másik lakrészre pillantok. Rocky még mindig a zsilipkamrájában van, ott, ahol hagytam.

Hogyan tudom megállapítani, hogy egy eridiai meghalt-e? Amikor Rocky alszik, minden mozgása megszűnik, de feltehetőleg a halála esetén is ugyanez történik.

A jobb mutatóujjamra pillantok, amelyhez egy pulzusmérő és véroxigénszint-mérő csatlakozik.

– Számító… – Felköhögök. – Számítógép: milyen a vérem oxigénszintje?

– Kilencvenegy százalék.

– Elégnek kell lennie. – Leveszem a maszkot, és felülök az ágyamon. Bekötözött karom minden mozdulatra felsajdul. Megszabadítom a testemet a különböző felszerelésektől.

Kinyitom, majd ökölbe zárom a bal kezemet. Működik. Csak egy kicsit fájnak az izmok.

Megcsapott egy jó adag nagyon forró, nagyon nagy nyomású ammónia. A tüdőm és a szemem valószínűleg vegyi, a karom pedig fizikai égési sérülést szenvedett. Az áldás nagy része a bal oldalamnak jutott.

Huszonkilenc atmoszférányi nyomás 210 Celsius-fokon (ami több mint 400 Fahrenheit-fok!). Ilyen érzés lehet egy robbanó gránát. Mellékes megjegyzés: mivel senki sem kormányoz, puszta szerencse, hogy nem zuhantunk le a bolygóra.

A hajó vagy stabil pályán kering, vagy teljesen megszöktünk az Adrian gravitációjából. Megrázom a fejemet. Tényleg elképesztő, mennyi energia van az üzemanyagtartályaimban. Hisz még csak azt sem tudhatom, hogy a közelében vagyok-e egy bolygónak… nem semmi.

Szerencsém, hogy élek. Ez ilyen egyszerű. Bármi, amit innentől kezdve csinálok, már az univerzum ajándéka. Lelépek az ágyról, és megállok a légzsilip előtt. A gravitáció még mindig fél g, és még mindig minden fejjel lefelé van.

Mit tehetek Rockyért?

Leülök a padlóra a testével szemben, kezemet a légzsilip falára teszem. Ezt túl melodrámainak érzem, úgyhogy inkább visszahúzom. Oké, tisztában vagyok az eridiai biológia alapjaival, de ettől még nem leszek orvos.

Felkapok egy tabletet, és átnézem a korábbi feljegyzéseimet. Ha nem is emlékszem mindenre, amit Rocky mondott, legalább szorgalmasan jegyzeteltem.

Súlyos sérülés esetén az eridiai test teljesen leáll, hogy minden problémán egyszerre tudjon dolgozni. Remélem, Rocky kis sejtjei most is épp szorgoskodnak odabent. És remélem, tudják, hogyan kezeljék azt, hogy: 1. a légnyomás a normál életkörülményeinek huszonkilenced részére csökkent, 2. hirtelen egy csomó oxigénnel kellett megbirkóznia, és 3. mindezt egy csaknem 200 fokkal hidegebb környezetben, mint amihez a teste hozzászokott.

Elhessegetem az aggodalmaimat, és visszatérek a jegyzeteimhez.

– Á, igen! – bukkanok rá a szükséges információra: azok a hajszálerek a teknője radiátorában dezoxidált fémötvözetek. A keringési rendszer ezeken a csatornákon pumpálja át a higanyalapú vért, és levegő cirkulál körülöttük. Az Erid oxigénmentes atmoszférájában mindez tökéletesen működik, a miénkben viszont a rendszer rendkívül gyúlékonnyá válik.

Egy csomó oxigén lépett érintkezésbe rendkívül forró fémcsövecskékkel, amelyeknek az átmérője nem haladja meg egy emberi hajszálét. És elégtek. Ezért dőlt a füst Rocky radiátorréseiből. Szó szerint lángolt a radiátora.

Jézusom.

Valószínűleg az egész tele van korommal és egyéb égéstermékekkel. A hajszálerekre oxidok telepedhettek, ami tönkreteszi a hőáramlást. Az oxidok szigetelők, a fenébe is. Ez a lehető legrosszabb eshetőség.

Na jó, ha Rocky halott, akkor halott, és nem tudok még több kárt tenni benne. Ha viszont még él, segítenem kell neki. Nincs semmi okom, hogy ne próbáljam meg.

De mit tehetnék?

Milyen sokfajta nyomás! És hőmérséklet! Mennyi lehetséges levegő-összetétel! Mindet észben kell tartanom. A saját környezetemet, Rocky környezetét, és most már az adriani asztrofág párzási helyének környezetét is.

De mindenekelőtt: gondoskodnom kell a gravitációról. Elegem van A Poszeidon katasztrófából. Ideje átfordítani a hajó elejét.

„Lemegyek” a vezérlőterembe. A központi panelnek annyi, de a többi még működőképes, és egyébként is felcserélhetők. Majd ha lesz időm, beállítok egy újat a régi helyére.

Behozom a centrifuga paneljét, és addig babrálok vele, amíg megtalálom a legénységi lakrész rotációjának vezérlőjét. Alaposan eltemették az egyéb lehetőségek alá; még jó, hogy nem próbáltam a válsághelyzet kellős közepén megkeresni.

Elindítom a legénységi lakrész forgatását. Nagyon, nagyon lassan. Másodpercenként egy fokra állítom. Három percbe telik neki, hogy megforduljon, és közben sok puffanást, zörgést és csattanást hallok a laborból. De ez most a legkevésbé sem hat meg. Az a legfontosabb, hogy Rocky ne szenvedjen további sérüléseket. A lassú forgás következtében a teste végigcsúszik a zsilipkamra plafonján, majd a falon, és végül megérkezik a padlóra. Legalábbis ez a terv.

Amikor a rotáció befejeződik, a dolgok nagyjából visszatérnek a normál kerékvágásba, igaz, hogy mindössze fél g mellett. Visszamegyek a hálóba, hogy vessek egy pillantást Rockyra. A zsilipkamra padlóján fekszik, továbbra is a bal oldalán. Helyes. Ezek szerint tényleg csúszott, nem pedig bukdácsolt.

Nagyon szeretnék segíteni Rockynak, de előbb meg kell győződnöm róla, hogy a kis kalandunk, amely talán az életébe került, nem volt hiábavaló. Behozom a mintatartályt a hajó zsilipkamrájából. Igazából még örülök is neki, hogy ott hagytam. Belegabalyodott a szkafanderbe, amely így megvédte a többszöri, robbanásszerű gyorsulás következményeitől.

Rocky volt olyan előrelátó, hogy kijelzőket tegyen a mintavevőre, hogy tudjuk, milyen hőmérséklet és nyomás uralkodik odabent. Az eridiai hatos számrendszeren alapuló analóg kijelzőkről van szó, de már ismerem őket annyira, hogy le tudjam fordítani az értékeiket. A labdában mínusz 51 fok és 0,02 atmoszféra nyomás van, a korábbi spektrometriából pedig már tudom, mi az atmoszféra összetétele.

Oké, tehát ezt a környezetet kell lemásolnom.

Átkutatom a labor maradékát. Lassan megy, mert a bal karomat alig tudom használni. Félretolni még csak-csak tudok vele dolgokat, de az emelgetést egyelőre elfelejthetem.

Találok egy épphogy csak sérült vákuumtartályt, egy nagyjából harminc centi átmérőjű, dobszerű üveghengert. Epoxival betapasztom a repedését, és letesztelem. Kiszivattyúzza magából a levegőt, és tartja a vákuumot. Ha képes fenntartani a vákuumot, képes fenntartani a 0,02 atmoszférát is.

Beleteszem a mintatartályt.

A vegyszeres szekrény továbbra is stabilan lóg a falon. Kinyitom. Odabent természetesen minden egymás hegyén-hátán, de a legtöbb tároló sértetlennek tűnik. Magamhoz veszem a földi asztrofágot tartalmazó kis ampullát.

Nagyjából egy gramm van benne, tesztelési célból tették a felszerelések közé. Bármikor szerezhetek még, ha kell, csak fel kell vágnom a burkolatban futó asztrofágalapú hűtővezetékek egyikét. De erre egyelőre semmi szükség.

A minta egyfajta olajos üledék az ampulla alján. Kinyitom az ampullát, és egy vattapálcikával felitatom a mintát. (Abban az egygrammnyi asztrofágban 100 billió joule energia van. Jobb bele se gondolni.)

Rákenem az asztrofágot a vákuumkamra belső falára, és bedobom a vattát a mintaszonda mellé.

Kiszivattyúzom a levegőt a vákuumkamrából.

A vegyi készlethez sokféle gázzal teli kis hengerek is tartoznak. Az acélhengerek szerencsére szívósak, úgyhogy túlélték a kis kozmikus hullámvasutazásunkat. Egyenként adom hozzá a vákuumhoz a kiválasztott gázokat a szelepen keresztül. Reprodukálni akarom az adriani atmoszférát. Beszivattyúzok szén-dioxidot, metánt és még argont is. Nem hiszem, hogy utóbbinak lesz jelentősége, hiszen az argon nemesgáz, így nem jellemző, hogy bármivel is reakcióba lép – de hát a xenonról is ugyanezt gondoltam, és mint kiderült, tévedtem.

A levegőt nem tudom mínusz 50 fokra hűteni, úgyhogy remélem, bármilyen életforma van is odabent, képes megbirkózni a földi szobahőmérséklettel.

Épp végzek az argon beadagolásával, amikor kattanást hallok. A mintavevőből jön. Rocky terveinek megfelelően a kis szelepek kinyílnak, amikor a külső nyomás megegyezik az asztrofág szaporodási területének nyomásával az adriani atmoszférában. A jó öreg Rocky. A legjobb mérnök, akit valaha ismertem.

Oké. A tőlem telhető legnagyobb biztonságba helyeztem a mintát. A levegő összetétele és nyomása olyan közel áll a természetes közegéhez, amennyire csak meg tudtam oldani, és bőven van benne asztrofág. Ha akadnak mikroszkopikus ragadozók is, van miből jóllakniuk.

A bekötözött karommal törlöm le a homlokomat, és ezt rögtön meg is bánom. Összerezzenek a fájdalomtól.

– Tényleg ilyen bonyolult, Ryland?! – vicsorgok magamra. – Hogy ne használd az égett karodat?!

Visszamászok a létrán a hálóba.

– Számítógép: fájdalomcsillapítót!

Kapok a karoktól két papírpoharat. Az egyikben víz van, a másikban két tabletta. Lenyelem a tablettákat, még csak meg se nézem, mik azok.

A barátomra pillantok, és próbálok kiagyalni egy tervet…

Több mint egy napja tettem be Rockyt a zsilipkamrájába, és még mindig nem mozdult meg. Közben nem vesztegettem az időmet. Őrült tudós-üzemmódba kapcsolva összetákoltam pár találmányt a laborban. Az efféle kütyüvarázslat igazából Rocky erőssége, de azért én is megteszem, amit tudok.

Sok különböző megközelítési lehetőségen gondolkodtam, ám végül arra jutottam, hagynom kell Rocky testének, hogy a lehető leghatékonyabban meggyógyítsa magát. Egy emberen sem szívesen hajtanék végre műtétet, hát még egy eridiain. A teste nyilván tudja, mit kell tennie, nekem csak hagynom kell, hogy végezze a dolgát.

Ez azért nem jelenti azt, hogy én csak a lábamat fogom lógatni. Van elképzelésem arról, hogy mi történik Rockyval, de ha mégis tévednék, a kezelési módszeremmel ártani akkor sem árthatok neki.

Jelenleg egy csomó korom és egyéb égéstermék szennyezi a radiátorszervét, amely emiatt feltehetően nem működik valami jól. Ha Rocky egyáltalán életben van még, a testének valószínűleg hosszú időbe telik majd, hogy megszabaduljon a szennyező anyagoktól. Talán túlságosan is hosszú időbe.

És lehet, hogy ebben tudnék segíteni.

A kezemben tartom a dobozt. Hat oldala közül öt zárt, egy nyitott. A falai 10 centiméter vastag acélból készültek. Az egész napom ráment a marógép megjavítására és beüzemelésére, de utána már gyerekjáték volt a doboz kimaratása.

Belül egy nagy nyomású levegőkompresszor van. Ilyen egyszerű az egész. Nagyon nagy nyomással tudok levegőt kilőni belőle. Leteszteltem a laborban, lyukat fújt egy harminc centiméterre lévő, 1 milliméter vastag alumíniumlemezbe. Szóval tényleg működik. Bárcsak mondhatnám, hogy zseni vagyok, és nulláról építettem meg az egészet, de az igazság az, hogy nekem csak a dobozt kellett elkészítenem. A kompresszort egy nagy nyomású tartályból vettem.

Van még a dobozban egy akkumulátor, egy kamera, pár léptetőmotor meg egy fúró. A tervemhez mindegyikre szükség lesz.

Nagyjából rendet raktam a laborban. A felszerelések többsége tönkrement, de néhány talán megjavítható. Odalépek az asztal túlsó oldalához, ahol egy másik kísérletbe fogtam.

Van egy kis xenonitszilánkom – a kétszázezer láncszem legyártásából maradt. Bőséges epoxival ráragasztottam egy durva bitfejre. Nagyjából egy órája áll, mostanra készen kell lennie.

Felkapom a bitfejet, és jön vele a xenonit is. Minden erőmmel megpróbálom széthúzni őket, de nem megy.

Mosolyogva biccentek. Még a végén tényleg beválik a tervem.

Elvégzek a dobozon még néhány tesztet. A motorok távirányítója jól működik, bár nem is igazi távirányító, csak néhány kapcsoló egy műanyag fedélhez csatlakoztatva. A kapcsolókból drótok vezetnek az acélba fúrt apró lyukon át, amely gyantával van kitöltve. Így tudom le- és felkapcsolni a dobozban lévő berendezéseket. Ez az én „távirányítóm”. Abban már csak reménykedhetek, hogy a motorok elviselik a magas hőmérsékletet és az ammóniát.

Mindent behozok a hálóba, aztán előkészítem az epoxit. Összekeverem, és bőségesen bekenem vele az acéldoboz nyitott oldalának szegélyeit. Rányomom a dobozt a légzsilip falára, és ott tartom. Ebben a pozícióban állok tíz percig. Ragasztószalaggal is odaerősíthettem volna a dobozt, amíg az epoxi megköt, de nagyon megbízható légmentes zárra van szükségem, és nem kockáztathatok. Az emberi kéz a laborban megtalálható bármelyik szerszámnál jobb fogóeszköz.

Óvatosan elengedem a dobozt, és várom, hogy leessen. Nem esik le. Párszor megbökdösöm, de úgy tűnik, elég stabil.

Ötperces epoxit használtam, de adok neki egy teljes órát.

Visszatérek a laborba. Miért is ne? Lássuk, miben mesterkedik a kis földön kívüli terráriumom.

Ami azt illeti, nem sok minden történt. Nem is tudom, mire számítottam. Talán arra, hogy majd kis repülő csészealjak zümmögnek ide-oda a vákuumkamrában?

A henger ugyanúgy néz ki, mint korábban. A mintavevő ott van, ahol hagytam. A falra kent asztrofág állapota is változatlan. A vattadarab…

Hé…

Lekuporodok, majd leülök. Hunyorogva bámulok bele a kamrába. A vatta megváltozott. Csak egy kicsit, de… bolyhosabb.

Csúcs! Talán van ott valami, amit érdemes közelebbről is szemügyre vennem. Csak be kell tennem egy mikroszkóp alá, és…

Ó.

Csak most kapcsolok. Nem tudok mintát kivonni a dobozból. Erre egész egyszerűen nem gondoltam.

– Fafej! – csapok rá a homlokomra.

Megdörzsölöm a szememet. Az égési sebeim és a fájdalomcsillapítók okozta tompaság nem könnyítik meg a koncentrációt. Ráadásul fáradt vagyok. Ezt alaposan megtanultam az egyetemen: amikor totál ki vagy dőlve, fogadd el, hogy totál ki vagy dőlve. Ne akard akkor megoldani a problémáidat. Van egy lezárt tartályom, amelyikbe előbb-utóbb be kell jutnom valahogyan. Majd később kifundálom, hogyan.

Előveszem a tabletemet, és készítek pár fényképet a tartályról. 1-es számú tudományos szabály: ha valami váratlanul megváltozik, dokumentáld.

A még tudományosabb megközelítés érdekében ráirányítok a kísérletre egy webkamerát, és beállítom a számítógépen, hogy készítsen felvételt másodpercenként egy képkockával. Ha valami lassú folyamat zajlik odabent, tudni akarok róla.

Visszamegyek a vezérlőterembe. Hol a búbánatban lehetünk?

Egy kicsit babrálok a navigációs konzollal, és kiderül, hogy még mindig keringési pályán vagyunk. Fogjuk rá, hogy stabil pályán – idővel valószínűleg szűkülni fog, de egyelőre megteszi.

Ellenőrzöm a hajó rendszereit, és lefuttatok rajta minden lehetséges diagnosztikát. Elég jól átvészelte a történteket, annak ellenére, hogy messze nem arra tervezték, hogy ilyen körülményeket álljon ki.

A két kilökött üzemanyagtartályra már nem számíthatok, de a maradék hétnek nem esett baja. A hajótesten a diagnosztika szerint előfordulnak itt-ott repedések, de a jelek szerint ezek a belső falon jelentkeznek. A külső burkolat sértetlen, aminek örülök. Nem szeretném, ha az asztrofágjaim újra megpillantanák az Adriant.

Az egyik mikrorepedést vörös szín jelöli, úgyhogy azt alaposabban is szemügyre veszem. A számítógép elég stresszesnek tűnik a repedés miatt, amely az üzemanyagtér és a nyomás alatt lévő terület pereme közti válaszfalon van. Megértem az aggodalmat.

A kérdéses válaszfal a háló alatti raktár és a 4-es üzemanyagtartály fölötti terület között húzódik. Jobb lesz, ha megnézem.

Rocky még mindig nem mozdult meg, de ez aligha meglepő. Az acéldobozom ott van, ahol hagytam. Valószínűleg már most is használhatnám, de eldöntöttem, hogy kivárom az egy órát.

Felnyitom a raktárpaneleket, kihúzok odalentről egy rakás dobozt, aztán bemászok egy zseblámpával meg egy szerszámkészlettel felszerelkezve. Szűkös hely, alig egy méter magas. Jó húsz percig kell ide-oda kúsznom benne, mire végre megtalálom a repedést, és akkor is csak azért veszem észre, mert bejegesedett a széle. A vákuumba szökő levegő rendkívül gyorsan válik rendkívül hideggé, és ami azt illeti, a jég valószínűleg segített a szivárgás lassításában.

Nem mintha számítana. A rés olyan pici, hogy csak hetek múlva kezdene problémát jelenteni, és a hajónak valószínűleg amúgy is van egy csomó tartalék levegőtartálya. De attól még nincs értelme hagynom, hogy tovább szivárogjon. Jókora adag epoxit kenek egy kis fémlemezre, majd lezárom vele a rést. Öt percnél jóval tovább kell a helyére szorítanom, hogy megkössön. Az epoxi lassabban szilárdul meg hidegben, márpedig a válaszfal hőmérséklete jelenleg fagypont alatt van a szivárgás miatt. Felmerül bennem, hogy hozok a laborból egy hőlégfúvót, de… az túl sok munkával járna. Inkább csak tovább tartom a helyén a lemezt. Nagyjából tizenöt perc alatt meg is vagyok vele.

Visszamászok a létrán, közben végig fintorgok. A karom folyamatosan fáj, egyfajta állandó szúrást érzékelek. Alig egy órája vettem be a fájdalomcsillapítókat, de máris elmúlt a hatásuk.

– Számítógép! Fájdalomcsillapítót!

– A következő dózis három óra és negyven perc múlva lesz elérhető.

Rosszallóan ráncolom a homlokomat.

– Számítógép: mennyi az idő?

– Este 7 óra 15 perc moszkvai idő szerint.

– Számítógép: állítsd az órát moszkvai idő szerint este 11-re.

– Óraállítás megtörtént.

– Számítógép: fájdalomcsillapítót.

A karok hoznak nekem egy tablettákkal teli csomagot meg egy zacskó vizet. Mindet legurítom. Micsoda ostoba rendszer. Rábízzák az asztronautákra a világ megmentését, de azt nem, hogy mérlegelhessék, mikor kell vagy szabad fájdalomcsillapítót szedniük? Megáll az ész.

Na jó. Elég idő telt el. Ismét a dobozra fordítom a figyelmemet.

Először is fúrnom kell egy lyukat a xenonitba. És ha valami rosszul sül el, ezen a ponton fog elszabadulni a pokol. A fúrással kapcsolatos elképzelés az volna, hogy lyuk kerüljön a xenonitba, és hogy a doboz megtartsa a robbanásszerűen megnövekedő nyomást. De sosem lehet tudni. Elképzelhető, hogy a doboz nem zár elég erősen.

Orvosi légzőmaszkot és szemvédőt viselek. Ha hirtelen túlhevített, magas nyomású ammónia zúdul be a helyiségbe, jó lenne nem belehalni.

Még korábban lecsiszoltam egy fémpálca végét, hogy afféle szöggé alakítsam. Az átmérője egy kicsit nagyobb, mint az acéldobozhoz előkészített fej. Készenlétben tartom a szöget és egy kalapácsot. Ha a nyomás lerobbantja a dobozt, beleverem a szöget a lyukba, és ezzel remélhetőleg sikerül betömni a rést.

Persze lehetséges, hogy a nyomás nem robbantja le a dobozt teljesen. Talán csak a ragasztás szélein lövell ki a levegő, mely esetben nekem kell majd teljesen levernem a dobozt, hogy aztán beleüthessem a szöget a lyukba.

Igen, mindez abszurd módon veszélyes, de egyszerűen nem tudhatom, hogy Rocky életben marad-e a segítségem nélkül. Lehetséges, hogy nem az észszerűség, hanem az érzelmek vezérelnek. Na és akkor mi van?

Szorosan megmarkolom a kalapácsot meg a szöget. Aztán aktiválom a fúrót.

A fúrónak olyan sokáig tart átjutni a xenoniton, hogy unalmamban lehiggadok. Csak egy centiméterről van szó, de mintha gyémántra eresztettem volna rá. Szerencsém van, hogy a fej egyáltalán elvégzi a dolgát. A belső kamerakép lassú és fokozatos haladást mutat. A művelet nem fa vagy fém, hanem üveg fúrására emlékeztet: a fal kis darabokban és szilánkokban töredezik le.

A fej végre átér a túloldalra, majd azonnal visszarepül a dobozba, és kétrét hajlik a nyomástól. Tompa pukkanás hallatszik, ahogy az eridiai levegő beront a kis dobozba. Összeszorítom a szememet. Aztán pár másodperccel később újra kinyitom.

Ha a doboz nem bírná a nyomást, már lerobbant volna a falról. A ragasztás kitart. Legalábbis egyelőre. Megkönnyebbülten felsóhajtok.

De azért nem veszem le a maszkot és a szemüveget. Sosem lehet tudni, mikor adja meg magát a ragasztó.

A kameraképre pillantok. Pontosan kell céloznom, és szerencsére volt annyi eszem, hogy betegyek egy kamerát a…

A kamerakép eltűnt.

Fájdalom hasít a csuklómba, mire elrántom a doboztól.

Á. Igaz is. A webkamerák nem működnek 210 Celsius-fokban és 29 atmoszféra nyomásban. A szilárd acéldobozom pedig, nos, szilárd acélból van. Az acél kiváló hővezető. Olyan forró, hogy hozzá se tudok érni.

Még mindig hülye vagyok. Először az adriani mintatartály, most meg ez. Aludni akarok, de Rocky fontosabb. Hülyének lenni legalább nem maradandó állapot. Folytatom a munkát. Tudom, hogy nem lenne szabad, de a hülyeségem meggátol abban, hogy ezt figyelembe vegyem.

Oké, szóval a kamerának annyi. Nem látom a doboz belsejét. Rockyt viszont még mindig látom a zsilipkamrában, mert a xenonit átlátszó. Meg kell elégednem azzal, ami a rendelkezésemre áll.

Beizzítom a nagy nyomású kompresszort. Még mindig működik – vagy legalábbis hangokat ad ki. Nagy erejű légsugarat kéne kilőnie Rocky irányába. 29 atmoszférában a levegő szinte vízként viselkedik. Simán átrendezheted vele a szobát. Csakhogy az ammónia színtelen, így aztán gőzöm sincs, merre megy a levegő.

Igazítok a szervovezérlőkkel a sugár irányán. Működik egyáltalán? Fogalmam sincs. A kompresszor túl hangos, semhogy halljam, dolgoznak-e a szervók. Balra és jobbra, le és fel pásztázok a vezérlőkkel.

Végre észreveszek valamit. A zsilipkamra egyik karja kissé megmozdul. Ráirányítom a légsugarat, mire centikkel hátrébb csapódik.

– Ez az! – lelkesedem.

Most már tudom, merre fúj a kompresszor. Megbecsülöm ehhez képest Rocky teknőréseinek pozícióját, és célba veszem. Semmi sem történik, úgyhogy rácsmintázatban keresek, előre és hátra, fel és le, amíg eredményt nem kapok.

És méghozzá micsoda eredményt!

Egyenesen a közepébe találok. Rocky teknőjének nyílásaiból fekete füst tör elő. Megszabadulnak attól a sok ocsmány portól és törmeléktől, amely akkor gyűlt össze bennük, amikor Rocky kigyulladt. Rendkívül kielégítő látvány. Mint amikor légfúvót irányítasz egy régi számítógép belsejébe.

Előre-hátra pásztázva próbálom érinteni mindegyik nyílást, de a többi nem reagál olyan erőteljesen, mint az első. Valószínűleg mindegyik ugyanahhoz a szervhez vezet – ahogy az emberi száj és orr is. Több nyílás a redundancia és a biztonság kedvéért.

Pár perc elteltével a Rocky testéből kifelé áramló korom és por elapad. Leállítom a kompresszort.

– Hát, haver, én megtettem, amit tudtam. Remélem, a többivel már elboldogulsz.

A nap fennmaradó részében egy másodlagos és harmadlagos nyomástartó dobozon dolgozom. Amikor elkészülök, ráragasztom őket az elsőre. Az eridiai levegőnek immár három tömítésen kell áthatolnia, hogy betörjön az én lakrészembe. Ennyinek elégnek kell lennie.

Remélem, Rocky felébred.

21. FEJEZET
Kép

Csinálhatjuk négyszemközt is – mondtam. – Egyenként.

A három asztronauta velem szemben ült egy kanapén. Ehhez a találkozóhoz birtokba vettem a pihenőt, és bezártam az ajtaját. Jao a szokásos szigorú ábrázatával középen ült. Tőle balra DuBois várakozott tökéletesen méltóságteljes pózban, jobbra pedig Iljuhina terpeszkedett a sörét kortyolgatva.

– Semmi szükség külön találkozókra – válaszolta Jao. – Ezen a küldetésen nincs helye titkoknak.

Nyugtalanul fészkelődtem a székemen. Miért éppen rám bízta Stratt ezt a feladatot? Nem vagyok egy nagy társasági ember, és nem kezelem jól a kényes helyzeteket. Stratt valami olyasmivel érvelt, hogy a legénység jobban kedvel engem, mint bárki mást. De miért? Talán csak azért tűntem barátságosnak és jó fejnek, mert általában Stratt mellett álltam.

Akárhogy is, már csak egy hónap maradt a kilövésig, és ideje volt begyűjteni ezeket az információkat.

– Jól van – mondtam. – Ki kezdi?

DuBois felemelte a kezét.

– Én kezdhetem, ha mindenkinek megfelel.

– Persze. – Végeztem egy gyors tesztfirkálást a tollammal. – Szóval… hogyan szeretne meghalni?

Hát igen. Kínos téma. De muszáj túlesni rajta. Ez a három ember önként vállalja a halált, hogy mindenki másnak legyen esélye a túlélésre. A legkevesebb, amit tehetünk értük, hogy segítünk nekik a saját feltételeik szerint eltávozni.

DuBois átnyújtott nekem egy ropogós papírlapot.

– Ebben a dokumentumban részleteztem a kérésemet. Azt hiszem, mindent rendben talál majd.

Elvettem a papírt. Felsorolásokat és diagramokat láttam rajta, alul pedig néhány referenciát.

– Mit jelent ez tulajdonképpen?

DuBois a papír középső részére mutatott.

– Nitrogénfulladásban szeretnék meghalni. Minden kutatásom arra mutat, hogy ez a legkevésbé fájdalmas halálnemek egyike.

Biccentettem, és jegyzeteltem egy kicsit.

– A papíron talál egy listát azokról a felszerelésekről, amelyek szükségesek lesznek a halálom biztosításához. Mindez bőven a személyes tárgyaim engedélyezett tömeghatárán belül van.

Próbáltam úgy csinálni, mint aki azért nem válaszol, mert nagyon elmélyül a gondolataiban, nem pedig azért, mert fogalma sincs, hogy mit mondhatna.

DuBois összekulcsolta kezét az ölében.

– Csupán egy nitrogéntartályra és egy űrruhához való csatlakoztatóra van szükség. Így felvehetem a szkafandert, hogy oxigén helyett nitrogént szivattyúzzak bele. A fulladási reflexet a tüdőbe kerülő szén-dioxid mennyisége okozza, nem pedig az oxigén hiánya. A ruha folyamatosan eltávolítja a kilélegzett szén-dioxidot, így csak a nitrogén marad. Egyszerűen elfáradok, és talán egy kicsit elszédülök. Aztán elveszítem az eszméletemet.

– Rendben. – Igyekeztem megőrizni szakmai hidegvéremet. – Mi van, ha a szkafander nem elérhető?

– A négyes alfejezetben részletezem a tartalék tervet. Ha az űrruha nem állna rendelkezésre, a zsilipkamrát használom helyette. A zsilipkamra térfogata biztosítja, hogy a szén-dioxid mennyisége ne váljon kellemetlenné.

– Rendben. – Lejegyeztem még pár apróságot. Nem mintha szükség lett volna rá. Rendkívül részletes útmutatót írt. – Gondoskodunk róla, hogy legyen egy nitrogénnel teli tartály, valamint egy tartalék tartály arra az esetre, ha az elsőnél szivárgás lépne fel.

– Kiváló. Köszönöm.

Félretettem a papírt.

– Iljuhina? Önnel mi a helyzet?

Iljuhina letette a sörét.

– Én heroint akarok.

Erre mindenki ránézett. Kicsit még Jao is elsápadt.

– Elnézést, hogyan? – kérdeztem.

– Heroint. – Iljuhina megvonta a vállát. – Egész életben jó kislány voltam. Semmi drog. Kevés szex. Halálom előtt akarok megélni hatalmas élvezetet. Emberek folyton meghalnak herointól. Nagyon kellemes lehet.

A homlokomat dörzsölgettem.

– Tehát… heroin-túladagolásban akar meghalni?

– Nem azonnal. Ki akarom élvezni. Normális, hatásos adaggal kezdeném. Hogy elszálljak. Drogosok mind egyetértenek, hogy első néhány alkalom legjobb. Onnan csak rosszabb. Érezni akarom első pár adagot. Aztán, amikor idő eljött, jöhet túladagolás.

– Végül is… elintézhetjük – válaszoltam. – De a túladagolás általi halál nagyon kellemetlen is lehet.

Iljuhina elhessegette a problémát.

– Orvosok dolgozzák ki nekem legjobb dózissorozatot. Megfelelő mennyiséget korai dózisok maximális élvezetéhez. Aztán halálos dózisban lehetnek más szerek, hogy fájdalom nélkül haljak meg.

Lejegyeztem a kérését.

– Oké. Heroin. Nem tudom, honnan szerzünk, de majd megoldjuk.

– Egész világ maguknak dolgozik. Szóljanak gyógyszergyárnak, hogy csináljon heroint nekem. Nem lehet olyan nehéz.

– Rendben. Biztos vagyok benne, hogy Stratt el tudja intézni valahogy.

Felsóhajtottam. Kettő megvolt, maradt egy.

– Jól van. Jao parancsnok? Önnel mi a helyzet?

– Szeretnék egy pisztolyt – válaszolta. – Egy Type 92-es kézifegyvert. Standard kínai katonai felszerelés. Az út alatt tárolják a lőszert egy száraz, lezárt műanyag dobozban.

Ennek legalább láttam értelmét. Gyors és fájdalommentes.

– Pisztoly. Vettem. Ez könnyű lesz.

Jao rápillantott az egyik, majd a másik társára.

– Én fogok utolsónak meghalni. Ha bármi balul sülne el bármelyikük módszerével, ott leszek a fegyverrel a kezemben. Biztos, ami biztos.

– Nagyon figyelmes – jegyezte meg DuBois. – Köszönöm.

– Ne lőjön le, ha úgy látja, hogy jól érzem magam – válaszolta Iljuhina.

– Értettem – biccentett Jao, majd ismét felém fordult. – Ez minden?

– Igen. – Közben már fel is álltam. – Köszönöm, ez igazán nagyon kínos volt. Most megyek, hogy… valahol máshol lehessek.

Az ágyamban vonaglok. A karomon lévő égési sérülések jobban fájnak, mint valaha. A fájdalomcsillapítók szinte semmit sem érnek. Kezd csábítani a gondolat, hogy megkeressem Iljuhina heroinját.

Jó, nem fogom. De tuti megtenném, ha még mindig öngyilkos küldetésen lennék.

Erre kell koncentrálnom. Hogy ez már nem öngyilkos küldetés. Ha jól játszom ki a lapjaimat, megmenthetem a világot, és még haza is térhetek.

A fájdalom kissé alábbhagy. Jön és megy. Ha lesz egy kis időm, megnézem, milyen könyveim vannak az égési sérülésekről. Legalább azt jó lenne tudni, hogy meddig fognak fájni.

Kopp.

– Hmm? – motyogom.

Kopp.

A hang forrása felé fordulok. Rocky kopog a zsilipkamra falán.

– Rocky! – Kiesek az ágyamból, és még földet érés előtt a jobb oldalamra fordulok. A padlón mászok el a zsilipkamráig. – Rocky, öreg haver! Jól vagy?

Egyenetlen, nyekergő hang tör elő belőle.

– Nem értem. Beszélj hangosabban.

– Beteg… – motyogja.

– Beteg vagy, bizony. Kijöttél az én levegőmre. Naná, hogy beteg vagy! Majdnem meghaltál!

Megpróbálja felemelni magát a padlóról, aztán visszarogy a helyére.

– Én hogyan kerül ide vissza, kérdés?

– Bevittelek.

Egyik karmával frusztráltan kopog a padlón.

– Te bejönni én levegőm, kérdés?

– Ja, egy kicsit.

A bal karomra mutat.

– Bőr a karon nem sima. Sebesülés, kérdés?

Gondolom, a szonárjával simán átlát a kötszeren. Elég ronda látvány lehet. Ezt eddig is sejtettem, de most már tudom is.

– Ja. De meggyógyulok.

– Te megsebez magad, hogy megments engem. Köszönet.

– Te ugyanezt tetted. Jól van a radiátorszerved? Kigyulladtál, és megteltél korommal meg oxidokkal.

– Gyógyul. – A falon és a padlón lévő koromra mutat. – Ez belőlem jön, kérdés?

– Igen.

– Hogyan jön ki belőlem, kérdés?

Egy kicsit kihúzom magamat. Miért is ne? Nem volt könnyű feladat, de megcsináltam. A zsilipkamra falán lévő, immár háromszorosan fedett acéldobozra mutatok.

– Csináltam egy eszközt, hogy levegőt fújjak rád. A radiátornyílásaidra céloztam, így jött ki belőled az a sok ocsmányság.

Rocky egy darabig hallgat, majd továbbra is kissé reszketegen így szól:

– Meddig volt bennem ez az anyag, kérdés?

Végigveszem magamban az elmúlt napok eseményeit.

– Nagyjából… két napig.

– Te majdnem megöl engem.

– Micsoda?! Hogyhogy?! Az összes kormot kifújtam a radiátorodból!

Rocky kissé áthelyezi a testsúlyát.

– Fekete anyag nem korom. Testem termeli. Sebet fedi, amíg test gyógyul.

– Ó… – mondom. – Jaj, ne…

Nem kormot fújtam ki a radiátorából, hanem a varratot fújtam le a sebeiről!

– Nagyon sajnálom! Segíteni akartam!

– Nem baj. Ha te korábban csinál, meghalok. De eléggé meggyógyultam addigra. Eltávolítás segít kicsit. Köszönet.

A kezembe temetem az arcomat.

– Sajnálom – ismétlem.

– Ne mondd sajnálat. Te megment, amikor ideteszel. Köszönet köszönet köszönet. – Újra megpróbál felállni, de csak egy másodpercre tudja megemelni magát, mielőtt összeesik. – Gyenge vagyok. Majd meggyógyulok.

Hátralépek, és leülök az ágyamra.

– Zéró gravitációban kényelmesebb lenne? Leállíthatom a centrifugát.

– Nem. Gravitáció segít gyógyulás. – Ágyszerű pozícióba rendezi a lábait, hogy azokon pihentethesse a teknőjét. Ez afféle kényelmes alvó pozíció lehet neki. – Mintatartály biztonságban, kérdés?

– Igen. Most a laborban van. Reprodukáltam az adriani környezetet egy zárt tartályban, és beletettem egy kevés asztrofágot a mintatartállyal együtt. Nemsokára megnézem, mi folyik odabent.

– Jó. Emberi fényérzék nagyon hasznos.

– Kösz. De az emberi agyam nem volt ilyen hasznos. Nem tudom kivenni a mintát a tartályból.

Rocky kissé oldalra dönti a teknőjét.

– Te bezárod minta, és nem tud hozzáférni mintához, kérdés?

– Igen.

– Te általában nem hülye. Most miért hülye, kérdés?

– Az emberek hülyék, amikor már nagyon álmosak. És ha gyógyszert szednek fájdalom ellen. Most fáradt és kába vagyok.

– Aludnod kell.

Felállok.

– Nemsokára fogok is. De először stabilizálnom kell a pályánkat. Az apogeumunk és a perigeumunk… maradjunk annyiban, hogy nem túl jó pályán keringünk.

– Módosít keringési pálya miközben hülye. Jó terv.

Elvihogom magam.

– Új szó: „szarkazmus”. Az ellentétét mondod annak, mint amit gondolsz, hogy valamit jobban bizonyíts. Szarkazmus.

Rocky eltrillázza a „szarkazmus” szót a saját nyelvén.

A kimerültség és a gyógyszerek hatására úgy alszom, akár egy kisbaba. Amikor felébredek, milliószor jobb a közérzetem, az égési sebeim viszont milliószor jobban fájnak. Ránézek a kötszerekre. Újak.

Rocky a munkaasztalánál serénykedik a szerszámaival. Rendet rakott a lakrészében, tisztább, mint új korában.

– Te ébren, kérdés?

– Igen. Hogy érzed magad? Meggyógyultál?

Meglengeti az egyik karját.

– Még sok gyógyulás kell. De részben gyógyulás teljes. Nem tudok sok mozgás.

Visszaejtem a fejemet a párnára.

– Én ugyanúgy.

– Robotkarok csinálnak dolgokat karoddal amíg te alszol.

A kötszerekre mutatok:

– Kicserélték a kötést. Az emberi gyógyuláshoz fontos a kötszerek cseréje.

Rocky különféle szerszámokkal bökdösi a legutóbbi találmányát.

– Az mi?

– Én bemegy laborba megnézni eszközt amiben adriani élet van. Most csinálok eszköz, hogy kivegyük belőle minta, és nem engedjük be te levegőd. – Feltart egy nagy dobozt. – Betesszük ebbe te vákuumkamrád. Bezárjuk. Ez adriani levegőt csinál belül.

Felnyitja a tetejét, és rámutat pár forgópántos rúdra.

– Ezeket kívülről irányítani. Mintát kivenni. Lezárni te eszközöd. Megnyit én eszközöm. Megvan minta. Te csinálni emberi tudomány mintával.

– Ügyes. Kösz.

Rocky folytatja a munkát.

Végignyúlok az ágyamon. Egy csomó mindent akarok csinálni, de nem siethetem el. Nem kockáztathatok meg még egy olyan „hülye napot”, mint amilyen a tegnapi volt. Majdnem tönkretettem a mintát, és kis híján megöltem Rockyt. Most már elég okos vagyok, hogy tudjam, hülye vagyok. Haladunk.

– Számítógép: kávét!

Egy perc elteltével kapok a karoktól egy csésze jávait.

– Hé – szólalok meg a kávémat kortyolgatva. – Hogy lehet, hogy te meg én ugyanazokat a hangokat halljuk?

Rocky tovább dolgozik az eszközén belüli felszereléseken.

– Hasznos tulajdonság. Mindketten evolúció. Nem meglepő.

– Igen, de miért ugyanazokat a frekvenciákat halljuk? Miért nem hallasz sokkal magasabb frekvenciákat, mint én? Vagy sokkal alacsonyabbakat?

– Hallok sokkal magasabb és alacsonyabb frekvenciákat.

Ezt nem tudtam, de sejthettem volna, hogy így van. A hallás az eridiaiak elsődleges érzékelési formája, természetes, hogy szélesebb tartományban hallanak, mint mi. De egy megválaszolatlan kérdés még így is marad.

– Jó, de miért van átfedés? Miért nem teljesen más frekvenciatartományokban hallunk?

Rocky leteszi az egyik kezében tartott szerszámot, közben két másik kezével még mindig az eszközén matat. Újonnan felszabadult kezével végigkaparja a munkaasztalt.

– Ezt hallod, kérdés?

– Igen.

– Ez közeledő ragadozó hangja. Ez menekülő préda hangja. Tárgyhoz érő tárgy hangja nagyon fontos. Evolúció kifejleszt meghallását.

– Á! Igaz.

Most, hogy így rámutatott, teljesen egyértelmű. A verbális kommunikáció, a hangszerek, a madárének és az effélék rendkívül különböző hangok lehetnek. Az egymáshoz ütődő tárgyak hangja között azonban nem lesz igazán nagy különbség, bármelyik bolygóról legyen is szó. Ha összeütök két követ a Földön, ugyanolyan zajt csapok vele, mintha az Eriden ütném össze őket. Ezért aztán mind úgy fejlődünk ki, hogy meghalljuk az ilyesmit.

– Jobb kérdés – mondja Rocky. – Gondolkodásunk miért ugyanolyan sebesség, kérdés?

A hátamról az oldalamra fordulok.

– Nem ugyanolyan sebességgel gondolkodunk. Te sokkal gyorsabban számolsz, mint én. És mindenre tökéletesen emlékszel. Az emberek erre nem képesek. Az eridiaiak okosabbak.

Rocky felvesz a szabad kezével egy új szerszámot, és tovább bütyköl.

– Számolás nem gondolkodás. Számolás folyamat. Emlékezet nem gondolkodás. Emlékezet tárolás. Gondolkodás az gondolkodás. Probléma, megoldás. Te meg én ugyanolyan sebességgel gondol. Miért, kérdés?

– Hmm.

Ezen elmerengek egy ideig. Nagyon jó kérdés. Hogy lehet, hogy Rocky nem ezerszer okosabb nálam? Vagy nem ezerszer butább?

– Hát… Van egy elméletem arra, hogy miért hasonló az intelligenciánk.

– Magyarázat.

– Az intelligencia azért fejlődik ki bennünk, hogy előnyhöz juttasson minket a bolygó más állataival szemben. Csakhogy az evolúció lusta. Ha egy problémát megoldott, az ehhez szükséges tulajdonság nem fejlődik tovább. Ezért aztán te meg én épp csak annyira vagyunk intelligensek, hogy okosabbak legyünk, mint a többi állat a bolygónkon.

– Sokkal okosabbak vagyunk, mint állatok.

– Olyan okosak vagyunk, amilyenné az evolúció tett minket. Annyi a minimális intelligenciaszintünk, amivel még domináns faj lehetünk.

Rocky végiggondolja a dolgot.

– Ezt elfogadom. De akkor sem magyarázat, földi intelligencia miért ugyanolyan szintű, mint eridi intelligencia.

– Az intelligenciánk az állatok intelligenciáján alapul. De min alapul az állatok intelligenciája? Mennyire kell okosnak lenniük az állatoknak?

– Elég okosnak, hogy időben azonosít fenyegetés vagy préda.

– Igen, pontosan! De mit jelent, hogy időben? Mennyi idő kell egy állatnak, hogy reagáljon? Mennyi idő kell a fenyegetésnek vagy a prédának, hogy megölje az állatot, vagy elmeneküljön? Szerintem a gravitáció az alapja az egésznek.

– Gravitáció, kérdés? – Erre teljesen leteszi az eszközt. Nekem szenteli minden figyelmét.

– Bizony! Gondolj csak bele. A gravitáció határozza meg, milyen gyorsan képes futni egy állat. Nagyobb gravitáció mellett több időt töltünk fizikai kapcsolatban a földdel. Gyorsabban mozgunk. Azt gondolom, az állati intelligenciának lényegében a gravitációnál kell gyorsabbnak lennie.

– Érdekes elmélet. De eridi gravitáció dupla földi gravitáció. Te meg én ugyanolyan intelligens.

Felülök az ágyamon.

– Lefogadom, hogy a mi bolygóink gravitációja csillagászati léptékben olyan közel áll egymáshoz, hogy az ahhoz szükséges intelligencia szinte megegyezik. Ha találkoznánk egy lénnyel, akinek a bolygóján a földi gravitáció egyszázad része uralkodik, valószínűleg igencsak ostobának tűnne nekünk.

– Lehetséges – mondja Rocky, és folytatja a munkát a kütyüjén. – Másik hasonlóság: te és én mindketten hajlandók meghalni népünkért. Miért, kérdés? Evolúció gyűlöl halál.

– De a fajnak jót tesz. Az önfeláldozási ösztön megnövelheti a faj egészének élettartamát.

– Nem minden eridiai hajlandó meghalni másokért.

Felkuncogok.

– Nem is minden ember.

– Te meg én jó emberek – mondja Rocky.

– Ja. – Elmosolyodom. – Igazad lehet.

Kilenc nap volt hátra a kilövésig.

Fel-alá járkáltam a szobámban. A főzőfülkével ellátott lakóautó, a „mobil otthonom” elég spártai darab volt, de engem ez nem zavart. A többieknek még ennyi sem jutott. Az oroszok ki se látszottak a munkából, többtucatnyi ideiglenes óvóhelyet húztak fel pár kilométerre a bajkonuri űrrepülőtértől. Nem mintha bármelyikünk lógatta volna a lábát az utóbbi időben.

Az ágyamat is alig használtam, amióta megjöttem. Mindig akadt valami új galiba vagy probléma. Semmi komoly. Csak… kisebb galibák.

A Hail Mary elkészült. Több mint kétmillió kilogrammnyi űrhajó és üzemanyag keringett takaros, stabil Föld körüli pályán – négyszerese a Nemzetközi Űrállomás össztömegének, és huszadannyi idő alatt építették meg. A sajtó egy ideig követte a pontos költségeket, de nagyjából 10 billió dollárnál feladták. Egyszerűen nem számított. Ez már rég nem az erőforrások hatékony felhasználásáról szólt. A Föld állt szemben az asztrofággal, és a győzelemért bármekkora árat hajlandóak voltunk megfizetni.

Az ESA asztronautái már hetek óta a hajón tartózkodtak, próbálgatták, finomítgatták. A tesztelő legénység nagyjából ötszáz problémát jelzett, az utóbbi időben ezek megoldása kötötte le az időnket. De egyik probléma sem bizonyult akkorának, hogy lefújjuk miatta a műsort.

Sínen voltunk. A Hail Mary kilenc nap múlva elindul.

Az íróasztalomként szolgáló bútordarabnál ültem, és a papírok között turkáltam. Néhányat aláírtam, másokat pedig félretettem Strattnak, aki holnap majd megnézi őket. Hogyan végeztem ügyintézőként? Végül is mindnyájunknak el kellett fogadnunk, hogy megváltozott az életünk. Ha nekem ez a szerep jutott, hát legyen.

Letettem a papírokat, és kinéztem az ablakon. A kazahsztáni sztyeppék laposan és jellegtelenül nyúltak a távolba. Kilövőállomásokat nem szokás fontos dolgok közelébe építeni. Nyilvánvaló okokból.

Hiányoztak a gyerekeim.

Az a soktucatnyi. Minden iskolai évben több százan voltak.

Ők bezzeg nem küldtek el melegebb éghajlatra, és nem vertek fel az éjszaka közepén. Marakodásaik pár perc alatt véget értek egy kézfogással, amit a tanár kényszerített ki, vagy „tanteremfogság”-gal. És lehet, hogy ez önzés, de ez van: felnéztek rám. Hiányzott ez a fajta tisztelet.

Felsóhajtottam.

A gyerekeimnek akkor is nehéz soruk lesz, ha a küldetés sikerrel jár. A Hail Mary tizenhárom év múlva éri el a Tau Cetit, aztán (feltéve, hogy a legénység megoldást talál a problémánkra) a bogarak újabb tizenhárom év alatt teszik meg a visszavezető utat. Tehát több mint negyed évszázad telik majd el, mielőtt egyáltalán megtudnánk, hogy mit kell tennünk. A gyerekeim addigra már nem gyerekek lesznek.

– Előre – motyogtam, és felkaptam a soron következő problémáról szóló jelentést. Hogy miért papíron kaptam, és nem e-mailben? Mert az oroszok a maguk módján intézik a dolgaikat, és egyszerűbb együttműködni velük, mint panaszkodni.

Ezt a jelentést az ESA legénysége küldte az orvosi táplálékszállítási rendszer tizennégyes szuszpenziós szivattyújáról. Ez a szivattyú csak a harmadlagos rendszerek közé tartozott, és még így is 95 százalékos hatékonysággal működött. De semmi okunk nem volt rá, hogy megelégedjünk ennyivel, hiszen még 83 kilogrammot adhattunk hozzá a kilövési tömeghez. Lejegyeztem, hogy adjunk a rakományhoz egy tartalék táplálékszuszpenzió-szivattyút – egy ilyen csak 250 grammot nyom. A legénység még a pálya elhagyása előtt beüzemelheti majd.

Félretettem a papírt, és kurta villanásra lettem figyelmes az ablak túloldalán. Valószínűleg egy dzsip haladt el az ideiglenes óvóhelyekhez vezető földúton. A fényszórók folyton bevilágítottak az irodámba. Nem foglalkoztam vele.

A következő jelentés potenciális ballasztproblémát feszegetett. A Hail Mary úgy tartotta meg a hosszanti tengelyéhez viszonyított súlypontját, hogy egy szivattyúrendszer segítségével igény szerint oda juttatott asztrofágot, ahol erre szükség mutatkozott. De akkor is igyekeztünk a lehető legnagyobb egyensúlyra törekedni. Az ESA legénysége több készletzsákot átrendezett a raktártérben, hogy egyenletesebben oszoljon el a…

Kiszakadt az ablak, ahogy fülsiketítő robbanás rázta meg a szobát. Üvegszilánkok karcolták végig az arcomat, a lökéshullám kitaszított a székemből.

Aztán csend.

Aztán pedig szirénák a távolban.

Feltérdeltem, majd felálltam. Párszor kinyitottam és becsuktam a számat, hogy kipattogjon a fülem.

Odatántorogtam az ajtóhoz, és kinyitottam. Először az tűnt fel, hogy a kis háromfokos lépcső, amelyik egykor az ajtómhoz vezetett, több méterre elsodródott. Azután megláttam a lépcső és az ajtóm közt a felszántott földfelületet, és már tudtam, mi történt.

A lépcsőt kerítéscölöphöz hasonlóan mélyre süllyesztett lécek rögzítik a földhöz, a hordozható irodámnak viszont nincs ilyen rögzítése.

Az egész házam elmozdult, a lépcső meg a helyén maradt.

– Grace?! Jól van?! – Stratt hangja. Az ő lakókocsija épp az enyém mellett volt.

– Igen! – válaszoltam. – Mi a halál volt ez?!

– Nem tudom. Várjon.

Nem sokkal később ingadozó fénycsóvát láttam. Stratt fürdőköntösben és csizmában lépett oda hozzám, közben már az adóvevőjén beszélt.

– Eto Stratt. Sto szlucsilasz? – kérdezte.

– Vzriv viszledovátyel’szkom centre – jött a válasz.

– Felrobbant a kutatóközpont – fordította Stratt.

Bajkonur rakétaindító telepként funkcionált, de azért akadtak kutatóépületei is. Nem laboratóriumok, inkább afféle osztálytermek. Az asztronauták általában Bajkonurban töltötték a kilövés előtti hetet, szerettek az utolsó pillanatig tanulni és készülődni.

– Te jó ég – mondtam. – Ki volt ott? Ki volt ott?!

Stratt elővett egy adag papírt a köntöse zsebéből.

– Várjon, várjon… – Már a papírok között keresgélt. Amikor az egyikkel végzett, ledobta a földre. Ránézésre is láttam, hogy mik azok. Úgy egy éve mindennap láttam ilyeneket. Beosztástáblázatok. Az állt rajtuk, hogy ki mikor hol tartózkodik, és mit csinál.

Stratt keze megállt, amikor megtalálta a papírt, amelyet keresett. És elakadt benne a levegő.

– DuBois és Shapiro. A beosztás szerint az asztrofágon kísérleteznek.

A fejemre tettem a kezemet.

– Ne! Ne, csak ezt ne! A kutatási központ öt kilométerre van. Ha a detonáció itt ekkora kárt okozott…

– Tudom, tudom! – Stratt ismét bekapcsolta az adóvevőjét. – Elsődleges legénység. Tudni akarom a tartózkodási helyüket. Mondják be a rádióba.

– Itt Jao – jött az első válasz. – Az ágyamban vagyok.

– Itt Iljuhina. Tiszti bárban. Mi volt ez a robbanás?

Stratt és én vártunk a harmadik válaszra, és nagyon reméltük, hogy meg is kapjuk.

– DuBois – mondta Stratt. – DuBois! Jelentkezzen be!

Csend.

– Shapiro. Dr. Annie Shapiro. Jelentkezzen be!

Megint csend.

Stratt vett egy nagy levegőt, majd kiengedte. Ismét lenyomta az adóvevő gombját.

– Stratt a transzportnak. Kérek egy dzsipet, hogy elvigyen a repülésirányításhoz.

– Vettem – jött a válasz.

A következő pár óra teljes káoszban telt. Az egész bázist lezárták, és mindenkinek ellenőrizték a személyazonosságát. Még azt sem lehetett kizárni, hogy valami végítéletszekta próbálta meg szabotálni a küldetést. De az ellenőrzések nem találtak semmi gyanúsat.

Stratt, Dimitrij és én egy bunkerben ültünk. Hogy miért épp egy bunkerben? Mert az oroszok nem kockáztattak. Elvileg nem terrortámadás történt, de azért inkább biztonságba helyezték a kulcsfontosságú embereket. Jao és Iljuhina egy másik bunkerben voltak. A vezető tudósok egy harmadikban. Szétterítettek minket a bázison, hogy ne egyetlen szaftos célpontot nyújtsunk a potenciális ellenségnek. Van ebben egyfajta zord logika. Elvégre Bajkonurt a hidegháború alatt építették.

– A kutatóépületekből csak egy kráter maradt – jelentette Stratt. – És még mindig nincs nyoma DuBois-nak és Shapirónak. Ahogy tizennégy másik személynek sem, aki éppen ott dolgozott.

Behozott pár képet a telefonján, és megmutatta nekünk.

A fotók rettenetes pusztításról árulkodtak. A területet az oroszok reflektorai világították be, és mindenfelé mentési munkálatokra kirendelt emberek nyüzsögtek. De nem akadt semmi tennivalójuk.

Mert szó szerint nem maradt semmi. Semmi törmelék, csak néhány rom. Stratt egyik fotót mutatta a másik után. Némelyik a földről készült közeli volt. A környéket kerek, fényes gyöngyök pöttyözték.

– Mik ezek a pöttyök? – kérdezte Stratt.

– Fémkondenzátum – válaszolta Dimitrij. – Azt jelenti, hogy fém elpárolgott, majd kondenzálódott, mint esőcseppek.

– Jézusom.

 Felsóhajtottam.

– Csak egyvalami van azokban a laborokban, ami akkora hőt tud termelni, hogy elpárologtassa a fémet: asztrofág.

– Egyetértek – mondta Dimitrij. – De asztrofág nem „robban fel” csak úgy. Hogy történhetett ez?

Stratt a gyűrött beosztási papírjait böngészte.

– A program szerint DuBois asztrofág hajtotta generátorokkal tervezett további kísérleteket végezni. Shapiro azért ment oda, hogy megfigyelje, és asszisztáljon neki.

– Ennek semmi értelme – ráztam meg a fejemet. – Azok a generátorok csak nagyon, nagyon kevés asztrofágot használnak fel, hogy elektromosságot termeljenek. Egy egész épület felrobbantásához közel sem eleget.

Stratt letette a telefonját.

– Elveszítettük az elsődleges és a másodlagos tudományos specialistánkat.

– Ez rémálom – vetette közbe Dimitrij.

– Dr. Grace. Készítsen egy listát a lehetséges helyettesekről.

Tátott szájjal bámultam rá.

– Maga kőből van, vagy mi?! Most haltak meg a barátaink!

– Igen, és mindenki más is meg fog halni, ha nem indítjuk útnak ezt a küldetést. Kilenc napunk van rá, hogy találjunk egy új tudományos specialistát.

Könnyek gyűltek a szemembe.

– DuBois… Shapiro… – Szipogva törölgettem a szememet. – Halottak. Halottak… Istenem…

Stratt képen törölt.

– Szedje össze magát!

– Hé!

– Majd később kisírhatja magát! A küldetés az első! Megvan még a kómarezisztens jelöltek listája tavalyról? Menjen végig rajta. Új tudományos specialistára van szükségünk, méghozzá azonnal!

– Minta begyűjtése… – mondom.

Rocky a labor mennyezetén végighúzódó alagútjából figyel. A szerkezete a terveknek megfelelően működik. Az átlátszó xenonitdobozon van néhány szelep és szivattyú, amelyek segítségével tetszés szerint alakíthatom a benti környezetet. A vákuumkamra nyitott fedéllel áll benne. A doboznak még klímakontrollja is van, mínusz 51 Celsius-fokon tartja a belső hőmérsékletet.

Rocky megdorgált, amiért olyan sokáig (emberi) szobahőmérsékleten hagytam a mintát. Mi több, egész hosszasan értekezett a témában, és hogy megfelelően kifejthesse a véleményét, hozzá kellett adnunk közös szótárainkhoz a „hanyag”, az „idióta”, az „ostobaság” és a „felelőtlenség” szavakat.

Egy másik szóval is sokat dobálózott, de annak nem volt hajlandó elárulni a jelentését.

Három napja jöttem le a fájdalomcsillapítókról, és most már sokkal okosabb vagyok. Rocky ezt legalább megérti – nem egyszerűen csak hülye voltam, egyenesen felturbóztam a hülyeséget.

Rocky csak azután adta oda nekem a dobozt, hogy már háromszor el tudtam aludni gyógyszer nélkül. A karom most szörnyen fáj, de Rockynak igaza van.

Mind ez idő alatt ő maga is sokat gyógyult. Fogalmam sincs, mi zajlik a testében. Szemre ugyanúgy fest, mint pár napja, de már sokkal gyorsabban mozog. Igaz, még mindig nem a szokásos sebességével. Ahogyan én sem. Ha „élőhalottak” nem is, de mi vagyunk az „élőrokkantak”.

Abban maradtunk, hogy fél g-n tartjuk a gravitációt.

Párszor kinyitom és becsukom a dobozban lévő fogókarmokat.

– Ide nézz. Eridiai vagyok.

– Igen. Nagyon eridiai. Igyekezz mintával.

– Ünneprontó vagy. – Hozzádörzsölöm a vattát egy előkészített üveges tárgylemezhez, és miután látható foltot hagy maga után, visszateszem a vákuumkamrába. Lezárom a kamrát, majd beteszem a tárgylemezt egy kicsi, átlátszó xenonittartályba, és lezárom a tartályt.

– Oké. Ezzel meg is vagyunk. – Elfordítom a szelepeket, hogy beengedjem a levegőmet, majd felülről kinyitom a dobozt. A tárgylemez biztonságban van a xenonittartályában. A galaxis létező legkisebb űrhajója. Legalábbis a potenciálisan jelen lévő adriani életformákat tekintve.

Elsétálok a mikroszkópállomásomhoz.

Rocky a fenti alagútban követ.

– Te biztos lát ilyen kicsi fény, kérdés?

– Igen. Régi technológia. Nagyon régi. – Ráteszem a tartályt a tárgyasztalra, és igazítok a lencséken. A xenonit elég átlátszó, hogy a mikroszkóp átlásson rajta.

– Oké, Adrian, lássuk, mit tartogatsz nekem? – A szemlencsékhez hajolok.

A legláthatóbb dolog az asztrofág: mint mindig, koromfekete, és minden fényt elszív. Erre számítottunk is. Állítok a háttérvilágításon és a fókuszon. Mindenütt mikrobák vannak.

Az egyik kedvenc kísérletem, amit a gyerekekkel csinálok, hogy megnézetek velük egy vízcseppet, amelyet lehetőleg egy kinti pocsolyából szerzek: nyüzsög benne az élet. Ennek mindig nagy sikere van, leszámítva azt az egy-két gyereket, aki utána egy ideig nem hajlandó vizet inni.

– Sok életformát látok – jelentem. – Különböző típusúakat.

– Jó. Nem meglepő.

Persze hogy nem az. Ha egy bolygón van valahol élet, akkor mindenhol megtalálható rajta. Legalábbis ez az én elméletem. Az evolúció nagyon hatékonyan tölti ki az ökoszisztémák zegzugait.

Most több száz különböző életforma van a mikroszkópom alatt, emberi szem ezeket még sosem látta. Mindegyik egy-egy földön kívüli faj. Vigyorgok, mint a tejbetök, de nem szabad megfeledkeznem róla, hogy fontos dolgom van.

Addig pásztázok, amíg nem találok egy nagyobb adag asztrofágot. Ha van ragadozójuk, ott lesz, ahol az asztrofág gyülekezik. Máskülönben elég béna ragadozó lenne.

Felkapcsolom a mikroszkóp belső kameráját, mire megjelenik a képe egy kis LCD-kijelzőn. Beállítom a képernyőt, és elindítom a kép rögzítését.

– Ez lehet, hogy időbe telik majd – mondom. – Látnom kell az interakciót a… hűha!

Visszatapadok a mikroszkóp szemlencséire, hogy jobban lássam, mi történik. Csak másodpercekbe telt, hogy az asztrofágot megtámadják. Ilyen hihetetlenül szerencsés vagyok, vagy ez az életforma ennyire agresszív?

Rocky előre-hátra szaladgál fölöttem.

– Mi az, kérdés? Mi történik, kérdés?

A szörnyeteg ráront az asztrofágok csoportjára. Amorf paca, akár egy amőba. Nekinyomja magát sokkal kisebb prédájának, és lassan mindkét oldalról az egész csoportot körbeöleli.

Az asztrofágok ficánkolnak. Tudják, hogy valami nem stimmel. Megpróbálnak elmenekülni, de már túl késő. Csak egy egészen rövid távolságot tudnak megtenni, mielőtt megtorpannak. Normál esetben az asztrofág másodpercek alatt képes közel fénysebességre gyorsulni, de ezeknek itt valamiért nem megy. Talán a szörnyeteg valamiféle kémiai váladéka teszi őket tehetetlenné?

A körbeölelés befejeződik, az asztrofágot bekerítették. Pár másodperccel később sejtszerűvé válnak. Már nem feketék, sejtszervecskéik és membránjaik jól láthatóak a mikroszkóp fénye alatt. Elveszítették hő- és fényenergia-elszívó képességüket.

Elpusztultak.

– Ez az! – kiáltom. – Megvan a ragadozó! A szemem előtt zabálta meg az asztrofágot!

– Megvan! – éljenez Rocky. – Elkülönít.

– Igen, elkülönítem.

– Boldogság boldogság boldogság. Most elnevezed.

Kiveszek a készletemből egy nanocseppentőt.

– Nem értem.

– Földi kultúra. Te találod. Te nevezed. Mi ragadozó név, kérdés?

– Á. – Per pillanat nem érzem magam valami kreatívnak. Ez az egész túl izgalmas ahhoz, hogy megosszam a figyelmemet. Egy Tau Cetiről származó amőbáról van szó. – Legyen mondjuk taumőba.

Taumőba.

A Föld és az Erid megmentője.

Remélhetőleg.

Zsinórnyakkendőt kéne viselnem. Vagy talán cowboykalapot. Ugyanis felcsaptam farmernek, és nagyjából 50 millió taumőbát tartok a farmomon.

Miután elkülönítettem pár taumőbát az adriani levegőmintából, Rocky épített egy tenyésztőtartályt, és hagytuk, hogy a kis dögök munkához lássanak. A tartály maga csupán egy adriani levegővel és pár száz gramm asztrofággal teli xenonitdoboz.

Amennyire meg tudjuk állapítani, a taumőba rendkívül ellenálló a hőmérsékleti szélsőségekkel szemben. Még szerencse, hiszen egy napig szobahőmérsékleten tartottam, miután begyógyszereztem magam.

A drog rossz, értem?

Belegondolva nagyon is érthető, hogy a taumőba ilyen jól viseli az extrém hőmérsékletet, elvégre mínusz 51 Celsius-fokos közegben él, és 96,415 Celsius-fokos asztrofágokkal táplálkozik. De hát ki nem szereti a meleg ételt?

És apám, hogy ezek micsoda iramban szaporodnak! Persze iszonyat sok asztrofágot adtam nekik. Mintha élesztőt dobtam volna egy palack cukros vízbe, csak mi nem piát csinálunk, hanem taumőbákat. És most, hogy van elegendő a kísérletezéshez, munkához is látok.

Ha fogsz egy kecskét, és kiteszed a Marsra, vajon mi történik? Azonnal szörnyethal. A kecskék nem a marsi életre fejlődtek ki. Oké, szóval mi történik, ha kiteszel egy taumőbát egy bolygóra, ami nem az Adrian?

Ezt akarom kideríteni.

Rocky a fő munkaasztal fölötti alagútjából figyel, miközben én új atmoszférát szimulálok a vákuumkamrámban.

– Nem van oxigén, kérdés?

– Nincs oxigén.

– Oxigén veszélyes. – Rocky kicsit feszült, amióta a belső szervei lángra kaptak.

– Én oxigént lélegzem. Nem olyan rossz dolog.

 – Képes felrobbanni.

Leveszem a védőszemüvegemet, és felnézek rá.

– Ebben a kísérletben nincs oxigén. Nyugodj meg.

– Igen. Nyugalom.

Folytatom a munkát. Elfordítok egy szelepet, hogy beengedjek egy kis gázt a vákuumkamrába. Ellenőrzöm a nyomást, hogy megbizonyosodjak róla…

– Még megerősítés: nincs oxigén, kérdés?

Felkapom a fejemet, és ingerülten bámulok rá.

– Ez csak szén-dioxid és nitrogén! Csak szén-dioxid és nitrogén! Semmi több! Meg ne kérdezd újra!

– Igen. Nem kérdez újra. Bocsánat.

Végül is nem hibáztathatom. Pocsék érzés lehet lángolni.

Két bolygóval kell számolnunk. Nem, nem a Földdel és az Eriddel. Azok csak a szülőbolygóink. Most a Vénusszal és a Hármasvilággal foglalkozunk. Utóbbiak azok a bolygók, ahol az asztrofág nyakló nélkül szaporodik.

A Vénusz ugye a naprendszerem második bolygója. Nagyjából akkora, mint a Föld, és sűrű szén-dioxid-atmoszférája van.

A Hármasvilág Rocky csillagrendszerének harmadik bolygója. Én legalábbis Hármasvilágnak hívom. Az eridiaiaknak még a saját nyelvükön sincs rá nevük. Csak egy jelölésük: „Hármas Bolygó”. Náluk nem voltak ókori emberek, akik égitesteket mustráltak, és istenek után nevezték el őket. Csak pár száz éve fedezték fel a rendszerükben lévő többi bolygót. És mivel nem akarom folyton „Hármas Bolygóként” emlegetni, elneveztem Hármasvilágnak.

A földönkívüliekkel való együttműködésnek és az emberiség megmentésének legnehezebb része, hogy állandóan mindenféle dolgokat kell elnevezni.

A Hármasvilág egy icipici bolygó – nagyjából akkora, mint a Föld holdja. De a mi levegőtlen Holdunkkal ellentétben a Hármasvilágnak van atmoszférája. Hogy ez hogyan lehetséges? Fogalmam sincs. A felszíni gravitáció mindössze 0,2 g, ami elvileg nem elegendő, a Hármasvilág valahogy mégis meg tudta tartani vékony atmoszféráját. Rocky szerint ez az atmoszféra 84 százalék szén-dioxid, 8 százalék nitrogén, 4 százalék kén-dioxid és egy csomó egyéb nyomgáz. Mindez a Föld felszíni nyomásának kevesebb mint 1 százaléka mellett.

Ellenőrzöm a kijelzőket, és helyeslően biccentek, majd vizuálisan is megszemlélem az odabent folyó kísérletet. Eléggé büszke vagyok erre az ötletemre.

Egy üveglapon vékony asztrofágréteg húzódik meg. Ezt úgy értem el, hogy infravörös fényt irányítottam az üvegre, és ezzel odavonzottam az asztrofágot a lap túloldalára. A forgómeghajtók is ugyanígy csinálják. Az eredmény egy mindössze egy sejt vastagságú egyenletes asztrofágréteg.

Aztán behintettem a tárgylemezt taumőbával, és ahogy utóbbiak megeszik az asztrofágokat, a jelenleg átlátszatlan tárgylemez egyre áttetszőbbé válik. Fényszintet mérni sokkal könnyebb, mint mikroszkopikus organizmusok mennyiségét.

– Oké… a kamrában lemásoltam a Vénusz felső atmoszférájának az összetételét. Legalábbis amennyire tudtam.

Feltételezésem szerint az asztrofág szaporodási zónája nagyrészt a légnyomás függvénye. Lényegében közel fénysebességről kell légfékezniük, amikor megérkeznek a bolygóhoz, de aprócska méretüknek köszönhetően ez gyorsan megy nekik, és természetesen az összes hőt magukba szívják közben.

Végül az asztrofág 0,02 atmoszférában pihen meg, vagyis mostantól ezt használjuk a nyomás állandó értékeként. A Vénusz atmoszférája a 70. kilométer környékén 0,02, a hőmérséklet pedig mínusz 100 Celsius-fok (kösz, végtelen mennyiségű referenciaanyag!). Ezért a Vénusz-analóg kísérletnek is erre az értékre lövöm be a hőmérsékletét. Rocky hőmérséklet-szabályozó rendszere természetesen még extrém alacsony hőmérsékleteken is tökéletesen működik.

– Jó. Most Hármasvilág.

– Mi a Hármasvilág levegőjének hőmérséklete 0,02 atmoszféra magasságában?

– Mínusz nyolcvankettő Celsius-fok.

– Oké, kösz – és már lépek is a következő kamrához.

Ugyanolyan arányban van benne asztrofág és taumőba. Beengedem a megfelelő gázokat, hogy szimuláljam a Hármasvilág légkörét és hőmérsékletét a 0,02 atmoszférájú területen. A szükséges információkat Rocky tökéletes emlékezete szolgáltatja. Az eredmény nem sokban különbözik a Vénusztól vagy az Adriantól: főleg szén-dioxid, néhány egyéb gáz társaságában. Nincs ebben semmi meglepő, hiszen az asztrofág a legnagyobb CO2-koncentrációjú célpontra ugrik rá.

Még szerencse, hogy ezek a bolygók nem héliumba vagy valami effélébe vannak burkolva. Ilyesmik nincsenek a fedélzeten. Na de szén-dioxid? Az bőven akad. A testemmel termelem. Ami pedig a nitrogént illeti, DuBois-nak és választott halálmódjának köszönhetően abból sem szenvedünk hiányt.

Csakhogy a Hármasvilágon van egy kevés kén-dioxid is. A teljes atmoszféra négy százaléka, ami már elég nagy mennyiség ahhoz, hogy ne akarjam elsumákolni. Úgyhogy csinálnom kellett. És hiába kínálja a labor reagensek széles választékát, kén-dioxid nincs az étlapon. Kénsavoldat viszont van. Kiszedtem a rézcsövet a fagyasztó egy törött hűtőtekercséből, és felhasználtam katalizátorként. Tökéletesen bevált, meg is kaptam a kívánt kén-dioxidot.

– Oké, a Hármasvilággal is megvagyunk – mondom. – Várunk egy órát, aztán ellenőrizzük az eredményeket.

– Van remény – válaszolja Rocky.

– Igen, van remény. A taumőba nagyon szívós. Vákuumközeli állapotban is megél, és jól viseli a rendkívüli hideget. Talán még a Vénusz és a Hármasvilág is lakható számukra. A taumőba prédájának megfelelnek, miért ne felelnének hát meg a taumőbának is?

– Igen. Jó haladás. Minden jó.

– Ja. Végre egyszer tényleg sínen vagyunk.

Ekkor hirtelen kihunynak a fények.

22. FEJEZET
Kép

Teljes sötétség.

Nincsenek fények. Nem világítanak a monitorok, de még a laborfelszerelések LED-lámpái sem.

– Oké, csak nyugi – mondom. – Őrizzük meg a nyugalmunkat.

– Miért nem kell lenni nyugodt, kérdés? – kérdezi Rocky.

Hát persze, ő nem vette észre, hogy kihunytak a fények. Neki nincs szeme.

– Leállt a hajó. Semmi sem működik.

Rocky szaladgál egy kicsit az alagútjában.

– Te felszerelés néma. Én felszerelés még mindig működik.

– A te felszerelésed a generátorodból kapja az elektromosságot, az enyém viszont a hajótól. Minden lámpa lekapcsolt. Egyáltalán semmi sem működik!

– Ez rossz, kérdés?

– Igen, rossz. Például semmit nem látok!

– Miért leáll hajó, kérdés?

– Nem tudom. Van fényed? Valami, amivel át tudsz világítani a xenoniton az én oldalamra?

– Nem. Miért lenne nekem fény, kérdés?

A sötétben botorkálva tapogatózom körbe a laborban.

– Hol van a vezérlőterembe vezető létra?

– Bal. Még bal. Tovább… igen… most kinyúlsz…

Sikerül megragadnom az egyik fokot.

– Kösz.

– Csodálat. Emberek tehetetlenek fény nélkül.

– Igen. Gyere a vezérlőterembe.

– Igen. – Hallom, ahogy elindul az alagútjában.

Odafent szintén koromsötét van. Az egész vezérlőterem bedöglött. A monitorok kikapcsoltak. Még a légzsilip ablaka sem segít – a hajónak az a része jelenleg a Tau Cetivel ellentétes irányba néz.

– Vezérlőteremben szintén nem fény, kérdés? – szólal meg Rocky… valószínűleg a mennyezeti buborékjából.

– Semmi… várj… látok valamit…

Az egyik panel sarkában egy kis, vörös LED-fény világít, igaz, nem valami erősen. Beülök a pilótaszékbe, és hunyorogva meredek a vezérlőkre. A szék kicsit meginog alattam. Kifogásolható javítómunkát végeztem rajta, de legalább ismét rögzítve van a talajhoz.

A vezérlőterem összes többi érintőképernyős monitorával ellentétben ezen a panelen fizikai gombok vannak, mellettük pedig egy LCD-kijelző. A fény az egyik gombból jön.

Természetesen megnyomom. Mi mást tehetnék?

Bekapcsol az LCD-kijelző, és egy rendkívül pixeles szöveg jelenik meg rajta: ELSŐDLEGES GENERÁTOR: KIKAPCSOLVA. MÁSODLAGOS GENERÁTOR: KIKAPCSOLVA. VÉSZHELYZETI TELEPEK: 100%

– Jó, de hogyan használhatom a telepeket…? – motyogom.

– Haladás, kérdés?

– Várj egy percet. – Végignézek az LCD paneljén, és végül megtalálom, amit keresek: egy kis kapcsolót, amelyet egy műanyag biztonsági burok véd. Az áll rajta: „Telep”. Ez lesz az. Felemelem a burkot, és felkattintom a kapcsolót.

Tompa LED-fények pislákolnak fel a vezérlőteremben – közel sem olyan erősek, mint a normál megvilágítás. A legkisebb vezérlőmonitor – és csak az az egy – életre kel. Megjelenik a közepén a Hail Mary küldetésemblémája, az alján pedig az „Operációs rendszer betöltése…” felirat.

– Részleges siker – jelentem. – Bekapcsoltak a vészhelyzeti telepek, de a generátoraim nem működnek.

– Miért nem működnek, kérdés?

– Nem tudom.

– Te levegő jó, kérdés? Nincs áram, nincs létfenntartás. Emberek oxigénből csinál szén-dioxid. Te elhasznál oxigén és bajod lesz, kérdés?

– Egyelőre nem. Ez egy elég nagy hajó, úgyhogy hosszú időnek kell eltelnie, hogy a levegő problémát jelentsen. Most sokkal fontosabb, hogy megtaláljam a leállás okát.

– Gépek elromlanak. Megmutat nekem. Én megjavít.

Nem is rossz ötlet. Rocky nagyjából mindenhez ért. Vagy nagyon tehetséges, vagy minden eridiai ilyen, de akárhogy is, rendkívül szerencsésnek mondhatom magamat. És mégis… vajon tudná megfelelően kezelni az emberi technológiát?

– Talán. De először rá kell jönnöm, miért állt le két generátor is egyszerre.

– Jó kérdés. Még fontosabb: tudod irányítani hajó áram nélkül, kérdés?

– Nem. Mindenhez áramra van szükségem.

– Akkor legfontosabb: mennyi idő keringési pálya szűküléséig, kérdés?

Zavarodottan pislogok párat.

– Azt… nem tudom.

– Gyorsan dolgozni.

– Igen. – A kijelzőre mutatok. – Először meg kell várnom, hogy magához térjen a számítógépem.

– Sietés.

– Oké, majd gyorsabban várok.

– Szarkazmus.

A számítógép befejezi a bootolást, és betölt egy képernyőt, amelyet még sosem láttam. Tudom, ez azt jelenti, valami hiba történt, merthogy az áll a tetején csupa nagybetűvel, hogy „HIBA”.

Az elsötétülés előtti kényelmes felhasználói felületek és herkentyűk oda vannak. Ez a képernyő mindössze háromoszlopnyi fehér szövegből áll fekete háttér előtt. A bal kínai, a középső orosz, a jobb oldali pedig angol nyelven van.

A normál működés során a hajó valószínűleg a kijelzőt olvasó személyhez igazítja a nyelvet, de ez a „biztonságos indítás”-nak megfeleltethető képernyő nem tudja, ki olvassa, ezért mindhárom nyelven közli az üzenetét.

– Mi történés, kérdés?

– Információk jelentek meg a képernyőn.

– Mi a baj, kérdés?

– Hadd olvassam már el!

Rocky elég frusztráló tud lenni, amikor aggasztja valami. Elolvasom a helyzetjelentést.

VÉSZHELYZETI ENERGIA: ONLINE

TELEPEK: 100%

BECSÜLT HÁTRALÉVŐ IDŐ: 04N, 16Ó, 17P

SABATIER LÉTFENNTARTÁS: OFFLINE

KÉMIAI ELNYELÉSES LÉTFENNTARTÁS: ONLINE. !!!KORLÁTOZOTT IDŐTARTAM, NEM MEGÚJULÓ!!!

HŐMÉRSÉKLET-SZABÁLYOZÁS: OFFLINE

HŐMÉRSÉKLET: 22 °C

NYOMÁS: 40.071 PA

– A hajó életben tart engem, de semmi mást nem csinál.

– Ad nekem generátor. Én megjavít.

– Először meg kell találnom.

Rocky összekuporodik.

– Te nem tud, hol van hajód alkatrészei, kérdés?

– A számítógép tudja! Nem emlékezhetek mindenre!

– Emberi agy használhatatlan!

– Jaj, fogd már be!

Lemászok a létrán a laborba. A vészhelyzeti világítás itt is bekapcsolt. Rocky az alagútjában követ.

Felkapom a szerszámostáskámat, és megyek tovább a következő létrára. Rocky még mindig jön utánam.

– Te hová megy, kérdés?

– A raktárba. Az az egyetlen terület, amit még nem kutattam át teljesen. A legénységi részleg legalján van, és ha a generátor hozzáférhető a legénység számára, akkor ott lesz.

Lemegyek a hálóból a raktérbe. Fáj a karom. Körbemászok, hogy megvizsgáljam az üzemanyagtér szomszédságában lévő válaszfalat. A karom valamivel jobban fáj.

Tulajdonképpen most már folyamatosan fáj, úgyhogy leginkább csak próbálok tudomást sem venni róla. De akkor sem szedek be több fájdalomcsillapítót. Az csak elhülyít. Lefekszem a raktérben, és megvárom, hogy a fájdalom kissé alábbhagyjon. Biztosan lennie kell idelent valamiféle hozzáférési panelnek! Nem emlékszem a hajó pontos tervrajzára, de a kritikus felszerelések valószínűleg a nyomás alatt lévő területen vannak. Méghozzá pontosan az ilyen meghibásodások miatt!

De hogyan találom meg? Röntgenlátásra lenne szükségem, hogy… á, igaz is!

– Rocky! Vannak idelent ajtók?

Rocky egy pillanatig hallgat, majd párszor megkocogtatja a falat.

– Hat kis ajtó.

– Hat?! Uhh. Hol van az első? – Kezemet a fülke mennyezetére helyezem.

– Mozgat kéz láb felé és balra…

Követem az instrukcióit az első ajtóig, de komolyan mondom, alig látok valamit. A hálóban eleve szerény a vészhelyzeti világítás, a raktérbe pedig még abból is alig szűrődik le valami.

A panelt egy retesz és egy egyszerű, lapos fejű csavar tartja a helyén. Kiszedem egy kis csavarhúzóval, mire a panel kinyílik, és feltárul alatta egy szelepes cső. A címkéjén az áll, ELSŐDLEGES OXIGÉN LEKAPCSOLÁSA. Ezzel semmiképpen nem akarok szórakozni. Visszazárom a reteszt.

– Következő ajtó.

Rocky egyenként elvezet az ajtókhoz, én pedig megnézem, mi van mögöttük. Tudom, hogy a szonárjával látja az ajtók mögötti formákat, de ennyi nem elég. Inkább nézem meg a saját szememmel, mint hogy leírja nekem az érzékelt alakokat a korlátozott szókincsű közös nyelvünkön.

A negyedik ajtó mögött megtalálom, amit keresek.

Sokkal kisebb, mint amire számítottam. Az egész kamra messze nincs egy köbméter. Maga a generátor egy alaktalan, fekete tok, és eleve csak azért tudom, hogy ez itt a generátor, mert rá van írva. Látok rajta két vaskos csövet elzárószelepekkel, valamint egy csomó átlagos külsejű elektromos vezetéket.

– Megvan – jelentem.

– Jó – válaszolja Rocky a hálóból. – Te kivesz és nekem ad.

– Először megpróbálkozom vele én.

– Te nem ért hozzá. Én megjavít.

– Nem biztos, hogy a generátor kibírja a te környezetedet.

– Mmm – mormog Rocky.

– Ha magamtól nem tudom megjavítani, majd elmondod, hogyan csináljam.

– Mmm.

Nyilván a két szelepes cső felel az asztrofágellátásért. Alaposabban szemügyre veszem a kis kamrát, és felfedezek benne két címkét. Az egyiken az „Üzemanyag”, a másikon az „Elhasznált” szó áll. Ez elég világos.

Egy csavarkulccsal elfordítom az „Elhasznált” feliratú cső csapját. Amint kilazul, sötét folyadék csöpög ki belőle. Nem sok – csak amennyi az elzáró szelep és a tömlő vége között volt. Ezek szerint ezzel a folyadékkal szállítjuk el az elpusztult asztrofágot. Egy kevés a kezemre is jut – elég nyálkás. Talán olaj. Ami nem is lenne hülyeség. Bármilyen folyadék megfelel a célra, és az olaj könnyebb, mint a víz, ráadásul a csöveket nem korrodálja.

Ezután az „Üzemanyag” feliratú cső csapját lazítom meg. Ebből is barna folyadék csobog ki, de ennek borzalmas szaga van.

Összerezzenek, és a karomba temetem az arcomat.

– Uhh! Te jó ég!

– Mi a baj, kérdés? – szólal meg Rocky felülről.

– Büdös az üzemanyag. – Az eridiaiaknak nincs szaglásuk, de bármilyen nehéz volt is Rockynak elmagyarázni a látást, a szaglással sokkal könnyebb dolgom volt. Mert ízlelésük viszont van, és ha jól meggondoljuk, a szaglás lényegében távolsági ízlelés.

– Természetes szag, vagy kémiai szag, kérdés?

Óvatosan ismét beleszimatolok.

– Olyan, mint a megrohadt étel. Az asztrofágnak normál esetben nincs ilyen szaga. Normál esetben egyáltalán nincs semmilyen szaga.

– Asztrofág él. Talán asztrofág is megrohad.

– Az asztrofág nem tud megrohadni. Mégis hogyan tudna megro… JAJ, NE! ISTENEM, NE!

Végighúzom a kezemet a bűzlő trutymón, kikászálódok a raktérből, majd a trutyis kezemet óvatosan a levegőben tartva, semmihez hozzá nem érve, felmászok a laborba vezető létrán.

Rocky zörögve követ az alagútjában.

– Mi a baj, kérdés?

– Nem, nem, nem, nem… – A szavaim nyöszörgésbe fulladnak. A szívem ki akar ugrani a helyéről. Úgy érzem, mindjárt elhányom magam.

A trutyit egy üveg tárgylemezre mázolom, azt pedig becsúsztatom a mikroszkóp alá. Nincs áram a háttérvilágításhoz, úgyhogy kiveszek a fiókból egy zseblámpát, és azt irányítom rá a tárgylemezre. Be kell érnem ennyivel.

Belenézek a szemlencsébe, és legrosszabb félelmeim rögtön beigazolódnak.

– Ó, te jó ég.

– Mi a baj, kérdés? – Rocky hangja egy teljes oktávval magasabb a normálisnál.

Mindkét kezemmel fogom a fejemet, és ezzel magamra kenem a bűzös trutyit. De még ez sem érdekel.

– Taumőba. Taumőba van a generátorban.

– Tönkretesz generátor, kérdés? Ad nekem generátor. Én megjavít.

– A generátornak semmi baja. Ha taumőba van a generátorban, az azt jelenti, hogy taumőba van az üzemanyag-ellátásban. Márpedig a taumőba asztrofágot eszik. Azért nincs energiánk, mert nincs üzemanyagunk.

Rocky olyan gyorsan emeli meg a teknőjét, hogy nekikoppan az alagút tetejének.

– Hogyan jut taumőba üzemanyagba, kérdés?

– A laboromban van taumőba. Nem zártam el légmentesen, egyszerűen fel se merült bennem. A tenyészet egy kis része kiszabadulhatott, és amióta majdnem odavesztünk az Adrianon, a hajó tele van repedésekkel, lyukakkal és résekkel. Valahol lehet egy kis lyuk egy üzemanyag-vezetéken is, ott juthatott be a taumőba. Elég, ha egyetlen taumőba bejutott.

– Rossz! Rossz rossz rossz!

Úrrá lesz rajtam a pánik.

– Tehetetlenül sodródunk az űrben. Örökre itt ragadtunk.

– Nem örökre.

Erre felkapom a fejem.

– Nem?

– Keringési pálya hamarosan szűkül. Akkor meghalunk.

A következő napot a hozzáférhető üzemanyag-vezetékek átvizsgálásával töltöm. Mindenhol ugyanaz a helyzet. Olajban úszó asztrofág helyett taumőbát és (nevezzük a nevén a gyereket) egy csomó taumőbakakit találok – ami főleg metán meg egyéb, nyomokban jelen lévő anyagok. Ez alighanem meg is magyarázza a metán jelenlétét az Adrian atmoszférájában. Az élet körforgása meg miegymás.

Itt-ott akad még élő asztrofág, de a taumőba annyira elszaporodott az üzemanyagban, hogy már nem húzhatják sokáig. Semmi értelme nem lenne a megmentésükkel próbálkozni. Mintha a húsétel egyes részeit akarnád megmenteni a botulizmustól.

– Reménytelen – mondom, ahogy lecsapom az asztalra az utolsó üzemanyagmintát. – A taumőba mindenhol ott van.

– Nekem van asztrofág én hajórészemben – válaszolja Rocky. – Nagyjából kétszáztizenhat gramm maradék.

– Azzal nem sokáig tudnánk üzemeltetni a forgómeghajtókat. Csak úgy harminc másodpercig. És valószínűleg nem is maradna életben addig az asztrofág. Az én lakrészemben mindenhol ott van a taumőba. Tartsd az asztrofágodat biztonságban a te oldaladon.

– Én csinál új hajtómű – mondja Rocky. – Taumőba metánt csinál asztrofágból. Reakció oxigénnel. Tűz csinál. Tolóerő csinál. Átmegyek én hajómba. Ott sok asztrofág.

– Ez… nem is rossz ötlet. – Az államat dörzsölgetem. – Taumőbafinggal hajtanánk előre magunkat az űrben.

– Én nem ért szó taumőba után.

– Nem fontos. Várj, hadd számoljak utána.

Felkapok egy tabletet – a labor számítógépes kijelzője még mindig nem működik. Nem emlékszem a metán fajlagos impulzusára, de azt tudom, hogy egy hidrogén-oxigén reakció nagyjából 450 másodperc alatt megy végbe. Nevezzük ezt a legjobb eshetőségnek. Volt 20 000 kilogramm asztrofágom, tételezzük fel, hogy ez most mind metán. A hajó száraz tömege durván 100 000 kilogramm. Nem tudom, van-e egyáltalán elég oxigénem ehhez a reakcióhoz, de ezzel most ne foglalkozzunk…

Az összpontosítás folyamatos küzdelem. Már szédelgek, és ezzel nagyon is tisztában vagyok.

Pötyögök egy darabig a számológépes alkalmazáson, aztán megrázom a fejemet.

– Nem megy. A hajó a 800 méter per szekundumos sebességet sem érné el. Ennyivel az adriani gravitációtól sem tudunk elszakadni, és főleg nem tudjuk átszelni a Tau Ceti rendszer 150 millió kilométerét.

– Rossz.

Ledobom a tabletemet, és megdörzsölöm a szememet.

– Igen. Rossz.

Rocky végigcsattog az alagútján, és megáll fölöttem.

– Ad nekem generátor.

Kedveszegetten görnyedek előre.

– Miért? Mit tehetsz vele?

– Tisztítás és sterilizálás. Összes taumőba eltávolítása. Apró üzemanyagtartály csinálok asztrofággal. Generátort légmentesen zárom. Visszaad neked. Te beköt hajóba. Újra van áram.

Sajgó karomat dörzsölgetem.

– Ja. Ez jó ötlet. Persze ha a generátor nem olvad el a te levegődben.

– Ha elolvad, én megjavít.

Pár száz gramm asztrofág nem elég, hogy átrepüljük vele a galaxist, de a hajó elektronikus rendszereit el tudja látni árammal… Mondjuk, úgy… az életem végéig.

– Jó. Oké. Ez jó ötlet. Legalább a hajó újra működőképes lesz.

– Igen.

Elvánszorgok a búvónyíláshoz.

– Hozom a generátort.

Nagyon nem kéne szerszámokat használnom a jelenlegi állapotomban, de most nem pihenhetek. Irány a háló, aztán pedig a kúszótér, ahonnan eltávolítom a generátort. Vagy talán a tartalék generátort. Nem tudom. Akárhogy is, elektromosságot csinál asztrofágból, és ez a lényeg.

Visszamászok a hálóba, és beteszem a generátort az ottani zsilipkamrába. Rocky kiegyenlíti benne a nyomást, és beviszi a generátort a munkaasztalára. Két kezével azonnal munkához is lát rajta, egy harmadikkal meg az ágyamra mutat.

– Én dolgoz ezen. Te alvás.

– Vigyázz, nehogy taumőba kerüljön odaát az asztrofágodba!

– Az én asztrofág zárt xenonittartályban van. Biztonságban. Te most alvás.

Mindenem fáj, a bekötözött karom különösen.

– Nem tudok aludni.

Rocky szigorúbb mozdulattal mutat rám.

– Te mond, embereknek kell nyolc óra alvás minden tizenhat óra után. Te nem alvás harmincegy órája. Most alvás.

Leülök az ágyamra, és felsóhajtok.

– Igazad van. Legalább meg kéne próbálnom. Nehéz napunk volt. Vagy éjszakánk. Vagy mink. „Egy nehéz nap éjszakája.” – Lefekszem, és magamra húzom a takarót.

– Ez a mondat nem értelem.

– Ez egy földi mondás. Egy dalból van. – Lehunyom a szememet, és tovább motyogok: – „Egy… nehéz nap… éjszakája…”

A következő pillanatban már kezdek is elbóbiskolni…

– Azta! – ülök fel hirtelen. – Beatles. Beetles! A bogarak!

Rockyt annyira meglepem, hogy elejti a generátort.

– Mi probléma, kérdés?

– Nem probléma! Megoldás! – Talpra ugrok. – A bogarak! A hajóm fedélzetén van négy kisebb hajó, amiket bogaraknak hívunk! Azért készítették őket, hogy visszavigyék az információt a Földre!

– Te már mond ezt – válaszolja Rocky. – De ugyanaz üzemanyag használják, igaz, kérdés? Összes asztrofág halott.

Megrázom a fejemet.

– Igen, asztrofágot használnak, de mindegyik bogár teljesen önálló és zárt rendszer. Nem osztják meg a Hail Maryvel sem a levegőjüket, sem az üzemanyagukat, sem semmi mást. És mindegyik bogárban 120 kilogramm üzemanyag van! Bőven van asztrofágunk!

Rocky lóbálni kezdi a karjait a levegőben.

– Elég, hogy eljussunk én hajóm! Jó hír! Jó jó jó!

És is meglóbálom a karomat a levegőben.

– Talán mégsem fogunk itt meghalni! A bogarakhoz csak űrsétával férhetek hozzá. Mindjárt jövök. – Leugrom az ágyról, és a létra felé indulok.

– Nem! – szól utánam Rocky, majd a válaszfalhoz siet, és megkocogtatja. – Te alszol. Ember nem jól működik, ha nem alvás. Űrséta veszélyes. Először alvás. Aztán űrséta.

A szememet forgatom.

– Jól van, jól van.

Rocky az ágyamra mutat.

– Alszol.

– Igen, anya.

– Szarkazmus. Te alszol. Én figyel.

– Már nem is tűnik ez olyan jó ötletnek – mondom a rádióba.

– Csinál feladat – válaszolja könyörtelenül Rocky.

Jól aludtam, és tettre készen ébredtem. Szépen megreggeliztem. Kicsit nyújtottam. Rocky prezentált nekem egy légmentesen zárt, teljesen működőképes generátort, amelyik lényegében ítéletnapig kitart majd. Beszereltem, és varázsütésre visszaállt a hajó áramellátása.

Rocky és én megdumáltuk, hogyan használhatnánk fel a legokosabban a bogarakat az A-radarjelhez való visszatérés érdekében. Egészen eddig a pillanatig remek ötletnek tűnt.

Űrsétához öltözve állok a zsilipkamrában, és a végtelen űrt bámulom. Az Adrian visszaveri rám sápadtzöld fényét, és megvilágítja a hajót. Aztán kisodródik a látóteremből. Immár sötétségben vagyok. De nem sokáig, mert tizenkét másodperccel később a bolygó felülről ismét felbukkan a látómezőmben.

A Hail Mary még mindig pörög. És ez némileg problémás.

A hajó oldalán kis asztrofágmeghajtású fúvókák vannak, azok fordítják pozícióba a legénységi részleget a mesterséges gravitációhoz. Jelenleg természetesen nem működnek, mert éppúgy tele vannak taumőbakakival, mint minden más. Ezért most egy újabb gravitációs űrsétára kényszerülök, csak ezúttal nem az Adrian gravitációja jelent rám veszélyt, hanem a centripetális erő fenyeget azzal, hogy kirepít a semmibe.

Valamiben úgyis meg kell halni. Hogy akkor ez miért rosszabb a kis adriani mintagyűjtő kalandomnál? Azért, mert ezúttal a hajó orrán kell egyensúlyoznom. Egyetlen rossz mozdulat, és nekem lőttek.

Amikor behúztam a mintavevőt, közel maradtam a hajótesthez, kikötöttem magamat hevederrel, és egy csomó kapaszkodót ragadhattam meg, ha elveszítettem az egyensúlyomat.

Csakhogy a bogarakat a hajó orrában tároljuk.

A centrifugarendszer működési elvének köszönhetően az orr a hajó másik fele felé néz, a bogarak így a centripetális erő szempontjából a legénységi lakrész „csúcsában” vannak. Fel kell jutnom oda, hogy kinyissam az orrot, és kivegyem őket, közben pedig csak reménykedhetek, hogy nem fogok megcsúszni. Az orron nincsenek csatlakozási pontok a hevederekhez, úgyhogy egy lejjebb lévőt kell használnom. Ez azt jelenti, hogy ha leesek a csúcsról, egészen tisztességes sebességre gyorsulok, mielőtt a heveder megfeszül. Kérdés, hogy ez esetben kitart-e, mert ha nem, a centrifuga kirepít az űrbe, és belőlem lesz az Adrian legújabb holdja.

Negyedszer is ellenőrzöm a hevedereket. Kettőt rögzítettem, biztos, ami biztos. Szorosan rácsatlakoztattam őket a légzsilipre és a szkafanderemre. Ha elkezdenék zuhanni, elvileg kibírják az erőhatást.

Elvileg.

Kilépek, megragadom a légzsilip peremét, és felhúzom magamat. Teljes gravitációban ezt képtelen lennék megtenni ennyi felszereléssel.

Az orrkúp lejtése elég enyhe, hogy ne csússzak le róla. Ismét ellenőrzöm a hevedereket, aztán mászni kezdek a kúpon a csúcs felé. Ahogy araszolok előre, a Coriolis-erő oldalra lök. Úgy egyméterenként meg kell állnom, hogy a burkolattal való súrlódás lenullázza a sodródásomat.

– Helyzet, kérdés?

– Haladok – válaszolom.

– Jó.

Elérem az orrot. Itt a leggyengébb a mesterséges gravitáció, mivel ez van a legközelebb a forgás középpontjához. Ez egy kicsit segít.

Az univerzum huszonöt másodpercenként lustán megfordul körülöttem. Az idő fele részében az Adrian tölti ki a látómezőmet, majd kapok pár másodpercet a Tau Ceti izzó fényéből. Aztán semmi. Kissé furcsa érzés, de nem vészes. Inkább csak idegesítő.

A bogárnyílás pontosan ott van, ahol lennie kell. Itt most nagyon óvatosnak kell lennem. Semmiben sem akarok kárt tenni.

A Hail Mary útját öngyilkos küldetésnek tervezték. A hazatérés sosem volt szempont. A panelt egy belső mechanizmus robbantja le, hogy a bogarak kilőhessenek, és megindulhassanak a Föld felé. Hatékony módszer, csakhogy nekem szükségem lesz erre a panelre a hazautazáskor. Az aerodinamika miatt.

Igen, az aerodinamika miatt.

A Hail Mary mindig is úgy nézett ki, mintha egy Heinlein-regényből lépett volna elő. Csillogó ezüst, sima burkolat, hegyes orrkúp. Hogy miért ilyennek tervezték a hajót, ha egyszer sosem akarták atmoszférában működtetni?

A csillagközi anyag miatt. Az űrben icipici mennyiségben hidrogén és hélium fordul elő. Nagyjából egyetlen atom jut egy köbcentiméterre, de ha közel fénysebességgel haladsz, ez a mennyiség összeadódik. Nemcsak azért, mert egy csomó atomba ütközöl bele, hanem azért is, mert azok az atomok az inerciarendszeredből nézve nehezebbek a megszokottnál. A relativisztikus fizika már csak ilyen fura.

A lényeg röviden: a hajóorr sértetlen kell hogy maradjon.

A panelt és a „pirotechnikát” hat csavar rögzíti a burkolathoz. Előveszek egy csőkulcsot a szerszámövemből, és munkához látok.

Amint végzek az első csavarral, az lecsúszik az orrtölcsérről, és belezuhan az ismeretlen messzeségbe.

– Öm… – mondom. – Rocky, ugye tudsz csavarokat csinálni?

– Igen. Könnyű. Miért, kérdés?

– Elejtettem egyet.

– Te fog csavarok jobban.

– Hogyan?

– Használ kéz.

– A kezem el van foglalva a csőkulccsal.

– Használ másik kéz.

– A másik kezemmel a hajótestbe kapaszkodom.

– Használ harmadik ké… hmm. Te hoz bogarak. Én csinálok új csavarok.

– Oké.

Nekiállok a második csavarnak. Ezúttal sokkal óvatosabb vagyok. Csak félig csavarom ki csőkulccsal, onnan kézzel folytatom. Az EVA-ruha kövér ujjai borzalmasan alkalmatlanok erre a feladatra: ezt az egyetlen csavart tíz percembe telik kiszedni. De sikerrel járok, és ami a legfontosabb, nem is ejtem el.

Beteszem a ruhám egyik zsebébe. Rocky ez alapján el tudja majd készíteni a másolatokat.

A maradék négyet a csőkulccsal csavarozom ki, és hagyom elrepülni őket. Gondolom, egy darabig az Adrian körül keringenek majd, de nem örökké. Az itteni csekély légköri súrlódás fokozatosan lelassítja őket, míg végül belezuhannak az Adrian atmoszférájába, és elégnek.

Egyetlen csavar marad. De először felemelem a panel túlsó sarkát, hogy képezzek alatta egy ujjnyi rést, majd átbújtatok egy hevedert az egyik üres csavarlyukon, és rácsatlakoztatom önmagára, a másik végét pedig az övemhez csatolom. Most már egyre több heveder ágazik el rólam. És ez így is van jól. Lehet, hogy úgy nézek ki, mint valami űr-Pókember, de hát kit érdekel?

A szerszámövemen még két heveder várakozik feltekerve, ha szükség lenne rájuk. A jóból soha nem elég.

Kilazítom az utolsó csavart, mire a panel lecsúszik a hajóorról. Hagyom elszállni, de a megfeszülő heveder végén visszalendül. Párszor nekicsapódik a burkolatnak, aztán már csak fáradtan lengedezik.

Benézek a kamrába. A bogarak ott vannak, ahol lenniük kell, mindegyik a saját rekeszében. A négy kis hajót csak a gumó alakú üzemanyagtartályra gravírozott nevek különböztetik meg egymástól: „John”, „Paul”, „George” és „Ringo”, természetesen.

– Helyzet, kérdés?

– Hozom a bogarakat.

Johnnal kezdem. Egy kis kapocs tartja a helyén, de könnyedén felfeszítem. A szonda mögött sűrített levegővel teli henger van, kifelé mutató fúvókával. Ez lenne a kilövési mechanizmus. A bogaraknak messzire kell jutniuk a hajótól, mielőtt égetni kezdhetnek, mert még egy ilyen imádni való kisbaba hajtóműve is mindent elpárologtat maga mögött.

Gond nélkül magamhoz veszem Johnt. Nagyobb, mint amekkorára emlékeztem – majdnem akkora, mint egy aktatáska. Persze minden nagyobbnak tűnik, amikor egy esetlen kesztyű segítségével tartod a kezedben űrsétafikálás közben.

Súlya is van ám a jó öreg Johnnak. Fogalmam sincs, földi gravitációban meg tudnám-e emelni egyáltalán. Hozzákötözöm a tartalék hevederhez, aztán benyúlok Paulért.

Rocky képes gyorsan dolgozni, ha muszáj neki. Márpedig most muszáj neki.

Az adriani keringési pályánk bizonytalan. Most, hogy a számítógépek és a vezérlőrendszerek ismét működnek, látom az alakját. Nem valami biztató. Még mindig rendkívül elliptikus, és a bolygóhoz legközelebbi része túlságosan is alacsonyan van a felszínhez képest.

Kilencvenpercenként súroljuk az atmoszféra leges-leges-legfelső rétegét. Igaz, azon a magasságon még alig nevezhető atmoszférának, inkább csak pár zavarodott molekula ténfereg benne ide-oda. De ennyi is elég, hogy egy hangyányit lelassítson minket, és ennek a lassulásnak köszönhetően minden megtett körrel egy kicsit mélyebbre süllyedünk. A többit már magadtól is ki tudod találni.

Kilencvenpercenként súroljuk a légkört, és komolyan fogalmam sincs, meddig folytathatjuk ezt így büntetlenül. Valami oknál fogva a számítógépben nincsenek modellek „furcsán elliptikus adriani keringési pályákra”.

Szóval mint említettem, Rocky kezei alatt ég a munka.

Csak két órájába telik, hogy szétszedje Pault, és megértse a működési elvét. Márpedig nem volt könnyű dolgunk – mielőtt beadtam Pault Rocky lakrészébe, csinálnunk kellett neki egy spéci „hűtődobozt”. A bogarakban olyan műanyag alkatrészek vannak, amelyek Rocky levegőjében megolvadnának. A problémát egy jókora adag asztrofággal oldottuk meg. Mert az asztrofág túlságosan forró ugyan ahhoz, hogy emberi kéz megérintse, a műanyagot azonban nem olvasztja meg. Viszont szépen felszívja az extra hőt, és mindent 96 Celsius-fokon tart maga körül.

Paulban sok elektronikus alkatrész és áramkör van, ami okoz némi fejtörést Rockynak – az eridiai elektronika közel sem olyan fejlett, mint a földi. Még a tranzisztort sem találták fel, nemhogy az integrált áramkört. Rockyval dolgozni olyan, mintha az 1950-es évek legjobb mérnöke lenne a fedélzeten.

Különös, hogy egy faj előbb oldja meg a csillagközi űrutazás problémáját, mint hogy feltalálná a tranzisztort, de hát a Föld is a tranzisztorok kora előtt szabadította rá a világra a nukleáris energiát meg a televíziót, és még pár rakétát is kilőtt az űrbe.

Egy óra elteltével Rocky megkerülte a számítógépes vezérlést – merthogy ehhez nem kell megértenie a mechanizmust, elég, ha tudja, hogy mely drótokba vezessen feszültséget. Megbuherálta a hajtóművet, hogy hanggal távvezérelhető legyen. Ahol az emberek rádiót használnak a rövid távú digitális kommunikációhoz, ott az eridiaiak hangot.

Rocky megismétli a műveletet Ringóval és Johnnal is, méghozzá sokkal gyorsabban, hiszen már pontosan tudja, mit kell csinálni. Így csak George marad érintetlen. A bogárkáknak nem valami nagy a tolóerejük, úgyhogy minél többet használok belőlük, annál jobb, de valahol meg kell húznom a határt. Egyet mindenképp meg akarok tartani eredeti állapotában, hogy teljesíthesse a neki kijelölt feladatot.

Rockynak hála akár túl is élhetem ezt az öngyilkos küldetést, de garanciák továbbra sincsenek. A Hail Mary finoman szólva is ramaty állapotban van. Több üzemanyagtartályt is elveszítettem, mindenfelé károkkal és szivárgásokkal kell számolnom. Taumőbák várják lesben, hogy felzabálhassák az asztrofágot, amelyet Rocky készül adni nekem. A hazaút legalább százféleképpen végződhet katasztrófával. Úgyhogy mielőtt elindulok, kilövöm George-ot az összes információval és némi taumőbával a fedélzetén. Jobb szerettem volna két bogarat megtartani erre a célra, de mindenképpen háromra van szükségünk, hogy szabályozni tudjuk a tolóerő vektorát, és így a hajó haladási irányát.

Rocky kiadja nekem a három módosított bogarat a háló zsilipkamráján át.

– Te felerősít burkolatra – mondja. – Negyvenöt fokos szögben kifelé hajó középvonalától.

– Értettem. – Felsóhajtok. Újabb űrséta egy pörgő hajón. Juhé.

De hát mi mást tehetnék? Tolóerő nélkül nem szüntethetjük meg a forgást.

Megkezdem az űrsétát. Az egyetlen nehézséget az jelenti, hogy biztonságban eljussak a megfelelő helyre. A légzsilip az orr közelében van, nekem meg a hajó hátsó részére kell ráerősítenem a bogarakat. Ráadásul a hajó jelenleg ketté van választva, és ezt a két részt mindössze a kábelek kötik össze. De a Hail Mary tervezői erre is gondoltak. A kábeleken végig vannak hurkok, amelyekhez hevedert lehet csatlakoztatni.

Egyre nagyobb tapasztalatot szerzek a nem zérógravitációs űrséták igencsak különös területén. Ráadásul a hajóorron végzett haláltáncommal ellentétben a hátsó fertályon bőven vannak kapaszkodók. A bogarak felszerelése nem okoz nehézségeket. A burkolat kapaszkodóihoz rögzítem őket, amíg Rocky xenonitragasztója végleg megköt.

Mire végzek, John, Paul és Ringo egymástól egyenlő távolságokra alkotnak kört a hajótest körül, és mindegyik hajtóműve 45 fokkal kifelé mutat a hosszanti tengelyhez képest.

– Bogarak a helyükön – jelentem a rádión. – Megvizsgálom a sérült területet.

– Jó – válaszolja Rocky.

Megkeresem azt a burkolatrészt, amelyik elroncsolódott az üzemanyagtartály kilyukadása során. Nem sok látnivaló akad, hiszen a sérült tartályokat már kilöktem. Egykori helyüket a hiányzó burkolatlemezek helyén tátongó, téglalap alakú nyílás jelzi. A lyuk körüli területen sérülések mutatkoznak. Az egyébként csillogó környező lemezeket fekete égési nyomok csúfítják. Két szomszédos panel jól láthatóan meggörbült.

– Néhány panel meghajlott, néhány pedig kicsit megperzselődött. Nem tragédia.

– Jó hír.

– Az égési nyomok azért furák, nem gondolod? Hogy kerülnek ide?

– Sok hő.

– Ja, de oxigén nélkül. Az űrben vagyunk. Hogyan éghetett meg?

– Elmélet: tartályokban sok asztrofág. Egy részük valószínűleg halott. Halott asztrofágban van víz. Halott asztrofág nem immunis hőre. Víz és sok sok hő hidrogén és oxigén lesz. Oxigén és hő és burkolat együtt lesz égésnyomok.

– Aha. Jó elmélet.

– Köszönet.

Minden gond nélkül visszamegyek az űrkötélhídként szolgáló kábeleken a zsilipkamrába. Rocky a vezérlőterem mennyezeti buborékjában vár rám.

– Minden rendben, kérdés?

– Igen. John, Paul és Ringo vezérlése rendben?

Rocky három kezében egyforma vezérlődobozokat tart. Mindegyikből drót vezet egy burkolatra szerelt hangszóróba és mikrofonba. Negyedik kezével megtapogat egy kijelzős dobozt.

– Kommunikáció létrehozva. Minden bogár működőképes és készen.

Beszíjazom magamat a parancsnoki székbe. Kényelmetlen percek következnek.

Azért fordítottuk el a bogarakat 45 fokkal a középvonaltól, mert így tudjuk velük tetszés szerint irányítani a hajót, és így tudjuk szabályozni a forgást is. De csak akkor használhatjuk őket, ha a Hail Mary összekapcsolt állapotban van. Úgyhogy először erről kell gondoskodnom.

A forgási tehetetlenség megmaradása következtében a hajó nagyon gyorsan fog pörögni, ami azt illeti, pont olyan gyorsan, mint amikor Rocky legutóbb megmentett. Azóta jottányit sem változott a tehetetlenségünk.

Behozom a centrifuga paneljét a fő vezérlőképernyőre. Pontosabban az eredeti főképernyő fölöttire, az eredeti ugyanis teljesen tönkrement az adriani kalandunk során. De ez is megteszi.

– Készen állsz?

– Igen.

– Nagyon nagy lesz a nehézségi gyorsulás. Te könnyen elviseled, de én nem biztos. Lehet, hogy elveszítem az eszméletemet.

 – Eszmélet elvesztés egészségtelen embernek, kérdés? – Rocky hangja kissé megremeg a mondat végén.

– Kicsit egészségtelen. De ha el is veszítem az eszméletemet, ne aggódj, csak stabilizáld a hajód. Amint megszűnik a pörgés, magamhoz térek.

– Megértés. – Rocky készen áll a három vezérlővel.

– Oké, essünk neki. – Kézi vezérlésre állítom a centrifugát, és kinyomom a három figyelmeztető üzenetet. Először 180 fokkal elforgatom a legénységi részleget. Mint a legutóbbi alkalommal, most is lassan csinálom. De a legutóbbi alkalommal ellentétben most mindent rögzítettem a padlóhoz, úgyhogy amikor a világ a feje tetejére áll, és a gravitáció irányt változtat, nem szabadul el a pokol a laborban és a hálóban.

Immár fél g-s erő nyom a vezérlőpanelek felé. Az orr ismét a hajó fennmaradó részével ellentétes irányba mutat. Mind a négy csévének kiadom az utasítást, hogy húzza vissza a kábelt a hajó forgási sebességére való tekintet nélkül. A kijelző ikonjain látszik az összevonódás folyamata, a testemet pedig egyre nagyobb erő nyomja a szíjaknak.

Mindössze tíz másodperc után már 6 g-nél járunk, és alig kapok levegőt. Zihálok és vonaglok.

– Te nem egészséges! – nyüszít fel Rocky. – Visszacsinálás. Kitalál új terv.

Megszólalni már nem tudok, úgyhogy csak megrázom a fejemet. Érzem, ahogy az arcbőröm eltávolodik a fejemtől. Úgy nézhetek most ki, mint egy szörnyeteg. A perifériás látásom elfeketedik. Ez lehet az az úgynevezett csőlátás. Helytálló név.

A cső egyre sötétebb és sötétebb, míg végül minden elfeketedik.

Pillanatokkal később magamhoz térek. Legalábbis azt hiszem, pillanatokkal később. A karom a levegőben lebeg, és a testemet is csak a szíjak tartják a székben.

– Grace! Jól vagy, kérdés?

– Öm. – Megdörzsölöm a szememet. Homályos a látásom, és még mindig szédelgek. – Aha. Helyzet?

– Forgási sebesség nulla. Bogarak irányítása nehéz. Helyesbítés: bogarak irányítása könnyű. Bogarak hajtású hajó irányítása nehéz.

– De sikerült. Szép munka.

– Köszönet.

Kioldom a szíjakat, és kinyújtózkodom. Úgy tűnik, sem törést, sem új sérülést nem szenvedtem el. Egészen remek érzés újra zéró gravitációban lenni. Persze mindenem fáj. Sok fizikai munkát végeztem, és a korábbi sérüléseim még mindig nem gyógyultak be teljesen. De az irritáló gravitáció hiányában a testemnek most legalább kevesebb stresszel kell megbirkóznia.

Végigpörgetem a paneleket a monitoron.

– Minden rendszer rendben. Vagy legalábbis nem sérültebb, mint korábban.

– Jó. Mi következő lépés, kérdés?

– Most számolni fogok. Méghozzá nagyon-nagyon sokat. Ki kell kalkulálnom a tolóerő időtartamát és szögét, hogy a hajtómű-bogarakkal visszajuthassunk a hajódhoz.

– Jó.

23. FEJEZET
Kép

Időben érkeztem a találkozóra. Vagy legalábbis azt hittem. Az e-mailben 12.30 állt, de mire odaértem, már mindenki ült. Mindenki csendben volt. És mindenki engem bámult.

Egyelőre hírzárlatot rendeltünk el a balesettel kapcsolatban. Az egész világ erre a projektre figyelt – mint megmenekülésünk egyetlen esélyére. Már csak az hiányzott, hogy az emberek megtudják, a küldetés elsődleges és tartalék tudományos specialistája elhalálozott. És sok mindent el lehet mondani az oroszokról, de az kétségtelen, hogy tudnak titkot tartani. Egész Bajkonurt lezárták.

A tárgyalóterem egy oroszoktól kapott egyszerű lakókocsi volt, amelyből remek kilátás nyílt a rakétakilövő állomásra. Láttam a Szojuzt az ablakból. Régi technológia, persze, de simán a valaha épített legmegbízhatóbb hordozórakéta.

Stratt és én a robbanás éjszakája óta nem beszéltünk. A sebtében felállított bizottság munkáját koordinálta, amely a katasztrófa okait vizsgálta ki. Ez nem várhatott – ha a balesetet olyan eljárás vagy felszerelés okozta, amelyik a küldetésben is szerepet játszik, mindenképpen tudnunk kellett róla. Én is részt akartam venni a vizsgálatban, de Stratt nem engedte. Valakinek foglalkoznia kellett az ESA-csapat jelentéseivel is, amelyek a Hail Maryvel kapcsolatosan még felmerülő kisebb problémákat taglalták.

Stratt egyenesen rám meredt. Dimitrij a papírjaival babrált – biztos a forgómeghajtók továbbfejlesztésének terveit nézegette. Dr. Lokken, a tüzes norvég kolléganő, aki a centrifugát tervezte, az ujjaival dobolt az asztalon. Dr. Lamai ezúttal is a laborköpenyét viselte, mint mindig. A csapata kifejlesztett egy teljesen automatizált orvosi robotot. Ennek a nőnek egy nap jó esélye lesz a Nobel-díjra, már ha a Föld megéri. Még Steve Hatch, a bogarakat feltaláló őrült kanadai is jelen volt. Legalább ő nem viselkedett furán. A számológépén pötyögött, és még papírok se hevertek előtte. Csak a számológépe.

Ott ült Jao parancsnok és Iljuhina mérnök is. Jao éppolyan zordan festett, mint mindig, Iljuhinának pedig ezúttal nem volt pia a keze ügyében.

– Elkéstem? – kérdeztem.

– Nem, éppen időben jött – válaszolta Stratt. – Foglaljon helyet.

Leültem az egyetlen üres székre.

– Nagy valószínűséggel tudjuk, mi történt a kutatóközponttal – mondta Stratt. – Az egész épület odalett, de a benne készített felvételeket elektronikus formában tárolják egy egész Bajkonurt lefedő szerveren. Szerencsére az a szerver a repülésirányító épületben van. DuBois pedig, önmagához híven, írásban is gondosan rögzített mindent.

Elővett egy papírt.

– A digitális naplója szerint tegnap egy rendkívül ritka hibalehetőséget akart tesztelni, amely egy asztrofággal működtetett generátorban állhat fenn.

Iljuhina megrázta a fejét.

– Ezt a tesztet nekem kellett volna elvégeznem. Én vagyok felelős a hajó karbantartásáért. DuBois-nak engem kellett volna megkérnie.

– Pontosan mit tesztelt? – kérdeztem.

Lokken megköszörülte a torkát.

– Egy hónappal ezelőtt a JAXA felfedezett egy hibalehetőséget a generátorban. A generátor asztrofágból termel hőt, a hő pedig egy kis turbinát működtet fázisváltó anyaggal. Régi, megbízható technológia. Egészen kis mennyiségű asztrofággal fut… egyszerre mindössze húsz sejttel.

– Ez elég biztonságosnak tűnik – jegyeztem meg.

– Az is. De ha a tápszivattyú adagolórendszere meghibásodik, és épp ebben a pillanatban egy szokatlanul sűrű asztrofágcsomó van az üzemanyag-vezetékben, akkor akár egy nanogramm asztrofág is bekerülhet a reakciókamrába.

– És az mit okozhat?

– Semmit. Merthogy a generátor az asztrofágra irányuló infravörös fényt is szabályozza. Ha a kamra hőmérséklete túlságosan megnő, az infravörös fény kikapcsol, hogy az asztrofág lehiggadjon. Biztonsági tartalékrendszer. De létezik egy rendkívül valószínűtlen lehetőség, amikor is ennek a rendszernek a rövidzárlata maximális erősségre kapcsolja az infravörös fényt, és teljesen megkerüli a hőmérsékleti biztonsági protokollt. DuBois ezt a nagyon-nagyon valószínűtlen eshetőséget akarta tesztelni.

– Szóval mit csinált?

Lokken elhallgatott, szája kissé megremegett. Aztán megacélozta magát, és folytatta:

– Szerzett egy „replika”-generátort azok közül, amelyeket tesztelésre használunk. Módosította a tápszivattyút és az infravörös fényeket, hogy kikényszerítse azt a rendkívül valószínűtlen eshetőséget. Egyszerre akart aktiválni egy egész nanogramm asztrofágot, hogy lássa, mekkora kárt tesz a generátorban.

– Egy pillanat – szóltam közbe. – Egy nanogramm nem elég egy épület felrobbantásához. Legrosszabb esetben is csak egy kis fémet olvasztana meg.

– Igen. – Lokken vett egy mély levegőt, majd lassan kieresztette. – Tudja, hogyan tároljuk az asztrofágot kis mennyiségekben, ugye?

– Persze. Propilén-glikolban lebegnek kis műanyag tartályokban.

Lokken bólintott.

– Amikor DuBois egy nanogramm asztrofágot akart vételezni a kutatási központ gazdasági tisztjétől, véletlenül egy milligrammot adtak neki. És mivel a tartályok ugyanakkorák, és nagyon kis mennyiségről van szó, DuBois és Shapiro nem tudhatták, mivel van dolguk.

– Jóságos ég. – Megdörzsöltem a szememet. – Szó szerint egymilliószor akkora hőenergiát szabadítottak el, mint amennyire számítottak. Elpárologtatta az egész épületet, és benne mindenkit. Istenem.

Stratt megigazgatta a papírjait.

– Szembe kell néznünk egy egyszerű igazsággal: sem a tapasztalatunk, sem a módszereink nincsenek meg az asztrofág biztonságos kezeléséhez. Ha kér egy petárdát, és valaki odaállít magához egy plasztik robbanószerrel teli teherautóval, tudja, hogy valami nem stimmel. De az egy nanogramm és az egy milligramm közti különbség meghatározhatatlan egy ember számára.

Pár másodpercig mind néma csendben ültünk. Strattnak igaza volt. Úgy játszadoztunk a hirosimai atombombához mérhető energiákkal, akár egy kisautóval. Ez minden más helyzetben kész őrültség lett volna, most azonban egyszerűen nem volt más választásunk.

– Akkor elhalasztjuk a kilövést? – kérdeztem.

– Nem, átbeszéltük a dolgot, és mind egyetértünk: nem halaszthatjuk el a Hail Mary indulását. Összeszereltük, leteszteltük, feltöltöttük üzemanyaggal, készen áll az útra.

– Keringési pálya a probléma – mondta Dimitrij. – Hail Mary szoros pályán van 51,6 fokos inklináción, hogy Cape Canaveralról és Bajkonurról is könnyen oda lehessen jutni. De ez alacsony pálya, és folyamatosan szűkül. Ha nem indítjuk el három héten belül, teljes csapatot kell felküldenünk, csak hogy felsőbb pályára állítsuk.

– A Hail Mary a tervezett időben fog elindulni – jelentette ki Stratt. – Öt nap múlva. A legénységnek két napja lesz a repülés előtti ellenőrzésre, vagyis a Szojuznak három nap múlva fel kell szállnia.

– Rendben – biccentettem. – Mi lesz a tudományos szakértővel? Biztos több száz önkéntesünk van a világ minden részéről. Gyorstalpalóban kell részesítenünk a kiválasztottakat a küldetéshez szükséges tudományos tudnivalókról…

– Már meghoztuk a döntést – szakított félbe Stratt. – Igazából a döntés hozta meg önmagát. Nincs annyi időnk, hogy mindent megtaníthassunk egy specialistának, amit tudnia kell. Olyan sok a szükséges információ és kutatási anyag, hogy a legzseniálisabb tudósok sem látnák át mindössze három nap után. És ne feledje, hétezer emberből csak egynek van meg a kómarezisztenciához szükséges génkombinációja.

Ekkor kezdett összeszorulni a gyomrom.

– Látom már, hová fogunk kilyukadni.

– Mint azt minden bizonnyal tudja, a maga tesztje pozitív lett. Maga az az egy a hétezerből.

– Üdv a legénységben! – mondta Iljuhina.

– Na, várjunk csak. Nem. – Megráztam a fejemet. – Ez agyrém. Persze az asztrofággal képben vagyok, de asztronautaként fabatkát sem érek.

– Majd betanítjuk útközben – szólalt meg halk, de határozott hangon Jao. – És a nehezebb feladatokat elvégezzük mi. Magát kizárólag tudományos területeken vetjük be.

– De hát… ne már! Lennie kell valaki másnak! – Strattra pillantottam. – Mi van Jao tartalékával? Vagy Iljuhináéval?

– Ők nem biológusok – válaszolta Stratt. – Rendkívül tehetséges emberek, akik töviről hegyire ismerik a Hail Maryt, tisztában vannak a működésével és a javításával. De a hátralévő időben már senkit sem tudunk sejtbiológiából kiművelni. Az olyan lenne, mintha a világ legjobb szerkezetépítő mérnökét kérnénk fel egy agyműtétre. Ez egyszerűen nem az ő terepük.

– Mi van a lista egyéb jelöltjeivel? Azokkal, akik nem kerültek be az első körben?

– Nincs senki, aki magához hasonlóan alkalmas lenne. Igazság szerint szerencsénk van, nagyobb szerencsénk, mint álmodni mertük volna, hogy maga történetesen kómarezisztens. Gondolja, azért tartottam ennyi ideig a projektben, mert kellett a csapatba egy középiskolai tanár?

– Ó…

– Ismeri a hajó működési elvét – folytatta Stratt. – Érti az asztrofág mögötti tudományt. Tisztában van a szkafander és az egyéb speciális felszerelések használatával. Részt vett a hajóval és a küldetéssel kapcsolatos összes stratégiai megbeszélésünkön… erről gondoskodtam. Rendelkezik a szükséges génekkel, így hát rohadtul tettem róla, hogy rendelkezzen a szükséges tudásanyaggal is. Isten látja lelkem, nem akartam, hogy idáig fajuljanak a dolgok, de most mégis így állunk. Mindvégig maga volt a tartalék, a harmadik tudományos szakember a csatasorban.

– N-nem, ez nem lehet. Lennie kell másoknak. Sokkal tehetségesebb tudósoknak. Olyanoknak, akik, hát, tudja, ténylegesen el is akarnak menni erre a küldetésre. Biztos vagyok benne, hogy van egy listája. Ki a következő jelölt énutánam?

Stratt felvett egyet az előtte heverő papírlapok közül.

– Andrea Cáceres, egy paraguayi szeszgyári munkás. Kómarezisztens, és egyetemi diplomája van kémiából, valamint másoddiplomája sejtbiológiából. És még az első toborzás idején jelentkezett asztronautának.

– Remekül hangzik – mondtam. – Csörgessük meg.

– De maga többéves képzésen esett át. Kívülről-belülről ismeri a hajót és a küldetést, ráadásul maga a világ első számú asztrofágszakértője. Cáceres kiokosítására csak napjaink lennének. Tudja, hogyan dolgozom, dr. Grace. Jobban tudja, mint bárki más. Minden lehetséges előnyt biztosítani akarok a Hail Mary számára, és ez az előny most maga.

Az asztalra szegeztem a tekintetemet.

– De… én nem akarok meghalni.

– Senki sem akar – válaszolta Stratt.

– Magának kell döntenie – szólalt meg Jao. – A legénységemnek nem lehet olyan tagja, aki az akarata ellenére van itt. A saját elhatározásából kell jönnie. Ha nemet mond, idehozzuk Ms. Cácerest, és mindent megteszünk, hogy megfelelően kiképezzük. De arra kell biztatnom, hogy mondjon igent. Több milliárd élet a tét. A mi életünk nem sokat számít egy ilyen tragédia tükrében.

Kezembe temettem az arcomat. Könnyek gyűltek a szemembe. Miért pont velem történik ez az egész?

– Gondolkodhatok rajta?

– Igen – válaszolta Stratt. – De nem sokáig. Ha nemet mond, gyorsan ide kell hoznunk Cácerest. Ma délután ötig várom a válaszát.

Felálltam, és kibotorkáltam a teremből. Azt hiszem, el sem köszöntem. Sötét és nyomasztó érzés, ha az ember legközelebbi kollégái összegyűlnek, és úgy döntenek, hogy meg kell halnia.

Az órámra pillantottam – délután 12.38 volt. Négy és fél órám maradt dönteni.

/ / /

A Hail Mary forgómeghajtóinak tolóereje sokkal nagyobb, mint ami a hajó jelenlegi tömegének mozgatásához kellene. Amikor elhagytuk a Földet, a hajó 2,1 millió kilogrammot nyomott – ennek a nagy részét üzemanyag tette ki. A hajó most 120 000 kilogrammot nyom, vagyis az indulási súlyának úgy egyhuszadát.

A Hail Mary viszonylag alacsony tömegének köszönhetően a három huncut kis bogár összesen 1,5 g-nyi tolóerőre képes. Csakhogy a hajót nem arra tervezték, hogy 45 fokos szögben álló, űrséta során a burkolathoz erősített hajtóművek vigyék előre. Ha teljes kapacitásra kapcsoljuk a bogarakat, egyszerűen leszakadnak az illesztésükről, és ellovagolnak a taulementébe.

Rocky ügyelt erre, amikor megszüntette a forgásunkat. És most, hogy ezzel megvagyunk, zéró gravitációban végezhetek űrsétákat, ahogy azt a jóisten eleve eltervezte. Készítek egy 3D-nyomatot a Hail Mary belső vázáról, és átadom Rockynak tanulmányozásra. Nemcsak a megoldást fundálja ki egy órán belül, hanem az ahhoz szükséges xenonittámaszokat is elkészíti.

Kimegyek egy újabb űrsétára, hogy megerősítsem a bogarakat a támaszokkal. Most az egyszer minden a tervek szerint alakul. Rocky biztosít róla, hogy a hajó immár kibírja a bogarak teljes tolóerejét, és én egy percig sem kételkedem a szavában. Nem akármilyen mérnök ez a fickó.

Egy rakás kalkulációt gépelek be egy bonyolult Excel-munkalapba, elképzelhető, hogy itt pár hiba is becsúszik valahol. Hat órámba telik, hogy végezzek vele, de végre sikerül előállnom az érzésem szerint helyes megoldással – amely legalábbis elég közel juttat minket az A-radarjelhez, hogy szabad szemmel is lássuk. Onnan meg már tudjuk majd finomhangolni a vektorainkat.

– Kész? – kérdezem a pilótaszékből.

– Kész – válaszolja Rocky a buborékjából. A kezeiben tartja a három vezérlődobozt.

– Oké… John és Paul 4,5 százalékra.

– John és Paul, 4,5 százalék, megerősítés.

Rocky persze nekem is gyárthatott volna vezérlőket, de jobb ez így. Alaposan szemmel kell tartanom a kijelzőt, és ellenőriznem kell a vektorainkat. Az a legpraktikusabb, ha valaki a teljes figyelmét a bogaraknak tudja szentelni. És Rocky egyébként is hajómérnök. Ugyan ki tudná nála jobban vezérelni a kézműves hajtóművünket?

– John és Paul zéróra. Ringo 1,1 százalékra – mondom.

– John és Paul zéró. Ringo 1,1.

Apránként végzünk változtatásokat a tolóerővektorokon, hogy nagyjából a kívánt irányba állítsuk a hajót. Aztán végre elérjük a reményeim szerint helyes pozíciót.

– Most ugrik a majom a vízbe. Teljes meghajtás!

– John, Paul, Ringo 100 százalék.

Az 1,5 g-s gravitáció beleprésel a székembe, ahogy a hajó előrelendül, és (talán) egyenes vonalban éget (remélhetőleg) az A-radarjel felé.

– Tolóerőt három óráig fenntartani.

– Három óra. Én figyel hajtóművek. Te nyugalom.

– Kösz, de nincs idő pihenni. Ki akarom használni a gravitációt, amíg lehet.

– Én itt marad. Te értesít engem kísérletekről.

– Úgy lesz.

A cél egy újabb tizenegy napos utazás. Ehhez 130 kilogramm üzemanyagra lesz szükség, vagyis a bogarakban lévő mennyiség nagyjából egynegyedére (ha beleszámoljuk az asztrofággal teli, laborban veszteglő George-ot is). Így elégnek kell maradnia, hogy kompenzálhassuk a pályagörbe-számításomba csúszott ostoba hibákat.

Három óra múlva érjük el az utazósebességünket, aztán közel tizenegy napig siklunk majd tovább. Nem akarok a centrifuga be- vagy kikapcsolásával vesződni. Igen, megoldható, ezt Rocky már demonstrálta, amikor nemrég leállította a pörgésünket. De kényes folyamat volt, sok becsléssel, és a kontrollálhatatlan kipörgés veszélyével. Vagy ami még rosszabb: annak a lehetőségével, hogy esetleg összekuszálódnak a kábelek.

Úgyhogy a következő három órában 1,5 g-ben égetünk, aztán pedig jó ideig zéró gravitációban leszünk. Irány a labor.

Lemászok a létrán. Még mindig fáj a karom, de már kevésbé, mint korábban. Mindennap cseréltem a kötéseket – pontosabban dr. Lamai orvosi csodagépe cserélte nekem. A bőr láthatóan sebhelyes maradt. Életem hátralévő részét ronda karral és vállal fogom leélni, de a bőröm mélyebb rétegei valószínűleg megmenekültek. Máskülönben mostanra alighanem belehaltam volna az üszkösödésbe. Vagy Lamai gépe amputálta volna a karomat, amikor nem figyelek oda.

Jó ideje nem kellett már 1,5 g-ben tartózkodnom. Nem is örül neki a lábam, bár mostanra hozzászoktam az efféle panaszokhoz.

Odalépek a fő laborasztalhoz, ahol kitartóan zajlanak a taumőbakísérletek. Minden egyes elemet gondosan rögzítettem az asztalhoz, hátha további váratlan gyorsulási kalandok várnak ránk. Nem mintha az a veszély fenyegetne, hogy kifogyunk a taumőbából. Több szakajtónyi van belőlük ott, ahol korábban az üzemanyagom volt.

Először a vénuszi kísérletet veszem szemügyre. A hűtőmechanizmus halkan berregve tartja a Vénusz extrém felső atmoszférájának megfelelő hőmérsékletet. Eleinte úgy terveztem, hogy csak egy óráig hagyom érlelődni odabent a taumőbát, de aztán kialudtak a fények, és megváltoztak a prioritásaink. Az egy órából végül négy nap lett. De így legalább bőven volt idejük virgonckodni.

Nyelek egy nagyot. Ez fontos pillanat. Azon a kis üveg tárgylemezen egysejtnyi asztrofágréteg volt. Ha a taumőbák élnek, és lakmároznak az asztrofágból, a fény át fog világítani rajta. Minél több fényt látok a tárgylemezen keresztül, annál kevesebb asztrofág élte túl ezt a négy napot.

Megacélozom magamat, veszek egy nagy levegőt, és belenézek a szemlencsébe.

Koromfeketeség.

A légzésem szaporábbá válik. Kihalászok a zsebemből egy zseblámpát, és hátulról megvilágítom a tárgylemezt. Egyáltalán nem jut át rajta a fény. Görcs áll a gyomromba.

Átlépek a Hármasvilág taumőbakísérletéhez, és vetek egy gyors pillantást annak a tárgylemezére is. Pontosan ugyanazt látom, amit az előbb. Totális feketeséget.

A taumőba nem képes életben maradni a vénuszi és a hármasvilági közegben. Legalábbis nem táplálkozik benne. A gyomrom szinte elviselhetetlen görcsbe rándul.

Olyan közel voltunk! Annyira nagyon közel! Itt van a válasz a szemünk előtt! A taumőba! A világainkat pusztító rohadék természetes ragadozója! Ráadásul szívós jószág, legalábbis az üzemanyagtartályaimban gond nélkül életképes marad. A Vénusz és a Hármasvilág levegőjében azonban nem. Mi a rossebért nem?

– Te mit lát, kérdés? – kérdezi Rocky.

– Kudarc. Mindkét kísérlet. Az összes taumőba halott.

Hallom, ahogy Rocky beleöklöz a falba.

– Düh!

– Az a sok munka! A semmiért. A semmiért! – Rácsapok az asztalra. – Annyi mindent adtam fel ezért! Annyi mindent áldoztam fel!

Rocky teknője a padlóhoz csattan a buborékjában. A mélységes elkeseredés jele.

Egy darabig mindketten hallgatunk; Rocky a buborékjában gubbasztva, én az arcomat a kezembe temetve.

Végül súrlódó hangot hallok. Rocky teknője felemelkedik a padlóról.

– Mi tovább dolgoz – mondja. – Mi nem felad. Mi keményen dolgoz. Mi bátor.

– Ja, biztos.

Nem én vagyok a megfelelő ember erre a feladatra. Vészhelyettesítőként kerültem a küldetésbe, miután a ténylegesen alkalmas jelöltek felrobbantak. De akkor is itt vagyok. Lehet, hogy nem ismerem a választ az összes kérdésre, de itt vagyok. És nyilván önként jelentkeztem, pedig akkoriban azt hittem, hogy ez öngyilkos küldetés lesz. A Földön jelenleg ez nem segít, de azért ez is valami.

Stratt lakókocsija az enyém kétszerese volt. A ranggal járó privilégiumok, ugyebár. Bár tény, hogy kellett neki a hely. Jókora asztalát papírok árasztották el. Legalább hat különböző nyelvet láttam rajtuk négy különböző ábécé betűivel, de az asztal mögött ülő Strattnak ez láthatóan meg se kottyant.

Az egyik sarokban egy orosz katona állt. Nem egészen vigyázzban, de nem is lazán. Volt mellette egy szék, de a jelek szerint úgy döntött, nem él vele.

– Helló, dr. Grace – köszöntött Stratt anélkül, hogy felnézett volna, majd a katonára mutatott. – Ez itt Meknyikov közlegény. Habár tudjuk, hogy a robbanás baleset volt, az oroszok semmit sem bíznak a véletlenre.

A katonára pillantottam.

– Tehát azért van itt, hogy képzeletbeli terroristáktól védje meg magát?

– Valami ilyesmi. – Felnézett rám. – Szóval. Öt óra van. Meghozta a döntését? Elvállalja a Hail Mary tudományos szakemberének szerepét?

Leültem vele szemben. Nem tudtam a szemébe nézni.

– Nem.

Stratt meredten bámult rám.

– Értem.

– Mert… tudja… a gyerekek. Itt kell maradnom a gyerekek miatt. – Kényelmetlenül fészkelődtem a székemben. – Még ha sikerül is a Hail Marynek válaszra lelnie, közel harmincévnyi gyötrelem vár ránk.

– A-ha – mondta Stratt.

– És, öm, hát, én ugye tanár vagyok. Szóval inkább tanítanom kellene. Túlélők erős, szívós generációját kell kinevelnünk. Most puhányok vagyunk. Maga, én, az egész nyugati világ. Példátlan kényelemben és stabilitásban nőttünk fel. A holnapi világunkat a mai gyerekeknek kell majd működtetniük, márpedig ők káoszt fognak örökölni tőlünk. Sokkal többet tehetek az ügy érdekében azzal, hogy felkészítem a gyerekeket a közelgő világra. Itt kell maradnom a Földön, ahol szükség van rám.

– A Földön – ismételte Stratt. – Ahol szükség van magára.

– I-igen.

– Nem a Hail Maryn, ahol talán az egész problémát megoldhatná, tekintve, hogy tökéletesen alkalmas a feladatra.

– Nem erről van szó. Vagyis hát egy kicsit erről is. Nézze, én nem illek egy ilyen legénységbe. Nem vagyok valami elszánt felfedező.

– Ó, tudom én azt. – Stratt ökölbe szorította a kezét, és egy pillanatra félrenézett. Aztán olyan lángoló tekintettel pillantott vissza rám, amilyet egész ismeretségünk alatt még sosem láttam tőle. – Dr. Grace. Maga gyáva, és szégyentelenül süketel itt összevissza.

Összerezzentem.

– Ha tényleg annyira törődne a gyerekekkel, habozás nélkül felszállna arra a hajóra. Milliárdokat menthetne meg az apokalipszistől, ahelyett, hogy százakat készít fel rá.

Megráztam a fejemet.

– Nem erről van…

– Azt hiszi, nem ismerem magát, dr. Grace?! – kiáltott fel Stratt. – Maga gyáva alak, mindig is az volt. Hátat fordított egy ígéretes karriernek, mert az embereknek nem tetszett az egyik írása. Visszavonult a gyerekek sorfala mögé, akik bálványozzák a jó fej tanárukat. Nincs romantikus kapcsolata, mert az magában hordozza a csalódás lehetőségét. Úgy kerüli a kockázatot, akár a pestist.

Felálltam.

– Jó, így igaz! Félek! Nem akarok meghalni! Hülyére dolgoztam magamat ezen a projekten, és megérdemlem, hogy éljek! Nem veszek részt a küldetésen, és ez az utolsó szavam! Hozza a következő embert a listáról… azt a paraguayi vegyészt. Ő részt akar venni a küldetésen!

Stratt rácsapott az asztalra.

– Nem érdekel, ki akar részt venni benne. Az érdekel, ki rá a legalkalmasabb! Sajnálom, dr. Grace, de igenis részt vesz a küldetésen. Tudom, hogy fél. Tudom, hogy nem akar meghalni. De akkor is részt vesz a küldetésen.

– Magának teljesen elment a józan esze! Én pedig már itt sem vagyok! – Az ajtó felé fordultam.

– Meknyikov! – kiáltott fel Stratt.

A katona fürgén elállta az utamat.

Visszafordultam a nő felé.

– Most csak szórakozik, ugye?

– Könnyebb lett volna, ha igent mond.

– Mégis mi a terve? – Hüvelykujjammal a katonára böktem. – Négy évig tartanak majd pisztolyt a fejemhez?

– Az út alatt kómában lesz.

Megpróbáltam eliszkolni Meknyikov mellett, de megragadott a vaskezével. Még csak durváskodnia sem kellett, összehasonlíthatatlanul erősebb volt nálam. A vállamnál fogva fordított vissza Stratt felé.

– Ez őrület! – szakadt ki belőlem. – Jao ezt nem fogja hagyni! Egyenesen megmondta, hogy senkit sem akar a hajóján tudni, aki nem a saját akaratából megy!

– Igen, azzal ki is zökkentett – válaszolta Stratt. – Irritálóan becsületes ember.

Felkapott egy listát, amelyet holland nyelven jegyzett le.

– Először is a kilövésig hátralévő pár napot egy cellában tölti. Senkivel nem fog tudni beszélni. Indulás előtt kiütjük egy rendkívül erős nyugtatóval, és úgy visszük fel a Szojuzra.

– Nem gondolja, hogy Jao ezt egy kicsit gyanúsnak találja majd?

– Elmagyarázom Jao parancsnoknak és Iljuhina specialistának, hogy a nem túl alapos űrhajósképzése miatt attól tartott, pánikba esik a kilövés alatt, ezért úgy döntött, inkább nem lesz eszméleténél. Ha megérkeznek a Hail Maryre, Jao és Iljuhina behelyezik magát az orvosi ágyába, és beindítják a kómát előidéző folyamatot. Aztán gondoskodnak a kilövési előkészületekről. Maga már csak a Tau Cetinél fog felébredni.

Lassan elhatalmasodott rajtam a pánik. Rájöttem, hogy ez az eszement terv akár még működhet is.

– Nem! Ezt nem teheti! Nem megyek sehová! Ez őrültség!

Stratt megdörzsölte a szemét.

– Akár hiszi, akár nem, dr. Grace, tulajdonképpen kedvelem magát. Azt nem mondanám, hogy különösebben tisztelem is, de hiszem, hogy alapvetően jó ember.

– Könnyen beszél, nem magát gyilkolják meg éppen! Maga gyilkol meg engem! – Könnyek csurogtak végig az arcomon. – Nem akarok meghalni! Ne küldjön el meghalni! Kérem!

Stratt arcán fájdalom suhant át.

– Nekem sem tetszik jobban ez az egész, mint magának, dr. Grace. Ha ez vigasztalja, hősként ünneplik majd. Ha a Föld túléli ezt a krízist, mindenhol a maga szobrai fognak állni.

– Eszem ágában sincs engedelmeskedni! – Elöntött az epe. – Szabotálni fogom a küldetést! Ha maga megöl engem, én cserébe kicsinálom a küldetését! Meglékelem a hajót!

Stratt megrázta a fejét.

– Nem, semmi ilyesmit nem fog tenni. Csak blöfföl. Mint mondtam, maga alapvetően jó ember. Amikor magához tér, piszkosul dühös lesz, ahogy bizonyára Jao és Iljuhina is dühösek lesznek rám, amiért így elbántam magával. De addigra már ott lesznek, és el fogják végezni a munkájukat. Mert az emberiség számít magukra. Kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok benne, hogy helyesen fog cselekedni.

– Próbálja csak meg! – rikoltottam. – Gyerünk! Próbálja meg! Majd meglátja, mi lesz!

– De nem támaszkodhatok csupán kilencvenkilenc százalékra, nem igaz? – Ismét rápillantott a papírjára. – Mindig is abban a hitben éltem, hogy az amerikai CIA készíti a legjobb kihallgatási drogokat. De képzelje, valójában a franciáké az érdem. Bizony. A DGSE tökéletesített egy drogot, amely hosszú ideig tartó retrográd amnéziát okoz. Nemcsak órákig vagy napokig fejti ki a hatását, hanem hetekig. Különböző terroristaellenes műveletekben használták. Jól jön, ha el akarják feledtetni egy gyanúsítottal, hogy valaha is kihallgatták.

Elborzadva néztem rá. Fájt a torkom az üvöltözéstől.

– Az orvosi ágya majd bead magának egy tisztességes dózist ébredés előtt. Maga és a társai feltételezni fogják, hogy az amnéziája csupán a kóma mellékhatása. Jao és Iljuhina elmagyarázzák magának a küldetést, maga pedig szépen beleveti magát a munkába. A franciák biztosítottak róla, hogy a drog nem törli ki a tanult készségeket, a nyelvtudást és az efféléket. Mire az amnéziája elmúlik, talán már vissza is küldték a bogarakat. Ha pedig mégsem, addigra szerintem már túlságosan elköteleződik a küldetés mellett, hogy feladja.

Azzal biccentett Meknyikovnak, aki kirángatott az ajtón, és vonszolni kezdett magával az úton.

Visszanéztem az ajtó felé, és torkom szakadtából üvöltöttem:

– Nem teheti ezt!

– Csak gondoljon a gyerekekre, Grace – válaszolta Stratt az ajtóból. – Arra, hogy hány gyereket fog így megmenteni. Gondoljon rájuk.

24. FEJEZET
Kép

Áhá.

Oké.

Nem merész felfedező vagyok, aki nemesen az életét ajánlotta a Föld megmentéséért. Csak egy rémült kisember, akit a szó szoros értelmében erőszakkal kellett belerángatni ebbe az egészbe.

Gyáva vagyok.

Mindez egy pillanat alatt villant be. Itt ülök a széken, és a laborasztalt bámulom. Az iménti, majdnem hisztérikus állapotból… ide jutottam. És ez rosszabb. Ledermedtem.

Gyáva vagyok.

Azt egy ideje már tudom, hogy nem én vagyok az emberiség kiválasztott, különleges megmentője – egyszerűen csak egy átlagos fickó vagyok, aki a génjeinek hála képes túlélni egy kómát. És ezzel már megbékéltem.

De azt nem tudtam, hogy gyáva vagyok.

Emlékszem az érzelmeimre. A pánikra. Emlékszem az egészre. A színtiszta, eszeveszett rettegésre. Nem a Földért vagy az emberiségért vagy a gyerekekért rettegtem. Hanem önmagamért. Nem maradt más, csak a bénító iszonyat.

– Rohadjon meg, Stratt – motyogom.

A legjobban azon húzom fel magamat, hogy igaza volt. Tökéletesen bevált a terve. Visszatért az emlékezetem, és most már annyira elszántan akarom a küldetés sikerét, hogy mindent beleadok. És egyébként is mindent beleadtam volna, ez egyértelmű. Mi mást tehettem volna? Halálra ítéljek hétmilliárd embert, csak hogy kibabráljak Stratt-tal?

Rocky közben valamikor átjött az alagútján a laborba. Nem tudom, mióta lehet itt. Ki se kellett volna mozdulnia a vezérlőteremből, hiszen onnan is mindent „lát” a szonárjával. Most mégis itt van.

– Te nagyon szomorú – szólal meg.

– Ja.

– Én is nagyon szomorú. De mi már nem sokáig szomorú. Te tudós. Én mérnök. Együtt megoldunk.

Frusztráltan emelem égnek a kezemet.

– De hogyan?!

Végigcsattog az alagúton, hogy a lehető legközelebb legyen hozzám.

– Taumőba megesz mi összes üzemanyag. Ezért taumőba túlél és szaporodik üzemanyagtartályban.

– És?

– Legtöbb életforma nem képes saját levegő nélkül élni. Én meghal, ha nem eridi levegőben vagyok. Te meghal, ha nem földi levegőben vagy. De taumőba túlél, amikor nem adriani levegőben van. Taumőba erősebb, mint eridi élet. Erősebb, mint földi élet.

A nyakamat nyújtogatva nézek fel rá.

– Igaz. És az asztrofág is elég szívós. Megél a vákuumban és a csillagok felszínén is.

Rocky összekoccantja két karomkezét.

– Igen igen. Asztrofág és taumőba ugyanaz bioszférából jön. Valószínűleg közös ősszármazás. Adriani életforma nagyon erős.

Erre felfigyelek.

– Aha. Oké.

– Te máris van ötlet. Ez nem kérdés. Én ismer téged. Te mond ötlet.

Felsóhajtok.

– Nos… A Vénuszon, a Hármasvilágon és az Adrianon is van egy csomó szén-dioxid. Az asztrofág szaporodási zónája mindhárom helyen ott van, ahol a nyomás 0,02 atmoszféra. Szóval kezdhetem mondjuk egy szén-dioxiddal teli, 0,02 atmoszférás kamrával, hogy lássuk, a taumőba életben marad-e benne. Aztán egyenként újabb gázokat adok hozzá, hogy megnézzük, mi okozza a problémát.

– Megértés.

Felállok, és leporolom a kezeslábasomat.

– Csinálnod kell nekem egy tesztkamrát. Átlátszó xenonit, szelepekkel, hogy tudjam ki-be engedni rajtuk a levegőt. És be kell tudnom állítani a hőmérsékletet mínusz 100 Celsius-fokra, mínusz 50 Celsius-fokra, vagy mínusz 82 Celsius-fokra.

Használhatnám a saját felszerelésemet is, de miért ne élvezhetném ki a jobb minőségű anyag és kivitelezés előnyeit?

– Igen igen. Én csinál most. Mi csapat vagyunk. Mi megoldjuk. Nem kell szomorúság. – Azzal elsiet az alagútba a háló felé.

Az órámra pillantok.

– A fő égetés harmincnégy perc múlva véget ér. Utána centrifugális üzemmódba helyezzük magunkat a bogarakkal.

Rocky megtorpan.

– Veszélyes.

– Igen, tudom. De a laborhoz gravitáció kell, és nem akarok tizenegy napot várni. Ki akarom használni a rendelkezésünkre álló időt.

– Bogarak tolóerőt csinál, nem forgatást.

Ez igaz. A meghajtásunk jelenleg finoman szólva is kezdetleges. Nincsenek szervóink vagy csuklóink, amelyekkel az égetés irányát szabályozhatnánk. Olyanok vagyunk, mint egy tizenhatodik századi tengerjáró, csak mi bogarakat használunk vitorlák helyett. Nem is, hadd helyesbítsek: azokon a tengerjárókon legalább lehetett módosítani a vitorlák állását. Inkább olyanok vagyunk, mint egy lapátkerekes hajó törött kormánnyal.

De azért így sem reménytelen a helyzet. Valamennyire tudjuk szabályozni a pozíciónkat az egyes hajtóművek tolóerejének mértékével. Rocky is így szüntette meg korábban a forgásunkat.

– Megéri a kockázatot.

Rocky visszaszalad hozzám az alagútban.

– Hajó le fog pörögni tengelyről. Mi nem tud kiereszteni centrifugális kábelek. Mert összegabalyodás.

– Először a szükséges forgásról gondoskodunk, aztán leállítjuk a bogarakat, és aztán eresztjük ki a kábeleket.

Rocky hátrahőköl.

– Ha hajókábelek nem kieresztve, erő túl sok embernek.

Ez valóban problémát jelent. Mire a hajó a kieresztett kábelekkel két részre válik, a tervem szerint már 1 g-s gravitáció lesz a laborban, márpedig ekkora forgási tehetetlenség eléréséhez az egy darabban lévő hajónak nagyon gyorsan kell pörögnie. Amikor utoljára ilyet csináltunk, elájultam a vezérlőteremben, Rocky pedig majdnem belehalt, amikor megmentett.

– Na jó… Mit szólsz ehhez: lefekszem a raktérben, a hálóhelyiség alatt. Annál közelebb nem juthatok a hajó középpontjához. Ott lesz a legkisebb az erőhatás. Nem lesz bajom.

– Te hogyan működtet centrifugális vezérlők raktérből, kérdés?

– Majd… ömm… leviszem magammal a labor vezérlőmonitorját, és levezetem a működéshez szükséges hosszabbító kábeleket is. Igen. Így jó lesz.

– Mi lesz, ha te elveszted eszmélet, és nem tud működtetni vezérlők, kérdés?

– Akkor leállítod a forgatást, és magamhoz térek.

Rocky ide-oda mászkál az alagútjában.

– Nem tetszés. Alternatív terv: mi vár tizenegy nap. Elmegy én hajómhoz. Mi kitakarít te hajód üzemanyagtartályok. Sterilizálás… hogy nem marad taumőba. Újratöltés én hajómból. Aztán te hajód összes funkciója újra használható.

Megrázom a fejemet.

– Nem akarok tizenegy napot várni. Most akarok dolgozni.

– Miért, kérdés? Miért nem várás, kérdés?

Rockynak természetesen teljesen igaza van. Kockára teszem az életemet és talán a Hail Mary strukturális integritását is, de akkor sem ücsöröghetek csak úgy tizenegy napig, amikor ennyi a tennivaló. Hogyan magyarázom el a „türelmetlenséget” olyasvalakinek, aki hétszáz évig él?

– Emberi dolog – válaszolom.

– Megértés. Nem igazi megértés, de… megértés.

A felpörgetés a terveknek megfelelően zajlott. Rocky Ringót választotta ki hozzá, John és Paul kikapcsolt állapotban maradt. George továbbra is a hajón pihen, ha esetleg hirtelen szükség lenne rá.

A felpörgetés gravitációs ereje durva volt – nem tagadom. De elég sokáig megőriztem az eszméletemet, hogy manuálisan végigmenjek a centrifuga beindításának lépésein. Kezdek egészen belejönni. Azóta kellemes, egyenletes 1 g van a hajón.

Igaz, hogy a türelmetlenségem kockázatnak tett ki minket, ugyanakkor mindennek köszönhetően már hétnapnyi kőkemény tudományos munkát végezhettem el.

Rocky az ígéretéhez híven elkészült a tesztelő berendezéssel. Mint mindig, ezúttal is minden tökéletesen működött. Egy bosszantóan kicsi vákuumos üvegkamra helyett szinte egy akváriummal dolgozhattam. A xenonitot nem hatja meg, ha erős nyomás nehezedik nagy, lapos felületére. „Állok elébe”, rikkantja virgoncan.

Nyugodtan kijelenthetjük, hogy korlátlan mennyiségű taumőbával gazdálkodom. A Hail Maryből valóságos taumőba-kirándulóhajó lett. Ha többre van szükségem, elég megnyitnom az üzemanyagcsövet, amelyik egykor a generátorhoz vezetett.

– Hé, Rocky! – kiáltok fel a laborban.  – Nézd, hogy húzok elő egy taumőbát a kalapból!

Rocky az alagútján át felmászik a vezérlőteremből.

– Én feltételez, ez földi szófordulat.

– Igen. Van egy „televíziónak” nevezett földi szórakoztató…

– Kérlek, ne magyaráz. Te talál valami, kérdés?

Na, nem baj. Elég sok időbe telne elmagyarázni egy idegennek, hogy mi az a rajzfilm.

– Vannak eredményeim.

– Jó jó. – Lekuporodik egy kényelmesebb, ülő pozícióba. – Te mond eredmények! – Igyekszik leplezni, de a hangja egy egészen kicsit magasabb a szokásosnál.

A laborfelszerelésre mutatok.

– Ez egyébként tökéletesen működik.

– Köszönet. Mond eredmények.

– Először az adriani környezettel kísérleteztem. Taumőbát és egy tárgylemeznyi asztrofágot adtam hozzá. A taumőba életben maradt, és felzabálta az egészet. Ami nem meglepő.

– Nem meglepő. Ez taumőba saját környezete. De bizonyít, hogy felszerelés működik.

– Pontosan. További teszteket végeztem a taumőba tűrőképességének megállapítására. Az adriani levegőben mínusz 180 Celsius-foktól plusz 107 Celsius-fokig képesek életben maradni. E tartományon kívül elpusztulnak.

– Lenyűgöző tartomány.

– Igen. És vákuumközeli állapotban is megmaradnak.

– Mint te üzemanyagtartályok.

– Igen, de teljes vákuumban nem. – Elfintorodom. – Szén-dioxidra van szükségük. Legalább egy kevéskére. Amikor argont helyeztem az adriani környezetbe szén-dioxid helyett, a taumőba egyáltalán nem táplálkozott. Szunnyadó állapotban maradt, és végül éhen halt.

– Várható. Asztrofágnak kell szén-dioxid. Taumőba jön ugyanaz környezetből. Taumőbának is kell szén-dioxid. Hogyan szereznek szén-dioxid üzemanyagtartályokban, kérdés?

– Engem is ugyanez a kérdés foglalkoztatott! Úgyhogy végeztem egy spektrográfos elemzést az üzemanyagtér üledékén. Egy csomó CO2-gáz bomlott le a folyadékban.

– Asztrofágnak valószínűleg van belül szén-dioxid. Vagy bomlás szén-dioxid csinál. Idővel néhány százalék meghal üzemanyagtartályokban. Nem minden sejt tökéletes. Hibák. Mutációk. Halott asztrofágok csinálnak szén-dioxid a tartályokban.

– Egyetértek.

– Jó eredmények – mondja Rocky, majd mászni kezd visszafelé.

– Várj. Van még tovább is. Bőven.

Rocky megtorpan.

– Tovább, kérdés? Jó.

Nekidőlök a laborasztalomnak, és megveregetem a tartályt.

– Reprodukáltam a Vénuszt a tartályban. Többé-kevésbé. A Vénusz levegője 96,5 százalékban szén-dioxid, 3,5 százalékban nitrogén. Eleinte csak a szén-dioxidot adagoltam be. A taumőba jól viselte. Aztán hozzáadtam a nitrogént, és a taumőba elpusztult.

Rocky teknője megemelkedik.

– Mind elpusztul, kérdés? Hirtelen, kérdés?

– Igen. Másodpercek alatt. Mind elpusztult.

– Nitrogén… váratlan.

– Igen, nagyon váratlan! Megismételtem a kísérletet a Hármasvilág levegőjével. Először csak szén-dioxidot adagoltam: a taumőba jól érezte magát. Hozzáadtam a kén-dioxidot: a taumőba jól érezte magát. Hozzáadtam a nitrogént: bumm! Az összes taumőba elpusztult.

Rocky szórakozottan kocogtatja egyik ujjával az alagút falát.

– Nagyon nagyon váratlan. Nitrogén nem veszélyes eridi életre. Sok eridi élet igényel nitrogén.

– A Földdel ugyanez a helyzet. A bolygónk levegőjének hetvennyolc százaléka nitrogén.

– Érthetetlen.

Nem csak neki. Én is éppolyan tanácstalan vagyok, mint ő. Mindkettőnknek ugyanaz jár a fejében: ha minden élet ugyanabból a forrásból fejlődött ki, hogy lehet, hogy a nitrogén elengedhetetlen két bioszférához, de mérgező egy harmadikra?

A nitrogén totálisan ártalmatlan, és gáz formájában szinte teljesen inaktív. Általában jól elvan N2-ként, és nem nagyon akar reakcióba lépni semmivel. Az emberi test még csak nem is foglalkozik vele, pedig minden levegővétel 78 százaléka nitrogén. Ami az Eridet illeti, annak az atmoszférája nagyrészt ammónia – egy nitrogénvegyület. Egyáltalán hogyan képes a pánspermia-jelenség elhinteni az élet csíráját a Földön és az Eriden, két, nitrogénnel teli bolygón, ha már egy kis mennyiségű nitrogén is megöli a szóban forgó életet?

Nos, erre könnyű választ adni: bármilyen életforma idézte is elő a pánspermiát, nem okozott neki gondot a nitrogén. A később kifejlődő taumőbának viszont gondot okoz.

Rocky teknője lejjebb süllyed.

– Helyzet rossz. Hármasvilág levegő nyolc százaléka nitrogén.

Leülök a labor székére, és karba fonom a kezemet.

– A Vénusz levegőjének 3,5 százaléka nitrogén. Ugyanaz a probléma.

Rocky még mélyebbre süllyed, és a hangja is esik egy oktávot.

– Reménytelen. Nem tud megváltoztatni Hármasvilág levegő. Nem tud megváltoztatni Vénusz levegő. Nem tud megváltoztatni taumőba. Reménytelen.

– Nos. A Hármasvilág és a Vénusz levegőjét valóban nem tudjuk megváltoztatni. De a taumőbát talán igen.

– Hogyan, kérdés?

Felkapom a tabletemet a munkaasztalról, és átfutom az eridiaiak testműködéséről készített jegyzeteimet.

– Vannak az eridiaiaknak kórságai? Betegségek a testben?

– Vannak. Nagyon, nagyon rosszak.

– Hogyan öli meg a testetek a kórságokat?

– Eridiai test zárt. Csak akkor nyílik, ha van evés vagy tojásrakás. Kinyílás idején belső terület nagyon felhevül forró vértől nagyon sokáig. Megöl minden kórság. Kórság csak sebeken át tud bekerülni testbe. Akkor nagyon rossz. Test leállít fertőzött terület. Forró vérrel hevít, hogy megölje kórság. Ha kórság gyors, eridiai meghal.

Semmi immunrendszer. Csak hőség. Miért is ne? Az eridiaiak forró keringési rendszere vizet forral, hogy mozgásra késztesse az izmokat. Miért ne főzné meg és sterilizálná a bevitt élelmet is? És mivel a bőrük nehéz oxidokból áll, vagyis lényegében sziklás, nem sok vágás vagy horzsolás miatt kell aggódniuk. Még a tüdejük sem kerül interakcióba a külvilággal. Ha pedig mégis bejutnak kórokozók, a test lezárja azt a területet, és felforralja. Az eridiai test egy közel bevehetetlen erőd.

Az emberi test viszont inkább egy határok nélküli rendőrállamra hasonlít.

– Az emberek nagyon másképpen működnek – magyarázom. – Mi folyton megbetegszünk, de van egy nagyon erős immunrendszerünk. És gyógymódokat keresünk a betegségekre a természetben. A szó: „antibiotikumok”.

– Nem megértés. Gyógymódok a természetben, kérdés? Hogyan, kérdés?

– Más földi életformák az evolúció során kifejleszthettek védelmet ugyanazon betegségek ellen. Olyan vegyi anyagokat bocsátanak ki, amelyek megölik a kórokozókat más sejtek károsítása nélkül. Az emberek megeszik azokat a vegyi anyagokat, és ezzel megölik a betegséget, az emberi sejteket viszont nem.

– Csodálat. Eriden nincs ilyen.

– De azért ez a rendszer sem tökéletes. Az antibiotikumok először nagyon jól működnek, de az évek múlásával egyre kevésbé hatékonyak, végül pedig már csak éppenhogy.

– Miért, kérdés?

– A kórokozók változnak. Az antibiotikumok szinte minden kórokozót megölnek a testben, de néhány életben marad. Az antibiotikumok használatával az emberek akaratlanul is megtanítják a kórokozóknak, hogyan éljék túl az antibiotikumokat.

– Á! – Rocky teknője kissé megemelkedik. – Kórokozók kifejleszt védelem gyilkos vegyi anyagok ellen.

– Igen. – A tartályra mutatok. – És most gondolj a taumőbára kórokozóként. Gondolj a nitrogénre antibiotikumként.

Rocky egy kis töprengés után a szokott helyre emeli vissza a teknőjét.

– Megértés! Csinál környezet, ami alig halálos. Szaporít taumőba, ami túlél. Csinál halálosabb környezet. Szaporít túlélők. És így tovább és így tovább!

– Igen. Nem kell megértenünk, hogyan vagy miért öli meg a nitrogén a taumőbát. Csak ki kell tenyésztenünk a nitrogénrezisztens taumőbát.

– Igen!

– Helyes! – Rácsapok a tartály tetejére. – Csinálj nekem tíz ilyet, csak kisebbet. És találj ki valamit, hogy mintát vehessek a taumőbákból a kísérlet megzavarása nélkül. Készíts egy rendkívül pontos gázbefecskendező rendszert… nagyon pontosan kell majd szabályoznom a nitrogén mennyiségét a tartályban.

– Igen! Én csinál! Én csinál most!

Azzal lesiet a hálóba.

/ / /

Megnézem a spektrográf eredményeit, és megrázom a fejemet.

– Nem jó. Teljes kudarc.

– Szomorú – mondja Rocky.

A kezemre támasztom az államat.

– Esetleg kiszűrhetném a mérgeket.

– Esetleg koncentrálhatnál taumőbákra. – Van Rocky hangjának egy sajátos csicsergése, ha valami csípős megjegyzést tesz. Na, ez a csicsergés most nagyon tisztán hallható.

– Ők jól megvannak. – Odapillantok a labor egyik fala mentén végighúzódó taumőbafeldolgozó tartályokra. – Most csak annyit tehetünk, hogy várunk. Eddig jó eredményeket kaptunk. Már 0,01 százalék nitrogénnal tudnak megbirkózni minden gond nélkül. A következő generáció talán már a 0,015 százalékot is kibírja majd.

– Ez időpocsékolás. És én étel elpocsékolása.

– Tudnom kell, hogy meg tudom-e enni a táplálékodat.

– Edd saját táplálék.

– Csak pár hónapra maradt igazi ételem, neked annyi van a hajódon, hogy huszonhárom eridiai is évekig el tudna élni rajta. Az eridi és a földi élet ugyanazokat a fehérjéket használja, úgyhogy a te táplálékod elvileg nekem is jó lehet.

– Te miért mond „igazi étel”, kérdés? Mi nem igazi étel, kérdés?

Ismét a kijelzőre pillantok. Miért van az eridiai ételben ilyen sok nehézfém?

– Az igazi étel az, aminek jó az íze. Amit jó megenni.

– Neked van „nem jó megenni” étel, kérdés?

– Bizony. A kómalé. A hajó azzal táplált engem az idevezető úton. Van belőle annyi, hogy kitartson még négy évig.

– Edd azt.

– Rossz az íze.

– Étel íze nem olyan fontos.

– Hé. – Rocky felé bökök az ujjammal. – Az embereknek nagyon fontos az ételük íze.

– Emberek furcsák.

A spektrométer kijelzőjére mutatok.

– Miért van az eridiai ételben tallium?

– Egészséges.

– A tallium halálos az emberre.

– Akkor te eszel emberi étel.

– Ehh. – Odalépek a taumőbatartályokhoz. Rocky igazán kitett magáért. Milliomodrész pontosságig tudom szabályozni a nitrogéntartalmat, és egyelőre elég rózsásnak tűnik a helyzet. Igaz, ez a generáció csak egy kevéske nitrogénnel képes megbirkózni, de már ez is egy kevéskével több, mint amire az előző generáció képes volt.

Működik a terv. A taumőbáink lassan nitrogénrezisztenciát fejlesztenek ki.

Képesek lesznek valaha megbirkózni a Vénusz 3,5 százalékos szintjével? Vagy a Hármasvilágon meglévő 8 százalékossal? Ki tudja? Várunk, és majd kiderül.

Százalékos értékeket használva követem a nitrogén mennyiségét. Ez csakis azért működik, mert az asztrofág minden esetben ott szaporodik, ahol a levegő 0,02 atmoszféra, és mivel a nyomás mindig, minden kísérletben megegyezik, elég, ha csak a nitrogénértéket tartom számon.

A kísérlet szakszerű módja a „parciális nyomás” követése lenne, de az tök kényelmetlen. Folyton 0,02 atmoszférával kellene osztanom, aztán később ugyanazzal szoroznom, amikor rendszerezem az adatokat.

Megpaskolom a hármas tartály tetejét. Ez az én szerencsetartályom. Huszonhárom generációnyi taumőbából kilencszer a hármas tartályban született meg a legerősebb törzs. Nem rossz, tekintve, hogy ennek a cuki csajszinak kilenc másik tartállyal kell versenyeznie.

Igen, a hármas tartály nőnemű. Netán van ezzel valami problémád?

– Mennyi idő múlva érjük el az A-radarjelet?

– Tizenhét óra múlva lassító tolóerő manőver.

– Oké, állítsuk le a centrifugát most. Biztos, ami biztos, hátha problémába futunk, és kell majd az a pluszidő, hogy megjavítsunk valamit.

– Egyetértés. Én most megy vezérlőterem. Te megy le raktér, ahol lefekvés. Te nem felejt vezérlőpanel hosszabbító.

Körbepillantok a laborban. Minden le van rögzítve.

– Ja, oké. Csináljuk.

– John, Ringo, Paul lekapcsolva – jelenti Rocky. – Elérve keringési sebesség.

Egy bolygórendszerben nincsen „stacionárius” állapot. Mindig mozogsz valami körül. Ez esetben Rocky lecsökkentette az utazósebességünket, hogy a Tau Cetitől 1 csillagászati egységre álljunk stabil pályára. Ott hagytuk ugyanis az A-radarjelet.

Rocky a vezérlőtermi buborékjában várakozik, közben felcsatolja a dobozokat a falitartóikra. Most, hogy a hajtóművek leálltak, visszatért a zéró gravitáció, és más se hiányzik, mint hogy a „Hajó tolóerő gomb” szabadon röpködjön ide-oda.

Rocky megkapaszkodik pár fogantyúban, és a teknőjével a domborszerkezeti monitor fölé helyezkedik. Mint mindig, a monitor színek helyett domborzatszerű textúrákkal jelzi ki neki az én monitorom képét.

– Irányítás tiéd. – Rocky elvégezte a dolgát. Most én jövök.

– Mennyi idő a villanásig?

Rocky levesz a falról egy eridiai órát.

– Következő villanás három perc hét másodperc.

– Oké.

Rockynak megvan a magához való esze. Úgy állította be a hajóját, hogy nagyjából húszpercenként beindítsa a hajtóművét egy töredékmásodpercre, így most van odakint egy jelzőfényünk, ami nagyon is kapóra jön. Persze azt nem nehéz kiszámítani, hol lehet a hajó, de más bolygók gravitációja, az utolsó ismert sebességek pontatlan mérése, a Tau Ceti gravitációjának hibás becslése… mind összeadódik apró hibákká. Márpedig egy apró hiba egy csillag körül keringő objektum esetében veszettül nagy távolságot jelent.

Reménykedhetnénk abban, hogy a taufény majd pont megcsillan a hajón, amikor a közelébe érünk, de Rocky inkább beállította a hajtóműveket, hogy időnként villanjanak fel. Más dolgom sincs, mint figyelni a petrovaszkóppal. Rendkívül fényes villanás lesz.

– Mi jelenlegi nitrogéntolerancia, kérdés?

– A hármas tartályban ma volt pár túlélő 0,6 százalékos nitrogéntartalom mellett. Már szaporítom őket.

– Mi az elosztás, kérdés?

Ezt a beszélgetést már több tucatszor lefolytattuk, de nem csoda, hogy kíváncsi. A faja túlélése forog kockán.

Az „elosztás”, ugyanis így hívjuk, a tíz tartályba jutó nitrogénmennyiségek közti különbség – merthogy nem ugyanazt csinálom a tartályokban. Minden új generáció esetében tíz új nitrogénszázalékkal próbálkozom.

– Agresszívan növelem. 0,05 százalékos különbségekkel.

– Jó jó.

Mindegyik tartály taumőba–06-ot szaporít (a név a 0,6 százaléknyi nitrogénnel szembeni rezisztenciából származik). Mint mindig, az egyes a kontrolltartály. 0,6 százalék nitrogén van a levegőjében, vagyis semmi gondot nem jelenthet a taumőba–06-nak. Ha pedig mégis, akkor nyilván valami hiba történt az előző lépés során, és vissza kell térnem egy korábbi törzshöz.

A kettes tartályban 0,65 százalék nitrogén van, a hármas tartályban 0,7 százalék, és így tovább, egészen a tízes tartály 1,05 százalékáig. A legerősebb túlélők lesznek a bajnokok, akik továbbjutnak a következő körbe. Várok pár órát, amíg lezajlik legalább kétgenerációnyi szaporodás. A taumőba mennyisége elképesztően gyorsan duplázódik. Elég gyorsan, hogy pár nap alatt felzabálja a teljes üzemanyagkészletemet, mint tudjuk.

Ha eljutunk a Vénuszra vagy a Hármasvilágra jellemző nitrogéntartalomig, sokkal alaposabb tesztelések következnek.

– Villanás hamarosan – szólal meg Rocky.

– Vettem.

Behozom a petrovaszkópot a középső monitorra. Normál esetben egy oldalsó képernyőn tartom, de a középső az egyetlen, amelyet Rocky is „lát”. Nem meglepő módon most csak a Tau Ceti háttérvilágítása észlelhető a Petrova-frekvencián. Megdöntöm a kamerát, és pásztázni kezdek vele. Szándékosan közelebb jöttünk a Tau Cetihez, mint az A-radarjel, így most többé-kevésbé a csillaggal ellentétes irányban kereshetem a célpontunkat. Ezzel minimalizáljuk a háttérbeli infravörös sugárzást, és jó rálátást biztosítunk magunknak a villanásra.

– Oké. Azt hiszem, nagyjából a hajód irányába nézek.

Rocky a domborszerkezeti monitorját figyeli.

– Megértés. Harminchét másodperc villanásig.

– Hé, amúgy mi a hajód neve?

– A-radarjel.

– Úgy értem, te minek hívod?

– Hajó.

– A hajódnak nincs neve?

– Miért lenne hajónak név, kérdés?

Megvonom a vállamat.

– Egy hajónak van neve.

Rocky a pilótaszékemre mutat.

– Mi te széked neve, kérdés?

– Nincs neve.

– Miért van hajó név, de szék nincs név, kérdés?

– Hagyjuk. A te hajód az A-radarjel.

– Én is ezt mond. Villanás tíz másodperc múlva.

– Vettem.

Mindketten elhallgatunk, és a magunk kijelzőjére meredünk. Hosszú időbe telt beazonosítanom az erre utaló apró jeleket, de mostanra meg tudom állapítani, ha Rocky összpontosítja valamire a figyelmét. Az adott hely felé állítja a teknőjét, és alig észrevehetően előre-hátra döntögeti. Ha ennek a döntögetésnek az irányát követem, általában eljutok a figyelme tárgyát képező objektumig.

– Három… kettő… egy… most!

Ebben a pillanatban pár pixel fehéren villan fel a monitoron.

– Megvan.

– Én nem észrevesz.

– Halvány volt. Messze lehetünk. Egy pillanat… – Átváltok a teleszkóp képernyőjére, és megkeresem a villanás helyét. Kis mozdulatokkal pásztázok ide-oda, amíg észre nem veszek egy enyhe elszíneződést a feketeségben. Az A-radarjelen tükröződő taufény. – Aha, elég messze vagyunk.

– Nem baj. Bogarakban sok üzemanyag marad. Te mond irányváltás.

Leolvasom az adatokat a monitor aljáról. Csak annyit kell tennünk, hogy hozzáigazítjuk a Hail Maryt a teleszkóp jelenlegi szögéhez.

– Oldalirány plusz 13,72 fok. Döntésirány mínusz 9,14 fok.

– Oldal plusz egy három egész hét kettő. Döntés mínusz kilenc egész egy négy. – Rocky lekapja a bogarak irányítódobozait a falról, és munkához lát. A bogarak adott sorrend szerinti be- és lekapcsolásával az A-radarjel felé irányítja a hajót.

Megerősítésképp ráközelítek a célpontra a teleszkóppal. Az űr háttere és a hajó közti különbség olyan kicsi, hogy szinte észrevehetetlen. De csak szinte.

– Irány helyes.

Rocky minden figyelmét a szerkezeti kijelzőre összpontosítja.

– Én nem lát semmi képernyőn.

– A fénydifferencia nagyon kicsi. Emberi szem kell az érzékeléséhez. Irány helyes.

– Megértés. Mi a távolság, kérdés?

Átváltok a radarképernyőre. Semmi.

– Túl messze van, hogy a radarom lássa. Legalább tízezer kilométerre.

– Gyorsulás milyen sebességre, kérdés?

– Legyen mondjuk… három kilométer per szekundum. Azzal nagyjából egy óra alatt érünk oda az A-radarjelhez.

– Háromezer méter per szekundum. Normál gyorsulás elfogadható, kérdés?

– Igen. Tizenöt méter per szekundum a négyzeten.

– Kétszáz másodperces égetés. Kezdődik most.

Felkészülök a gravitációra.

25. FEJEZET
Kép

Sikerült!

Tényleg sikerült!

Itt van előttem egy kis tartályban a Föld megmentője.

– Boldogság! – mondja Rocky. – Boldogság boldogság boldogság!

Úgy beleszédülök az örömbe, hogy majdnem elhányom magam.

– Igen! De még nem végeztünk.

Bekötöm magamat az ágyamba. Egy párna megpróbál tovalebegni, de még időben elkapom, és a fejem alá szorítom. Teljesen fel vagyok ajzva, de ha nem alszom hamarosan, Rocky elkezd zargatni. Jesszus – egyetlenegyszer nyírod ki jóhiszeműen, és akkor is csak majdnem, az egész küldetést, és hirtelen azon kapod magad, hogy egy földönkívüli folyton a takarodóval nyaggat.

– Taumőba–35! – kiált fel Rocky. – Sok generáció kellett, de végre siker!

Fura dolog a tudományos áttörés. Nincs egyetlen átütő, diadalmas pillanat, csak lassú, egyenletes araszolás a cél felé. De az egyszer biztos, hogy amikor eléred azt a célt, az tényleg nagyon jó érzés.

Hetekkel ezelőtt újracsatlakoztattuk a hajóinkat. Rockyt teljesen felpörgette, hogy ismét hozzáférhet a saját, sokkal nagyobb hajójához. Az első dolga az volt, hogy készítsen egy alagutat, amely a Hail Mary általa használt részéből vezet egyenesen az A-radarjelhez. Ezzel újabb lyuk került a burkolatomra, de mostanra megtanultam vakon megbízni Rocky mérnöki képességeiben. Valószínűleg még azt is hagynám neki, hogy elvégezzen rajtam egy nyitott szívműtétet. Hihetetlenül jól érti a dolgát.

Mivel összekötöttük a hajókat, nem kapcsolhatom be a Hail Mary centrifugáját, így aztán ismét zéró gravitációban vagyunk. De most, hogy csak taumőbát szaporítunk tartályokban, kibírom a gravitációtól függő laboratóriumi felszereléseim nélkül is.

Heteken át figyeltük, hogy a taumőba egymást követő generációi egyre ellenállóbbá válnak a nitrogénnel szemben. És ma végre megkaptuk a taumőba–35-öt: egy olyan taumőbatörzset, amely képes életben maradni egy 0,02 atmoszférás, 3,5 százaléknyi nitrogént tartalmazó légkörben – a Vénuszéval megegyező közegben.

– Te. Te most muszáj boldog – mondja Rocky a munkaasztala mellől.

– Az vagyok, az vagyok. De még el kell jutnunk a 8 százalékig, hogy a taumőba a Hármasvilágon is életképes legyen. Csak akkor leszünk készen.

– Igen igen igen. De ez pillanat. Fontos pillanat.

– Igen. – Elmosolyodom.

Rocky egy új ketyerével babrál. Mindig dolgozik valamin.

– Te most csinál pontos Vénusz atmoszféra egy tartályban, és csinál részletes teszt taumőba–35-ön, kérdés?

– Nem – válaszolom. – Folytatjuk a munkát, amíg meg nem kapjuk a taumőba–80-at. Annak már működnie kell a Vénuszon és a Hármasvilágon is, és majd akkor egyben letesztelek mindent.

– Megértés.

Rocky lakrésze felé fordulok. Már nem is találom olyan bizarrnak, hogy figyel engem alvás közben. Inkább megnyugtató.

– Min dolgozol?

A szerkezetet a munkaasztalához erősítette, nehogy ellebegjen. Több szögből munkálkodik rajta több kézzel és több szerszámmal.

– Ez földi elektromosság egység.

– Energiaátalakítót csinálsz?

– Igen. Konvertálás eridiai elsődleges szekvenciájú elektromos amplitúdóból gyenge földi egyenáram rendszerre.

– Elsődleges szekvencia?

– Túl sokáig tartana magyarázat.

Megjegyzem magamnak, hogy majd később megkérdezem róla.

– Oké. Mire fogod használni?

Letesz két szerszámot, és felvesz három másikat.

– Ha minden jól megy, mi jó taumőba csinál. Én ad neked üzemanyag. Te mész Föld, én megyek Erid. Mi búcsúzás.

– Hát, igen – motyogom. Jobban kéne örülnöm neki, hogy túlélek egy öngyilkos küldetést, hősként térek haza, és megmentem az egész fajomat, de nehéz lesz örökre búcsút venni Rockytól. Kiűzöm a fejemből a gondolatot.

– Neked van sok hordozható gondolkodó gép. Én kér szívesség: te ad nekem egy ajándék, kérdés?

– Egy laptopot? Szeretnél egy laptopot? Persze, nekem van egy csomó.

– Jó jó. És gondolkodó gépnek van információ, kérdés? Tudományos információ Földről, kérdés?

Á, hát persze. Neki én egy fejlett idegen lény vagyok, akinek az ismeretei messze meghaladják az eridiai tudományt. Azt hiszem, a laptopokban terabyte-os meghajtók vannak. Akár a teljes Wikipédiát is rámásolhatnám neki.

– Igen, megoldható, de nem hiszem, hogy egy laptop működni fog az eridiai levegőben. Túl forró neki.

Rocky az eszközére mutat.

– Ez gondolkodó gép létfenntartó rendszerének csak egyetlen része. Rendszer biztosít energia, tart belül földi hőmérséklet, földi levegő. Sok biztosíték. Gondoskodni kell róla, gondolkodó gép nem elromlik. Ha elromlik, egyetlen eridiai sem tud megjavítani.

– Á, értem. Hogyan fogod leolvasni a kijelzőt?

– Belső kamera konvertál földi fényjelek eridiai domborszerkezeti jelekké. Mint kamera vezérlőteremben. Mielőtt mi elmegy, te elmagyaráz írott nyelv.

Kétségkívül ismeri annyira az angolt, hogy ki tudja keresni a számára ismeretlen szavakat.

– Nem gond. Az írott nyelvünk egyszerű. Nagyjából. Csak huszonhat betűnk van, de sok különös formában tudjuk kimondani őket. Vagyis hát valójában ötvenkét szimbólumunk van, mert a nagybetűk különbözőek, még ha a kiejtésük ugyanaz is. És aztán ott van a központozás…

– Majd mi tudósok megold. Te csak mutat alapok.

– Oké. Meglesz. Én is kérek egy ajándékot tőled: xenonitot. A szilárd és a folyékony, prexenonit állapotában is. A földi tudósok tanulmányozni akarják majd.

– Rendben, én ad.

Ásítok egyet.

– Hamarosan elalszom.

– Én figyel.

– Jó éjt, Rocky.

– Jó éjt, Grace.

Gyorsabban elalszom, mint az utóbbi pár hétben bármikor. Megvan a taumőba, amellyel megmenthetjük a Földet.

Módosítottunk egy idegen életformát. Ugyan mi sülhet el rosszul?

Mint a legtöbb kisfiú, kiskoromban én is arról fantáziáltam, milyen jó volna űrhajósnak lenni. Elképzeltem, hogy rakétával repesztek az űrben, földönkívüliekkel találkozom, és úgy általában véve állatira király vagyok. Az emésztőgödör-tisztítás viszont mintha nem szerepelt volna ezekben a fantáziákban.

Ma lényegében mégis ezzel foglalkozom. A tisztánlátás kedvéért: nem a saját ürülékemet takarítom, hanem a taumőbákét. Több ezer kilogramm taumőbakaki. A maradék hét üzemanyagtartályom mindegyikéből teljesen ki kell pucolnom ezt a trutymót, mielőtt új üzemanyagot tölthetek bele.

Szóval egyrészről kakit lapátolok, másrészről viszont legalább szkafanderben teszem mindezt. Szagolgattam már ezt a ganét korábban, és nem volt benne sok örömöm.

De nem a metántrutyi és a bomló sejtek jelentik a problémát. Ha csak ennyiről lenne szó, nem is foglalkoznék vele. Húszezer kilogramm gané egy kétmillió kilogrammos tartályban? Futó pillantásra se méltatnám.

A problémát az jelenti, hogy valószínűleg vannak benne túlélő taumőbák is. A fertőzés hetekkel ezelőtt felzabálta az összes elérhető üzemanyagot, úgyhogy mostanra valószínűleg éhen pusztultak. Legalábbis a legutóbbi minták szerint. De néhány kis rohadék alighanem életben maradt, márpedig más se hiányzik, mint hogy megkínáljam őket 2 millió kilogramm friss asztrofággal.

– Helyzet, kérdés? – rádiózik Rocky.

– Majdnem végeztem a hármas üzemanyagtartállyal.

A tartályon belül vagyok, és egy házilag összetákolt spatulával kaparom le a falakról a fekete trutyit, hogy aztán kihajítsam egy egy méter széles lyukon. Hogy honnan jött az az egy méter széles lyuk? Én csináltam.

Az üzemanyagtartályokon nincs emberre méretezett búvónyílás. Miért is lenne? Szelepek és csövek persze vezetnek beléjük, de a legnagyobb is csak körülbelül 10 centi vastag. Nincs semmim, amivel eláraszthatnám a tartályokat. Otthon hagytam a „tízezer gallonos vízgyűjteményemet”. Úgyhogy minden tartályba vágnom kellett egy lyukat, amelyet a trutyi eltakarítása után majd lezárok.

Azért azt meg kell jegyeznem, hogy a Rockytól kapott vágópisztoly mesésen működik. Egy kis asztrofág, némi infravörös fény, pár lencse, és komolyan mondom, halálsugárral lődözöm idekint. A dolog trükkös része az, hogy alacsony szinten kell tartanom a teljesítményét, de Rocky ellátta a cuccot extra biztosítékokkal. Gondoskodott róla, hogy a lencsék kissé tökéletlenek legyenek, és nem átlátszó xenonitból készültek, hanem infravörös fényt átengedő üvegből. Ha az asztrofág fénykibocsátása túlságosan megnőne, a lencsék elolvadnának. Ekkor a sugár veszítene a fókuszából, és a vágó használhatatlanná válna. Mely esetben szégyenkezve kellene Rocky elé járulnom, hogy csináljon nekem újat, de legalább nem vágnám le véletlenül a lábamat.

Erre még nem került sor, de magamat ismerve nem tartom elképzelhetetlennek.

Lekaparok a falról egy különösen makacs trutyiréteget. Ellebeg, mire a kaparóval kiütöm a lyukon.

– Szaporítótartályok helyzete?

– Négyes tartályban még van élő taumőba. Ötös tartályban és többiben felfelé mind halott.

Előrébb csoszogok az üzemanyagtartályban. Elég szűk, hogy meg tudjam tartani magam, két lábbal a henger egyik oldalához, fél kézzel pedig a másikhoz támaszkodva. Így a szabad kezemet használhatom a gané lekaparására.

– Az ötös tenyésztőtartály volt az 5,25 százalékos, ugye?

– Nem. Öt egész kettő zéró százalék.

– Oké. Szóval már a taumőba–52-nél tartunk. Nem rossz.

– Te hogy halad, kérdés?

– Lassan, de biztosan.

Kipöckölök egy adag trutyit a semmibe. Bárcsak eláraszthatnám a tartályokat nitrogénnel, és elfelejthetném ezt az egészet. Elvégre az itteni taumőbának nincs semmi nitrogénrezisztenciája. De hiba lenne, mert a trutyi több centiméter vastag. Bármennyi nitrogént bepumpálhatnék, némi taumőba legalul mindenképpen érintetlen maradna – megvédené az elpusztult taumőbák rétege.

És hát elég egyetlen túlélő, hogy újrakezdődjön a fertőzés, amikor feltöltöm a tartályokat Rocky tartalék asztrofágjával. Úgyhogy a lehető legalaposabban le kell kaparnom a trutyit a nitrogénes tisztítás előtt.

– Te üzemanyagtartályok nagy. Van elég nitrogén, kérdés? Én tud adni ammónia A-radarjel létfenntartó rendszeréből, ha kell.

– Az ammónia nem használna. A taumőbának meg se kottyannak a nitrogénvegyületek, csak az elemi N2 pusztítja el. De ne aggódj, minden rendben. Nem kell annyi nitrogén, mint hiszed. Tudjuk, hogy 0,02 atmoszférában 3,5 százalék már megöli a természetes taumőbát. Ez kevesebb mint 75 pascal parciális nyomás. Az üzemanyagtartályok csak 37 köbméteresek, úgyhogy elég lesz pár száz grammnyi nitrogént beléjük spriccelni, és már ki is nyiffant idebent minden. A nitrogén végzetes a taumőbára.

Csípőre teszem a kezemet. Ez a mozdulat elég esetlenül fest szkafanderben, ráadásul a faltól is ellebegek miatta, de a szituációhoz jól illik.

– Úgy ni. A hármas üzemanyagtartállyal végeztem.

– Te most akar xenonit tapasz a lyukra, kérdés?

Kilebegek az üzemanyagtartályból az űrbe, és a hevederrel visszahúzom magam a hajótesthez.

– Nem. Először végigcsinálom a takarítást, és majd egy külön űrséta során foglalkozom a lyukakkal.

A kapaszkodók segítségével eljutok a négyes üzemanyagtartályhoz, kitámasztom magamat, majd beindítom az eridiai AsztroVágót.

A xenonit veszettül jó tároló sűrített gázokhoz.

Az üzemanyagtartályaim tiszták és újra teljesen zártak. Kábé százszor annyi nitrogénben fürösztöttem meg őket, mint ami bármennyi természetes taumőba kicsinálásához elég lenne. Aztán egy darabig úgy hagytam mindent. Nem kockáztatok.

Pár nap sterilizálás után eljön a tesztelés ideje. Rockytól kapok hozzá pár kilogrammnyi asztrofágot. „Pár kilogrammnyi asztrofág” egykor a Stratt Kádja teljes személyzetének isteni ajándék lett volna. Mostanra meg eljutottunk a „Hahó, itt van pár billiárd joule energia, csak szólj, ha kell még!” szintjére.

Felosztom az asztrofágot hét, nagyjából egyenlő adagra, az üzemanyagtartályokból kieresztem a nitrogént, majd mindegyikbe bespriccelek egy-egy asztrofágadagot. Aztán várok egy napot.

Mindeközben Rocky a hajóján ügyködik egy szivattyúrendszeren, hogy el tudja juttatni az asztrofágot az ő üzemanyagtartályaiból az enyéimbe. Felajánlom, hogy segítek, de udvariasan visszautasít. Egyébként is, mihez kezdenék én az A-radarjelen? Az EVA-ruhám nem bírná ki az ottani közeget, úgyhogy Rockynak építenie kellene nekem egy egész alagútrendszert… nem ér ennyit az egész.

Pedig nagyon szeretném, ha érne ennyit, elvégre egy idegen űrhajóról beszélünk, a nemjóját neki! Látni akarom belülről! Csak hát meg kell mentenem az emberiséget meg ilyenek. Ez a fő prioritás.

Ellenőrzöm az üzemanyagtartályokat. Ha maradt bennük élő taumőba, mostanra megtalálta az asztrofágokat, és jót lakmározott belőlük. Úgyhogy amelyik helyen van asztrofág, az a tartály steril.

Röviden a lényeg: a hét tartályból kettő nem steril.

– Hé, Rocky! – kiáltok fel a vezérlőteremben.

Rocky valahol az A-radarjelen van, de tudom, hogy hall engem. Mindig hall engem.

Pár másodperc után egy recsegéssel életre kel a rádió.

– Igen, kérdés?

– Két üzemanyagtartályban még mindig van taumőba.

– Megértés. Nem jó. De nem is rossz. Másik öt tiszta, kérdés?

Megkapaszkodom a vezérlőterem egyik fogantyújában. Az ember könnyen tovalebeghet beszélgetés közben.

– Ja, a másik öt tartállyal minden rendben.

– Hogy él túl taumőba két másik tartályban, kérdés?

– Valószínűleg nem takarítottam ki őket elég alaposan. Valahol maradhatott annyi trutyi, hogy megvédje az élő taumőbákat a nitrogéntől. Ez a tippem.

– Terv, kérdés?

– Visszamegyek abba a kettőbe, súrolom még a falakat egy kicsit, aztán újrasterilizálom őket. A másik ötöt meg egyelőre zárva tartom.

– Jó terv. Te ne felejt tisztítani üzemanyag-vezetékek.

Mivel a tartályok megfertőződtek, nagyon valószínű, hogy a (jelenleg lezárt) üzemanyag-vezetékek is erre a sorsra jutottak.

– Nem felejtem el. Azokat könnyebb lesz megtisztítani, mint a tartályokat. Elég, ha nagy nyomású nitrogént vezetek át rajtuk, az a nagyobb darabokat kifújja, a maradékot meg sterilizálja. Aztán letesztelem őket ugyanúgy, mint az üzemanyagtartályokat.

– Jó jó. Mi a szaporító tartályok helyzete, kérdés?

– Továbbra is jól haladunk. Már a taumőba–62-nél tartunk.

– Egy nap megtudjuk, nitrogén miért probléma.

– Igen, de ez a feladat már más tudósokra vár. Nekünk a taumőba–80 a cél.

– Igen. Taumőba–80. Talán taumőba–86. Biztosabb.

Ha hatos számrendszert használsz, teljesen normális dolog önkényesen épp hatot hozzáadni valamilyen számhoz.

– Egyetértek.

Belépek a zsilipkamrába, és belemászok az Orlan-szkafanderembe. Csatlakoztatom az AsztroVágót az övemhez, bekapcsolom a sisakrádiót, és bejelentkezem:

– Kezdem az űrsétát.

– Megértés. Rádión jelez, ha baj van. Tudok segít burkolatrobottal, ha kell.

– Elvileg nem kellhet, de majd szólok, ha mégis.

Becsukom magam mögött az ajtót, és kiegyenlítem a nyomást.

– Pokolba vele – mondom. Megnyomom az utolsó megerősítő gombot az ötös üzemanyagtartály kilökéséhez.

A robbantószerkezet működésbe lép, és az üres tartály kiröpül az űr feketeségébe.

Semmilyen sikálás, tisztítás, nitrogénes purgálás nem tudta megszabadítani az ötös üzemanyagtartályt a taumőbától. Bármit csináltam, életben maradtak, és felzabálták a tesztként behelyezett asztrofágot.

Van az úgy, hogy egyszerűen el kell engedned valamit.

Karba fonom a kezemet, és lerogyok a pilótaszékembe. Nincs gravitáció egy tisztességes lerogyáshoz, úgyhogy tudatos erőfeszítéssel kell lejjebb nyomnom magamat. A francba is, én most duzzogok, és szeretnék meggyőző alakítást nyújtani. Az eredeti kilenc üzemanyagtartályomból immár három hiányzik. Kettőt az adriani kalandunk során veszítettem el, egyet pedig most. 666 000 kilogramm üzemanyag-kapacitással lettem szegényebb.

Hogy van-e elég üzemanyagom a hazaútra? Persze. Az az üzemanyag-mennyiség, amellyel a Tau Ceti gravitációs vonzásából elszökhetek, máris elég, hogy idővel hazajuttasson. Akár pár kilogramm asztrofággal is hazatérhetnék, ha nem zavarna, hogy egymillió évig tartana az út.

Nem a hazatérés a kérdés. Hanem az, hogy mennyi ideig fog tartani.

Elvégzek egy csomó számítást, és nem tetszenek az eredmények.

A Földről három év és kilenc hónap alatt jutottam el a Tau Cetihez, úgy, hogy az egész út alatt folyamatosan 1,5 g-vel gyorsultam – dr. Lamai úgy döntött, ez az a maximális gyorsulás, amelyet az emberi szervezet képes elviselni közel négy éven át. A Földön mindez idő alatt nagyjából tizenhárom év telt el, de az idődilatáció a legénységnek kedvezett.

Ha a hazautat 1,33 millió kilogramm üzemanyaggal teszem meg (merthogy immár csak ennyi fér el a maradék üzemanyagtartályokban), a 0,9 g-s állandó gyorsulás lenne a leghatékonyabb. Lassabban haladnék, ami azt jelenti, hogy kisebb mértékű lenne az időtágulás, így több időt érzékelnék az út során. Összességében öt és fél évet.

Na és? Az csak plusz másfél év. Miért olyan nagy ügy?

Azért, mert nincs annyi élelmem.

Ezt öngyilkos küldetésnek tervezték. Csak annyi élelemmel láttak el minket, hogy jó pár hónapig kitartson, és kész. Visszafogott tempóban fogyasztottam a készletet, de ha az kimerül, a kómalére kell hagyatkoznom. Nem fog ízleni, táplálkozásilag viszont legalább kiegyensúlyozott.

De ismétlem, ezt öngyilkos küldetésnek tervezték. Nincs elég kómalé a teljes hazaútra. Eleve csak azért maradt még belőle, mert Jao parancsnok és Iljuhina specialista idefelé meghaltak.

Összességében háromhavi élelmem és úgy negyvenhavi kómalé maradt, ami éppen elég lenne a hazaútra teljes üzemanyag-kapacitás mellett. De messze nem elég a lassúbb repülés jelentette öt és fél évre.

Rocky élelme számomra használhatatlan. Agyonteszteltem, de csurig van nehézfémekkel, amelyek a mérgezési skálán az „elég mérgezőtől” a „rendkívül mérgezőig” terjednek. Vannak bennük hasznos proteinek és cukrok, amelyekkel a szervezetem nagyon is tudna mit kezdeni, de a méreg egyszerűen szétválaszthatatlan az ételtől.

És termeszteni sem tudok semmit. Az összes élelmem fagyasztott vagy szárított. Nincsenek sem életképes magvaim, sem növényeim, sem semmi ilyesmim. Azt tudom megenni, amim van, és kész.

Rocky végigcsattog a vezérlőtermi buborékába vezető alagúton. Olyan gyakran jár ki-be az A-radarjelből, hogy sokszor azt sem tudom, éppen melyik hajón van.

– Te csinál dühös hangok. Miért, kérdés?

– Az üzemanyagtartályaim harmada oda van. Tovább tart majd a hazaút, mint amennyi élelmem van.

– Te mikor alszol utoljára, kérdés?

– Mi? Épp az üzemanyagról beszélek. Összpontosíts!

– Zsémbes. Dühös. Hülye. Te mikor alszol utoljára, kérdés?

Megvonom a vállamat.

– Nem tudom. A szaporítótartályokon meg az üzemanyagtartályokon dolgoztam… nem emlékszem, mikor aludtam utoljára.

– Te alszol. Én figyel.

Dühödten a konzolra mutatok.

– Komoly problémám van! Nincs elég üzemanyag-kapacitásom, hogy túléljem a hazautat! 600 000 kilogramm üzemanyaghoz 135 köbméternyi tárolóhely kellene! Nincs annyi helyem!

– Én csinál tároló.

– Ahhoz nincs elég xenonitod!

– Nem kell xenonit. Bármilyen erősebb anyag jó. Én hajómban van sok fém. Olvaszt, formáz, csinál neked tartály.

Bambán pislogok.

– Tényleg meg tudod csinálni?

– Persze hogy meg tud csinálni! Te most hülye. Te alszol. Én figyel, és közben tervez új tartály. Egyetértés, kérdés? – Elindul az alagútban a háló felé.

– Hah…

– Egyetértés, kérdés? – ismétli meg hangosabban.

– Aha… – motyogom. – Persze, oké…

Mostanra sok űrsétán vagyok túl, de egyik sem volt olyan fárasztó, mint ez.

Hat órája vagyok idekint. A jó öreg, szívós Orlan-szkafander bírja a strapát, de rólam már nem lehet elmondani ugyanezt.

– Utolsó üzemanyagtartály rögzítése – lihegem. Majdnem megvagyunk. Összpontosíts.

Rocky rögtönzött üzemanyagtartályai természetesen tökéletesek. Csak le kellett választanom az egyik megmaradt tartályomat, és odaadni neki, hogy alaposan tanulmányozza. Pontosabban nem neki, hanem a burkolatrobotjának, ugyanis azt használja az efféle mérésekre, és az a robot igen alapos munkát végez. Minden szelep megfelelő méretű, és pont a megfelelő helyen van. Minden csavarmenet kidolgozottsága makulátlan.

A lényeg, hogy Rocky három tökéletes másolatot készített az eredeti üzemanyagtartályról. Csak az anyagukban térnek el. Az eredetik alumíniumból készültek. Stratt egyik embere szénszálas burkolatot javasolt, de Stratt megvétózta. Kizárólag jól kipróbált technológiákra bólintott rá, márpedig az emberiség hatvanvalahány éve teszteli az alumíniumburkolatú űrjárműveket.

Az új tartályok… valamilyen ötvözetből készültek. Hogy milyen ötvözetből? Nemtom. Még Rocky sem tudja. Az A-radarjel nem létfontosságú rendszereiből származó szedett-vedett fémekből áll. Rocky szerint főleg vasból, de legalább húsz különböző elemet olvasztott össze. Lényegében egyfajta „fémraguról” van szó.

De nincs ezzel semmi baj. Az üzemanyagtartályoknak nem kell nyomást elviselniük. Csak az asztrofágot kell megtartaniuk, semmi mást. Ahhoz persze elég erősnek kell lenniük, hogy a hajó gyorsulásakor ne szakadjanak át az üzemanyag súlyától, de ez nem egy nagy kunszt. Ilyen szempontból akár fából is készülhettek volna, úgy is helytállnának.

– Te lassú vagy – mondja Rocky.

– Te meg tuskó. – Pántokkal erősítem a helyére a nagy hengert.

– Bocsánat. Én izgatott. Kilences és tízes szaporító tartályok!

– Bizony! Szorítok!

A legújabb generációnkkal eljutottunk a taumőba–78-hoz. Miközben én az üzemanyagtartályokon dolgozom, odabent éppen ez a törzs szaporodik. 0,25 százalékos elosztást használunk, vagyis most először van néhány tartályban több mint nyolc százalék nitrogén.

Ami a tartályok beszerelését illeti… jesszus. Már megtanultam, hogy az első csavar a legnehezebb. A tartályoknak nagy a tehetetlenségük, és nehéz pontosan a lyukon tartani őket. Ráadásul az eredeti rögzítőrendszerüknek lőttek, kicsinálta a robbanás. Arra senki nem gondolt, hogy majd új tartályokat akarok helyezni a kilőttek helyére. A robbantás nem egyszerűen csak kinyitja a kapcsokat, hanem teljesen lekaszálja a csavarokat, és a rögzítőpontokat sem kíméli.

Elég sok időt töltök azzal, hogy az öngyilkos küldetésből túlélőküldetést faragjak.

Noha a menetes lyukak elfogadható állapotban vannak, mindegyikben maradt egy-egy levágott fejű csavar, márpedig a csavarfej nélkül baromi nehéz kiimádkozni őket a helyükről. Arra jutottam, hogy az lesz a legegyszerűbb, ha hozok magammal némi áldozati acélrudat és AsztroVágót: megolvasztom kicsit a rudat, megolvasztom kicsit a csavart, és összehegesztem őket. Az eredmény elég ocsmány, de legalább már van a csavaron egy kar, amelynek köszönhetően elég erőt fejthetek ki az eltávolításához. Többnyire.

Amikor nem tudom ily módon eltávolítani a csavart, szanaszét olvasztom az egészet. Ha egyszer folyékony, nem tud beragadni.

Három órával később végre végzek az új üzemanyagtartályok beszerelésével… nagyjából.

Kiegyenlítem a nyomást a zsilipkamrában, kimászok az Orlanból, és belépek a vezérlőterembe. Rocky a buborékjában vár rám.

– Minden jó, kérdés?

Megingatom a kezem – érdekes módon ennek a gesztusnak a földi és az eridiai kultúrában is ugyanaz a jelentése.

– Talán. Nem vagyok biztos benne. Egy csomó csavarlyuk használhatatlanná vált, úgyhogy nem tudtam olyan szorosan rögzíteni a tartályokat, mint kellett volna.

– Veszély, kérdés? Te hajó gyorsulás 15 méter per szekundum a négyzeten. Tartályok kitartanak, kérdés?

– Nem tudom biztosan. A földi mérnökök sokszor a biztonságos határértékek duplájával dolgoznak. Remélhetőleg ezúttal is így tettek, de azért elvégzek majd pár tesztet.

– Jó jó. Elég beszéd. Ellenőriz szaporítótartályok, kérlek.

– Igen, igen, csak hadd igyak előbb egy kis vizet.

Rocky leszökell az alagútjában a laborba.

– Miért kell embereknek ilyen sok víz inni, kérdés? Nem hatékony életforma!

Legurítok egy teljes liter vizet, amelynek a zacskóját még az űrséta előtt hagytam a vezérlőteremben. Ennyi munkától megszomjazik az ember. Megtörlöm a számat, és hagyom, hogy a zacskó elsodródjon a levegőben. Ellököm magamat a faltól, és lelebegek a laborba.

– Nem mintha az eridiaiaknak nem kellene víz.

– Mi belül tart víz. Zárt rendszer. Van némi belső hiányosság, de mi minden szükséges víz ételből szerez. Emberek szivárognak! Fúj.

Nevetve lebegek oda Rockyhoz.

– A Földön van egy ijesztő, halálos faj, amelyet póknak hívunk. Arra hasonlítasz. Csak hogy tudd.

– Jó. Büszkeség. Én ijesztő űrszörnyeteg. Te szivárgó űrhólyag. – A szaporítótartályokra mutat. – Ellenőriz tartályok!

Elrúgom magamat a faltól, és a szaporítókhoz lebegek. Eljött az igazság pillanata. Egyesével kellene ellenőriznem őket, kezdve az egyes tartállyal, de a pokolba vele. Egyenesen a kilences tartályhoz suhanok.

Belevilágítok egy ceruzalámpával, és alaposan szemügyre veszem a korábban asztrofággal borított üveges tárgylemezt. Leolvasom a tartály kijelzőjét, majd ismét rápillantok a tárgylemezre.

Rockyra vigyorgok.

– Kilences tartály tiszta. Megvan a taumőba–80!

Rockyból csak úgy ömlenek a hangok! Kalimpál a karjaival, kezei az alagút falain csattognak. Véletlenszerű zajok értelmezhetetlen sorrendben. De pár másodperc után lehiggad kicsit.

– Igen! Jó! Jó jó jó!

– Haha, ez igen. Jól van. Nyugi. – Ránézek a tízes tartályra. – Hé, a tízes tartály is tiszta. Megvan a taumőba–82,5!

– Jó jó jó.

– Bizony hogy jó, jó, jó!

– Te most csinál sok teszt. Vénusz levegő. Hármasvilág levegő.

– Igen. De még mennyire…

Rocky ide-oda ficánkol az alagút egyik falától a másikig.

– Pontosan ugyanaz gázok minden tesztben. Ugyanaz nyomás. Ugyanaz hőmérséklet. Ugyanaz űrbéli „halálsugárzás”. Ugyanaz fény közeli csillagból. Ugyanaz ugyanaz ugyanaz.

– Igen. Meglesz. Így lesz.

– Csinál most.

– Pihennem kell! Most végeztem egy nyolcórás űrsétával!

– Csinál most!

– Eehh! Nem! – Odalebegek hozzá az alagúthoz, és egyenesen ránézek a xenoniton keresztül. – Először is tenyésztek még egy csomó taumőba–82,5-öt, csak hogy biztosan legyen elegendő mennyiségünk a teszteléshez. Aztán stabil kolóniákat csinálok belőlük zárt tartályokban.

– Igen! És néhányat az én hajómon is!

– Igen. Minél több a vésztartalékunk, annál jobb.

Rocky tovább ficánkol.

– Erid élni fog! Föld élni fog! Mindenki élni fog! – Egyik kezének karmait ökölbe szorítja, és nekinyomja a xenonitnak. – Öklözz engem!

Én is nekinyomom az öklömet a xenonitnak.

– Ökölpacsinak hívják, de oké.

Kell lennie valahol alkoholnak. Kizárt, hogy Iljuhina ne ragaszkodott volna a piához egy öngyilkos küldetésen. Ami azt illeti, kizárt, hogy akár csak az utcán is átment volna valaha pia nélkül. És miután a raktér minden dobozát átkutatom, végül meg is találom, amit keresek: a személyes csomagokat.

A dobozban három zárt, lecipzározott zsák van, és mindegyiken a legénység egyik tagjának a neve áll. „Jao”, „Iljuhina” és „DuBois”. DuBois személyes csomagját nem cserélték ki, mert nekem nem volt alkalmam kérvényezni a sajátomat.

Ezzel kapcsolatban még mindig dühös vagyok kicsit, de talán lesz rá lehetőségem, hogy beolvassak Strattnak.

Beviszem a csomagokat a hálóba, és feltapasztom őket a falra. Három halott ember, három egykori barát rendkívül személyes dolgai.

Később, egy komor pillanatban talán átnézem majd ezeknek a zsákoknak a tartalmát, de ez most az ünneplés ideje. Piát akarok.

Kinyitom Iljuhina csomagját, és mindenféle kacatokat találok benne. Egy orosz írással ellátott medált, egy megviselt plüssmacit – talán egy gyerekkori emlék, egy kilogramm heroint, pár kedvenc könyvet és ó, igen! Öt egyliteres, átlátszó folyadékkal teli zacskót, amely a címkék szerint: водка.

Vagyis vodka. Hogy ezt honnan tudom? Onnan, hogy hónapokat töltöttem egy őrült orosz tudósokkal teli repülőgép-hordozón. Sokszor találkoztam már ezzel a szóval.

Visszazárom a zsákot, és otthagyom a falon, majd átrepülök a laborba. Rocky már vár rám az alagútjában.

– Megtaláltam! – mondom.

– Jó jó! – Szokásos kezeslábasa és szerszámöve eltűnt. Most egy egészen más szerelést visel, amelyet még sosem láttam.

– Nahát, nahát! Ez meg mi? – kérdezem.

Rocky büszkén kidülleszti a teknőjét. Sima szövetréteg takarja, amelyből itt-ott merev, szimmetrikus formák nőnek ki. Olyanok, mint valami páncél alkotórészei, de nem fedik be az egész felületet, és amennyire látom, nem is fémes anyagból vannak.

A felső lyukat, ahol a nyílásai vannak, durva ékkövek veszik körül. Nyilvánvalóan valamiféle ékszerek. Csiszoltak, mint a földiek, de rettenetes a kivitelezésük, mindenütt csupa folt és elszíneződés éktelenkedik rajtuk. Ellenben igencsak nagyok, és lefogadom, hogy szonárral fantasztikus a hangzásuk.

A ruha ujjai valahol a karok felénél érnek véget, kézelőjük hasonlóan díszített. Minden vállrészt fonott zsinórok kötnek össze a szomszédjaival. És most először látok Rockyn kesztyűt: mindegyik kezét nyers, zsákvászonszerű anyag fedi.

Ez a szerelés keményen korlátozhatja Rocky mozgásszabadságát, de hát a divat nem a kényelemről vagy a funkcionalitásról szól.

– Remekül festesz! – mondom.

– Köszönet! Ez különleges ruha ünnepléshez.

Feltartom az egyliteres vodkát.

– Ez különleges folyadék ünnepléshez.

– Emberek… esznek ünnepléshez?

– Igen. Tudom, hogy az eridiaiak egyedül étkeznek. Tudom, hogy szerintetek ocsmány látvány. De az emberek így ünnepelnek.

– Nem gond. Te eszel! Mi ünnepel!

 Odalebegek a laborasztalhoz erősített két tartályhoz, amelyekben a kísérlet zajlik. Az egyikben a Vénusz, a másikban a Hármasvilág atmoszférájának a másolata van. Mindkettőt a lehető legnagyobb pontossággal hoztam létre, a rendelkezésemre álló lehető legjobb adatok alapján, márpedig azokból nem szenvedek hiányt, köszönhetően a létező összes emberi segédkönyvnek és Rocky saját csillagrendszerével kapcsolatos tudásának.

A taumőba mindkét tartályban életben maradt, mi több, egyenesen kivirult. Mint mindig, gyorsan szaporodnak, és még a közéjük spriccelt legkisebb mennyiségű asztrofágot is azonnal felzabálják.

A magasba emelem a vodkás zacskót.

– A taumőba–82,5-re! Két világ megmentőjére!

– Te ráönt a folyadék a taumőbára, kérdés?

Felnyitom a szívószál csipeszét.

– Nem, ez csak egy emberi mondás. A taumőba–82,5 tiszteletére. – Belekortyolok a piába. Mintha tüzet nyelnék. Iljuhina az erős és karcos vodkát szerette.

– Igen! Nagy tisztelet! Ember és eridiai együtt dolgoz, és megment mindenki!

– Á. Jut eszembe: szükségem van egy létfenntartó rendszerre a taumőbához… valamire, ami elég asztrofággal eteti a kolóniát, hogy életben maradjon. Teljesen automatikusnak kell lennie, éveken át beavatkozás nélkül kell működnie, és nem nyomhat többet egy kilogrammnál. Négy darab kellene.

– Miért olyan kicsik, kérdés?

– Teszek egyet mindegyik bogárba, arra az esetre, ha valami történne a Hail Maryvel a hazavezető úton.

– Jó terv! Te okos! Én meg tud csinálni. És ma befejez üzemanyag átvivő eszköz. Én tud adni asztrofág most. Aztán mindketten menni haza!

– Ja. – Lehervad a mosolyom.

– Ez boldogság! Te arcod mégis szomorú. Miért, kérdés?

– A hazaút hosszú lesz, és egyedül kell eltöltenem. – Még nem döntöttem el, hogy megkockáztatom-e a kómát. Lehet, hogy az épelméjűségem érdekében kénytelen leszek. Nem kizárt, hogy a totális magány és a meszes, ocsmány kómalé fogyasztása így együttesen túl nagy megpróbáltatásnak bizonyulna. Legalább az utazás kezdeti szakaszát mindenképpen ébren töltöm majd.

– Én fogok hiányozni, kérdés? Te fog hiányozni. Barát vagy.

– Igen. Hiányozni fogsz. – Ismét meghúzom a vodkát. – A barátom vagy. Ha meggondolom, a legjobb barátom vagy. És hamarosan örökre elbúcsúzunk egymástól.

Rocky összekoccantja két, kesztyűbe bújtatott kezét. Az elutasító gesztus szokásos kattanása helyett most tompa hangot adnak ki.

– Nem örökre. Mi megment bolygókat. Nekünk van asztrofág technológia. Mi meglátogat egymás.

Szárazon rávigyorgok.

– Meg tudjuk ezt csinálni ötven földi éven belül?

– Valószínűleg nem. Miért kell ilyen gyorsan, kérdés?

– Mert még nagyjából ötven évig fogok élni. Az emberek nem – csuklok egyet – élnek sokáig, emlékszel?

– Ó. – Rocky egy darabig hallgat. – Akkor élvezzük megmaradt idő együtt, aztán megment bolygók. Aztán hősök leszünk!

– Igen! – kihúzom magamat. Kicsit már pityókás vagyok. Sose voltam egy nagyivó, márpedig most elég durván nyelem a vodkát. – Mi va’unk a legfontsabbak a zegész galaxsban! Csúcs vagyunk!

Rocky felkap egy csavarkulcsot, és a levegőbe emeli.

– Ránk!

Én is felemelem a vodkát.

– Ráng!

– Hát akkor… Ennyi – mondom a csatlakozás rám eső oldaláról.

– Igen – válaszolja Rocky a túlsó oldalról. Alacsony a hangszíne, pedig igyekszik magasan tartani.

A Hail Maryt teljesen feltankoltuk: 2,2 millió kilogramm asztrofág van benne, 200 000 kilogrammal több, mint amennyivel a Földről elindult. Rocky tartályai ugyanis természetesen hatékonyabbak és nagyobb űrtartalmúak, mint az eredetik.

Megdörzsölöm a tarkómat.

– Gondolom, a népeink fognak még találkozni. Az biztos, hogy az emberek mindent tudni akarnak majd az Eridről.

– Igen. Köszönet laptopért. Több száz év emberi technológia a tudósainknak. Te ajándék a legnagyobb én népem történetében.

– Letesztelted abban a létfenntartó rendszerben, amit építettél hozzá, ugye?

– Igen. Ez hülye kérdés. – Megkapaszkodik az egyik fogantyúban, hogy stabilizálja magát.

Rocky eltávolította az összekötő alagutat, és lezárta a Hail Mary burkolatát. Az utolsó simításokhoz visszahelyezte a légzsilipeket összekötő folyosót.

Kérésemre otthagyta a Hail Maryben a xenonitfalakat és -folyosókat, csak csinált beléjük pár egyméteres lyukat, hogy ki tudjam használni a helyet. Gondoltam, minél több xenonitot tudnak tanulmányozni a földi tudósok, annál jobb.

A hajónak még mindig van egy kis ammóniaszaga. Ezek szerint kismértékben még a xenonitba is képes beivódni a gáz. Ez a szag alighanem megmarad még egy darabig.

– És a tenyészeteid? – kérdezem. – Ellenőrizted őket?

– Igen. Hat redundáns taumőba–82,5-kolónia, mindegyik külön tartály és saját létfenntartó rendszer. Mindegyikben szimulált Hármasvilág atmoszféra. Te tenyészetek rendben, kérdés?

– Igen. Hát, nekem csak az a tíz szaporítótartályom van, mindenesetre beállítottam bennük a Vénusz atmoszféráját. Ja, és kösz a minifarmokat. Az út alatt beszerelem őket a bogarakba. Sok más dolgom úgyse lesz.

Rocky egy jegyzettömbre pillant.

– Ez számok, amiket adtál. Te biztos, hogy ezek a jó időpontok forduláshoz és Erid eléréséhez, kérdés? Nagyon koraiak. Ez nagyon gyors.

– Igen, az idődilatáció már csak ilyen. Fura dolog. De azok a helyes értékek. Négyszer is ellenőriztem őket. Kevesebb mint három földi évnek megfelelő idő alatt érsz haza az Eridre.

– De Föld majdnem ugyanannyi távolság Tau Cetitől, te mégis négy év alatt, kérdés?

– Négy évet fogok érzékelni, igen. Három évet és kilenc hónapot. Mert az idő számomra kevésbé rövidül le, mint számodra.

– Te ezt már magyaráz, de megint… miért, kérdés?

– Mert a te hajód jobban gyorsul, mint az enyém. A te sebességed közelebb lesz a fénysebességhez.

Rocky meglengeti a teknőjét.

– Nagyon bonyolult.

A hajójára mutatok.

– A relativitással kapcsolatos összes információ ott van a laptopon. Nézesd meg a tudósaitokkal.

– Igen. Nagyon lesznek boldogok.

– Csak amíg el nem jutnak a kvantumfizikáig. Akkor nagyon frusztráltak lesznek.

– Nem megértés.

Felnevetek.

– Ne törődj most ezzel.

Egy darabig mindketten hallgatunk.

– Hát, akkor ennyi – mondom.

– Itt az idő. Mi most megy és megment szülőbolygók.

– Ja.

– Te arc szivárog.

Megtörlöm a szememet.

– Emberi dolog. Ne törődj vele.

– Megértés. – A zsilipkamrája ajtajához lép. Kinyitja, és megáll benne. – Viszlát, Grace barát.

Apró mozdulattal odaintek neki.

– Viszlát, Rocky barát.

Eltűnik a hajójában, és bezárja maga mögött a légzsilipet, én meg visszamegyek a Hail Marybe. Pár perccel később az A-radarjel burkolatrobotja lecsatlakoztatja az összekötő alagutat.

A hajóink majdnem párhuzamosan, csak pár fok különbséggel repülnek. Így biztosak lehetünk abban, hogy egyikünk sem párologtatja el a másikat az asztrofágmeghajtók energiakibocsátásával. Amikor majd pár ezer kilométer távolságra kerülünk egymástól, bármilyen irányba elfordulhatunk.

Órákkal később lekapcsolt forgómeghajtókkal ülök a pilótafülkében. Csak vetni akarok rá még egy utolsó pillantást. A petrovaszkópon figyelem a távolban világító, pontnyi infravörös fényt. Ott megy Rocky az Erid felé.

– Jó utat, cimbora.

Irányba állok a Föld felé, és beizzítom a forgómeghajtókat.

Hazamegyek.

26. FEJEZET
Kép

A falat bámulva ültem a cellámban.

Nem valami lehangoló börtöncellában, vagy ilyesmi – inkább egy egyetemi kollégiumi szobára emlékeztetett. Festett téglafalak, asztal, szék, ágy, fürdőszoba, satöbbi. Az ajtó viszont acélból készült, az ablakokra pedig rácsokat tettek. Nemigen mehettem sehová.

Hogy mit keresett egyáltalán egy börtöncella a bajkonuri kilövőállomáson? Nem tudom. Kérdezd az oroszokat.

Ma lesz a kilövés. Hamarosan felbukkan az ajtóban pár izmos őr egy orvos kíséretében, aki belém injekcióz valamit, és ekkor látom utoljára a Földet.

Alighogy ezt végiggondolom, már hallom is az ajtózár hangját. Egy bátrabb ember ebben akár lehetőséget is láthatna. Irány az ajtó, és talán túljutok az őrökön. De én már rég lemondtam a szökésről. Mégis mit csinálnék? Kirohannék a kazahsztáni sivatagba, aztán lesz, ami lesz?

Kinyílt az ajtó, és Stratt lépett be rajta. Az őrök becsukták mögötte az ajtót.

– Helló – szólalt meg.

Némán bámultam rá az ágyamról.

– A kilövési előkészületek a terv szerint haladnak – mondta. – Hamarosan útnak indulhat.

– Juhé.

Stratt leült a székre.

– Tudom, hogy nem fogja elhinni, de nem volt könnyű ezt tennem magával.

– Ja, maga igazi szentimentális lélek.

Fel sem vette a pikírt megjegyzést.

– Tudja, mit tanultam az egyetemen? Hogy mire szakosodtam?

Megvontam a vállamat.

– Történelemre. Történelemből diplomáztam. – Az asztalon dobolt az ujjaival. – Az emberek általában azt hiszik, hogy valamelyik természettudományból vagy üzletvezetésből. Esetleg kommunikációból. De nem. Történelemből.

– Nem mondhatnám, hogy illik magához. – Felültem az ágyamon. – Nem igazán szokott visszafelé tekinteni.

– Tizennyolc éves voltam, és fogalmam sem volt, mihez kezdjek az életemmel. Azért választottam a történelmet, mert nem tudtam, mi mást tehetnék. – Sután elmosolyodott. – Nehezen tud ilyennek elképzelni engem, mi?

– Ja.

Kinézett a rácsos ablakon a távoli kilövőállomás felé.

– De sokat tanultam, és végül kifejezetten megszerettem. Manapság… az embereknek fogalmuk sincs, milyen jó dolguk van. A múlt a legtöbbek számára csak borzalmas gyötrelmet tartogatott. És minél messzebb megy vissza az időben, annál rosszabb a helyzet.

Felállt, és járkálni kezdett a szobában.

– Ötvenezer évig, egészen az ipari forradalomig, az emberi civilizáció egyetlenegy valamiről szólt: az élelemről. Minden létező kultúra az élelemre fordította a legtöbb idejét, energiáját, munkaerejét és erőforrását. Vadászat, gyűjtögetés, termesztés, gazdálkodás, tárolás, elosztás… minden az élelemről szólt. Még a Római Birodalomban is. Mindenki hallott a császárokról, a hadseregekről meg a hódításokról, de a rómaiak igazi találmánya a művelhető földek megszerzésének, illetve az élelem és a víz szállításának rendkívül hatékony rendszere volt.

Stratt elsétált a szoba másik végébe.

– Az ipari forradalom gépesítette a mezőgazdaságot, és onnantól kezdve már tudjuk más dolgokra is fordítani az energiáinkat. De ez csak az utóbb kétszáz év fejleménye. Azelőtt a legtöbbek számára az élet nagyrészt az élelem előállítása körül forgott.

– Kösz a történelemleckét – mondtam. – De ha nem bánja, szeretném ennél kicsit kellemesebben tölteni az utolsó földi pillanataimat. Szóval… hogy is mondjam… magamra hagyna?

Stratt mintha meg se hallott volna.

– Leclerc antarktiszi atomrobbantásaival időt nyertünk. De nem sokat. És ha túl sok jégtömböt robbantunk bele az óceánba, a megnövekedett tengerszint és az óceáni életformák pusztulása végül több problémát okoz, mint maga az asztrofág. Ne feledje, mit mondott Leclerc: a globális populáció fele kihal.

– Tudom – motyogtam.

– Nem, nem tudja. Mert korántsem ez a legrosszabb.

– Nem az a legrosszabb, hogy kihal a fél emberiség?

– Persze hogy nem. Leclerc becslése azon alapul, hogy a világ nemzetei összefognak, erőforrásaikat a közös érdekek szolgálatába állítják, élelmiszerkészleteiket pedig beosztják. De tudja, mi fog történni valójában? Gondolja, hogy az Egyesült Államok, minden idők legnagyobb katonai hatalma, ölbe tett kézzel ül majd, miközben a népességének a fele éhezik? Na és Kína a maga 1,3 milliárd lakosával, akiket a legjobb időkben is az éhínség réme fenyeget? Gondolja, hogy csak úgy békén hagyják majd katonailag gyengébb szomszédaikat?

Megráztam a fejemet.

– Háborúk lesznek.

– Igen. Háborúk lesznek. És ezeket a háborúkat ugyanazért vívják majd, mint a legtöbb háborút a régi időkben: az élelemért. A vallással vagy a dicsőséggel vagy más ehhez hasonló ürügyekkel hozakodnak majd elő, de a lényeg az élelem lesz. A művelhető földek és az azokat megművelő munkások.

– De itt nem ér véget a móka – folytatta Stratt. – Mert amikor a kétségbeesett, éhező országok elkezdik lerohanni egymást, az élelemtermelés visszaesik. Hallott a Tajping-felkelésről? Kínai polgárháború volt a tizenkilencedik században. Négyszázezer katona halt meg a harcokban. És húszmillió ember halt meg az eseményeket követő éhínségben. A háború ugyanis visszavetette a mezőgazdaságot. Ezek a folyamatok elképesztő nagyságrendű következményekkel járhatnak.

Szorosan átkarolta magát. Sosem láttam még ilyen sebezhetőnek.

– Alultápláltság. Megosztottság. Éhínség. Az infrastruktúra minden eleme az élelemtermelést és a háborúskodást szolgálja majd. Az egész társadalmi rend felbomlik. Járványok is lesznek. Méghozzá sok. Szerte a világon. Mert az egészségügyi rendszerek túlterhelődnek. Egykor könnyen féken tartható járványok fognak irányíthatatlanná válni.

Stratt visszafordult felém.

– Háború, éhínség, betegség és halál. Az asztrofág a szó szoros értelmében maga az apokalipszis. És csak a Hail Maryre számíthatunk. A siker legcsekélyebb esélye érdekében is kész vagyok bármilyen áldozathozatalra.

Lefeküdtem az ágyamra, és elfordultam tőle.

– Ha maga ettől jobban alszik…

Visszasétált az ajtóhoz, és miután kopogott rajta, egy őr kinyitotta neki.

– Na mindegy. Csak szerettem volna, ha tisztában van vele, miért csinálom ezt. Ennyivel tartoztam magának.

– Menjen a pokolba.

– Ó, higgye el, menni fogok. Maguk hárman a Tau Cetihez mennek. Mi, többiek meg a pokolba. Pontosabban a pokol jön el értünk.

Igen? Nos, a pokol visszajön magáért, Stratt. Az én alakomban. Én vagyok a pokol.

Mármint… nem tudom, mit fogok mondani neki, de biztosan lesz hozzá pár szavam. Pár ronda szavam.

Közel négyéves utazásom tizennyolcadik napját töltöm. Most érem el a heliopauzát, vagyis a Tau Ceti erőteljes mágneses mezejének a peremét. Vagy legalábbis annak a területnek a peremét, ahol a mező még elég erős ahhoz, hogy visszaverje a nagy energiájú csillagközi sugárzást. Mostantól sokkal több sugárzás bombázza majd a hajóburkolatot.

Nem mintha számítana, hiszen asztrofág vesz körül. De azért érdekes látni, ahogy a külső sugárzásérzékelők egyre magasabb és magasabb értékeket mutatnak. Legalább haladunk. De összességében nagyon hosszú út áll előttem, és jelenleg még épphogy csak „kiléptem a ház ajtaján”.

Unatkozom. Egyedül vagyok egy űrhajón, és nem sok dolgom akad.

Újra kitakarítom és katalogizálom a labort. Lehet, hogy kitalálok pár kísérletet, amelyet elvégezhetek az asztrofágon vagy a taumőbán. Még akár néhány tanulmányt is megírhatok a hazaúton. Ja, és ne feledjük azt az intelligens földön kívüli életformát, amelyikkel pár hónapig együtt lógtam. Róla sem ártana lefirkantani ezt-azt.

Hatalmas videójáték-gyűjteményem van, és rendelkezésemre áll minden szoftver, ami csak a hajó elkészítésének idején létezett. Egy darabig biztos le tudnak kötni.

Ránézek a taumőbatenyészetekre. Mind a tíz rendben van. Időről időre adok nekik egy kis asztrofágot, csak hogy egészségesek maradjanak, és szaporodjanak. A tartályok a Vénusz atmoszféráját szimulálják, úgyhogy a taumőbák minden generációval egyre jobban hozzászoknak a vénuszi élethez. Négy év múlva, amikor ledobom őket a bolygóra, már teljesen fel lesznek rá készülve.

Mert igen, már eldöntöttem, hogy ledobom őket. Miért is ne?

Fogalmam sincs, miféle világba térek vissza. Tizenhárom év telt el a Földön, amióta eljöttem, és számukra újabb tizenhárom év telik el, mire visszatérek. Az huszonhat év. Addigra az összes diákom felnő. Remélem, mind életben maradnak. De nézzünk szembe a tényekkel… biztosan nem így lesz. Igyekszem nem sokat merengeni ezen.

Akárhogy is, ha majd visszaértem a naprendszerembe, akár tehetek is egy kerülőt a Vénusz felé, hogy ledobjam rá a taumőbát. Még nem döntöttem, hogyan fogom szétszórni, de van pár ötletem. A legegyszerűbb az, hogy rádobok a Vénuszra egy labdányi taumőbával fertőzött asztrofágot. Az asztrofág elszívja a légkörbe lépés hőjét, a taumőba pedig rászabadul a svédasztalra. A Vénusz mostanra kétségkívül a Naprendszer asztrofágközpontja, és azt már jól tudjuk, hogy a taumőba nem vesztegeti az idejét, ha prédát szimatol.

Ellenőrzöm az élelmiszerkészletemet. Minden az ütemtervnek megfelelően halad. Még három hónapig lesz igazi, ehető ételcsomagom, aztán jöhet a kómalé.

Vonakodom visszatérni a kómába. Megvannak a túléléshez szükséges génjeim, de Jaónak és Iljuhinának is megvoltak. Miért kockáztassam a halált, ha egyszer nem vagyok rászorulva?

Ráadásul abban sem lehetek száz százalékig biztos, hogy helyesen programoztam be a navigációs rendszert. Amennyire tudom, minden rendben, és valahányszor ellenőrzöm a pozíciómat, ki is derül, hogy még mindig hazafelé tartok. De mi van, ha valami balul sül el, miközben én kómában fekszem? Mi van, ha arra ébredek, hogy egy fényévvel elvétettem a Naprendszert?

De az izolációt, a magányt és a gusztustalan kaját figyelembe véve, talán idővel mégis vállalni fogom ezeket a kockázatokat. Meglátjuk.

Apropó, magány: a gondolataim visszatérnek Rockyhoz. Az egyetlen barátomhoz. De tényleg. Immár ő az egyetlen barátom. Sosem éltem valami nagy társasági életet. Néha együtt ebédeltem a tanári kar és az iskolai személyzet pár tagjával, esetleg megittam egy-két szombat esti sört néhány régi egyetemi barátommal. De az idődilatációnak köszönhetően ők mind évtizedekkel idősebbek lesznek nálam, mire hazaérek.

Dimitrijt bírtam, valószínűleg ő volt a kedvencem az egész Hail Mary-bagázsból. De ki tudja, most mit csinál? Még az sem kizárható, hogy Oroszország és az Egyesült Államok jelenleg háborúban állnak egymással. Vagy szövetségesek egy háborúban. Fogalmam sincs.

Felmászok a létrán a vezérlőterembe, leülök a pilótaszékbe, és behozom a navigációs panelt. Nem kellene ezt csinálnom, de már afféle rituálévá vált. Leállítom a forgómeghajtókat, és csak sodródom. A gravitáció azonnal eltűnik, de szinte észre se veszem a hiányát. Hozzászoktam.

Amikor nem működnek a forgómeghajtók, biztonságosan használhatom a petrovaszkópot. Egy kicsit pásztázok vele az űrben – tudom, merrefelé kell fordítanom, és gyorsan meg is találom, amit keresek. Egy kis fénypont a Petrova-frekvencián belül. Az A-radarjel hajtóművei. Ha a fényforrás száz kilométeres körzetén belül lennék, az egész hajóm elpárologna.

Én a csillagrendszer egyik oldalán vagyok, Rocky meg a másikon. Már maga a Tau Ceti is csak egy villanykörtének tűnik a távolban, mégis tisztán látom az A-radarjel hajtóműtüzét. Ha a fényt használod tolóerőként, az egyszerűen abszurd mennyiségű energiakibocsátást jelent.

Talán ennek még hasznát is vehetjük a jövőben. Talán az asztrofágnak köszönhetően a Föld és az Erid képes lenne hatalmas Petrova-fényvillanások útján kommunikálni egymással. Vajon mekkora villanást kellene produkálnunk ahhoz, hogy meglássák a 40 Eridaniról? Beszélgethetnénk morzejelekkel, vagy ilyesmi. Már megvan nekik a teljes Wikipédiánk, úgyhogy gyorsan meg tudnák fejteni a villanások értelmét.

De azért ez elég lassú „beszélgetés” lenne. A 40 Eridani tizenhat fényévre van a Földtől, úgyhogy ha küldenénk egy üzenetet, hogy „Hé, mizu, srácok?”, harminckét évvel később kapnánk meg a választ.

Csak bámulom a képernyőn a kis fénypontot, és felsóhajtok. Még jó ideig képes leszek követni őt. Tudom, mikor hol lesz a hajója, elvégre azt a repülési tervet fogja követni, amelyet tőlem kapott. Éppannyira bízik az én tudományomban, mint amennyire én az ő mérnöki képességeiben. De pár hónap múlva a petrovaszkóp már ennek ellenére sem fogja látni a fényt. Nem azért, mert túl halvány lesz neki – ez egy rendkívül érzékeny szerkezet. Azért nem fogja látni, mert a relatív sebességünk vöröseltolódást okoz a hajtóműből kibocsátott fényben. Mire hozzám eljut, már nem Petrova-hullámhossz lesz.

Tessék? Hogy tényleg hajlandó vagyok-e abszurd mennyiségű relativisztikus számítást végezni, hogy kikalkuláljam a relatív sebességünket az én inerciarendszeremből nézve, aztán meg Lorentz-transzformációk segítségével kiderítsem, mikor esik ki Rocky hajtóműfénye a petrovaszkóp érzékelési tartományából? Csak hogy tudjam, meddig láthatom még a barátomat a távolban? Hát nem szánalmas?

De.

Na jó, ideje véget vetni szomorkás napi rituálémnak. Lekapcsolom a petrovaszkópot, és újra beindítom a forgómeghajtókat.

Ellenőrzöm igazi élelmiszereim egyre csökkenő készletét. Immár harminckét napja „rovom az utat”. Számításaim szerint ötvenegy nap múlva már teljes egészében kómalén kell majd élnem.

Lemegyek a hálóba.

– Számítógép. Mintát kérek a kómaélelmiszer anyagából.

A gépkarok benyúlnak a raktérrészlegükbe, kivesznek egy zacskó fehér port, és ledobják az ágyamra.

Felkapom a zacskót. Hát persze hogy por. Miért is játszana szerepet a folyadék a hosszú távú tárolásban? A Hail Mary vízkészlete zárt körforgásban mozog. Miután elfogyasztom a vizet, különböző úton-módon távozik belőlem, a rendszer pedig megtisztítja és újrahasznosítja.

Beviszem a csomagot a laborba, kinyitom, és kiszórok egy kevéske port egy főzőpohárba.

Adok hozzá egy kis vizet, megkeverem, mire tejfehér iszap lesz belőle. Beleszimatolok. Nem emlékeztet a szaga semmire. Nem is igazán van szaga. Úgyhogy belekortyolok.

Némi erőfeszítéssel ellenállok a kísértésnek, hogy kiköpjem. Olyan íze van, mint az aszpirinnek. Mint egy kellemetlen tablettának. És évekig ez a Keserűpirula-FalatTM lesz a kajám.

A kóma már nem is hangzik olyan rosszul.

Félreteszem a poharat. Ezzel a szörnyűséggel majd akkor foglalkozom, ha muszáj lesz. Most a bogarakon fogok dolgozni.

Rockynak köszönhetően van négy „taumőbafarmom”, mindegyik egy kezemnél nem nagyobb, acélszerű kapszulában. Azért mondom, hogy „acélszerű”, mert valamilyen eridiai acélötvözetből van, amelyet az emberiség még nem ismer. Sokkal keményebb, mint bármilyen más fémötvözet, de a gyémántvágó eszközöknél nem keményebb.

A minifarmok tokján sokat dilemmáztunk. Először természetesen arra gondoltunk, hogy xenonitból csináljuk. A probléma: hogyan nyitják fel a földi tudósok? Semmilyen szerszámunk nem képes átvágni. Csak rendkívül nagy hővel tudnának hozzáférni a tartalmához, az pedig már árthatna a taumőbának is.

Felvetettem, hogy a xenonittartályra tegyünk egy fedelet, valamit, amit szorosan le lehet zárni, egy afféle nyomástartó ajtót. Hagynék a pendrive-on instrukciókat a kinyitására. Rocky azonnal megvétózta az ötletet. Bármilyen szoros illesztéssel zárjuk is le, sosem lesz tökéletes. Az utazás két éve alatt simán kiszökhet annyi levegő a dobozból, hogy a taumőba megfulladjon. Rocky ragaszkodott hozzá, hogy az egész farm egyetlen, teljesen zárt tartály legyen. Ami valószínűleg jó ötlet.

Úgyhogy az eridiai acél mellett döntöttünk. Erős, nem oxidálódik egykönnyen, és rendkívül tartós. A Földön meg kinyithatják egy gyémántfűrésszel. Aztán valószínűleg kielemzik, hogy maguk is készíthessenek ilyen anyagot. Mindenki nyer!

Rocky egyszerű megoldást választott a farmok kivitelezésére. Belül egy aktív taumőbakolónia és a Vénuszéhoz hasonló atmoszféra van, meg egy asztrofággal teli, nagyon vékony, acélszerű spirálcső. A taumőba csak a legkülső rétegéhez fér hozzá, úgyhogy végig kell küzdenie magát a 20 méter hosszú csövön. A kísérleteink szerint mindez több évébe fog telni ennek a kis taumőbapopulációnak. Ami pedig a salakanyagot illeti – egyszerűen csak főnek majd a saját ürülékükben. A kapszulában idővel majd megnövekszik a metán mennyisége, és csökken a szén-dioxid, de ez nem számít. Bár emberi léptékkel csak egy kis kapszuláról van szó, a benne lévő apró mikrobák számára ez egy gigászi méretű, kongó barlang.

A bogarakat abszolút prioritásként kezelem. Azt akarom, hogy egy pillanat alatt kilőhetők legyenek, ha a Hail Mary valamilyen katasztrofális problémával szembesül. Ilyesmi híján azonban nem akarom útnak indítani őket. Minél közelebb vagyunk a Földhöz a kilövésükkor, annál valószínűbb, hogy biztonságban hazaérnek.

A minifarmok beszerelésén kívül üzemanyaggal is el kell látnom a kis rosszcsontokat. A kapacitásuk csaknem felét elhasználtam, amikor előléptettem őket a Hail Mary rögtönzött hajtóműveivé, de mindegyikbe csak 60 kilogramm asztrofágot kell tölteni, hogy ismét tele legyen. Csepp a tengerben az eridiai eredetű készletem egészéhez képest.

A legnehezebbnek a bogarak kis üzemanyagtartályának felnyitása bizonyul. Ahogy minden mást errefelé, ezt is egyszeri használatra szánták. Mintha friss butánt akarnék adagolni egy eldobható öngyújtóba. Egyszerűen nem erre tervezték. Teljesen zárt rendszer az egész. Hozzá kell erősítenem a marógéphez, és nekiesnem egy 6 milliméteres bitfejjel… komoly meló, de szépen belejövök.

Tegnap végeztem Johnnal és Paullal. Ma Ringón dolgozom, ha pedig marad még időm, George-ot is előveszem. Vele lesz a legkönnyebb dolgom. Őt nem kell üzemanyaggal újratöltenem, hiszen nem használtam hajtóműként. Csak a minifarmot kell rögzítenem hozzá.

Azt külön ki kellett találnom, hogy pontosan hová kerüljön a minifarm. Kis mérete ellenére is túl nagy, hogy csak úgy beférjen a szondába, úgyhogy epoxival rögzítem az alvázhoz, aztán ráhegesztek a bogár tetejére egy kis ellensúlyt. A belső számítógépnek nagyon határozott véleménye van arról, hogy hol kell a szonda tömegközéppontjának lennie. Könnyebb ellensúlyt hozzáadni, mint teljesen újraprogramozni az irányítórendszert.

És ezzel eljutottunk a súly kérdéséhez.

A farm extra súlyának köszönhetően a bogár egy kilogrammal többet nyom a kelleténél. De nem baj. Annak idején számtalanszor beszélgettem a tervekről Steve Hatchcsel. Fura kis fickó, de veszettül jó rakétatudós. A bogarak a csillagok alapján tájékozódnak, és ha a vártnál kevesebb üzemanyaggal kell dolgozniuk, a megfelelő arányban csökkentik a gyorsulásukat.

Röviden: mindenképpen hazajutnak. Csak egy kicsit több időbe telik majd nekik. Amikor lefuttatom a számokat, kiderül, hogy földi időben elenyésző különbségről van szó, igaz, a bogarak maguk több hónap extra időt érzékelnek majd az eredeti tervhez képest.

Kihúzom a készletszekrényből a BANAT-ot (bazi nagy asztrofágtartály). Ez egy kerekekre szerelt, fénymentes fémtároló. Több száz kilogramm asztrofág van benne, én meg 1,5 g-s gravitációban vagyok, ezért raktam rá kerekeket. Meglepő, mi mindenre képes az ember egy műhellyel, ha nagyon nem akar súlyos dolgokat ide-oda vonszolni.

Egy törölközővel fogom meg a fogantyúját, ugyanis forró. Odagurítom a laborasztalhoz, beülök a székembe, és módszeresen elvégzem az üzemanyag-újratöltéshez szükséges teendőket. Előkészítem a műanyag fecskendőt, mellyel spriccelésenként 100 milliliter asztrofágot juttathatok be a 6 milliméteres lyukon. Az nagyjából 600 gramm. Vagyis bogaranként durván százszor kell megismételnem a műveletet.

Kinyitom a BANAT-ot, és…

– Úhh! – Összerezzenek, és elhúzódom a tartálytól. Borzalmas szaga van.

– Uh. Miért bűzlik ennyire?

Aztán rájövök. Már ismerem ezt a szagot. Ez a halott, rothadó asztrofág szaga.

A taumőba ismét elszabadult.

27. FEJEZET
Kép

Felugrom a székről, de egyelőre nincs tervem.

– Oké, ne ess pánikba – mondom magamnak. – Gondold végig alaposan. Aztán cselekedj.

A BANAT még forró, ami azt jelenti, hogy sok élő asztrofág van benne. Korán észrevettem a bajt. Ez jó. A BANAT-nak nem – annak lőttek. Már sosem fogom tudni szétválogatni a taumőbát az asztrofágtól. Viszont bárhogy jutott is be oda a taumőba, nemrég történt, és remélhetőleg még nem fért hozzá a hajó üzemanyagához.

Igen. Ez az elsődleges tennivaló. Nem hagyhatom, hogy a taumőba eljusson az üzemanyagtartályokig. Legutóbb a rendszer mikroszkopikus repedései miatt jutottak be. Most viszont a legénységi részleg lehetett a kiindulási pontjuk, ahol a fedélzetre hoztam őket. Márpedig a legénységi részleg és az üzemanyagrendszer között nincs sok átfedés. Egyetlen gyanúsítottam van.

A létfenntartás.

Ha a hajó túl hideg, asztrofággal teli tekercsekbe fúj levegőt, hogy az felmelegedjen. Elég, ha csak egyetlen ilyen tekercs szivárog. Szerencsémre van a laborban egy csomó 96 °C-os asztrofág, ami olyan melegen tartja a legénységi részleget, hogy a hajónak légkondicionálót kell bevetnie ellene.

Oké, most már megvan a tervem.

Felsietek a létrán a vezérlőterembe, behozom a létfenntartó panelt, és végignézem a naplót. Ahogy sejtettem, a fűtésre több mint egy hónapja nem volt szükség. Most teljesen deaktiválom. Elvileg amúgy is üzemen kívül van, de nem bízom benne.

Megkeresem a pilótaülés alatt az elsődleges megszakító dobozát, azon belül a fűtőrendszer megszakítóját, és lekapcsolom.

– Oké – mondom.

Visszaülök a székbe, és behozom az üzemanyagpanelt. Az üzemanyagtér elvileg rendben van. A hőmérséklet megfelelő. Ha a taumőba elszabadulna, gyorsan felzabálna mindent az üzemanyagtartályokban – ezt keserves áron tanultam meg. Ha megfertőződtek volna, már hidegebbek lennének.

Behozom a forgómeghajtók vezérlőit, és leállítom a hajtóműveket. Ahogy visszatér a súlytalanság, a padló eltűnik a lábam alól. Valószínűleg nem lenne muszáj kikapcsolnom a hajtóműveket, de nyugodtabb leszek, ha az üzemanyag egyelőre semmit se csinál. Ha a taumőba esetleg már bent van az üzemanyag-vezetékben, szeretném, ha ott is maradna, és nem terjedne szét az egész hajón.

– Oké… – mondom ismét. – Oké…

Gondolkodjunk tovább.

Hogyan szabadulhatott el? Az egész hajót sterilizáltam nitrogénnel, mielőtt akár egy gramm asztrofágot átvettem volna Rockytól. Sehol nem lehet taumőba a fedélzeten, csak a bogarak lezárt minifarmjaiban és a szintén lezárt xenonit szaporítótartályokban.

Nem. Nincs idő tudományos elmélkedésre. Majd később elmerenghetek a történtek okain. Most egy mérnöki problémát kell megoldanom. Azt kívánom, bárcsak itt lenne Rocky.

Mindig azt kívánom, bárcsak itt lenne Rocky.

– Nitrogén – mondom.

Nem tudom, hogyan jutott ki a taumőba, de ki kell nyírnom. A taumőba–82,5 kibírja a 8,25 százalékos nitrogéntartalmat 0,02-es atmoszféránál. Talán egy kicsit nagyobbnál is. De az biztos, hogy nem bírja ki a százszázalékos nitrogéntartalmat a legénységi részleg 0,33 atmoszférája mellett. Ez történetesen kétszázszorosa a halálos dózisának.

Ellebegek a megszakítóhoz, és leállítok mindent, ami a létfenntartásért felel. Azonnal felrikolt a vészhelyzeti riasztó, és vörös fények villannak fel. Elrúgom magamat a vezérlőterem túlsó végébe, hogy a vészhelyzeti rendszer megszakítójában is lepöccintsem a megfelelő kapcsolókat.

A központi riasztás bosszantó, úgyhogy elnémítom a fő interfészpanelen.

Lerepülök a laborba, és kinyitom a gázhengereket tartalmazó készletszekrényemet. Van közel 10 kilogramm nitrogéngázom egyetlen tárolóban. Ismét DuBois választott öngyilkossági módszerének köszönhetem az életemet.

Nem emlékszem a létfenntartó rendszer működésének minden részletére, de azt tudom, hogy vannak manuális nyomáscsökkentő szelepei. A hajó semmiképpen nem engedélyez 0,33 atmoszféránál többet. Ha semmi más nem működik (márpedig nem fog, hiszen lekapcsoltam a vészhelyzeti rendszereket), az űrbe ereszti ki a túlnyomást.

Az úgy nem fog menni, hogy csak simán kieresztem a nitrogént, és remélem a legjobbakat. Először meg kell szabadulnom az oxigéntől. Torkig vagyok ezzel az egésszel. 100 százalék nitrogénre hajtok. Olyan mérgezővé akarom tenni a hajót a taumőbának, hogy esélye se legyen életben maradni. Még ha meg is húzza magát valahol, valami koszréteg alatt, azt akarom, hogy a nitrogén oda is egye be magát. Nitrogént mindenhova. Mindenhova!

Fogom a nitrogéntartályt, elrúgom magamat a padlóról, és visszalebegek a vezérlőterembe. Kinyitom a zsilipkamra ajtaját, és olyan gyorsan bújok bele az Orlan-ruhába, mint korábban még soha. Minden rendszert elindítok, és még csak a biztonsági ellenőrzéssel sem vesződöm. Nincs idő.

A belső légzsilipet nyitva hagyom, és elforgatom a külső légzsilip manuális vészhelyzeti szelepét. A hajó levegője kisziszeg az űrbe. Az elsődleges és vészhelyzeti létfenntartó rendszereket lekapcsoltam, úgyhogy nem tudják pótolni.

És most várok.

Meglepően hosszú időbe telik, hogy a hajó az összes levegőjét elveszítse. A filmekben mindenki szörnyethal, ha egy kis rés keletkezik. Vagy az izmos főhős betapasztja a lyukat a bicepszével vagy valami ilyesmi. De a való világban a levegő sosem mozog ilyen gyorsan.

A légzsilip vészhelyzeti szelepe 4 centiméter átmérőjű. Az ember azt hinné, hogy ez elég nagy lyuk egy űrhajón.

Ehhez képest húsz percbe telt, hogy a hajó légnyomása az eredeti érték 10 százalékára csökkenjen. És most már nagyon lassan csökken tovább. Logaritmikusan. Úgyhogy csak állok ott a vészhelyzet kellős közepén, egy nitrogéntartállyal a kezemben.

– Na jó, tíz százalék elég lesz – mondom. Elzárom a légzsilip vészhelyzeti szelepét, hogy lezárjam a hajót. Aztán kinyitom a nitrogéntartályt.

És a légzsilip sziszegése helyett most a nitrogéntartály sziszegését hallgatom.

Nem nagy különbség.

Ez megint csak időbe telik, de ezúttal kevesebbe. Valószínűleg azért, mert a nitrogéntartályban sokkal nagyobb nyomás uralkodott, mint a hajóban. Vagy valami ilyesmi. A lényeg, hogy a hajóban hamarosan visszaáll a 0,33 atmoszférás nyomás. Csakhogy most már majdnem teljes egészében nitrogénből áll a levegő.

Vicces – teljesen jól érezném magamat, ha levenném a szkafandert. Simán tudnék lélegezni. Amíg meg nem halnék. Merthogy bőven nincs annyi oxigén a levegőben, amennyi a túléléshez szükséges.

Az a cél, hogy a nitrogén mindent betöltsön. Jusson be minden kis zugba. Bárhová, ahol a taumőba meghúzhatja magát. Azt akarom, hogy találja meg, és nyírja ki. Előre, N2-pribékjeim, pusztításra fel!

Lemegyek a laborba, és ránézek a BANAT-ra. Olyan gyorsan távoztam, hogy elfelejtettem lezárni a tartályt. Szerencsére az asztrofág ragacsos anyag, a felületi feszültség és a tehetetlenség benn tartotta. Lezárom a fedelet, felviszem az egészet a légzsiliphez, és kilököm rajta.

Valószínűleg meg tudtam volna menteni a benne lévő asztrofágot. Bevezethettem volna a trutyiba a nitrogént, hogy az összes odabent ólálkodó taumőbával elbánjon. De minek kockáztatnék? Több mint 2 millió kilogramm asztrofágom van. Semmi értelme pár száz miatt veszélybe sodorni az egész küldetést.

Várok három órát, majd visszakapcsolom a megszakítókat. A létfenntartó rendszer pánikba esik, de aztán a bőséges oxigéntartalékoknak köszönhetően sikerül visszaállítania a normál levegőt.

Most pedig izolálnom kell a hajó összes taumőbaforrását, lehetőleg még azelőtt, hogy a létfenntartó rendszer végez a nitrogén kiszivattyúzásával. Hogy miért nem a normál levegő visszaállítása előtt csináltam meg? Mert szkafander nélkül sokkal könnyebben és gyorsabban megy. Ehhez a puszta kezemre lesz szükségem, nem holmi ormótlan kesztyűkre.

Kimászok az Orlanból, és a nitrogénhengert szorongatva lelebegek a laborba.

Először is: a „szaporítófarmok”. Mind a tíz tenyészetet beteszem egy-egy nagy műanyag ládába, amelyekre kis szelepet erősítek (az epoxi előtt nincs akadály), majd nitrogént szivattyúzok beléjük. Ha valamelyik farm szivárog, a nitrogén bejut, és mindent kicsinál. A jól viselkedő – légmentes – farmoknak nem lesz semmi bajuk.

A ládák eleve légmentesek, de azért pluszban lezárom őket ragasztószalaggal, és szándékosan kis túlnyomást generálok bennük. Az oldaluk és a tetejük kidudorodik. Ha valamelyik farm szivárog, az mostantól szabad szemmel is megállapítható lesz, hiszen a kérdéses tenyészetet tartalmazó láda kidudorodása eltűnik.

Következő lépés: a bogarak és a minifarmjaik.

Johnhoz és Paulhoz már rögzítettem a minifarmokat, és izolációs ládába teszem őket, ahogyan a szaporítófarmokat is. Épp Ringón dolgoztam, amikor beütött a vészhelyzet, úgyhogy a neki meg a George-nak szánt minifarm még hátravan. Ezt a kettőt együtt teszem be egy másik izolációs ládába.

Ragasztószalaggal mindent rögzítek a falhoz, mert nem szeretném, ha a ládák összevissza lebegnének. Még a végén beleütköznek valami élesbe.

A laborban nagy a felfordulás. Félig már szétszereltem Ringót, amikor leállítottam a forgómeghajtókat, így most szerszámok, bogáralkatrészek és mindenféle kacatok lebegnek a helyiségben. Ezt mind össze kell takarítanom a gravitáció segítsége nélkül, mielőtt megpihenhetek.

– Hát ez szívás – motyogom.

28. FEJEZET
Kép

Három nap telt el a Nagy Taumőbaszökés óta. Semmit sem bíztam a véletlenre.

Manuálisan lekapcsoltam az összes üzemanyagtartályt – teljesen leválasztottam őket az üzemanyagrendszerről. Aztán egyenként felnyitottam őket, kiszedtem belőlük asztrofágmintákat, és mikroszkóp alatt ellenőriztem, nincs-e bennük taumőbafertőzés.

Szerencsére mind a kilenc tartály tisztának bizonyult. Ezután visszakapcsoltam a forgómeghajtókat, és most ismét 1,5 g-vel repesztek.

Összeeszkábálok egy „taumőbariasztót”, hogy ha legközelebb ilyesmi történik, figyelmeztessen. Ezt eleve meg kellett volna tennem, de utólag könnyű okosnak lenni.

A riasztó egy tárgylemeznyi asztrofág – ugyanolyan, amilyet a taumőbatenyészetekben is használtam –, az egyik oldalán fénnyel, a másikon pedig fényérzékelővel. Teljesen ki van téve a labor levegőjének. Ha a taumőba valaha hozzáfér ehhez az asztrofághoz, megeszi, minek következtében a tárgylemez átlátszóvá válik, a fényérzékelő pedig csipogni kezd. Egyelőre nem csipog. A tárgylemez koromfekete.

Most, hogy elhárítottam a bajt, és ura vagyok a helyzetnek, feltehetem a milliódolláros kérdést: hogyan szabadult el a taumőba?

Csípőre teszem a kezemet, és a karanténzónába bámulok.

– Melyikőtök tette? – kérdezem.

Semmi értelme az egésznek. A farmok hónapok óta működnek anélkül, hogy fellépett volna bármiféle szivárgás. A minifarmok pedig hermetikusan lezárt acélkapszulák.

Lehetséges, hogy valami kóbor taumőba a legutóbbi fertőzés, vagyis az adriani kaland óta ólálkodott a hajón? És valahogy mind ez idáig nem talált magának asztrofágot?

Nem. A Rockyval végzett kísérleteinkből kiderült, hogy a taumőbák hozzávetőleg egy hétig bírják táplálkozás nélkül, aztán éhen pusztulnak. És egyébként sem valami visszafogott jószágok. Vagy durván elszaporodnak, és felzabálják az összes asztrofágot, amihez hozzáférnek, vagy egyáltalán nincsenek jelen.

Tehát az egyik tartály nyilván szivárog. Nem lökhetek ki mindent az űrbe – szükségem van ezekre a taumőbákra a Föld megmentéséhez –, de akkor mit csináljak? Rá kell jönnöm, melyik tartály okozza a problémát.

Amennyire csak lehetséges, mindegyik tenyészetet ellenőrzöm. Mivel ládákban vannak, nem használhatom a vezérlőiket, de ez nem is szükséges. Teljesen automatizáltak. Elég egyszerű a felépítésük – Rocky hajlamos elegáns megoldásokat találni a komplex problémákra. A farm figyeli a belső levegő-hőmérsékletet. Ha 96,415 Celsius-fok alá csökken, az azt jelenti, hogy nincs több asztrofág, mert a taumőba megette, és ilyenkor újabb adag asztrofágot pumpál a tartályba. Ilyen egyszerű. A rendszer azt is számontartja, hogy milyen gyakran kell utántöltenie, ebből pedig durván megbecsüli a jelen lévő taumőbapopulációt. Az e populáció szabályozásához szükséges mértékben adagolja az asztrofágot, és egy kijelző révén természetesen minket is értesít az aktuális állapotról.

Ránézek mindegyik tenyészet kijelzőjére. Mindegyik 96,415 Celsius-fokot és nagyjából 10 milliós taumőbapopulációt mutat. Pontosan annyit, amennyit mutatnia kell.

– Hm – mondom.

A tenyésztőtartályokban uralkodó légnyomás sokkal alacsonyabb, mint a ládákban körülöttük lévő nitrogénnyomás. Ha bármelyik tenyésztő szivárogna, a nitrogén bejutna, és hamarosan az összes taumőba kiszenvedne. De nem szenvedtek ki. És már három nap eltelt.

A szaporítófarmok nem szivárognak. Maradtak a minifarmok. De mégis, hogy a pokolba jut át egy mikroba a fél centiméteres eridiai acélon? Rocky érti a dolgát, és mindent tud a kérdéses eridiai acélról. Ha nem lenne alkalmas a mikrobák megtartására, ő tudná. Az Eriden ugyan nincs taumőba, de mikrobák nagyon is vannak. Semmi újdonságot nem jelenthettek a számára.

Mindez egy olyan feltételezéshez vezet, amelyet normál esetben képtelenségnek tartanék: Rocky mérnöki hibát követett el.

Rocky sosem hibázik. Akkor semmiképpen, amikor előállít valamit. Ő a bolygója egyik legtehetségesebb mérnöke. Egyszerűen nem fuserálhatta el a dolgot.

Vagy mégis?

Bizonyítékra van szükségem.

Újabb asztrofágteszt-tárgylemezeket csinálok. Szuper jól jönnek a taumőba észleléséhez, és könnyű elkészíteni őket.

A George-ba és Ringóba szánt két minifarmot tartalmazó ládával kezdem. A zárásuk határozottan légmentesnek tűnik. Ezek nem többek kapszula formájú fémdaraboknál. Belül sok minden zajlik, de kívülről csak a sima eridiai acélt látod.

Lehámozom a ragasztószalagot a doboz egyik sarkáról, kicsit megemelem a fedelét, és bedobok egy asztrofágtárgylemezt, majd visszazárom az egészet. Egyes számú kísérlet: bizonyosodjunk meg róla, hogy nem tenyésztettem ki véletlenül egyfajta szupertaumőbát, amely színtiszta nitrogénben is megél.

Újabb apró érdekesség: ha egyszer a taumőba ráugrik egy asztrofágtárgylemezre, az pár óra alatt kristálytisztává válik. Úgyhogy várok pár órát, és a tárgylemez még mindig fekete. Oké, helyes. Nincs itt semmiféle szupertaumőba.

Megszüntetem a hermetikus zárást, kinyitom a láda fedelét, szellőztetem egy percig, aztán visszazárom. A nitrogéntartalma most már megfelel a névleges szintnek. A taumőba–82,5-nek nem kell aggódnia miatta. Ha valamelyik minifarm szivárog, a tárgylemez majd elárulja.

Egy óra, semmi eredmény. Két óra, semmi eredmény.

Mintát veszek a láda levegőjéből, biztos, ami biztos. A nitrogénszint a nullához konvergál. Úgyhogy ez nem jelenthet problémát.

Ismét lezárom, és várok még egy órát. Semmi.

A minifarmok nem szivárognak. Legalábbis a George-nak és Ringónak szánt minifarmok nem. De lehet, hogy a már felszereltek egyike igen.

Azokat a farmokat csak simán John és Paul külső felületére ragasztottam. Nem védi őket a bogár burkolata vagy bármi egyéb. Megismétlem a taumőbaészlelő kísérletet John és Paul ládájával.

Ugyanazt az eredményt kapom: nincs bennük egy szál taumőba sem.

– Hm.

Oké, ideje a mindent eldöntő tesztnek. Kiveszem Johnt, Pault meg a két még beszerelésre váró minifarmot a karanténból, és felteszem őket az asztalra, közvetlenül a taumőbariasztóm mellé. Meglehetősen biztos vagyok benne, hogy tiszták, de ha nem azok, gyorsan ki fog derülni.

Ekkor még valószínűtlenebb gyanúsítottakra fordítom a figyelmemet: a szaporítófarmokra.

Ha a taumőba nem tud meglógni az eridiai acéltartályból, a xenoniton főleg nem tud átjutni – egyetlen centiméter vastagságú xenonit játszva megtartja Rocky 29 atmoszférás nyomását! Valamiért mégsem törékeny – ez az anyag keményebb, mint a gyémánt.

De biztosra kell mennem. Mind a tíz szaporítófarm ládáján megismétlem az asztrofágtárgylemezes kísérletet. Nincs értelme egyenként csinálni, úgyhogy egyszerre vizsgálom mindet. Most mind a tíz farm zárt ládában van, a ládákban normál levegő és egy-egy asztrofágtárgylemez.

Hosszú napom volt. Legfőbb ideje szünetet tartani és aludni. A kísérletet éjszakára magára hagyom, meglátjuk, mi lesz belőle. Felhozom az ágyneműt a hálóból a laborba. Biztos akarok lenni benne, hogy felébredek, ha a taumőbariasztó bekapcsol. Túlságosan kidöglöttem ahhoz, hogy valami hangosabb kütyüt eszkábáljak össze, úgyhogy bevackolódom a laborasztal közelében, és bedobom a szunyát.

Szép lassan álomba merülök. Rossz érzés úgy aludni, hogy senki sem figyel.

Nagyjából hat órával később ébredek fel.

– Kávét.

Csakhogy a dadakarok lent vannak a hálóban, úgyhogy hiába várom, hogy reagáljanak.

– Igaz is… – Felülök, és kinyújtózkodom.

Felkelek, majd odabaktatok a karanténzónához. Lássuk, hogy vannak a taumőbafarmok.

Megnézem az első farm asztrofágtárgylemezét. Teljesen tiszta. Jól át lehet látni rajta. Megyek a következőhöz…

Pillanat. Hogyhogy tiszta?

– Öm…

Még nem ébredtem fel teljesen. Megdörzsölöm a szememet, és vetek a tárgylemezre még egy pillantást.

Még mindig tiszta.

A taumőba hozzáfért a tárgylemezhez. Kijutott a szaporítótartályból!

A laborasztalon álló taumőbariasztó felé pördülök. Nem csipog, de azért odarohanok, hogy a saját szememmel lássam. Az asztrofágtárgylemez még mindig fekete.

Veszek egy nagy levegőt, és lassan kieresztem.

– Oké…

Visszamegyek a karanténzónához, és ellenőrzöm a többi farmot is. Mindegyiknek átlátszó lett a tárgylemeze. Szivárognak a szaporítók. Mindegyik. A minifarmoknak viszont semmi bajuk. Elvannak az asztalon a taumőbariasztó mellett.

A tarkómat dörzsölöm.

Rátaláltam a problémára, épp csak nem értem. A taumőba kijutott a szaporítókból. De hogyan? Ha megrepedt volna a xenonit, a nitrogénes túlnyomás beront, és mindent megöl odabent. Ehhez képest mind a tíz szaporítóban él és virul a taumőbapopuláció. Mi a túró folyik itt?

Lemászok a hálóba, és megreggelizek. A xenonitfalat bámulom, amely egykor Rocky műhelyének adott otthont. Rocky a kérésemre vágott egy lyukat a falba, így a területet most főleg raktárként használom.

Rágcsálom a reggeli burritómat, és igyekszem nem tudomást venni arról a tényről, hogy egy újabb étkezéssel kerültem közelebb a kómaléhez. A lyukra meredek. Elképzelem, hogy taumőba vagyok. Több milliószor nagyobb vagyok, mint egy nitrogénatom, mégis képes vagyok átjutni egy lyukon, amelyen egy nitrogénatom nem. Hogyan? És egyáltalán hogyan került oda a lyuk?

Rosszat sejtek. Mintha egy gyanú ébredezne bennem.

Mi van, ha a taumőba képes rá, hogy, jobb kifejezés híján, valahogy megkerülje a xenonit molekuláit? Mi van, ha egyáltalán nincs is lyuk?

Hajlamosak vagyunk mágikus gátként gondolni a szilárd anyagokra, de molekuláris szinten egyáltalán nem azok. Hanem molekulaszálak, vagy atomrácsok, vagy mindkettő. Icipici, mikroszkopikus szinten a szilárd tárgyak sokkal inkább sűrű dzsungelek, mintsem téglafalak.

Egy dzsungelen márpedig simán áthatolok. Lehet, hogy bokrokon kell keresztülmásznom, fákat kell megkerülnöm és ágak alatt átbuknom, de az megoldható.

Képzeld el, hogy ezer teniszlabda-kilövő áll a dzsungel szélén, véletlenszerű irányokba fordítva. Milyen mélyre hatolnak a teniszlabdák a dzsungelben? A legtöbb már az első pár fán sem jut túl. Néhányuk beljebb hatolhat pár szerencsés lepattanással, egy-két ennél is szerencsésebb társuk pedig esetleg még náluk is messzebbre juthat. De előbb-utóbb a legszerencsésebb teniszlabda is kifogy az energiából.

15 méter mélyen már aligha fogsz teniszlabdát találni. Most tételezzük fel, hogy a dzsungel egy kilométer széles. Én eljuthatok a túlsó oldalára, egy labdának azonban esélye sincs.

Ez a különbség a taumőba és a nitrogén között. A nitrogén egyenes vonalban mozog, és úgy pattog le a felszínekről, akár egy teniszlabda. A taumőba viszont olyan, mint én. Inger-válasz képességekkel rendelkezik. Érzékeli a környezetet, és ennek megfelelően cselekszik. Azt eleve tudjuk, hogy képes megtalálni az asztrofágot, és elindulni felé, tehát bizonyosan van érzékelése. A nitrogénatomok viselkedését ellenben az entrópia határozza meg. Semmire sem tesznek semmiféle „erőfeszítést”. Én felsétálhatok egy dombon, az emelkedőn felfelé lökött teniszlabda azonban előbb-utóbb kénytelen lesz visszagurulni.

Nagyon fura ez az egész. Honnan tudja az Adrianról származó taumőba, hogy hogyan juthat át a xenoniton, az Erid bolygó technológiai vívmányán? Ennek semmi értelme.

Semmilyen életformának nem fejlődik ki ok nélkül semmilyen tulajdonsága. A taumőba a felső atmoszférában él. Miért fejlődne ki olyan képessége, amellyel áthatolhat sűrű molekuláris struktúrákon? Miféle evolúciós oka lehet rá, hogy…

Elejtem a burritómat.

Megvan a válasz. Megpróbálom elodázni a felismerést. De megvan a válasz.

Visszamegyek a laborba, és elvégzek egy idegőrlő kísérletet. Mármint nem a kísérlet idegőrlő, csak attól tartok, hogy pontosan azt az eredményt kapom, amire számítok.

Még mindig megvan Rocky AsztroVágója. Ez az egyetlen szerszám a hajón, amelyik elég forró a xenonit megdolgozásához. Rocky alagútrendszerének köszönhetően bőven van xenonit a hajón. Belevágok a háló elválasztófalába. Egyszerre csak egy keveset tudok vágni, aztán várnom kell, amíg a létfenntartó lehűti a levegőt. Az AsztroVágó brutálisan sok hőt termel.

Végül kapok négy egyenetlen, pár hüvelyk átmérőjű korongot.

Igen, hüvelyket mondtam. Stresszes helyzetben visszatérek az angolszász mértékegységekhez. Nehéz amerikainak lenni, oké?

Felviszem a korongokat a laborba, és előkészítem a kísérletet.

Az egyik korongra rákenek némi asztrofágot, majd ráteszek egy másik korongot. Asztrofágszendvics. Finom asztrofágkrém, de át kell jutni hozzá a „xenonitkenyér”-en. Epoxival összeragasztom őket, majd készítek még egy ugyanilyen szendvicset.

Aztán csinálok még két hasonlót, de ezekhez xenonit helyett közönséges műanyag lemezt használok, amit a marógép nyersanyagkészletéből vágok ki.

Oké. Van négy hermetikusan lezárt asztrofágmintám – kettő xenonitkorongokkal, kettő műanyag korongokkal, és mindegyik epoxival lezárva.

Fogok két átlátszó, hermetikusan lezárható tárolót, és felteszem őket a laborasztalra. Mindkettőben elhelyezek egy xenonit- és egy műanyag szendvicset.

A mintaszekrényben van pár fémampulla, amelyekben természetes taumőbát tárolok: az eredeti adriani példányt, nem a taumőba 82,5-ös verziót. Beteszem az egyik ampullát az egyik tárolóba, kinyitom, majd gyorsan lezárom a tárolót. Veszélyes útra léptem, de legalább tudom, hogyan kezeljek egy esetleges taumőbainváziót. Amíg van nitrogénem, nem lehet nagy baj.

Odalépek a karanténzóna egyes számú szaporítótartályához. Egy fecskendővel kiszívom a taumőbával fertőzött levegőt a szaporítót tartalmazó ládából, majd azonnal elárasztom az egészet nitrogénnel. Leragasztom a fecskendő ütötte lyukat.

Vissza a laborasztalhoz: lezárom a másik tartályt, és taumőba–82,5-öt fecskendezek bele, majd ezt a lyukat is letapasztom.

Államat a kezemen támasztva meredek a két dobozra.

– Jól van, ti alattomos kis rohadékok. Lássuk, mit tudtok…

Beletelik pár órába, de végül megvan az eredmény. Pontosan az, amire számítottam, és az ellenkezője annak, amiben reménykedtem.

Megrázom a fejemet.

– A francba.

A xenonittal fedett asztrofág a taumőba–82,5-kísérletben eltűnt. A műanyaggal fedett asztrofággal nem történt semmi. A másik kísérletben mindkét asztrofágminta sértetlen.

Hogy ez mit jelent? A „kontrollminták” (a műanyag lemezek) bizonyítják, hogy a taumőba nem képes átjutni az epoxin és a műanyagon. A xenonitminta már más tészta. A taumőba–82,5 átjut a xenoniton, a természetes taumőba viszont nem.

– Hogy én mekkora hülye vagyok! – Büntetésből rácsapok a fejemre.

Nagyon okosnak hittem magamat. Az a rengeteg idő a szaporítótartályokban… Egyik taumőbageneráció a másik után. A saját céljaimra használni az evolúciót, mi? Nitrogénrezisztens taumőbát tenyészteni! Szuper vagyok! Szóljatok, ha mehetek a Nobel-díjamért!

Uhh.

Igen, kitenyésztettem egy taumőbatörzset, amelyik képes túlélni a nitrogént. Csakhogy az evolúciót nem érdekli, mit akarok, és nem csak egyvalamit csinál egyszerre. Kitenyésztettem egy csomó taumőbát, amely úgy fejlődött, hogy életben tudjon maradni… a xenonitból épített szaporítótartályokban.

Persze, szépen ellenáll a nitrogénnek. Csakhogy az evolúció van olyan ravasz, hogy minden lehetséges oldalról nekimenjen az adott problémának. Úgyhogy a taumőba nemcsak azt tanulta meg, hogyan élje túl a nitrogént, hanem azt is, hogyan rejtőzzön el a nitrogén elől azáltal, hogy besurran magába a xenonitba! Miért is ne?

A xenonit számomra fehérjék és kémiai anyagok reménytelenül érthetetlen, bonyolult láncolata, a taumőba viszont megtalálta a módját, hogy belefészkelje magát. A szaporítóban nitrogénapokalipszis zajlik, de ha elég mélyen meghúzod magadat a xenonitfalban, hogy a nitrogén ne érjen el, életben maradsz!

A taumőba nem képes átjutni a közönséges műanyagon. Sem az epoxigyantán. Sem az üvegen, sem a fémen. Még abban sem vagyok biztos, hogy egy cipzáros zacskón képes-e átjutni. De nekem köszönhetően a taumőba–82,5 számára a xenonit immár nem akadály.

Fogtam egy életformát, amelyről semmit sem tudtam, és olyan technológiával módosítottam, amelyről szintén semmit sem tudtam. Persze hogy mindez nem várt következményekkel járt. Arrogáns ostobaság volt azt feltételeznem, hogy minden pontosan a szándékaim szerint történik majd.

Veszek egy nagy levegőt, és kieresztem.

Oké, ez még nem a világ vége. Mi több, épp az ellenkezője. A taumőba képes áthatolni a xenoniton, de ez nem probléma. Majd valami másban tárolom. A lényeg, hogy továbbra is nitrogénrezisztens. A xenonit nem szükséges a túléléséhez. Alaposan leteszteltem az üveges laborfelszerelésemben, még amikor először izoláltuk a törzset. Így is elvégzi majd a feladatát a Vénuszon és a Hármasvilágon. Minden rendben.

Visszapillantok a szaporítófarmokra.

Jó. Oké. Csinálok fémből egy nagy szaporítót. Nem lesz nehéz. Van egy marógépem meg egy csomó nyersanyagom, és csak a jó ég tudja, mennyi szabadidőm. Felhasználom a Rocky által készített farm felszerelését. Csak a burkolata xenonit, minden más része fémből és egyéb anyagokból van. Nem kell újra feltalálnom a kereket, csak egy másik kocsira kell felszerelnem.

– Ja – nyugtatgatom magamat. – Ja, semmi gáz.

Csak készítenem kell egy dobozt, amelyik megtartja magában a vénuszi atmoszférát. Rockynak köszönhetően a neheze eleve megvan.

Rocky!

Hirtelen szédülés tör rám. Le kell ülnöm a padlóra. A lábam közé hajtom a fejemet. Rocky hajóján ugyanez a taumőbatörzs van. Ugyanilyen xenonittartályokban.

És a hajója minden kritikus válaszfala, beleértve az üzemanyagtartályokat, szintén xenonitból készült. Semmi sem áll Rocky taumőbája és az üzemanyaga között.

– Te jóságos… isten…

29. FEJEZET
Kép

Elkészültem az új taumőbafarmmal. Fogtam egy alumíniumlemezt, és dolgozgattam egy kicsit a marógéppel. Nem jelentett problémát.

A problémát Rocky hajója jelenti.

Az elmúlt hónapban mindennap ránéztem a hajtóműfényére. Mostanra eltűnt.

A vezérlőteremben lebegek. A forgómeghajtókat lekapcsoltam, a petrovaszkópot teljes érzékenységre állítottam. Mint mindig, a Tau Ceti kibocsát magából némi fényt a Petrova-hullámhosszon, de már ez a fény is tompa. A csillag, amely olyan fényes, mint a Föld napja, immár csak egy átlagosnál kövérebb pontra hasonlít, amilyet az éjszakai égbolton is láthatnánk.

És ezt leszámítva… semmi. Túl messze vagyok, hogy észleljem a Tau Ceti és az Adrian Petrova-vonalát, az A-radarjelnek pedig a leghalványabb nyomát sem találom.

Pedig pontosan tudom, hol kell lennie. Milliívmásodpercre pontosan. A hajtóműfényének pedig fel kellene villannia a távcsövemben…

Újra meg újra lefuttatom a számokat, habár Rocky haladásának napi megfigyelésével már megerősítettem a számításaim helyességét. És most mégsem látok semmit. Nincs jele az A-radarjelnek.

Rocky sodródik. A taumőbája elszabadult, bevette magát az üzemanyagtartályaiba, és felzabált mindent. Több millió kilogrammnyi asztrofág veszett oda mindössze pár nap alatt.

Rockynak megvan a magához való esze, úgyhogy nyilván több részre elkülönítve tárolja az üzemanyagát. Csakhogy azokat a részeket xenonitfalak választják el, nem igaz? Dehogynem.

Három nap.

Ha csak a hajó romlott volna el, Rocky megjavítaná. Nincs, amit ne tudna megjavítani, ráadásul gyorsan dolgozik. Öt karral serénykedik, amelyek sokszor egymástól külön feladatokat végeznek. Most alighanem egy óriási taumőbafertőzéssel kell megküzdenie. Meddig tarthat ez a küzdelem? Nitrogénje bőven van. Annyit von ki az ammóniaatmoszférájából, amennyit csak akar. Tegyük fel, hogy amint feltűnt neki a fertőzés, pontosan így tett.

Mennyi időbe telne neki, hogy visszaállítsa a hajó működőképes állapotát?

Ilyen sok időbe biztosan nem.

Bármi történt is, ha az A-radarjelet meg lehetett volna javítani, mostanra megjavította volna. Csakis azért sodródhat még mindig tehetetlenül az űrben, mert már nincs üzemanyaga. Rocky nem tudta időben megállítani a taumőbát.

A kezembe temetem az arcomat.

Hazamehetek. Tényleg hazamehetek. És az életem hátralévő részét hősként élhetem le. Szobrok, parádék, és így tovább. Ráadásul egy olyan új világrendben élek majd, amelyben már minden energiaprobléma megoldódott. Az asztrofágnak köszönhetően mindenhol ott lesz az olcsó, könnyen hozzáférhető, egyszerű, megújuló energia. Felkereshetem Strattot, és közölhetem vele, hogy kapja be.

De akkor Rocky meghal. És ami még fontosabb, Rocky népe is meghal. Több milliárdan pusztulnak el.

Nagyon közel vagyok a sikerhez. Mindössze négy évig kell életben maradnom. Jó, végig azt az ocsmány kómalét kell ennem, de életben maradok.

Agyam bosszantó logikája rámutat a másik lehetőségre: kilőni a bogarakat – mind a négyet. Mindegyikben van egy taumőba-minifarm meg egy pendrive tele adatokkal és kutatási eredményekkel. A földi tudósok onnan már megoldják.

Aztán megfordítom a Hail Maryt, megkeresem Rockyt, és hazaviszem őt az Eridre.

Ezzel csak egy probléma van: én meghalok.

Vagy arra van elegendő élelmem, hogy hazatérjek a Földre, vagy arra, hogy túléljem az Eridre vezető utat. De még ha az eridiaiak azonnal újratöltik is a Hail Mary üzemanyagkészletét, már nem marad elég ennivaló, hogy túléljem az Eridről a Földre vezető utat. Azon a ponton már alig pár hónapra elegendő élelmem lesz csupán.

Nem tudok termelni semmit, nincsenek életképes magvaim vagy élő növényeim. És az eridiai ételt sem tudom megenni. Túl sok nehézfém és egyéb halálos méreg van benne.

Ezt a döntést kell tehát meghoznom. 1-es számú lehetőség: hősként térek haza, az emberiség megmentőjeként. 2-es számú lehetőség: az Eridre megyek, megmentek egy idegen fajt, és nem sokkal később éhen halok.

A hajamat tépem.

Eltakarom az arcom, és zokogok. Katartikus és kimerítő érzés.

Valahányszor lehunyom a szememet, mást sem látok, csak Rocky hülye teknőjét, meg azokat a hülye kis karjait, ahogy folyton babrál valamivel.

Hat hét telt el azóta, hogy meghoztam a döntésemet. Nem volt könnyű, de kitartok mellette.

A forgómeghajtókat most is leállítom a napi rituálémhoz. Behozom a képernyőn a petrovaszkópot, és kikémlelek vele az űrbe. Nem látok semmit.

– Bocs, Rocky – mondom.

Aztán észreveszek egy apró foltnyi Petrova-fényt. Ráközelítek a területre, és pásztázni kezdek. Összesen négy kicsi, alig látható pont jelenik meg a monitoron.

– Tudom, hogy szívesen szétszednél egy bogarat, de egyet sem tarthattam meg.

A sokkal kisebb hajtóművekkel ellátott bogarakat már nem sokáig fogom látni, főleg, hogy ők a Föld felé hasítanak, én meg majdnem az ellenkező irányba tartok, egyenesen az A-radarjel felé.

A minifarmokban lévő asztrofágtekercsek megvédik a taumőbát a sugárzástól, és alapos tesztelések útján megbizonyosodtam róla, hogy a farmok és a bennük lévő életformák is megbirkóznak a bogarak brutális gyorsulásával. Az ő szempontjukból pár év múlva megérkeznek a Földre, ahol ezalatt tizenhárom év telik el.

Beindítom a forgómeghajtókat, és folytatom az utamat.

Nem könnyű megtalálni egy űrhajót „valahol a Tau Ceti-rendszer peremén”. Képzeld el, hogy beültetnek egy csónakba, és azt mondják, keress meg egy fogpiszkálót „valahol az óceánban”. Ez is olyasmi, csak messze nem olyan könnyű.

Ismerem Rocky tervezett haladási irányát, és azt is tudom, hogy követte. Azt viszont nem tudom, mikor mondták be az unalmast a hajtóművei. Csak naponta egyszer néztem rá az A-radarjelre. Most pontosan annak a területnek a közepén vagyok, ahol a legjobb tippem szerint lennie kell, és ezt a tippemet a sebességére alapoztam. De ez csak a kezdet. Kőkemény kutatás áll előttem.

Bárcsak gyakrabban követtem volna a haladását. Mivel nem tudom, mikor álltak le a hajtóművei, a tippem hibahatára durván 20 millió kilométer. Ez nagyjából a Föld és a Nap közötti távolság nyolcada. Ezt a távolságot a fény is csak egy teljes perc alatt tudja megtenni. Ennyit tudtam kihozni a rendelkezésemre álló információkból.

Őszintén szólva szerencsém van, hogy a hibahatár ilyen kicsi. Ha a taumőba egy hónappal később szabadul el, exponenciálisan rosszabb helyzettel kellene szembenéznem. És mindez a Tau Ceti-rendszer peremén történik. Az eddig megtett távolságot az utazás kezdetének is alig lehet nevezni. A Tau Ceti és a Föld közötti távolság több mint négyezerszerese a Tau Ceti-rendszer teljes szélességének.

Az űr hatalmas. Olyan… elképesztően… hatalmas.

Szóval, hát igen. Iszonyú szerencsém van, hogy csak 20 millió kilométert kell átkutatnom.

– Hmm – mormogom.

Ilyen messze a Tau Cetitől Rocky hajója nem sok taufényt fog visszaverni. Esélyem sincs, hogy a teleszkópommal kiszúrjam az A-radarjelet.

Mellesleg: meg fogok halni.

– Elég. – Valahányszor eszembe jut a közelgő halálom, inkább Rockyra gondolok. Mostanra biztosan elhagyta őt minden remény. Jövök már, cimbora.

– Várjunk csak…

Biztos vagyok benne, hogy Rocky tényleg szomorú, ugyanakkor nem az a típus, aki sokáig siránkozik. Mostanra nyilván egy lehetséges megoldáson dolgozik. Mit csinálhat? Egész fajának túlélése a tét, és nem tudja, hogy jövök. Nem fogja csak úgy megölni magát, ugye? Megpróbálkozik bármivel, ami az eszébe jut, még ha csak elhanyagolhatóan apró esélye is van a sikerre.

Oké. Rocky vagyok. A hajómnak annyi. Talán sikerült megmentenem némi asztrofágot. A taumőba mégsem zabálhatta fel mindet, ugye? Valamennyi megmaradt. Csinálhatok egy saját bogarat? Valamit, amit visszaküldhetek az Eridre?

Megrázom a fejemet. Ehhez irányítórendszerre lenne szükség, számítógépes felszerelésre, ami messze meghaladja az eridiai tudományt. Eleve ezért voltak huszonhárman egy ilyen óriási hajón. Különben is eltelt másfél hónap. Ha Rocky tudott volna építeni egy kis hajót, már végzett volna vele, én meg láttam volna a hajtóműfényét. Rocky sosem vesztegeti az idejét.

Oké. Nincs bogara. De van energiája. Létfenntartása. Hosszú-hosszú időre elegendő élelme (az eredeti legénység huszonhárom főből állt, és a visszaúttal is számoltak).

– Rádió?

Talán kreál egy rádiójelet, valamit, ami elég erős, hogy meghallják az Eriden. Kicsi a valószínűsége, hogy észlelnék, de akkor is valami. Az eridiaiak sokáig élnek. Ha Rockynak várnia kell egy évtizedet, hogy megmentsék, neki az nem nagy ügy. Legalábbis az élet-halál szituáció tükrében. Ha pár éve megkérdezed tőlem, lehetséges-e tíz fényév távolságra rádiójelet küldeni, azt mondom, nem. De most Rockyról van szó, és talán sikerült megmentenie némi asztrofágot, hogy energiával lássa el az új berendezését.

Nem kell információt közvetítenie, elég, ha szimplán észreveszik.

De… nem. Kizárt dolog. Egy gyors számítással megállapítom, hogy egy Eridre küldött jel még a Föld sokkal fejlettebb technológiájával sem lenne több gyenge háttérzajnál.

És ezt Rocky is tudja. Úgyhogy ennek a megoldásnak nincs értelme.

– Hmm.

Bárcsak jobb radarom lenne. Ez csak pár százezer kilométerig jó, ami nyilvánvalóan igen kevés. Rocky valószínűleg össze tudna eszkábálni valamit, ha itt lenne. Kicsit paradox gondolat, de azt kívánom, bárcsak itt lenne Rocky, hogy segítsen megmenteni Rockyt.

– Jobb radar… – motyogom.

Nos, energiám bőven van. És van radarrendszerem is. Talán kitalálhatok valamit.

De azt nem várhatom el, hogy ha extra energiát adok az adóhoz, majd minden megoldódik. Csak kiégetném vele. Hogyan csinálhatnék az asztrofágból rádióhullámokat?

Felugrok a pilótaszékből.

– Hát persze!

Hisz mindenem megvan a világ legjobb radarjához! Pokolba az ócska adóval és érzékelőkkel felszerelt, beépített radarrendszeremmel. Van forgómeghajtóm és petrovaszkópom! 900 terawatt infravörös fényt tudok kizúdítani a hajóm hátsó részéből, aztán a petrovaszkóppal megnézhetem, visszaveri-e valami. Elvégre a petrovaszkópot arra tervezték, hogy pontosan ennek a fényfrekvenciának a legkisebb mennyiségét is észlelje!

A petrovaszkópot és a hajtóműveket nem tudom egyszerre működtetni, de ez nem is probléma! Rocky egyébként is egy fénypercre van.

A tér e szakaszát egy ráccsal mezőkre osztom. Tök egyszerű. Annak a területnek a kellős közepén vagyok, ahol Rockyt sejtem, így minden irányt ellenőriznem kell.

Nem gond. Beindítom a forgómeghajtókat, és kézi vezérlésre váltok, amihez szokás szerint egy csomó figyelmeztető ablakban kell kiválasztanom, hogy „igen”, „igen”, „igen”, és „felülírás”.

Teljes gázt adok, és élesen balra fordulok. A nehézkedési erő hátra- és oldalra lök a székemben. Olyan ez, mint egy helyben körözni a kocsiddal a szupermarket parkolójában.

Kis ívet írok le, így harminc másodpercbe telik teljesen megfordulnom. Végül nagyjából ott kötök ki, ahonnan indultam. Illetve valószínűleg pár tucat kilométerrel arrébb, de az nem számít. Leállítom a hajtóműveket.

És most jön a petrovaszkóp. Nem látja a teljes égboltot, de az űr jó 90 fokos szeletét így is lefedi egyszerre. Lassan pásztázok, ugyanabban az irányban és ütemben, ahogyan az űrhajót a hajtóművekkel megforgattam. Nem tökéletes módszer, könnyen időzíthetek rosszul. Ha Rocky nagyon közel vagy nagyon távol van, nem lesz szerencsém. De ez még csak az első próbálkozásom.

Leírok egy teljes kört a petrovaszkóppal, és nem találok semmit. Úgyhogy teszek még egy kört. Lehet, hogy Rocky messzebb van, mint hittem.

A második kör sem hoz eredményt.

De még nem végeztem. Az űr háromdimenziós, én meg eddig a területnek csak egyetlen síkját pásztáztam. Öt fokkal előredöntöm a hajó orrát.

Megismétlem a keresési folyamatot, de a célba vett terület iránya ezúttal 5 fokkal eltér az előzőtől. Ha nem találok semmit, jöhet az újabb ötfokos döntés és a következő próbálkozás. És így tovább, amíg el nem jutok addig a pontig, amikor is kijelenthetem, hogy letudtam az összes lehetséges irányt.

És ha az sem működik, kezdem elölről, csak most már a petrovaszkóp gyorsabb pásztázásával.

Összedörzsölöm a tenyeremet, iszom egy kis vizet, és munkához látok.

Villanás!

Végre meglátok egy villanást!

Félúton az 55 fokos Petrova-pásztázásban. Egy villanás!

Meglepetésemben hadonászni kezdek, mire kirepülök az ülésből. Ide-oda pattogok a vezérlőterem súlytalanságában, majd visszalebegek a helyemre. Eddig lassan haladtam, és már piszkosul untam magam. De ennek most vége!

– Basszus! Hol is volt?! Oké! Nyugi! Higgadj le. Higgadj le!

Ráteszem az ujjamat a képernyő azon részére, ahol a jelet láttam. Ellenőrzöm a petrovaszkóp állását, számolgatok egy kicsit, és kikalkulálom a megfelelő irányt. 214 fokra van tőlem a jelenlegi pásztázási síkomban, amely 55 fokot zár be az Adrian Tau Ceti körüli keringési síkjával.

– Megvagy!

Ideje pontosabb adatokat szerezni. Felszíjazom a mostanra már kissé megviselt stopperemet. A zéró gravitáció nem bánt valami kesztyűs kézzel vele, de azért még működik.

Az észlelt villanással pontosan ellentétes irányba fordítom a hajót. Miután elindítom a stoppert, tíz másodpercig égetek egyenes vonalban, aztán leállítom a hajtóműveket. Nagyjából 150 méter per szekundumos sebességgel távolodom a célponttól, de ez nem számít. Nem a most felvett sebességet akarom lenullázni. A petrovaszkópra van szükségem.

A ketyegő stopperrel a kezemben bámulom a kijelzőt, és hamarosan ismét megpillantom a jelet. Huszonnyolc másodperc. A fénypont tíz másodpercig látható, aztán eltűnik.

Nem tudom garantálni, hogy az A-radarjel az, de bármi legyen is, egész biztosan az én forgómeghajtóim fényét veri vissza. És tizennégy fénymásodpercre van (tizennégy másodperc oda, tizennégy másodperc vissza, vagyis huszonnyolc másodperc), tehát nagyjából 4 millió kilométerre.

Nincs értelme, hogy további adatgyűjtéssel próbáljam belőni az objektum sebességét. Az „ujjam a képernyőn” módszer ehhez messze nem elég pontos. De már tudom, merre kell mennem.

A 4 millió kilométeres távolságot kilenc és fél óra alatt fogom tudni megtenni.

A levegőbe öklözök.

– Igen! Tuti meg fogok halni!

Nem tudom, miért mondtam ezt. Szóval… ha nem találnám meg Rockyt, visszaindulnék a Föld felé. Igazából meglep, hogy ennyi erőfeszítést öltem bele.

Mindegy. Irányba állok a jel felé, és beizzítom a hajtóműveket. Itt még a relativitással sem kell törődnöm, elég lesz a középiskolás fizika. Az út felén gyorsítok, a másik felén fékezek.

A következő kilenc órát takarítással töltöm. Ismét vendégem lesz!

Remélem.

Rockynak be kell majd tömnie a xenonitfalakban lévő lyukakat, de ez aligha jelenthet problémát neki.

Feltéve persze, hogy az a fénypont tényleg az A-radarjel, és nem csak valami kósza űrtörmelék.

Igyekszem nem gondolni erre az eshetőségre. Életben kell tartanom a reményt.

Az összes vackomat kihordom a xenonittal elfalazott területekről.

Miután ezzel megvagyok, nyugtalanul fészkelődöm. Legszívesebben végeznék még egy pásztázást, hogy megerősítsem a haladási irányt, de ellenállok a kísértésnek. Jobb, ha kivárok.

A laboromban lévő alumíniumfarmot bámulom. Meg a taumőbariasztó melletti asztrofágtárgylemezt. Minden rendben van. Talán meg kéne…

Felcsipog az időzítő. Megérkeztem!

Felmászok a létrán a vezérlőterembe, és leállítom a forgómeghajtókat. Még le sem ülök teljesen, máris behozom a radarképernyőt. Csinálok egy teljes erejű aktív pendítést.

– Gyerünk… gyerünk…

Semmi.

Elhelyezkedem a székben, és beszíjazom magamat. Sejtettem, hogy így járok majd. Már sokkal közelebb vagyok a célponthoz, de még mindig kívül vagyok a radar hatótávolságán. Hiába tettem meg 4 millió kilométert, a radar hatótávolsága ennek alig ezredrésze. Vagyis a pontosságom nem éri el a 99,9 százalékot. Micsoda meglepetés.

Ideje egy újabb petrovaszkópos pásztázásnak. Csakhogy közben odalett a célpont és a köztem lévő teljes egy fényperc luxusa. Ha mondjuk 100 000 kilométerre vagyok, kevesebb mint egy másodpercem lesz, mielőtt a fény visszaverődik. És a petrovaszkópot nem használhatom a forgómeghajtók működése közben.

Most mi lesz?

A petrovaszkóp lekapcsolása nélkül kell erős asztrofágfényt kreálnom. Végignézem a menüben lévő lehetőségeket, de nem találok semmit. A forgómeghajtók működése közben semmiképpen nem tarthatom bekapcsolva a teleszkópot. Valahol van egy fizikai zárszerkezet. Valahol ezen a hajón egy drót vezet a forgómeghajtók vezérlőiből a petrovaszkópba, és egész hátralévő életemben kereshetném, akkor sem találnám meg.

Csakhogy nem a főhajtóművek az egyedüli forgómeghajtóim.

A pozíciószabályozó hajtóművek is kis forgómeghajtók, amelyek a Hail Mary oldalából állnak ki. Ezekkel tudom a hajót jobbra-balra fordítani, „előre-hátra” dönteni, vagy a hosszanti tengely körül forgatni. „Legyezés”, „bólintás” és „dőlés”. Vajon a petrovaszkóp elviseli őket?

Bekapcsolva hagyom, és a hossztengely mentén egy kicsit balra forgatom a hajót. A petrovaszkóp így is működik!

Egyszerűen imádom az ilyen szélsőséges esetekre kitalált biztonsági megoldásokat! Bár valaki a tervezőcsapatban nyilván átgondolta a dolgot, és arra jutott, hogy a pozíciószabályozók viszonylag kis kibocsátása nem árt a petrovaszkópnak. És a koncepció egészét nézve ez nem is csoda. A hajtóművek és a pozíciószabályozók természetesen nem a hajóra, és így nem is a petrovaszkópra irányulnak. A főhajtóművek bekapcsolásakor a petrovaszkóp a kozmikus porról visszaverődő fény miatt áll le, a sokkal kevésbé erős pozíciószabályozók visszaverődő fényét azonban elfogadhatónak ítélték.

Viszont a pozíciószabályozók így is elég fényt bocsátanak ki, hogy elpárologtassák az acélt. És talán ahhoz is eleget, hogy megvilágítsák az A-radarjelet.

Beállítom a petrovaszkópot a bal oldali oldalirányú meghajtóval párhuzamosan. Ami azt illeti, látom is a meghajtót a láthatófény-üzemmód képének az alján. Beindítom.

Látható ragyogást észlelek a Petrova-spektrumban. Afféle homályos fényt a meghajtó környékén, mintha csak ködben kapcsoltam volna be egy zseblámpát. Pár másodperc elteltével gyengül a fény. Még mindig ott van, csak már kevésbé látható.

Valószínűleg por és nyomgázok a Hail Maryből. A hajóról tovasodródó apró részecskék. Amint a meghajtó elpárologtatta őket, a kép kitisztult.

Tovább égetek a meghajtóval, és hagyom, hadd forogjon a hajó oldalirányban, miközben én a petrovaszkópot figyelem. Más szóval a zseblámpámat. A hajó viszont egyre gyorsabban és gyorsabban forog, ami nem jó. Aktiválom a jobb oldali oldalirányú meghajtót is. A számítógép panaszáradatot zúdít rám. Semmi értelmes okát nem látja, miért kellene a hajónak egyszerre forognia az óramutató járásával megegyező és ellentétes irányban is. Nem törődöm a zsémbeskedésével.

Elvégzek egy teljes fordulatot, és nem látok semmit. Oké. Nem meglepő. 5 fokkal megdöntöm a hajót, és megismétlem a műveletet.

A hatodik próbálkozásomnál, az Adrian keringési síkjához képest 25 fokos pásztázási síkban észreveszem a célpontot. Még mindig túl messze van, semhogy kivehessem a részleteit, de megvillan az oldalirányú meghajtóm fényében. Párszor fel-le kapcsolom a hajtóművet, hogy lemérjem a reakcióidőt. Szinte azonnali – becslésem szerint alig negyed másodperc. 75 000 kilométeren belül vagyok.

Irányba állok, és bekapcsolom a hajtóműveket. Ezúttal nem vakon rongyolok oda. Nagyjából 20 000 kilométerenként megállok, és újabb méréseket végzek.

Elmosolyodom. Működik a tervem.

Most már csak abban kell reménykednem, hogy nem egy aszteroidát kergettem egész nap.

Óvatos repülést és ismételt méréseket követően végre felbukkan az objektum a radaromon!

Ott van a kijelzőn: „A-radarjel”

– Ja, igen. – Már el is felejtettem, hogy innen kapta a nevét.

4000 kilométerre vagyok – a radar hatótávolságának szélén. Behozom a teleszkóp képét, de még a legerősebb nagyítással sem látok semmit. A teleszkópot arra tervezték, hogy több száz vagy több ezer kilométer átmérőjű égitesteket találjon meg, nem arra, hogy kiszúrjon egy alig több mint száz méter hosszú űrhajót.

Közelebb óvakodom. Az objektum a Tau Cetihez képest mért sebessége alapján valóban Rocky hajója lehet. Nagyjából erre az értékre gyorsulhatott fel, mielőtt leálltak a hajtóművei.

Összegyűjthetnék egy szakajtónyi adatot, hogy kiszámítsam a pályáját, de van egy egyszerűbb tervem.

Pár percig itt égetek, pár percig ott, hol lassítok, hol gyorsítok, mígnem felveszem az objektum sebességét. Még mindig 4000 kilométerre van tőlem, de a hozzám viszonyított sebessége már szinte nulla. Hogy miért csinálom ezt? Azért, mert a Hail Mary remek adatokkal tud szolgálni nekem a saját pályájáról. Behozom a navigációs konzolt, és kiszámoltatom vele a jelenlegi pályámat. Néhány csillag azonosítása és némi kalkuláció után a számítógép közli velem, amit hallani akartam: a Hail Mary hiperbolapályán van, azaz már egyáltalán nem kering. Szökési pályán vagyok, el fogom hagyni a Tau Ceti gravitációja által uralt térrészt.

Ez pedig azt jelenti, hogy a célpontom is szökési pályán van. Tudod, mi az, amit egy naprendszer objektumai semmiképpen nem tesznek? Nem szöknek meg a csillaguk gravitációs teréből.  Ami elég gyors ehhez, az már évmilliárdokkal ezelőtt megszökött. Tehát bármi legyen is ez, nem közönséges aszteroida.

– Igen igen igen igen… – hajtogatom izgatottan. Berúgom a forgómeghajtókat, és a célpont felé indulok. – Jövök már, cimbora. Tarts ki!

Mire 500 kilométeres közelségbe érek, végre jobb felbontásban jelenik meg a célpont, bár így is csak egy rendkívül pixeles háromszöget látok. Négyszer olyan hosszú, mint amilyen széles. Nem valami sok információ, de elég. Ez az A-radarjel. Jól ismerem a profilját.

Pont erre az alkalomra tartottam a kezem ügyében Iljuhina egyik vodkás zacskóját. Belekortyolok a szívószálon át. Köhögök és zihálok. Basszus, ez a csaj tényleg a legdurvább piákat tolta.

Rocky hajója 50 méterre, tőlem jobbra van. Nagyon óvatosan közelítettem meg – szép is lenne, ha átszelnék egy egész csillagrendszert, csak hogy véletlenül elpárologtassam őt a hajtóműveimmel. A sebességünket pár centiméter per szekundumos pontosságig igazítottam egymáshoz.

Majdnem három hónap telt el, mióta Rocky meg én elbúcsúztunk. Kívülről az A-radarjel semmit sem változott. De valami határozottan nem stimmel.

Megpróbálkoztam mindenféle kommunikációs módszerrel, rádióval és forgómeghajtós fényvillanásokkal. Semmire sem kaptam választ.

Szörnyű érzés száll meg. Mi van, ha Rocky meghalt? Teljesen egyedül volt. Mi van, ha totál elszabadult a pokol az egyik alvásciklusa alatt? Az eridiaiak csak akkor ébrednek fel, ha a testük készen áll. Mi van, ha a létfenntartó rendszer leállt, amíg ő aludt, és egyszerűen… soha többé nem ébredt fel?

Mi van, ha végzett vele a sugárbetegség? Az a sok asztrofág, amely védte őt a sugárzástól, mind metánná és taumőbává vált. Az eridiaiak rendkívül érzékenyek a sugárzásra. Lehet, hogy olyan gyorsan történt, hogy reagálni sem maradt ideje.

Megrázom a fejemet.

Nem. Rockyról van szó. És Rocky okos. Biztosan vannak vésztervei. Például le merem fogadni, hogy egy külön létfenntartó rendszerben alszik. És számolna a sugárzással is – elvégre az végzett az összes társával.

De akkor miért nem válaszol?

Rocky nem lát. Nincsenek ablakai. Ahhoz, hogy egyáltalán tudomást szerezzen az ittlétemről, direkt keresnie kellene engem az A-radarjel érzékelőivel. Miért tenne ilyet? Azt hiszi, reménytelenül sodródik az űrben.

Eljött egy újabb űrséta ideje.

Mintha milliomodszor másznék bele az Orlanba, és egyenlíteném ki a nyomást a zsilipkamrában. Szép hosszú hevedert erősítek a légzsilip belsejébe.

Kinézek az előttem szétterülő semmibe. Nem látom az A-radarjelet. A Tau Ceti túl messze van, hogy megvilágítsa. Csak azért tudom, hol van a hajó, mert kitakarja a mögötte lévő csillagokat. Itt vagyok az űrben, és… egy jókora szeletében egyáltalán nem látni fénypontokat.

Erre nincs biztos módszer. Meg kell tippelnem az irányt. Megcélzom az A-radarjelet, és teljes erőmmel elrúgom magamat a Hail Mary burkolatától. Méretes célpont, és bármelyik részét találom el, az jó nekem. Ha meg mégis elhibázom, a heveder visszaránt, és akkor ez lesz a galaxis első csillagközi kötélugrása.

Átlebegek az űrön. Az előttem elterülő feketeség egyre nő. Mind több és több csillag tűnik el, míg már nem látok semmit. Még a mozgást sem érzékelem. A logika azt diktálja, hogy ugyanolyan sebességgel haladok, amilyennel ellöktem magamat a hajómtól, de nincs semmi, ami ezt bizonyítaná.

Aztán meglátok egy homályos, barnás, foltos derengést. Végre elég közel vagyok az A-radarjelhez, hogy a sisakom fényei megvilágítsák egy részét. Egyre világosabban kivehető, aztán már egészen tisztán látom a burkolatot.

Most jön a java. Csak másodperceim vannak, hogy megkapaszkodjak valamiben. Tudom, hogy a burkolaton mindenfelé sínek segítik annak a robotnak a közlekedését. Remélem, elég közel jutok az egyikhez, hogy el tudjam kapni.

Ki is szúrok egy ilyen sínt rögtön előttem. Felé nyúlok.

Bamm!

Sokkal erősebben csapódom neki az A-radarjelnek, mint amennyire az szkafanderben javallott. Nem kellett volna ekkora svunggal elrúgnom magamat a Hail Marytől. A burkolat felé kapok, hogy megkapaszkodjak valamiben. A sínekkel teljes kudarcot vallottam: az egyiket elértem, de nem tudtam elég erősen rámarkolni. Lepattanok, és sodródni kezdek. A heveder összegubancolódik mögöttem és körülöttem. Hosszú mászás vár rám a hajómig, mielőtt újra megpróbálkozhatok a manőverrel.

Aztán észreveszek egy fura, szabálytalan kiszögellést pár méterrel előttem. Talán egy antenna? Túl messze van, hogy a kezemmel elérjem, de a hevederrel talán sikerülhetne.

Lassú, de egyenletes tempóban sodródom tova a burkolattól, és nincs hátrakétám. Most, vagy soha.

Gyorsan hurkot kötök a hevederre, és az antenna felé hajítom.

A hétszázát neki, ez sikerült! Meglasszóztam egy földön kívüli űrhajót! Szorosra húzom a hurkot. Egy darabig attól tartok, hogy letöröm az antennát, de aztán meglátom foltos, barnás felületét. Az antenna (ha egyáltalán az) xenonitból készült. Nem töröm én azt le száz év alatt sem.

A hevederrel a burkolathoz húzom magamat, és a zsinór meg az antenna segítségével ezúttal sikerül megragadnom az egyik közeli robotsínt.

– Huhh – sóhajtok fel.

Adok magamnak egy percet, egy kicsit pihegek, aztán nekiállok letesztelni Rocky hallását.

Előveszem a szerszámövemből a legnagyobb csavarkulcsomat, hátrahajolok, és ráhúzok vele a hajótestre. De keményen.

Újra meg újra lecsapok. Bang! Bang! Bang! Még a saját EVA-ruhámon keresztül is hallom. Ha Rocky még él, ezzel biztosan felhívom magamra a figyelmét.

A csavarkulcs egyik végét a burkolathoz teszem, majd leguggolok, hogy a sisakom hozzáérjen a másik végéhez, és a nyakamat nyújtogatva az arclemeznek nyomom az államat.

– Rocky! – kiáltok teljes hangerővel. – Nem tudom, hallasz-e, de itt vagyok, haver! Itt vagyok a hajótesteden!

Várok pár másodpercet.

– Bekapcsoltam a szkafanderem rádióját! A szokásos frekvencián van! Mondj valamit! Mondd, hogy jól vagy!

Feltekerem a rádió hangerejét. Csak statikus zörejt hallok.

– Rocky!

Egy kis recsegés. Hegyezem a fülemet.

– Rocky?!

– Grace, kérdés?

– Igen! – sose örültem még ennyire pár zenei hangnak! – Igen, haver! Én vagyok az!

– Te itt vagy, kérdés?! – A hangja olyan magas, hogy alig értem őt. De mostanra már elég jól ismerem az eridiai nyelvet.

– Igen! Itt vagyok!

– Te… – Rocky nyüszít. – Te… – Megint nyüszít. – Te itt vagy!

– Igen! Szereld fel a légzsilipalagutat!

– Figyelmeztetés! Taumőba–82,5…

– Tudom! Tudom. Képes átjutni a xenoniton. Ezért vagyok itt. Tudtam, hogy bajban leszel.

– Te megment engem!

– Igen. Még időben fülön csíptem a taumőbát. Maradt üzemanyagom. Szereld fel az alagutat. Elviszlek az Eridre.

– Te megment engem és megment Erid! – nyüszíti Rocky.

– Szereld fel azt a búbánatos alagutat!

– Te vissza hajóba! Hacsak nem akar kívülről nézni alagút!

– Ja, igaz!

Mohón várakozom a légzsilipnél, és igyekszem a hajóablakon át megfigyelni a műveletet. Mindez már lejátszódott egyszer – Rocky beilleszti a két légzsilip közé az alagutat a burkolati robot segítségével. Igaz, ez most egy kicsit nehezebben ment. Nekem kellett pozícióba manővereznem a Hail Maryt, mert az A-radarjel egyáltalán nem tud mozogni. De megoldottuk.

Egy utolsó csattanás, aztán sziszegés. Ismerem ezt a hangot!

Belebegek a zsilipkamrába, és a külső ablakon keresztül figyelek tovább. Az alagút a helyén van. Rocky megtartotta. Miért ne? Történelmi emlék az eridiaiak első kapcsolatfelvételéről egy idegen fajjal. Én is megtartanám!

Elfordítom a vészhelyzeti kieresztőszelepet, mire a hajóm levegője kitölti az alagút rám eső felét. Amikor a nyomás kiegyenlítődik, kivágom az ajtót, és berepülök rajta.

Rocky a túlsó oldalon vár rám. A ruhája csupa kosz. A már nagyon is jól ismert taumőbatrutyi fedi. A kezeslábasa egyik oldalán égésnyomok láthatók, két karja pedig elég cudar állapotban van. A jelek szerint húzós napokon van túl, de a testbeszéde színtiszta örömről tanúskodik.

Egyik kapaszkodótól pattog a másikig.

– Nagyon nagyon nagyon boldog – örvendezik magas hangszínnel.

Sérült karjaira mutatok.

– Megsérültél?

– Majd lesz gyógyulás. Én sok minden próbál, hogy megállít taumőbafertőzés. Mind kudarc.

– Nekem sikerült. Az én hajóm nem xenonitból készült.

– Mi történik, kérdés?

Felsóhajtok.

– A taumőba ellenállóvá vált a nitrogénnel szemben, de közben azt is megtanulta, hogyan jusson be a xenonitba, hogy elrejtőzzön a nitrogén elől. A tenyésztés mellékhatása következtében a taumőba–82,5 idővel át tud hatolni a xenoniton.

– Csodálat. És most, kérdés?

– Még mindig van kétmillió kilogramm asztrofágom. Hozd a cuccaidat a fedélzetre. Megyünk az Eridre.

– Boldogság! Boldogság boldogság boldogság! – Elhallgat. – Kell nitrogén mosás. Nehogy taumőba–82,5 bejut Hail Marybe.

– Igen. Teljes mértékben megbízom a képességeidben. Csinálj egy sterilizálót.

Áthelyezi a súlyát az egyik kapaszkodóról a másikra. A vak is látja, hogy azok az égett karok fájnak neki.

– Mi lesz Földdel, kérdés?

– Elküldtem a bogarakat a minifarmokkal. A taumőba nem képes átjutni az eridiai acélon.

– Jó jó. Én gondoskod róla, hogy népem jól bánik veled. Csinálnak neked asztrofág, hogy te talán haza tud menni!

– Ja… Ami azt illeti… nem megyek haza. A bogarak megmentik a Földet, de én már sosem láthatom a szülőbolygómat.

Rocky abbahagyja vidám ugrálását.

– Miért, kérdés?

– Nincs elég élelmem. Miután elviszlek az Eridre, meghalok.

– Te… te nem szabad meghal. – Rocky hangszíne sokkal alacsonyabbá válik. – Én nem hagy te meghal. Mi elküld téged haza. Erid lesz hálás. Te megment mindenki. Mi megtesz minden, hogy megment téged.

– Nem tehettek semmit. Nincs élelmem. Csak annyi van, hogy az Eridre érkezésem után még pár hónapig kitartson. Még ha kapnék is elég asztrofágot a kormányodtól a hazatéréshez, nem élném túl az utat.

– Te esz eridi étel. Mi ugyanaz életből fejlődünk. Ugyanaz proteinek használunk. Ugyanaz vegyi anyagok. Ugyanaz cukrok. Működni kell!

– Nem, én nem tudom megenni a ti ételeteket, emlékszel?

– Te azt mond, rossz neked. Mi majd kiderít.

Feltartom a kezemet.

– A ti ételetek nem egyszerűen rossz nekem. Hanem végzetes. Az egész környezetetek tele van nehézfémekkel, és azoknak a többsége számomra méreg. Azonnal belehalnék.

Rocky megremeg.

– Nem. Te nem meghal. Te barát.

Közelebb lebegek a válaszfalhoz, és halkan így szólok:

– Semmi baj. Én döntöttem így. Csak így tudjuk megmenteni mindkettőnk világát.

Rocky hátrébb lép.

– Akkor te indul haza. Indul most. Én itt vár. Talán Erid egy nap küld új hajó.

– Ez nevetséges. Tényleg fel akarod tenni erre a feltételezésre az egész fajod túlélését?

Rocky pár másodpercig néma marad, majd így válaszol:

– Nem.

– Helyes. Fogd azt a labdaizét, amit űrruhának használsz, és gyere át. Magyarázd el, hogyan tudom befoltozni a xenonitfalakat, aztán behozhatod a cuccaidat a…

– Pillanat – szakít félbe Rocky. – Te nem tud enni eridi élet. Földi élet már elfogy. Mi van adriani élettel, kérdés?

Felhorkanok.

– Az asztrofág? Azt nem ehetem meg! Folyamatosan kilencvenhat fokos! Élve elégetne. Különben is kétlem, hogy az emésztőenzimjeim meg tudnának birkózni azzal a fura sejtmembránjával.

– Nem asztrofág. Taumőba. Te eszel taumőba.

– Nem ehetek… – Elhallgatok. – Nem… mi?

Meg tudom enni a taumőbát?

Elvégre él. Van DNS-e. Van mitokondriuma – ami a sejt erőműve. Glükóz formájában tárolja az energiát. Van Krebs-ciklusa. És nem olyan, mint az asztrofág. Nem 96 fokos. Csak egy másik bolygóról származó amőba. Nincsenek benne olyan nehézfémek, amilyenek az eridiai életformákban – azok még csak jelen sincsenek az adriani atmoszférában.

– Hát… nem tudom. Talán igen.

Rocky a hajójára mutat.

– Én üzemanyagtartályok van huszonkét millió kilogramm taumőba. Mennyi kell, kérdés?

Elkerekedik a szemem. Hosszú ideje most először jár át a remény.

– Megegyez. – Rocky a válaszfalhoz érinti a karmait. – Öklözd pacsimat.

Felnevetek, és a xenonithoz érintem az öklömet.

– Ökölpacsi. Simán ökölpacsinak hívják.

– Megértés.

Vℓ. FEJEZET
Kép

Lenyelem az énburgerem utolsó falatját, és lehajtom a vitaminokkal feldúsított üdítőmet. Beteszem az edényeket a mosogatóba, és rápillantok a konyhafalon lévő órára. Hűha, máris VℓIλλ van? Jobb lesz, ha összekapom magamat.

Az Eriden töltött első pár évem elég rázós volt. A taumőba életben tartott ugyan, de súlyosan alultáplálttá váltam. A mikrobák gondoskodtak a szükséges kalóriákról, de kiegyensúlyozottnak semmiképpen nem lehetett nevezni az étrendemet.

Azok bizony fájdalmas napok voltak. Elkaptam a skorbutot, a beriberit és egy rakás egyéb betegséget. Hogy megérte-e? Még mindig nem tudom. Talán sosem fogom megtudni. A Földdel nincs módom kommunikálni. Tizenhat fényévre van.

Nem lehet kizárni, hogy a bogarak meghibásodtak, és sosem értek célba. Azt sem tudhatom, hogy a Leclerc-hez hasonló klimatológusoknak igazuk volt-e egyáltalán a prognózisukat illetően. Lehet, hogy a Hail Mary-küldetés kezdettől fogva reménytelen volt. Lehet, hogy a Föld mostanra fagyott senki földje több milliárd hullával.

De azért igyekszem derűlátó maradni. Mi mást tehetnék?

Mindenesetre az eridiaiak fantasztikus házigazdák. Nincs szó szoros értelemben vett kormányzatuk, de minden fontos entitásuk egyetértett abban, hogy mindent meg kell tenniük az életben tartásom érdekében. Elvégre meghatározó szerepet játszottam a bolygójuk megmentésében. És még ha ettől el is tekintünk, akkor is élő, lélegző idegen lény vagyok. Hát persze hogy életben akarnak tartani. Rendkívüli tudományos érdeklődés övez.

Egy nagy kupolában élek, az egyik „városuk” közepén – bár a „város” talán nem a legjobb szó rá. Közelebb járunk az igazsághoz, ha „városaik”-at inkább „telepek”-nek hívjuk.

Van saját kertem meg minden. A kupola falain túl állítólag harminc eridiai gondoskodik a létfenntartó rendszerem üzemeltetéséről. Nagyon közel vagyunk az egyik nagy tudományos központjukhoz, ahol az Erid legnagyobb elméi gyülekeznek és zsonganak. A zsongás egyfajta éneklés és beszélgetés egyben, csakhogy mindenki egyszerre beszél, és még csak nem is igazán tudatosan. A zsongás valahogy mégis végkövetkeztetésekhez és döntésekhez vezet. Az ilyen alkalmakra egybegyűltek csoportosulása sokkal okosabb, mint az abban részt vevő bármelyik eridiai. Bizonyos értelemben az eridiaiak képesek rögtönzött módon „neuronokká” válni egyfajta kollektív elme struktúráján belül. Ettől eltekintve kedvük szerint jönnek-mennek és cselekszenek.

Én különösen érdekes vagyok a számukra, úgyhogy kis túlzással a bolygó összes tudósa idegyűlt, hogy kizsongják, hogyan tarthatnak életben. Azt mondták, ez volt minden idők második legnagyobb tudományos témájú zsongása. (A legnagyobb természetesen az volt, amikor az asztrofág ellen kellett terveket készíteniük.)

A földi tudományos lapoknak köszönhetően tisztában vannak a táplálkozási szükségleteimmel, és a laboratóriumaikban szintetizálják nekem a szükséges vitaminokat. Amikor ezt a problémát megoldották, kisebb, kevésbé központi csoportok azon kezdtek dolgozni, hogy jobb ízt adjanak az ételeimnek. Ez persze többé-kevésbé rajtam múlik. Rengeteg ízlelőtesztet végzek. Az eridiai és a földi életforma számára egyaránt gyakori glükóz sokszor szóba kerül.

A legjobb viszont kétségkívül az, hogy sikerült klónozniuk az izomszövetemet, és azóta laborban tenyésztik. Ezt a földi tudománynak köszönhetem. Amikor idejöttem, még a közelében sem jártak ennek a technológiának, de annak már tizenhat éve – és elég gyorsan tanulnak.

Szóval végre ismét ehetek húst. Igen, jól érted, emberhúst eszem. De a saját húsomat, úgyhogy nincs lelkiismeret-furdalásom. Próbálj egy évtizeden át kizárólag fura ízű, hellyel-közzel édes vitaminturmixokkal táplálkozni, aztán meglátjuk, képes leszel-e nemet mondani egy hamburgerre.

Imádom az énburgert. Mindennap befalok egyet.

Fogom a sétabotomat, és elindulok. Nem vagyok már fiatal, és az Erid magas gravitációjának köszönhetően csak még jobban degenerálódtak a csontjaim. Azt hiszem, ötvenhárom éves vagyok, de nem lehetek biztos benne. Sok-sok utazáson vagyok túl, amelyek során számomra másként telt az idő. De azt biztosan tudom, hogy a Földön hetvenegy év telt el azóta, hogy megszülettem, már ha ez számít valamit.

A bejárati ajtón megyek ki, és átvágok a kerten. Nincsenek benne növények vagy ilyesmik – rajtam kívül nincs ezen a bolygón semmi, ami képes megélni az én környezetemben is. De azért van néhány nagyon ízléses és esztétikus külsejű sziklám. Ez afféle hobbivá vált számomra: igyekszem a lehető legszebbé varázsolni a kertemet. Az eridiaiak csak egy rakás követ látnak, én viszont látom az összes színt is.

Az eridiaiak lámpákat szereltek a kupola tetejére, amelyeknek a fénye hol erősebb, hol tompább egy huszonnégy órás ciklusnak megfelelően. Kifejtettem nekik, hogy ez elengedhetetlen a megfelelő hangulatomhoz, ők pedig hittek nekem. Következésképpen el kellett magyaráznom egy csillagközi utazásra képes fajnak, hogy hogyan készítsenek villanykörtét.

Végigsétálok a kupola falánál sorakozó „találkozószobák” egyikéhez vezető kavicsos sétányon. Az eridiaiak éppúgy értékelik a szemtől teknőbeni kommunikációt, mint ahogy az emberek is szeretik a személyes találkozókat, és ez egy jól működő kompromisszumos megoldás. Az én oldalam a saját buborékkörnyezetemben van, a szoba egy centiméteres, átlátszó xenonitfalán túli másik oldal pedig az Erid természetes atmoszférájában.

Bebicegek az ajtón. Ez a kisebb találkozószobák egyike, leginkább „négyszemközti” beszélgetésekre alkalmas. Mindenesetre ez lett a szokásos találkahelyünk.

Rocky már vár rám az eridiai oldalon.

– Végre! ℓλ perce várlak! Mi tartott ennyi ideig?!

Mostanra természetesen folyékonyan értem az eridiait, ahogy Rocky is folyékonyan érti az angolt.

– Öreg vagyok. Ne piszkálj. Kell egy kis idő, hogy reggelente összeszedjem magam.

– Á, enned kellett, ugye? – kérdezi Rocky egy árnyalatnyi undorral a hangjában.

– Azt mondtad, erről ne beszéljek tisztességes társaságban.

– Én nem tisztességes társaság vagyok, barátom!

Felvihogok.

– Szóval mi újság?

Rocky izeg-mozog és himbálózik. Szinte még sosem láttam ilyen izgatottnak.

– Most beszéltem a csillagászati kaptárral. Híreik vannak!

Levegőt se veszek.

– A Sol? A Solról van szó?!

– Igen! – nyüszít fel Rocky. – A csillagod újra teljes fényerővel világít!

Elakad bennem a szó.

– Biztos vagy benne? Úgy értem, Iℓℓ százalékig biztos?

– Igen. Az adatokat λV csillagász zsongása elemezte ki. Nincs benne hiba.

Nem tudok megmozdulni. Nem tudok lélegezni. Remegni kezdek.

Vége van.

Nyertünk.

Ilyen egyszerűen.

A Sol – a Föld napja – visszanyerte az asztrofág előtti fényerejét, ez pedig csak egyetlen módon lehetséges: az asztrofág eltűnt. Vagy legalábbis annyira lecsökkent a populációja, hogy már nincs jelentősége.

Nyertünk.

Sikerült.

Rocky oldalra dönti a teknőjét.

– Hé, szivárog az arcod! Ezt piszokul régen láttam utoljára! Emlékeztess… ez vagy azt jelenti, hogy boldog vagy, vagy azt, hogy szomorú. Mert bármelyiket jelentheti, ugye?

– Persze hogy boldog vagyok! – zokogok fel.

– Ja, gondoltam. Csak biztosra akartam menni. – Nekinyomja ökölbe szorított karomkezét a xenonitnak. – Akkor ez egy ökölpacsihelyzet?

Én is nekinyomom az öklömet a xenonitnak.

– Ez egy monumentálisan eposzi ökölpacsihelyzet.

– Ezek szerint a tudósaitok nem tétlenkedtek. Ha számításba vesszük azt az időt, amíg a bogaraid odaértek, és azt az időt, amíg a Sol fénye eljutott az Eridre… szerintem alig egy földi év alatt megoldották a válságot.

Biccentek. Még nem szoktam hozzá a gondolathoz.

– Akkor most már hazamész? Vagy itt maradsz?

Az… entitások… amelyek meghozzák az Erid nagy döntéseit, már rég felajánlották, hogy újratöltik üzemanyaggal a Hail Maryt. A hajó azóta van stabil pályán az Erid körül, hogy Rocky meg én oly sok évvel ezelőtt megérkeztünk.

Az eridiaiak megpakolhatják élelemmel és készletekkel, segíthetnek megbizonyosodni róla, hogy minden megfelelően működik, és szépen hazaküldhetnek. De egyelőre nem akarom a szavukon fogni őket. Ez egy nagyon-nagyon hosszú utazás lenne, és egy perccel ezelőtt azt sem tudtam, lakható-e még egyáltalán a Föld. Lehet, hogy nem az Eridről származom, de itt legalább vannak barátaim.

– Hát… nem is tudom. Öregszem már, és hosszú lenne az út.

– Tudom, önzés a részemről, de remélem, maradsz. De ez csak az én szempontom.

– Rocky… ez a hír a Solról… ez… ez az egész életemnek értelmet ad. Érted? Még mindig nem tudom… nem tudom… – Megint elsírom magamat.

– Igen, tudom. Ezért akartam én közölni veled a hírt.

Ránézek az órámra. (Igen, az eridiaiak készítettek nekem egy karórát. Bármit elkészítenek nekem, amit kérek. Igyekszem nem visszaélni a jóindulatukkal.)

– Mennem kell. Máris késésben vagyok. De… Rocky…

– Tudom – mondja, és bizonyos módon megdönti a teknőjét, ami, mint egykor megtudtam, a mosoly megfelelője. – Tudom. Később még beszélünk róla. Nekem is haza kell mennem. Adrian hamarosan elalszik, és nekem ott kell lennem, hogy figyeljem.

Mindketten a magunk kijárata felé indulunk, de Rocky megtorpan.

– Hé, Grace. Eltűnődsz valaha a galaxison? Más életformákon?

Rátámaszkodom a sétapálcámra.

– Persze, nagyon is gyakran.

Rocky visszasétál a falhoz.

– Én állandóan ezen gondolkodom. Az elmélet nehezen vitatható. Az asztrofág őse évmilliárdokkal ezelőtt elvetette az élet csíráját a Földön és az Eriden.

– Igen. És tudom, hová akarsz kilyukadni.

– Tényleg?

– Bizony. – Áthelyezem a testsúlyomat az egyik lábamról a másikra. Az ízületi gyulladás lassan kikezdi az ízületeimet. A magas gravitáció nem embereknek való. – Alig ötven csillag van olyan közel a Tau Cetihez, mint mi, és ezek közül kettőnél bizonyítottan van élet. Ez azt jelenti, hogy az élet, vagy legalábbis a Tau Ceti rendszeréből eredő élet akár sokkal gyakoribb is lehet a galaxisunkban, mint eddig feltételeztük.

– Szerinted találkozunk még másokkal? Más intelligens fajokkal?

– Ki tudja? Te meg én megtaláltuk egymást. Az már valami.

– Ja. Az aztán tényleg valami. Menj, tedd a dolgodat, vénember.

– Később találkozunk, Rocky.

– Később találkozunk!

Kibicegek a szobából, és végigsétálok a kupola pereme mentén. Az egészet átlátszó xenonitból építették, mert úgy gondolták, én így szeretném. De igazából nem számít, mert odakint állandó koromsötétség uralkodik. Persze, kivilágíthatok egy zseblámpával, és néha meg is pillantok egy-egy dolgára siető eridiait. De festői hegyormok vagy effélék nem tárulnak elém. Csak tintaszerű feketeség.

Kissé lehervad a mosolyom.

Mennyire fajulhattak el a dolgok a Földön? Vajon összefogtak a túlélés érdekében, vagy milliók haltak meg háborúkban és éhínségben?

Mindenesetre megkapták a bogaraimat, elolvasták az információimat, és megoldást találtak. Nyilván küldtek egy szondát a Vénuszra, ami azt jelenti, hogy maradnia kellett fejlett infrastruktúrának.

Lefogadom, hogy összedolgoztak. Talán csak a gyermeteg optimista beszél belőlem, de az emberiség nagy dolgokra képes, ha nekigyürkőzik. Elvégre a Hail Mary megépítéséhez is mindenki összefogott. Pedig nem volt könnyű.

Felszegem az államat. Talán egy nap hazamegyek. Talán a saját szememmel láthatom majd, mi történt.

De egyelőre nem. Egyelőre dolgom van.

Követem a sétányt egy nagy kétszárnyú ajtóhoz, amelyen túl egy másik találkozóhely van. És be kell vallanom, ez a kedvencem.

Belépek a helyiségbe. A szobának körülbelül egyötödét az én földi környezetem foglalja el. A válaszfal túlsó oldalán harminc kis eridiai rohangál keresztbe-kasul, mint egy rakás idióta. Egyik sem idősebb harminc földi évnél. A kiválasztási folyamat, amelynek során eldől, hogy ki vehet részt… nos… mint mondottam, az eridiai kultúra bonyolult.

Az én területem közepén egy földi orgonához hasonló hangszer áll, úgy fordítva, hogy aki a hangszert kezeli, a gyerekek felé nézzen. Ez az orgona jóval több lehetőséget kínál, mint földi névrokona. Átadhatok vele hanghordozást, hangszínt, hangulatot és a beszélt nyelv számos egyéb kis finomságát. Elhelyezkedem a kényelmes széken, megropogtatom az ujjperceimet, és megkezdem az órát.

– Jól van, elég lesz – játszom le a hangszeren. – Mindenki hűtse le magát, és foglaljon helyet.

A gyerekek a nekik kijelölt helyükre sietnek, csendben leülnek, és várnak.

– Ki tudja megmondani nekem, hogy mekkora a fénysebesség?

Tizenkét kölyök emeli a magasba apró karmait.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK
Kép

Szeretném megköszönni mindazoknak, akik segítettek, hogy a könyv tudományos aspektusai a lehető legpontosabbak legyenek: Andrew Howellnek, aki a csillagászati kérdésekben segített nekem. Jim Greennek, aki elmagyarázta a planetológia alapjait és az atmoszférák működését. Shawn Goldmannek, aki mesélt nekem az exobolygók észlelésének módszereiről. Charles Dubának (akivel egyébként egy középiskolába jártam!), aki részletekbe menő magyarázattal szolgált a neutrínókkal kapcsolatban. És végül Cody Don Reedernek, aki a kémia terén látott el nélkülözhetetlen információkkal, és úgy általában véve a legremekebb levelezőpartnernek bizonyult.

Ami a könyvet illeti, szeretném megköszönni az ügynökömnek, David Fugaténak, hogy mindig mellettem állt. Köszönet Julian Paviának, e regényem és az előző könyveim szerkesztőjének, valamint Sarah Breivogelnek, aki kezdettől fogva foglalkozik a könyveim népszerűsítésével. Szeretném továbbá megköszönni tesztolvasóim színes kis csapatának: az anyámnak, Janetnek, aki mindent imád, amit írok; Duncan Harrisnek, aki a sztori minden fordulatát megkérdőjelezi, és gondoskodik róla, hogy ne tévelyedjek el; Dan Snydernek, aki… várjunk csak. Te még csak nem is válaszoltál nekem, Dan! Mi van, talán nem vagyok neked elég jó?!

És szeretném megköszönni a feleségemnek, Ashley-nek, aki a jó ég tudja, hány potenciális fordulattal és cselekményszerkezettel kapcsolatos beszélgetést volt kénytelen elviselni, és aki mindig bölcs tanácsokkal látott el.

{1} Angol szójáték. Angolul bogarak = beetles

{2} Larry, Curly és Moe a The Three Stooges (A Három Komédiás) nevű klasszikus amerikai komikustrió tagjai voltak.

{3} Shemp egy időben szintén A Három Komédiás nevű amerikai komikuscsoport tagja volt.

{4} EVA = Extravehicular Activity, azaz járművön kívüli tevékenység, pl. űrséta.

{5} Hail Mary: Üdvözlégy Mária, Praise Allah: Dicsőség Allahnak, Blessings of Vishnu: Visnu Áldása.

{6} Az apogeum és a perigeum a keringési pályának a központi égitesthez – a bolygóhoz – viszonyított legtávolabbi, illetve legközelebbi pontja.