Mrs. Dalloway / A világítótorony / Hullámok

Virginia Woolf

Európa (máj 1987)

Címke: regény

regényttt

A jövő időt nem kell komolyan vennünk. Ez a fajta modern regény már javában létezik ekkor, és nem utolsósorban éppen Woolf munkássága révén, aki főművei közül már megírta a Mrs. Dalloway-t (1925) és A világítótorony-t (1927). Az előbbi fő erénye nem a módszerek újdonsága, hanem a tudattartalmak látszólagos káoszát elrendező tökéletes forma. Ahogy Németh László írja: „Ha a magukkal beszélő alakok szálló gondolatsora egy-egy kivetített szerpentin: Virginia Wolf a szerpentindobálás nagyművésze. Minden belső monológ a formaérző ízlés biztonságával szeli át a regényjátszóterét, s csak amikor az utolsó szalag is kirepült, látjuk, hogy az alakokat, csillárokat, pálmákat összeszövő háló egyetlen kitűnő formai gondolat. Nemcsak a szalagok futásirányából, kereszteződéseiből él ez a kép, de a színek feleseléséből s csavarodásuk ritmusából is. Clarissa gondolatai másképp ugrálnak, mint Peteré vagy az őrült Septimusé, más ritmusra és más színben. S e sok szín, e sok irány, e sokféle ritmus hangolódik össze a nemes fonadékban, amelyben női gyöngédség csipkézte ki a pszichológiai igazságokat, s a közelítő öregség melankóliája húzza le a boldog életkedvet.”

A világítótorony középpontjában még hangsúlyosabban, mint az előző regényben, egy nőalak áll, de még jellegzetesebben woolfi módon: nagyrészt kisugárzása, lényének a többiekbe való szétáradása révén, amely mintegy az élet általános képének, látomásának a magjává válik. Némileg hasonló szerepet tölt be a Hullámok (1931) hat monologizáló szereplője melletti néma hetedik, Percival. Ez a könyv Woolf legmerészebb kísérlte a regényformával. Olyannyira, hogy akár regény terjedelmű prózakölteménynek is nevehzetnénk, vagy ha úgy tetszik, hat különböző tudattartalomra komponált zeneműnek.

A három mű: három fokozat az eltávolodásban a hagyományos regénycselekménytől az élet teljességének újfajra megragadásáig – keletkezésük nézőpontjából: három kísérlet, a mából nézve: három beteljesülés.

Virginia Woolf

– MRS. DALLOWAY –

– A VILÁGÍTÓTORONY –

– HULLÁMOK –

Tartalom

MRS. DALLOWAY

Tandori Dezső fordítása

———

Majd ő maga elmegy, és megveszi a virágokat, mondta Mrs. Dalloway.

Mert Lucynak éppen elég dolga volt. Leakasztgatni az ajtókat; várni, hogy jöjjenek Rumpelmayertől. Meg aztán, gondolta Clarissa Dalloway, micsoda reggel – milyen friss; mintha tengerparton hancúrozó gyerekek örömére ragyogna ege.

Micsoda pompás mulatság! Fejest ugrani bele! Mert mindig ezt érezte, amikor Bourtonban, annak idején – ma is szinte hallja még a sarokvasak pici nyikordulását –, hirtelen mozdulattal kitárta az üvegajtó mindkét szárnyát, és belevetette magát a szabad levegőbe. Milyen üde, milyen csendes volt az a kora reggeli levegő, mennyivel nyugodtabb az itteninél; akár egy hullám könnyű legyintése; egy hullám csókja; borzongatóan hűvös és éles, és mégis (egy tizennyolc, éves lánynak, annyi volt akkor) ünnepélyes, mert ahogy ott állt a sarkig tárt üvegajtó előtt, érezte, hogy valami lenyűgöző dolog történik mindjárt: nézte a virágokat, a fákat, ahogy kibugyolálódtak a ködből, ahogy felröppentek s megint lecsaptak a varjak; csak állt ott, csak nézett, míg Peter Walsh hangja meg nem szólalt: – Mélázgatunk a zöldfélék közt? – ezt mondta? – Én már csak többre becsülöm az embereket a káposztafejeknél – ezt mondta? Mert, egészen biztosan, reggelinél mondta ezt egy nap, amikor ő kilépett éppen a teraszra – Peter Walsh! Ezekben a napokban kell visszatérnie Indiából (valamikor), júniusban vagy júliusban, el is felejtette már, mikor, de hát olyan szörnyen egyhangúak voltak a levelei; amit mondott, arra emlékezni lehetett (arra igen); a szemeire, a zsebkésére, a mosolyára, a mogorvaságára, és, ha közben milliónyi más dolog feledésbe merült is – milyen különös! –, egy-két ilyen mondására, mint erre például, a káposztafejekről.

Egy pillanatra, kicsit mereven, kihúzta magát, megállt a járda szélén, várta, hogy a Durtnall-cég szállítóautója elhaladjon előtte. Elragadó asszony, gondolta Scrope Purvis (aki jól ismerte, mint ahogy a Westminsterben minden közeli szomszéd jól ismeri egymást); van benne valami madárszerű, mint egy kicsi szajkó, kék-zöld szeme villódzó, könnyű, eleven, pedig már túl van az ötvenen, és a betegsége óta nagyon sápadt. Ott állt, mintha minden pillanatban kész volna felröppenni, ott állt a járda szélén, nem vette észre a férfit, megfeszülő testtel várta, hogy átmehessen.

Mert aki a Westminsterben lakik – hány éve is már? több mint húsz –, még a legnagyobb forgalom közepén, vagy éjszaka felébredve is, érez – Clarissa biztos volt ebben – valami különös csendet, ünnepélyességet; valami leírhatatlan szünetjelet, várakozásteli visszafojtottságot (persze, lehet mindez a szívétől is, amelyet, mint mondták, megviselt az influenza), mielőtt a Big Ben üt. Most! Felzúgott-zengett. Először csak zenei jelzésként szinte, aztán, visszavonhatatlanul, ütni kezdte az órát. Ólmos-súlyos gyűrűi szétoszlottak a levegőben. Micsoda szamarak vagyunk,.gondolta Clarissa, keresztülvágva a Victoria Streeten. Mert az ég a megmondhatója csupán, miért szeretjük annyira, miért látjuk ilyennek, miért fűzzük tovább gondolatban, magunk köré építve, mindig újra ledöntve, minden pillanatban újjáteremtve ezt az egészet; de hát a legutolsó madárijesztő, a sok porig alázott nyomorult is, ahogy ott ül kinn a lépcsőn (és szürcsöli önnön tönkrejutottságának seprőjét), ugyanígy tesz; s éppen ezért, erről meg volt győződve, semmire sem lehet itt jutni törvényekkel: éppen ezért, mert szeretik az életet. Az emberek szemében, lendületében, lábdobogásában, vánszorgásában, a zajban és a forgatagban, a kocsikban, autókban, autóbuszokban, teherautókban, az utcán végigimbolygó-csoszogó szendvicsemberekben; a rezesbandák csinnadrattájában, a verklinyikorgásban, a magasan fönn keringő repülőgép diadalmas motorberregésében, cérnavékonyka énekhangjában – mindenütt ott volt, amit ő is szeretett: az élet, London, ez a júniusi pillanat.

Mert június közepe volt. És a háborúnak vége; kivéve persze az olyanok számára, mint Mrs. Foxcroft a követségen, tegnap este, aki egyre csak azon gyötrődik, hogy az a szép, kedves fiú meghalt, és az ősi birtok valami unokatestvérre száll; vagy Lady Bexborough, aki, úgy mesélik, jótékonysági vásárt nyitott meg sürgönnyel a kezében: legkedvesebbje, John, elesett; de a háborúnak azért vége; hála az égnek – vége. Június volt. A király és a királyné a Palotában. S bár oly korán volt még, mozgás riadt mindenütt: galoppozó paták dobaja, krikettütők koppanása; Lords, Ascot, Ranelagh és a többi; s mind-mind a kékesszürke reggeli levegő puha leplébe burkolózott, mely, ha feljebb emelkedik a nap, kibontja őket, s ott fognak állni akkor a zöld füvön meg a rajtvonalaknál a ruganyos pónik, alig érintik mellső lábukkal a földet, már fölrepülnek újra, és ott nyüzsögnek majd mindenütt a fiatalemberek; a lányok pedig, áttetsző muszlinruhában, mindjárt egy áttáncolt éjszaka után, nevetgélve viszik sétálni valószínűtlenül bozontos kutyáikat; s már most is, ezen a korai órán, titokzatos úticélok felé autóznak diszkrét, koros nemes özvegyek; a kereskedők csatokat és gyémántokat igazgatnak a kirakatban, csodálatosan szép, régi, tengerzöld, tizennyolcadik századi foglalatú brossokat, melyeknek amerikai vevőket kellene kísértésbe vinniök (de takarékoskodni kell, nem szabad csak úgy, meggondolatlanul vásárolni valamit Elizabethnek), s ő maga, aki úgy szerette mindezt, olyan képtelen, rajongó szenvedéllyel, s annyira a része volt, hiszen az ősei valaha, még a nagy György idején, udvari emberek voltak, igen, ő maga is fényesen kivilágítja házát ma este, társaságot fogad. De milyen különös a St. James’s Parkba belépve ez a csend; a reggeli pára, a távoli zaj, a boldogan kör beúszkáló kacsák, a hegyesen totyogók, s ki más jönne itt, háttal a kormányépületeknek, igen stílszerűen, királyi címeres irattáskával, ki más, mint Hugh Whitbread; régi barátja, Hugh – a bámulatra méltó Hugh!

– Jó reggelt, jó reggelt, kedves Clarissám – mondta Hugh egy kicsit körülményeskedve; lévén, hogy már gyerekkoruk óta ismerték egymást. – Hova indultunk?

– Imádok Londonban sétálgatni – mondta Mrs. Dalloway. – Csakugyan, sokkal inkább, mint bárhol vidéken.

Ők pedig éppen most jöttek fel Londonba – sajnos –, orvosoknál vizitelni. Mások képtárat nézni jönnek, operába, vagy a lányukat vezetik be a társaságba; Whitbreadék azonban „orvoshoz járnak” majd. Clarissa nem is tudta már, hányszor látogatta Evelyn Whitbreadet mindenféle magánszanatóriumokban. Csak nem beteg Evelyn megint? Nem, azt nem lehetne mondani, hogy különösebben jól van, mondta Hugh, s jó karban tartott, férfias, pompásan mutató, kifogástalan felépítésű testét kicsit előretolva vagy felpuffasztva (egyébként: mindig szinte túlságosan jól öltözködött, nem is tehetett másképp, nyilván az udvarnál viselt kis állásocskája miatt), érzékeltetni próbálta, hogy feleségének panaszai kizárólagosan belső természetűek, semmi komolyabb, egy ilyen régi barátnő, mint Clarissa Dalloway, nyilván megérti anélkül, hogy sokat kellene magyarázgatni a dolgot. Ó, persze hogy értette; igazán milyen kellemetlen; tele volt testvéri együttérzéssel, ugyanakkor azonban, furcsa módon; a kalapja foglalkoztatta (mindenekfelett). Nem éppen a legmegfelelőbb kalap ilyen kora reggel, ezért talán? Mert Hugh mellett mindig ezt érezte – ahogy a férfi ott haladt az oldalán, lelkendezve szinte, kalapját túlságosan is buzgón lengetve, biztosítva őt, hogy tizennyolc éves lánynak nézné akárki, s hogy (okvetlenül) ott lesz az estélyén, persze hogy ott lesz, Evelyn mindenképpen ragaszkodik a dologhoz, legfeljebb egy kicsit késni fog az udvarbeli fogadás miatt, ahova Jim egyik fiát el kell vinnie –, mindig egy kicsit szürkének érezte magát Hugh mellett; afféle kis iskolás lánynak; mégis kedvelte, egyrészt mert már időtlen idők óta ismerték egymást, meg aztán, úgy gondolta, a maga módján nagyon rendes fiú, még ha Richardot meg is őrjítette néha majdnem, ami pedig Peter Walsht illeti, ő mind a mai napig nem tudta megbocsátani neki ezt a rokonszenvét.

Emlékezete felidézte Bourtont, egyik jelenetet a másik után – milyen dühös volt Peter: Hugh pedig, no persze, nem mérhető hozzá, semmiképpen, mégsem olyan komplett hülye azért, ahogy Peter gondolta, nem olyan fafejű. Mikor idős anyja arra kérte, ne menjen a vadászatra, vigye el Bathba, Hugh szó nélkül megtette; igazán önzetlen volt, s ha Peter azt állította róla, hogy se szíve nincs, se esze, csak jó modora és angol gentlemanhez illő neveltetése, hát ez semmi egyebet nem bizonyított, mint hogy az ő kedves Peterje ilyen utálatos tudott lenni néha; mert néha csakugyan kiállhatatlan volt; képtelenül viselkedett; mégis: milyen csodálatos lenne együtt sétálgatni vele egy ilyen reggelen.

(Június kicsalogatta mind a fák leveleit. A pimlicói anyák szoptatgatták kicsinyeiket. Az Admiralitásra egymás után érkeztek a jelentések a flottáról. És az Arlington Street meg a Piccadilly mintha valósággal melengették volna a park levegőjét, felforrósítva, megcsillogtatva a leveleket valami isteni életöröm hullámzásán – melyet Clarissa úgy imádott. Tánc, lovaglás, hogy lelkesedett mindezért.)

Mert mintha évszázadok választották volna el Petertől; Clarissa sosem irt neki, az ő levelei meg úgy zörögtek, mint a száraz ágak; de akkor hirtelen megrohanta a gondolat: ha most itt lenne velem, mit mondana? – voltak napok, látványok, pillanatok, melyek visszahozták őt szép csendesen a régi keserűség minden csöpp íze nélkül; talán ez volt a jutalom, hogy annak idején valaki csakugyan számított az embernek: visszatérnek, megjelennek a St. James’s Parkban egy szép reggelen – így volt, csakugyan. De Peter – bármilyen gyönyörű volt is a nap, bármily gyönyörűek a fű, a fák, meg az a kislány ott, rózsaszínben –, Peter soha nem vette észre az ilyesmit. Mit tenne most is: feltenné a szemüvegét, ha Clarissa megemlítené neki, és körülnézne. A világhelyzet, az érdekelte őt; Wagner, Popé költészete, az emberi jeliéin, igen, örökkön-örökké, no meg saját lelkének tökéletlenségei. Hányszor összeszidta Peter! Hogy vitatkoztak, milyen hevesen! Mert Clarissa végül úgyis egy miniszterelnökhöz megy feleségül, és fenn áll majd egy lépcső legtetején; a tökéletes háziasszony, ezt mondta róla Peter (és ő hogy sírt ezen, hálószobájában), minden képessége megvan hozzá, hogy tökéletes háziasszony legyen.

És itt, a St. James’s Parkban, megint azon kapta magát, hogy önmagával vitatkozik, érvel és arra a következtetésre jut, hogy igaza volt – milyen igaza! –, hogy nem ment hozzá feleségül. Mert a házasságban mindig kell egy kis kötetlenség, kell, hogy azok, akik napról napra ott élnek egymással, ugyanabban a házban, egy kicsit függetlenek is lehessenek; és ez Richard mellett megvolt, és Richardnak is megvolt mellette. (Hol is van például ma délelőtt? Valami bizottsági ülésen; sose kérdezte, melyiken éppen.) De Peterrel mindent a legvégsőkig meg kellett volna osztani; részletesen meg kellett volna beszélni. És ez elviselhetetlen volt, és amikor ott a kis kertben, a szökőkútnál arra a jelenetre sor került, szakítania kellett, különben tönkreteszik, elpusztítják egymást, erről meg volt győződve; meg kellett tennie, még akkor is, ha azután évekig hordta szívében tört nyíl hegyeként a megbánást, a fájdalmat; s aztán jött az a rettenetes pillanat, amikor egy hangversenyen meghallotta valakitől, hogy Peter megnősült, elvett egy nőt, akivel Indiába menet ismerkedett meg a hajón! Nem, ezt soha nem fogja elfelejteni. Hideg, szívtelen, prűd – ezt mondta róla Peter. És hogy soha nem fogja megérteni, mennyire szereti őt. Persze, azok az indiai hölgyek bizonyára megértették – butácska, csinos kis libák, ő pedig elpazarolta az együttérzését. Mert a férfi boldog volt, megírta neki, a legteljesebb mértékben boldog, bár semmit nem valósított meg mindabból, amiről annyit beszélgettek; egész élete elhibázott dolog volt tehát. És Clarissát még ezzel is, még ma is felbosszantotta.

A park bejáratához ért. Megállt egy pillanatra, nézte az autóbuszokat a Piccadillyn.

Soha senkiről nem mondja hát ezentúl a világon, hogy ilyen vagy olyan. Fiatalnak érezte magát; ugyanakkor végtelen időt érzett maga mögött. Mint a kés pengéje, úgy szelt át mindent; s ugyanakkor kívülálló volt, csak néző. Ahogy a taxikat figyelte, az volt az érzése szüntelenül, hogy kinn van valahol messze, messze, nagyon messze a tengeren; egyedül; s mindig úgy érezte, nagyon-nagyon veszélyes dolog akár egyetlen napot is megélni. Nem mintha különösképpen okosnak vagy rendkívülinek hitte volna magát. Nem is értette, hogy boldogulhatott az életben azzal a pár szalmaszálnyi kis tudással, amit Fräulein Daniels nyújtott neki. Mert – semmit sem tudott; nyelveket, történelmet; könyveket is alig-alig olvasott mostanában, legfeljebb emlékiratokat, lefekvés előtt: és mégis, teljesen betöltötte mindez; az elhúzó taxik; és soha nem mondaná többé Peterről, soha nem mondaná magáról sem: ez vagyok, az vagyok.

Egyedüli képessége az volt, hogy ösztönösen is képes felbecsülni az embereket, gondolta, ahogy továbbindult. Csak egy pillanatig dugják be valakivel egy szobába, és már felgörbíti a hátát, mint a macska, vagy dorombol éppen. Devonshire House, Bath House, a porcelánkakadus ház – mindet látta már ragyogóan kivilágítva; s eszébe jutott Sylvia, Fred, Sally Seton – mennyi, mennyi ember; és végigtáncolt éjszakák; s a piacra döcögő kordék; a hazafelé utak a parkon át. Emlékezett rá: egyszer egy shillinget dobott a kis Serpentine-tóba. De hát mindenkinek megvannak az emlékei; amit ő szeretett, itt volt, ez, most, előtte: az a kövér hölgy a taxiban. Mit számít akkor, kérdezte önmagát, ahogy a Bond Street felé haladt, mit számít, hogy egyszer elkerülhetetlenül meg kell szűnnie létezni neki magának is; hogy mindez folytatódik majd nélküle; bánja-e, vagy nincs-e valami vigasztaló abban a gondolatban, hogy a halál mindent tökéletesen bevégez? s hogy mégis, a londoni utcákon, a dolgok árapályán, itt meg ott, valahogy tovább él ő is, Peter is, tovább élnek egymásban, s hogy ő maga, ebben biztos volt, beleolvad az otthoni fákba, vagy akár abba a csúnya, ormótlan, zegzugos házba, emberekbe, akikkel soha nem is találkozott; és ködcsíkként úszna, felravatalozva, azok között, akik valaha a legközelebb álltak hozzá, s akik aztán ágaikra emelték őt, ahogy, látta, a fák a ködöt; de hogy kiterjedt, széjjelszóródott mindenfelé az élete, az énje. Miről is ábrándozott éppen, miközben a Harchards’ kirakatát nézte? Mit próbált felidézni? Miféle képet? egy fehérlő, vidéki hajnalét; ahogy a nyitott könyvben ezeket a sorokat olvasta:

Tűző napfénytől ne félj,

Sem ha a tél gonosz dühe dermeszt.

A világeseményeknek ez a legeslegutolsó felvonása mindannyiukban, nőkben, férfiakban, könnyek kútját fakasztotta fel. Könnyet és bánatot hozott, bátorságot és kitartást, tűrést, törhetetlen, sztoikus módra. Elég, ha csak arra az asszonyra gondol, akit a legjobban csodált, Lady Bexborough-ra, ahogy megnyitja a jótékonysági vásárt.

A könyveskirakat: Jorrock, a vidám vagabund; Léhűtő Úr, Mrs. Asquith Emlékiratai meg Nagyvadra Nigériában, mind, mind kinyitva. Mennyi, mennyi könyv volt itt mindig; valahogy mégsem az igazi egyik sem, hogy nyugodt szívvel vihetné be Evelyn Whitbreadnek a szanatóriumba. Egyik sem olyan, hogy legalább remélhetné: felvidítja majd ezt az elmondhatatlanul besavanyodott kis asszonyt, hogy – legalább egy pillanatra, mikor Clarissa belép hozzá – vidáman fogadja látogatóját; hogy legyen egy ilyen pillanat, mielőtt aztán végképp elmerülnek a női bajokról folyó vége-hossza nincs beszélgetésben. Hogy szerette volna pedig, hogy az emberek arca felragyogjon, ha belép hozzájuk, gondolta Clarissa, és megfordult s visszament a Bond Street felé, bosszúsan, hiszen micsoda butaság, mindig valami másnak a kedvéért csinálni ezt-azt. Sokkal szívesebben lett volna ő is olyan, mint Richard, aki bármit tett, mindig magáért azért a dologért tette, semmi másért, míg ő, gondolta – és mielőtt átment volna az úttesten, megállt –, élete jó fele részében semmit nem tett csak úgy egyszerűen, azért-amiért, hanem hogy az emberek ezt meg azt gondolják majd róla; csakugyan kész őrültség, tudta is (a rendőr most felemelte a karját), mert ezzel még csak meg sem tudott téveszteni senkit, egyetlen másodpercre sem. Ó, ha elölről kezdhetné az életét!, gondolta, ahogy a túlsó oldalon fellépett a járdára, akkor még a külseje is más lehetne!

Mert akkor, elsősorban, fekete lenne, mint Lady Bexborough, a bőre pedig mint a zsugorított bőr, a szemei gyönyörűek. S olyan hanyagul előkelő volna a tartása is, mint Lady Bexborough-é; a teste inkább teltkarcsú; a világa: a politika, mint egy férfinak; a háza egy vidéki birtokon; egész lénye tiszteletet keltő, mégis nagyon nyílt. Ami helyett most itt volt ez a törékeny lécecske alakja; nevetséges kis arca, mintha madár csőre lenne, olyan. Az persze igaz, hogy nagyon szép, egyenes a tartása, elegáns a keze, jó a lába, és jól is öltözködik, figyelembe véve különösen, hogy milyen keveset költ rá. De egyre gyakrabban érezte, hogy ez a test is, melyet ily módon viselt (megállt, megnézett egy németalföldi festményt), ez a test, valamennyi képességével, lehetőségével együtt is mennyire semmiség, igen, mennyire semmi, de semmi. Furcsa érzés kerítette hatalmába: hogy láthatatlan; senki nem veszi észre, senki nem ismeri, mintha a házasság, a szülés, a gyerek után semmi más nem lenne már, mint ez az elképesztő, majdnem ünnepélyes végighullámzás-vonulás, együtt a többiekkel, a Bond Streeten; mintha nem is létezne másképp, csak így, Mrs. Dallowayként; még Clarissaként se; csak így, Mrs. Richard Dallowayként.

Mindig lenyűgözte a Bond Street; a kora reggeli Bond Street, így, nyár elején; lobogó zászlóival, kirakataival; semmi harsányság, semmi hivalkodó csillogás, egyetlen vég tweedszövet egy szabóság kirakatában, ahol az apja ötven éven át csináltatta a ruháit; néhány gyöngyszem amott; lazacok egy jégtömbön.

– Ez minden – mondta a halas, boltjára pillantva. – Ez minden – ismételte, megállva egy kesztyűüzlet előtt, ahol a háború előtt csaknem tökéletes kesztyűket lehetett kapni. S mit is mondott nagybátyja, az öreg William bácsi? Az igazi hölgyet a cipőjéről és a kesztyűjéről lehet megismerni. A háború dereka táján, egy reggel, befordult ágyában a fal felé. Azt mondta: – Elég volt. – Cipők és kesztyűk; Clarissa rajongott a kesztyűkért; de a lánya, a saját édes lánya,

Elizabeth, egy fikarcnyit sem törődött egyikkel sem.

Egy fikarcnyit sem, gondolta, ahogy továbbment a Bond Streeten, ment az üzletbe, ahol virágot vett, valahányszor estélyt adott. Elizabethet tulajdonképpen csak a kutyája érdekelte igazán. Ma reggel is: az egész ház csupa kátrányszag volt. De hát akkor még mindig inkább szegény Grizzle, mint Miss Kilman; inkább a szopornyica, a kátrány és minden egyéb, mint egy imádságos könyvvel üldögélni a bundaszagú hálószobában, szinte ketrecbe zárva! Már-már azt mondta: jobb akkor akármi. Persze, lehet, hogy ez is csak afféle korszak, ahogy Richard mondta, korszak, melyen minden fiatal lány átesik. A szerelem egy fajtája. De akkor miért éppen Miss Kilman? az igaz ugyan, hogy nem sok jóval áldotta meg szegényt az élet; kétségtelen, figyelembe kell venni ezt is, s Richard véleménye szerint nagyon rendes nő, jó történelmi érzékkel ráadásul. Tény az, hogy elválaszthatatlan barátnők lettek, Miss Kilman és Elizabeth, aki – az ő lánya még úrvacsorára is elment; s egy cseppet sem érdekelte közben, hogyan öltözzön, hogyan viselkedjen a vacsoravendégekkel; Clarissa tudta, tapasztalatból, hogy a vallási egzaltáltság (s egyáltalán: bármiféle „ügy” iránti lelkesedés) rinocéroszbőrűvé tesz; eltompítja az érzésvilágot, mert Miss Kilman is bizonyára mindent megtett volna az osztrákokért, valójában azonban halálra kínozta az embert, olyan érzéketlen volt minden más iránt; Így járkált örökké zöld vízhatlan kabátjában. Évek óta hordta már ezt a kabátot; és hogy izzadt; meg azután alig volt öt perce a szobában, már éreztette felsőbbrendűségét, a vele szemben állók alsóbbrendű voltát; hogy ő milyen szegény; hogy te viszont milyen gazdag vagy; hogy egy nyomornegyedben nőtt fel, egy szál párna nélkül, ágy nélkül, szőnyeg nélkül, az ég a megmondhatója, mi nélkül még, lelkét kimarta a keserűség, akár a rozsda; és az iskolából is kitették a háború idején – szegény, megszomorított, nyomorult teremtés! Mert nem is ő maga volt kibírhatatlan, hanem az az eszme, melyet megtestesített, mely kétségkívül sok mindent beleolvasztott konglomerátumába abból is, ami Miss Kilman nem volt; afféle szellemmé vált, melyekkel, éjszaka viaskodik az ember; afféle kísértetté, mint amelyek szétterpesztett lábbal telepednek fölébünk, és kiszívják életünk fele vérét, zsarnok módjára uralkodni vágyva rajtunk; mert semmi kétség, ha másképp fordult volna a kocka, ha a fekete van fölül történetesen, és nem a fehér, Miss Dalloway szerette volna Miss Kilmant! De ebben a világban – nem.

„Bántotta persze valamiképpen, hogy éreznie kell, ott ágaskodik bensőjében ez a brutális szörnyeteg! hogy hallania kell az ágak recsegését, éreznie, ahogy a dobogó paták mélyen belenyomódnak mindenütt e hullt lombbal borított erdő, a lélek földjébe; hogy soha nem lehet nyugalomban, biztonságban, mert bármely pillanatban újra megmoccanhat ez a szörnyeteg, ez a gyűlölet, melynek, különösen betegsége óta, hatalma volt fölötte, hatalma, hogy azt éreztesse vele: megsebezték, gerincét érte a tőr, hogy fizikai fájdalmat okozzon neki, megingassa, kétségessé tegye minden örömét, melyet eddig a szépségben, a barátságban, a jó közérzetben lelt, abban, hogy szeretik, hogy széppé teheti az otthonát; s csakugyan, mintha valami szörnyeteg áskálna lent, mélyen, élete gyökérzeténél, s mintha az ő megelégedettségének egész vértezete nem volna egyéb, mint önszeretet! ez a gyűlölet!

Ostobaság, ostobaság!, kiáltotta oda magának, ahogy belökte a Mulberry-féle virágkereskedés lengőajtaját.

Könnyűen, karcsún, nagyon egyenes tartással lépett be, s nyomban üdvözlésére sietett a gombarcú Miss Pym, akinek a kezei örökké céklavörösek voltak, mintha hideg vízben tartaná őket a virágokkal együtt.

Igen, a virágok; mennyi volt: sarkantyúvirág, szagosbükköny, tömérdek orgona és szegfű, rengeteg szegfű. S aztán a rózsák, a sok nőszirom. Ó, igen – így lélegezte be a földi kert megannyi édes jó szagát, miközben ott állt, és Miss Pymmel beszélt, aki oly sokat köszönhetett neki, s ezért jónak tartotta őt, mert csakugyan az volt, de az idén mennyivel öregebbnek látszott, ahogy ide-oda forgatta fejét a sok rózsa, nőszirom meg a bólogató orgonafürtök között, ahogy az utca forgataga után megpihenve egy kicsit, félig hunyt szemmel szívta a kedves illatokat, itta magába azt a drága-drága hűvösséget. S aztán, ahogy kinyitotta szemét, milyen frissnek tetszettek egyszeriben a rózsák: mint a mosodából lapos fűzfa kosárban éppen meghozott fodros fehérnemű; és a vörös szegfűk, sötétebben, egy kicsit merevebben, magasba emelve fejük; s a hasas rózsaszál bükkönyök – mintha este lenne már, és muszlinruhás fiatal lányok sereglenének ki a szabadba, hogy bükkönyt meg rózsát szedjenek, miután a csodálatod nyári nap, csaknem feketéskék egével, sarkantyúvirágaival, szegfűivel, kontyvirágaival véget ért; s mintha az a pillanat érkezett volna el, úgy hat és hét között, amikor minden virág – rózsa, szegfű, nőszirom és orgona – felizzik: fehéren, lilán, vörösen, mélynarancsban, amikor minden virág mintha belülről gyúlna ki a félhomályba takaródzó virágágyakon, gyengéden, tisztán; s hogy szerette Clarissa a szürkésfehér éjjeli lepkéket, ahogy ide-oda rajzottak a katáng meg a primulák felett!

S ahogy elindult Miss Pymmel vázától vázáig, ahogy válogatott, ezt mondta magának: ostobaság, ostobaság, egyre inkább megenyhülve, mintha ez a szépség, ez az illat, ezek a színek, és Miss Pym is a ragaszkodásával, bizalmával, mintha mindez egyetlen hatalmas hullámként árasztaná el s temetné maga alá az iménti gyűlöletet, ezt a szörnyet, eltemetné mindörökre; és a hullám egyre magasabbra emelte, egyre magasabbra, amikor – ó! egy pisztolylövés odakint az utcán!

– Szent ég, ezek az automobilok – mondta Miss Pym, s az ablakhoz lépett, megnézni, mi történt, aztán visszajött, a keze tele szagosbükkönnyel, arcán bocsánatkérő mosoly, mintha egyes-egyedül az ő hibája lenne, amit ezek az autók, amit ezek az autógumik művelnek.

A heves csattanás, melyre Mrs. Dalloway összerándult, Miss Pym pedig előbb az ablakhoz lépett, majd bocsánatkérően vissza, a heves csattanás egy autó műve volt, mely éppen a Mulberry-féle virágüzlet kirakatával szemben állt meg az utca túloldalán a járda mellett. A járókelők, akik természetesen azonnal megálltak és bámulni kezdtek, éppen csak egy futó pillanatig látták odabent, galambszürke párnázat hátterében a rendkívüli fontosságú arcot, aztán egy férfikéz behúzta a függönyt, és csak egy kis galambszürke négyszög volt látható.

De a híresztelések máris szárnyra kaptak, megindultak a Bond Street közepe tájától az Oxford Street irányába egyfelől, az Atkinson-féle illatszertárig másfelől; látni-hallani sem lehetett, hogyan, terjedtek mégis nagy sebesen, mint dombok felett a gomolyok, csakugyan, olyasféleképpen, ahogy egy felhő ereszkedik le-hirtelen támadt józansággal, csenddel az arcokra, melyek egy pillanattal előbb még teljes zűrzavarban néztek a világba. Most azonban mintha maga a megtestesült Titok súrolta volna őket szárnyával; a Tekintély hangját vélték hallani; az áhítatos imádás szelleme járt közöttük bekötött szemmel, de eleven szóra tárt szájjal. Senki sem tudta persze, kinek az arcát is látták, a walesi hercegét, a királynéét, a miniszterelnökét? Kinek az arca volt? Nem tudta senki.

Edgar J. Watkiss, egy köteg ólomcsővel a karján, jó hangosan, hogy mindenki meghallja körös-körül, azt mondta tréfálkozva: – A minisztehelnök úh négy kehéken.

Septimus Warren Smith, aki rájött, hogy ő nemigen tud továbbhaladni, hallotta ezt a mondást.

Septimus Warren Smith sápadt arcú, horgas orrú, harminc év körüli fiatalember volt, barna cipőben s viseltes felöltőben, a szeme dióbarna, pillantása pedig oly nyugtalan, ami még vadidegenek számára is mindig nyugtalanító, ha látják. A világ magasba emelte hát korbácsát; vajon hova fog lesújtani?

Minden megállt, elcsendesedett. A motorok zaja úgy lüktetett, mint egy egész testet átjáró, szabálytalan érverés. A napsugarak is hirtelenjében felforrósodtak, csak azért, mert ez az autó megállt a Mulberry-féle virágkereskedés kirakatával szemközt; autóbuszok tetején utazó idős hölgyek kinyitották fekete napernyőiket; pici pukkanással, kattanással kinyílt itt-ott egy zöld meg piros ernyő is. Mrs. Dalloway, karjában tömérdek szagosbükkönnyel, az ablakhoz lépett, kíváncsiságtól megfeszülő kis rózsás arca kifelé kémlelt. Mindenki az autót nézte. Nézte Septimus is. Küldöncfiúk ugráltak le biciklijükről. Összetorlódott a forgalom. S az autó csak állt ott, behúzott függönnyel, a függönyön érdekes formájú, fara emlékeztető minta, gondolta Septimus, s ahogy itt, a szeme láttára összpontosult fokozatosan minden, de minden egyetlen középpontra, mintha valami szörnyűség készülne előbukkanni a dolgok felszíne alól, lángokban törve ki mindjárt, borzadályt érzett. Ingott-remegett a világ, fenyegető érzés! s mindjárt előtörnek a lángok. Én torlaszoltam el az utat, gondolta. Mert nem őrá mutat-e mindenki; nem ő merevedett-e sóbálvánnyá, nem az ő lába vert-e gyökeret az aszfalton, valamiféle céllal méghozzá? De miféle céllal?

– Menjünk már, Septimus – mondta a felesége; picike kis na, nagy szemekkel, sápadt barna, hegyes arccal; olasz születésű lány.

De még Lucrezia szeme is odaszegeződött az autóra, a függöny mintáira. Csak nem a királyné ül odabent – a királyné, bevásárlókörúton?

A sofőr kinyitott valamit, elfordított valamit, bezárt valamit, aztán visszaült a helyére.

– Gyerünk már – mondta Lucrezia.

A férje azonban – mert már négy-öt éve házasok voltak – összerázkódott, aztán elindult végre, és azt mondta: – Jól van, no! – Bosszúsan mondta, mintha az asszony félbeszakította volna.

Fel kellett hogy tűnjön az embereknek; az emberek bizonyára észrevették. Az emberek, gondolta az asszony, odapillantva az autót bámuló tömegre, az angolok, gyerekestül, lovastul, fura öltözékestül, igen, az angolok, akiket valamiképpen csodált; de most megint „az emberek” voltak csupán, mióta Septimus azt mondta: – Megölöm magam – szörnyű dolog ilyet mondani. Tegyük fel, hogy hallották. Végignézett a tömegen. Segítség, segítség!, kiáltotta volna legszívesebben, mészárosfiúknak, vadidegen nőknek. Segítség! Múlt ősszel történt, hogy ott álltak Septimusszal a Temze partján, ketten egy kabátba burkolózva, és Septimus újságot olvasott, ahelyett, hogy vele beszélgetett volna, ő erre kitépte a kezéből a lapot, s egy öregembernek, aki látta mindezt, az arcába nevetett! De az ember nem szívesen mutogatja a kudarcait. El kell vinnie innen mielőbb valami parkba.

– Menjünk át a túloldalra – mondta az asszony.

Joga volt a férje karjához, még ha semmi érzés nem is volt ebben a karban. Mert mit kap most is; ő, aki olyan egyszerű, olyan érzékeny, és még csak huszonnégy éves, nincs Angliában egy fia ismerőse sem, otthagyta Olaszországot Septimus kedvéért; mit kap tőle? egy élettelen csontot.

A lefüggönyözött, kifürkészhetetlen tartózkodást árasztó autó most lassan elindult a Piccadilly felé; még mindig bámulták, az utca két oldalán még most is arcok sorfala, az arcokon a tiszteletadásnak ugyanaz a sötét árnyvonulása, legyen akár a királyné odabent, a herceg, a miniszterelnök; nem tudta senki. Magát az arcot is csak egy-két másodpercig látták, hárman. Még a bent ülő személy neme körül is vita folyt. Afelől viszont nem volt semmi kétség, hogy fenséges személy; hogy maga a Fenség haladt végig, rejtekezve, a Bond Streeten, alig karnyújtásnyira az átlagemberektől, akik most – először és utoljára – olyan közel voltak az állam nem múló szimbólumához, melyet a múlt eltökélt, tudományszomjas kutatói kiásnak majd az idők romjaiból, amikor pedig London esetleg már csak fű borította folt lesz, és mindazokból, akik ott mentek ezen a szerdán kora délelőtt a járdán, csontok maradnak csupán, jegygyűrűk, halott poraikkal elkeveredve, meg tömérdek rossz foguk aranytömései. De azt az arcot ott az autóban – azt akkor ismerni fogják.

Valószínűleg a királyné, gondolta Mrs. Dalloway, ahogy virágokkal a kezében kilépett a Mulberry-féle virágüzletből; a királyné. S egy pillanatra roppant méltóságteljes arccal nézett a világba; ott állt a virágüzlet előtt a napsütésben, miközben az autó, behúzott függönyökkel, lépésben elindult tovább. A királyné, talán valami kórházat tekint meg; a királyné, megnyit valami jótékonysági akciót, gondolta Clarissa.

Szokatlanul nagy volt a forgalom; a napnak ebben a szakában? Lords, Ascot, Hurlingham, vagy mi lehet az oka?, kérdezte magától, mert íme, még a közlekedés is elakadt. A középosztálybeli derék brit polgárok, ahogy ott ültek az autóbuszok tetején csomagokkal, ernyőkkel, sőt, néhány asszony prémben, s egy ilyen napon, mint ez a mai! nevetségesebbek, valószínűtlenebbek voltak, mint bármi, amit akár csak képzelhet az ember a világon; és a királyné autóját is feltartóztatták; maga a királyné sem tudott továbbhaladni. Ott várakozott Clarissa a Bond Street egyik oldalán; az öreg bíró, Sir John Buckhurst a másikon, kettejük közt az autó (Sir John már évekkel ezelőtt abbahagyta a joggyakorlást, mostanában inkább a jól öltözött nőkben gyönyörködött), s ekkor a sofőr alig észrevehetően kihajolt egy kicsit, mondott vagy mutatott valamit a rendőrnek, a rendőr szalutált, felemelte a karját, tett egy mozdulatot a fejével, s máris oldalra irányította az autóbuszt, hogy az autó áthaladhasson. Áthaladt; aztán lassan, nagyon csendesen folytatta útját.

Clarissa kitalálta, mi történt; hogy is ne találta volna ki; valami fehér, varázserejű, kerek kis holmit pillantott meg a lakáj kezében, rajta nyilván egy név – a királynéé, a walesi hercegé, a miniszterelnöké –, mely önnön sugárzása által utat éget magának (Clarissa látta, hogy lesz egyre kisebb, hogy tűnik el az autó), és ma este a Buckingham-palotában a kandeláberek és villogó rendjelek fényében, tölgyfalombbal díszített frakkmellek között, Hugh Whitbread és hivatalnoktársai, Anglia kamarás urai jelenlétében felragyog majd. És ő, Clarissa is estélyt rendez. Kicsit mereven kihúzta magát; így áll majd a lépcső legtetején.

Az autó eltűnt, hátrahagyott azonban valami titkos kis hullámverést, melyet a Bond Street mindkét oldalán, a kesztyűüzletekben, kalapüzletekben, szabóságokban, mindenütt érezni lehetett. Vagy harminc másodpercig minden fej ugyanabba az irányba fordult – az ablak felé. Miközben épp egy pár kesztyűt próbáltak kiválasztani maguknak – könyékig érjen vagy azon felül? citromsárga legyen vagy halványszürke? –, a hölgyek figyelme egy pillanatra máshová terelődött; kimondva épp egy mondatot; valami történt. Olyasvalami, ami egy-egy esetben, külön-külön annyira jelentéktelennek tetszhet, hogy még azok a finom mérőműszerek, melyek távoli, kínai földrengéseket is kimutatnak, még azok sem lennének képesek rezgéseit jelezni; összességében azonban hatalmas, érzelemformáló mozzanat; mert a kalapüzletekben, a szabóságokban, mindenütt, vadidegenek néztek egymásra hirtelen s gondoltak a halottakra; a Lobogóra; a Birodalomra. Egy mellékutcában, a kocsmában valami gyarmatokra valósi ember sértő kijelentést tett a Windsor-házra, ebből vita támadt, söröspoharak törtek, zengett a környék, a durva szitkok furcsa visszhangot vertek az utca szemközti oldalán a fiatal lányok fülében, akik éppen házasságukra gondolva vásároltak hófehér szalaggal átfűzött fehérneműt. Mert az autó nyomán támadt izgalom, lecsitulóban, lemerülőben, valami nagyon mély dolgot érintett.

Az autó keresztülsiklott a Piccadillyn, és befordult a St. James Streetre. Magas növésű, robusztus férfiak, jól öltözötten, frakkban, fehér mellényszegéllyel, hátrafésült hajjal, akik nem könnyen megítélhető okokból ott álltak, kabátjuk szárnya mögött összekulcsolt kezekkel a White’s Club félköríves zárt erkélyén kifelé nézegetve, ösztönösen megérezték, hogy fenséges valami vonul el odalent, és e halhatatlan jelenlét sápadt fénye egy pillanatra odahullt rájuk, mint ahogy odahullt Clarissa Dallowayre is. Egy pillanatra még inkább kihúzták magukat, összekulcsolt kezük szétnyílt, s látszott mindannyiukon, készek követni uralkodójukat, ha kell, akár az ellenséges ágyúk torkolata elé is, ahogyan ezt őseik annyiszor tették. És a háttérben álló fehér mellszobrok és az asztalkák – rajtuk a Tatler példányai, szódásüvegek – mintha megerősítették volna ezt; mintha Anglia ringó gabonaföldjeit és vidéki kastélyait jelképezték volna; mintha felerősödve verték volna vissza az autókerekek alig hallható zaját, ahogy egy hanggyűjtő boltozat ver vissza s erősít fel hatalmasra egyetlen hangot az egész katedrális roppant architektonikája által. Moll Pratt, aki vállkendőjébe burkolózva állt a járda szélén virágaival, Isten áldását kérte a kedves jó fiúra (mert csak a walesi herceg lehetett, ki más), és legszívesebben odahajította volna egy korsó sör árát – egy rózsacsokrot – a St. James’s Street közepére, merő könnyelműségből, ha nem látta volna, hogy a posztom rendőr figyeli, s ekképpen bátortalanít el egy öreg ír asszonyt, aki alattvalói hűségét akarná kifejezni. A St. James-palota előtt szalutált az őrség; Alexandra királyné rendőre elégedett lehetett velük.

Eközben kisebbfajta tömeg verődött össze a Buckingham-palota kapuinál. Látszólag egykedvűen, mégis magabiztosan várakoztak; csupa szegény ember; föl-fölnézegettek a palotára, ahol ott lengett a zászló; Viktória királynőre – ott tornyosult márványtalapzatán –; csodálták vízesésszerűen kiképzett medencéit-teraszait, gerániumait; a Mallen közeledő autók közül hol az egyikről, hol a másikról hitték: ez az végre; sétakocsikázó polgárokra pazarolván ekképpen érzéseiket; nyomban vissza is vonták hódolatukat, amikorra csakugyan kell majd, hadd menjenek addig csak az ilyen-olyan autók; ereikben pedig egész idő alatt titkos híresztelések, értesülések köröztek, bizseregtek, combjukban meg-megremegtek az idegek arra a gondolatra, hogy királyi szempár pillantása hullhat rájuk; a királyné biccent talán; a herceg szalutál; megremegtek a királyok isten adta, régi Gondviselés vezérelte életének gondolatára; s ahogy az istállómesterekre gondoltak, a ceremóniás udvari meghajlásokra, a királyné régi-régi babaházára, Mary hercegnőre, aki angol emberhez ment feleségül, s a hercegre – ó! a hercegre!, aki, mint mondják, olyan csodálatosan az öreg Edward királyra ütött, csak még sokkal karcsúbb nála. A herceg a St. James-palotában lakott; megtörténhet azonban, hogy eljön ma délelőtt, anyját meglátogatni.

Így beszélt Sarah Bletchley, karján kisgyermekével, ide-oda himbálózva, lábujjhegyen, mintha otthon lenne, Pimlicóban, kandallórácsa mellett, közben azonban egyre szemmel tartotta a Mallt is, míg Emily Coates a palota ablakain siklott végig tekintetével, s a szobalányokra gondolt, arra a rengeteg szobalányra, s a hálószobákra, arra a rengeteg hálószobára. A várakozó tömeg egyre nőtt; egy ír szetterrel álldogáló úr körül, foglalkozás nélküli férfiak körül. A kis Mr. Bowley, aki az Albany klubban bérelt lakosztályt, s lényét mintha viaszpecsét védte volna feltörhetetlenül az élet mélyével, forrásaival szemben, most azonban hirtelen, megmagyarázhatatlan módon, már-már szentimentálisan felengedett; ilyesvalamitől! – ahogy ezek a szegény asszonyok várták, hogy a királyné elhaladjon előttük, a szegény asszonyok, kedves kis gyermekeikkel, árvák, özvegyek, a háború – istenem! – hát csak könnyek szöktek a szemébe! Egy kis könnyű szél, mely szinte melengetőén futott végig a Mall gyér lombú fái közt, meglegyintve a bronzhősök emlékszobrait, Mr. Bowley angol szívében is meglobogtatta a Zászlót, ő pedig meglengette kalapját, ahogy az autó bekanyarodott a Mallre, magasba tartotta, ahogy az autó közelebb ért, nem bánta, hogy a szegény pimlicói anyák ott nyomakodnak mellette, csak állt szálegyenesen. Az autó megérkezett.

Mrs. Coates hirtelen felpillantott az égre. Repülőgép berregett fenyegetően a tömegben ácsorgók fülébe. Ott jött magasan a fák fölött, fehér füstcsíkot hagyva maga után, a füstcsík hurkokat írt le, vonalakat, karikákat, igen, mintha írna valamit az égre! betűket! Mindenki fölfelé bámult.

A repülőgép most mintha lefelé zuhanna; most megint gyertyaszál-egyenesen fölcsapott a magasba; hurkot írt le, tovább berregett, süllyedt, emelkedett, s bármit csinált, bárhol járt is, vastag, bolyhos füstcsík lengett mögötte, mely kacskaringós betűket írt az égre. De miféle betűket? Az ott: C betű talán? S amaz egy E? egy L? A betűk csak egy pillanatig maradtak meg változatlanul; aztán továbbkacskaringóztak, szétfolytak, mintha kiradírozták volna őket, ott fönn, az égen; a repülőgép pedig tovább berregett, s kezdte elölről, az ég tiszta, beíratlan darabkáján; K betűt írt, E betűt, s az ott talán egy Y?

– Blaxo – mondta Mrs. Coates fojtott hangon, szinte áhítattal, mintha kút mélyéből bámulna fel az égre, s karján a mozdulatlan, fehér kisgyerek ugyanígy bámult, égre függesztett szemmel.

– Kreemo – mormolta Mrs. Bletchley, mint egy holdkóros. Kinyújtott kezében szinte mozdulatlanná meredt kalappal, Mr. Bowley is az égre függesztette szemét. Végig a Mallen ott állt a tömeg, és nézett fel az égre. S miközben így bámultak mind, az egész világ halálos csendbe borult; sirálycsapat húzott át az égen, előbb az egyik, majd egy másik sirály vezetésével, s ebben a hihetetlen csendben, ebben a derűs, tiszta nyugalomban egyszerre csak tizenegyet kongattak a harangok, hangjuk odafönt halt el, a sirályok között.

A repülőgép most fordult, továbbhúzott, kanyargott, kedvére, fürgén, könnyedén, mint egy korcsolyázó.

– Ez itt egy E – mondta Mrs. Bletchley –, vagy egy táncos.

– Karamellareklám – mormogta Mr. Bowley (és az autó áthaladt a palota kapuján, és senki még csak oda se nézett), és a repülőgép, füstcsíkja végére erősítve, továbbsiklott, a füst pedig elhalványult, szétoszlott s megint összegyűlt a nagy, fehér felhők körül.

Eltűnt; ott volt valahol a felhők mögött. Hallani se lehetett, hol jár. A felhők pedig, melyekre az E, G meg L betűk ráakaszkodtak, szabadon húzták tova, mintha valami nagy fontosságú küldetés vezérelné őket Nyugatról Kelet felé, küldetés, melynek értelmét valószínűleg soha nem fejti meg senki, s mégis így volt, egészen biztosan így – nagy fontosságú küldetés. S akkor hirtelen, ahogy egy vonat bukkan elő az alagútból, a repülőgép újra kisuhant a felhők mögül, s a Mallen, a Green Parkban, a Piccadillyn, a Regent’s Streeten, a Regent’s Parkban mindenki hallotta a fülsiketítő zajt, és a füstcsík ott tekergeti a gép mögött, lengett föl-le, írta egyik betűt a másik után – de mi volt az a szó, melyet felírt?

Lucrezia Warren Smith ott ült férje mellett a Regent’s Park egyik padján, a Nagy Sétányon; most ő is felnézett.

– Nézd csak, Septimus, nézd csak! – kiáltotta. Mert dr. Holmes azt mondta neki, próbálja rávenni a férjét (akinek egyébként semmi komolyabb baja, csak nincs egészen rendben idegileg), hogy–valami mással is törődjön, ne mindig csupán saját magával.

Ohó, gondolta Septimus, felpillantva, hát ily módon jeleznek nekem. Persze, nem a szokványos értelemben vett szavakkal, vagyis ő egyelőre még nem tudta olvasni ezt a nyelvet; mégis, olyan világos volt az egész, ez a szépség, ez a rendkívüli szépség, könny szökött a szemébe, ahogy az égen megjelenő és szétfoszló füstszavakra pillantott, melyek – mily kimeríthetetlen könyörületesség, mily tiszta, derűs jóakarat! – egyre újabb és újabb, elképzelhetetlenül szép alakzatokkal ajándékozták meg őt, jeleket küldtek neki szándékukról, ellenszolgáltatást sem várva, nézését viszonozva csupán, mindörökre megajándékozták őt szépséggel, egyre több szépséggel. Könnyek peregtek végig az arcán.

Karamella; mert az volt: karamellareklám, mondta Reziának egy kis dada. Együtt kezdték betűzgetni: k… a… r…

– K… R… – mondta a kis dada, és Septimus hallotta, egészen közel a füléhez, ezt a mély „ká-err” hangot, teli zúgással, mint valami orgonaszót, közben mégis reszelősen, mintha szöcske cirr-cirr hangja csiklandozná finoman a gerincét, hanghullámokat küldve fel az agyába, melyek aztán odafönn megremegtetve mindent, megtörtek. Csodálatos felfedezés, csakugyan – hogy az emberi hang bizonyos légköri viszonyok között (mert tudományosan kell nézni a dolgokat, mindenekelőtt tudományosan) fákat tud életre kelteni! Rezia szerencsére nagy erővel a térdére nyomta kezét, mintha odaszorítaná, odaszögezné, szerencsére! különben ez a felindulás, melyet a süllyedő-emelkedő, megannyi kigyúlt levelükkel süllyedő-emelkedő szilfák láttán érzett, színük, elhalványodó, majd újra felerősödő, kékből zöldbe áthullámzó színük láttán, mintha tollbokréták lennének lovak fején, női kalapokon, olyan büszkén süllyedtek-emelkedtek, oly fenségesen – ez a felindulás megőrjítette volna Septimust. De nem akart megőrülni. Le akarta hunyni a szemét, hogy ne lásson többé semmit.

De lám csak: integettek neki; levelek elevenedtek meg; levelek és fák. S a levelek, melyeket milliónyi szál kötött össze az ő testével, igen, itt a pádon, föl-le libegtek; valahányszor egy ág nyújtózott, ő is kimondta ugyanazt, amit az az ág. A szárnyukkal verdeső, fel-felröppenő, megint letelepedő verebek – akár egy csapongó kedvű szökőkút! – mind-mind részei voltak a kék-fehér, fekete ágakkal keresztcsíkos kép mintázatának. Hangzatok álltak össze, előre megfontolt szándékkal, harmóniákká; és a köztük levő szünetek ugyanolyan jelentőségteljesek voltak, mint maguk a hangok. Egy kisgyerek sírt valahol. Távolról autóduda hallatszott – helyes. Mindez együtt nyilvánvalóan egy új vallás megszületését jelentette.

– Septimus! – mondta Rezia. Septimus hirtelen felriadt. Az emberek egészen biztosan észrevették.

– Felsétálok a szökőkútig és vissza – mondta Rezia.

Mert nem bírta már tovább. Dr. Holmes könnyen beszél; hogy nincs semmi komolyabb baja. Ő azonban, Rezia, akkor már azt kívánta volna: inkább legyen halott. Képtelen volt ott ülni mellette, ahogy így maga elé mered és még őt se látja és mindent olyan rettenetessé tesz; az eget és a fákat, a kis kocsikat maguk után húzó, trombitácskáikat fújó, földre tottyanó gyerekeket; minden olyan rettenetessé lett Septimustól. És nem is lesz öngyilkos; és ezt Rezia senkinek sem mondhatja el. – Septimus agyondolgozta magát. – Ez minden, amit saját anyjának is mondhatott. Milyen magányossá válunk, ha szeretünk valakit. Senkinek nem mondhatta el, még Septimusnak sem, és ahogy hátranézett, látta, férje ott ül egyedül, felhúzott vállal, bámul maga elé. S micsoda gyávaság, ha egy férfi azt mondja: öngyilkos lesz, de hát Septimus – harcolt; bátor volt; ez itt most nem az igazi Septimus. Rezia például csipkegallért vett fel. Új kalapot vett fel; és a férje észre se vette; s egyáltalán: olyan jól megvolt Rezia nélkül. Őt pedig semmi más nem teheti boldoggá kívüle! Semmi más! Septimus – milyen önző. Ilyenek a férfiak. Mert nem volt ám beteg. Dr. Holmes megmondta, hogy semmi baja. Rezia széttárta a kezét. Nézd csak! A jegygyűrűje is lecsúszik az ujjúról – olyan sovány lett. Ő az, aki szenved, igen, ő – csak ezt nem tudja senkinek megmondani.

Messze volt Itália, a fehér házak, a szoba, ahol nővérei varrogatták a kalapokat, messze voltak az utcák, ahol minden este hullámzott a tömeg, az emberek nagyokat nevettek, igen, azok az emberek nem olyan élőhalottak, mint az itteniek, akik tolószékben gubbasztva nézegetnek pár satnya, cserépbe nyomorított virágot!

– Látnátok csak a milánói kerteket! – mondta hangosan. De kinek?

Nem volt ott senki. Szavai élettelenül kihunytak, így alszik ki egy rakéta fénye. Szikrái, melyek nyomot szántottak az éjben, megadják magukat az éjnek, a sötétség újra leszáll, elárad a házak és tornyok körvonalai felett; csupasz, rideg meredélyek megenyhülnek, besüppednek. De ha nem fénylenek is már, televan velük az éj; színükfosztva, ablaktalanul, létük még hatalmasabb talán, azt sugározzák szét, amit a derűs nappali fény sosem tud közvetíteni – a sötétben egymásba torlódott dolgok szorongását, félelmeit; megváltás ígérete nélkül, melyet csak a reggel hoz el, mikor majd fehérre-szürkére törli a falakat, kendőjével végigtapogatja az ablakokat, a földeken eloszlatja a ködöt, és megjelennek odakint megint a békésen legelészgető piros-barna tehenek, mindent újra lát a szem; minden újra létezik. Egyedül vagyok; egyedül vagyok!, kiáltott fel Rezia a Regent’s Park szökőkútjánál (s közben a keresztet tartó indiánt nézte), olyan egyedül, mintha éjszaka lenne, mikor elmosódik minden határvonal, mikor a táj eredeti alakját ölti fel, felhőbe burkolózik, olyan lesz, amilyennek a rómaiak látták, partra szállva, amikor még nem volt neve a hegyeknek, s a folyók senki-se-tudta-merre kanyarogtak – ilyen az ő sötétsége is; ekkor azonban, hirtelen, mintha valami sziklapárkány szökkent volna elő, Rezia újra szilárd talajt érzett a lába alatt, s így szólt magában: a felesége vagyok, évekkel ezelőtt házasodtunk össze Milánóban, a felesége vagyok, és soha, de soha senkinek nem mondom el, hogy őrült! Megfordult – és a kiszögellés zuhanni kezdett; s ő zuhant, zuhant vele. Mert Septimus nem volt ott, döbbent rá – elment, ahogy fenyegetőzött mindig, hogy megölje magát, hogy valami szörnyűséges teherautó alá vesse magát! De nem; ott volt; ott ült a helyén, ütött-kopott felöltőjében, egyedül, keresztbe vetett lábbal, maga elé meredt, magában beszélt.

Az emberek ne vágják ki a fákat. Van Isten. (Ilyen s hasonló felismeréseket jegyezgetett fel borítékok hátoldalára.) Változtasd meg a világot. Senki nem öl gyűlöletből. Ezt tudatosítani (feljegyezte). Várt. Hallgatózott. Szemközt a korláton egy veréb azt csiripelte: Septimus, Septimus, négyszer vagy ötször egymás után, majd hosszan kitartott hangokkal, élénken, áthatóan énekelni kezdett, görögül énekelt arról, hogy nincs bűn, dalába belekapcsolódott egy másik veréb is, így énekeltek, két szólamban, hosszan, átható hangon, görögül, a fák közül, a folyó túloldaláról, ahol az élet mezeje virul, holtak járnak rajta, görögül énekelték, hogy nincs halál.

Itt a keze; s ott: a halottak. A szemközti korlát mögött fehérlő alakok sereglettek. Ő azonban nem mert odanézni. Evans állt ott a korlátnál!

– Mit mondasz? – mondta hirtelen Rezia, és leült mellé.

Már megint közbeszólt! Örökké közbeszól.

Távol az emberektől – nekik kettőjüknek az emberektől távol kellene élniök, mondta Septimus (s felugrott), messze innen, odaát, ott, ahol azok a székek állnak egy fa alatt, és a park hosszú, enyhe kaptatója úgy hajlik lefelé, mint egy kiterített, hosszú, zöld kendő, fölötte, magasan, kékesrózsaszín füst mennyezetborítása, s a távolban szabálytalan alakú házak sora zárná a képet, mintegy füstfátyol mögött, a forgalom önmagában körözne, zümmögne halkan, jobb kéz felől pedig sötét szőrű állatok nyújtogatnák hosszú nyakukat az Állatkert léckerítése fölött, ugatnának, üvöltenének. Ott ültek egy fa alatt.

– Nézd csak – mondta Rezia szinte könyörögve, s egy csoport kisfiúra mutatott, krikettütőkkel jöttek, az egyikük csoszogva, majd perdült egyet a sarkán, és csoszogott tovább, mintha valami varietébeli bohócot utánozna.

– Nézd csak – ismételte könyörögve, mert Dr. Holmes azt mondta, próbálja valóban létező dolgokra felhívni a férje figyelmét, menjen vele szórakozni, varietébe, küldje krikettezni – az lenne a neki való játék, mondta Dr. Holmes, szabad levegő, kikapcsolódás, az lenne a férjének való játék.

– Nézd csak – ismételte.

Nézd, ezt mondták neki a Láthatatlanok is, ezt mondta a hangjuk, mely létezésük egyetlen közlésmódja maradt, így jelentkeztek nála, Septimusnál, aki a legnagyobb valamennyi élő közt; nála, aki nemrég jutott el épp az élettől a halálig; a hatalmas Úrnál, aki azért jött, hogy megújítsa az emberi Társadalmat, s aki úgy feküdt mindenen, mint egy hótakaró, melyet a nap megpróbált legyőzni ugyan, de hiába, mert ő tűrt, egyre tűrt, ő volt a bűnbak, az örök nagy Szenvedő, pedig mennyire nem akarta, hogy így legyen, sóhajtott, egyetlen kézmozdulattal elhárította magától ezt az örök szenvedést, ezt az örök magányt.

– Nézd – ismételte az asszony, mert azt mégsem hagyhatta, hogy így, mindenki füle hallatára, magában beszéljen.

– Ó, nézd már – esedezett. De mi volt itt egyáltalán látnivaló? Pár birka. Semmi egyéb.

A föld alatti vasút Regent’s Park-i megállója – nem tudják-e megmondani véletlenül, hogy jut el a föld alatti vasút Regent’s Park-i megállójához, tudakolta Maisie Johnson. Csak két napja jött fel Edinburgh-ból.

– Nem erre, ott, szemközt! – kiáltotta Rezia, kezével elterelő mozdulatot tett, nehogy ez az idegen észrevegye valahogy Septimust.

Furcsa pár, gondolta Maisie Johnson. De minden ilyen volt, ilyen furcsa. Életében először járt Londonban, a nagybácsijánál készült munkába állni a Leadenhall Streeten, s ma délelőtt, ahogy éppen oda igyekezett a Regent’s Parkon át, akkor ez a pár itt, a kerti székeken, halálra rémisztette: a fiatalasszony valószínűleg külföldi, a férfival pedig biztosan nincs minden egészen rendben; úgyhogy Maisie-nek még öregkorában is eszébe jut majd, emlékei közt megcsendül újra meg újra ez a szép, ötven évvel azelőtti nyári délelőtt, mikor keresztülvágott a Regent’s Parkon. Mert most még csak tizenkilenc éves volt, s végre elérte, hogy feljöhetett Londonba; és akkor ez a pár, milyen furcsa, akiktől megkérdezte az utat, hogy összerándult az asszony, milyen hevesen gesztikulált, s a férfi – hát az aztán igazán furcsa alak; bizonyára veszekedtek; talán el is váltak őrökre; valami nem volt rendjén; azt érezte; s egyáltalán, ezek az emberek itt mind (mert újra ott ment már a Nagy Sétányon), a kőmedencék, a kínosan rendben tartott virágágyak, az öregemberek, öregasszonyok, legtöbbjük tolószékbe kényszerült nyomorék – Edinburgh után mind-mind olyan furcsának látszottak. És Maisie Johnson, ahogy végül is csatlakozott a lassan totyogó, szórakozottan ide-oda tekingető, a könnyű szél simogatásai közt ténfergő társasághoz – mókusok ültek az ágakon, mosakodtak, verebek nyughatatlan szökőkútjai röppentek föl-le morzsákért, kutyák koslattak a kerítések körül, egymás körül, miközben a langyos levegő simogatta valamennyiüket, s üres, semmin-nem-csodálkozó pillantásaikat, mellyel az életre meredtek, játékosabbra kuszálta, megenyhítette egy kicsit Maisie Johnson úgy érezte, hogy most a szó szoros értelmében fel kell kiáltania: Ó! (Mért az a fiatalember ott, a kerti széken, halálra rémítette. Valami nem volt rendjén, tudta.)

Borzalom! borzalom!, kiáltotta volna legszívesebben. (Otthagyta szüleit; pedig hogy óvták otthon, megmondták neki, mi lesz.)

Miért nem is maradt otthon!, kiáltott fel, ujjait a vasrács dudora köré fonva.

Ez a lány, gondolta Mrs. Dempster (aki kenyérmorzsákat gyűjtögetett a mókusoknak, s ebédjét is gyakran a Regent’s Parkban költötte el), az ég világán semmiről nem tud még; s csakugyan, úgy érezte, akkor már jobb, ha az ember egy kicsit testesebb, lomhább, egy kicsit kevesebbet vár a világtól. Percy ivott. Na, ivott; de még akkor is jobb, ha fia van valakinek, gondolta Mrs. Dempster. Neki aztán igazán nem volt könnyű élete, és mosolyognia kellett egy ilyen lányon, mint ez is. Majd férjhez mégy, ne félj, mert elég csinoska vagy, gondolta Mrs. Dempster. Férjhez mégy, és akkor majd meglátod. Ó, a főzések, és így tovább. Minden férfinak megvannak a maga rigolyái. De hogy éppen ilyet választottam volna-e magamnak, ha választhatok, gondolta Mrs. Dempster, s nagyon szívesen odasuttogott volna valamit Maisie Johnsonnak; szeretett volna legalább egy részvétteli csókot érezni ezen a ráncos, öreg bugyron, aszott, vénséges arcán. Mert nehéz volt, nehéz élet, gondolta Mrs. Dempster. Mi mindent oda kellett adnia érte! Rózsákat; az alakját; és a lábait is. (Behúzta szoknyája alá az ormótlan, csomós-dudoros tuskókat.)

Rózsák, gondolta keserű gúnnyal. Mesebeszéd csak, drágaságom. Mert csakugyan, minden evés-ivással meg az ágyban együtt töltött időkkel, a rossz és a jó napokkal sem volt csupa rózsa, s ennek ellenére, hadd mondjam azt, Carrie Dempster mégsem cserélne egy asszonnyal se Kentish Townban! Csak részvétért könyörög. Részvétért legalább, az elfonnyadt rózsák nyomán. Részvétet kért volna Maisie Johnsontól is, aki ott állt a jácintágyás mellett.

Ó, de ez a repülőgép! Mrs. Dempster nem arra vágyott-e mindig, hogy távoli, idegen országokat lásson? Volt egy unokaöccse, egy misszionárius. A repülőgép magasba szökkent, mintha kilőtték volna. Mrs. Dempster Margate-nál mindig messze beúszott a tengerbe, no, annyira messze azért sohasem, hogy a partot ne lássa, csak éppen nem volt türelme ott lubickolni mindenféle ijedős asszonynépség között. A gép most hirtelen zuhanni kezdett. Mrs. Dempster gyomra a torkában volt. Föl megint. Stramm fiatal fickó lehet az ott a magasban, ezt lefogadta volna, s aztán a repülőgép egyre messzebb siklott, egyre messzebb, gyorsan, már-már eltűnőben; ott lebegett Greenwich felett, az árbocok felett; szürke templomok – a Szent Pál meg a többi – kis szigetecskéi felett, aztán ott, ahol London körül összeértek a földek, a sötétlő színű erdők, s ahol kalandos kedvű rigók ugrándoztak peckesen, fürge pillantással felfedeztek, felcsippentettek egy-egy csigát, s egyszer, kétszer, háromszor odaverdesték valami kőhöz.

Egyre messzebb és messzebb járt a repülőgép, míg a végén csak egy kis csillogó jel maradt; valami vágy jele, gyűjtőpontja; jelkép (így érezte legalábbis Mr. Bentley, aki greenwichi otthona körül kis gyepcsíkját hengerelte), az emberi lélek jelképe; azé a visszafoghatatlan igyekezeté, gondolta Mr. Bentley, megkerülve a cédrustörzset, hogy testéből kilépjen, a gondolat révén, Einstein, hipotézisek, a matematika, a mendeli tan révén – messze siklott a repülőgép.

Aztán, miközben egy sápkóros arcú, jelentéktelen külsejű férfi, bőrtáskával a kezében, ott állt éppen a Szent Pál-székesegyház lépcsőjén, s még habozott kicsit, mert bent, semmi kétség, vigasz várta a belépőt, s egyáltalán: várták, bárki legyen is az, síremlékek, mennyi síremlék, fölöttük lobogók lengedeznek, győzelmi jelvények, de nem hadseregeken aratott diadalok emlékjelei, gondolta, hanem az igazságkeresés kínzó szellemén való győzelmeké, az igazságkeresésén, melynek e pillanatban is állástalanságomat köszönhetem; s ezen kívül is, a katedrálisok társaságot kínálnak az embernek, hívnak, légy te is egy nagy közösség tagja; nagy emberekkel egyetemben; mártírokkal, akik meghaltak érte; miért ne lépnék be hát, gondolta, miért ne tenném le ezt a röplapokkal teli táskát egy oltár elé, a kereszt elé, mely olyasvalaminek a jelképe már, ami felülemelkedett minden lázas kutatáson, keresésen, szócséplésen, teljességében szellemmé vált, testetlenné, lélekké – miért ne lépnék be hát?, gondolta, s miközben így tétovázott, a repülőgép előbukkant megint, átrepült a Ludgate Circus felett.

Milyen furcsa; teljes csendben repült. Nem hallatszott ugyanis odafentről semmi zaj, mely a forgalom mormolását túlharsogta volna. Mintha pilóta nélkül repülne már; siklana sebesen, saját szabad akaratából. És most még magasabbra kanyargott, egyre magasabbra, föl, föl, nyílegyenesen, mintha végső elragadtatásában emelkedne-szökkenne oda – a tiszta boldogság régióiba, fehér füstcsíkot húzva maga után, melyből aztán K, A és R betűket kanyarított.

– Mit bámulnak mindenütt? – kérdezte Clarissa Dalloway a cselédtől, aki ajtót nyitott neki.

A hall hűvös volt, mint egy kripta. Mrs. Dalloway a szeméhez kapta a kezét, s úgy érezte – ahogy Lucy becsukta az ajtót s ő maga meghallotta ruhája suhogását-zizegését –, mintha apáca lenne, s most megtérne épp a kinti világból, újra beburkolnák a jól ismert fátylak, újra az odaadó Imádás visszhangját hallaná. A szakácsnő fütyörészett a konyhában. Hallotta odabentről az írógép kopogását. Ez itt mind az ő élete; s ahogy az asztal fölé hajolt, mintha ennek az életnek az áldott befolyása előtt hajtott volna fejet, áldottnak s tisztának érezte magát, s azt gondolta, a telefonblokkért nyúlva – látta rajta az üzenetet –, az ilyen pillanatok rügyek az élet fáján, a sötétség virágai, gondolta (mintha egy csodaszép rózsa egyes-egyedül az ő szeme láttára szökkent volna virágba); egyetlen pillanatig sem hitt Istenben; de annál inkább, gondolta, ahogy kézbe vette a blokkfüzetet, annál inkább vissza kell fizetni ezt a sok jót a mindennapi életben: szolgáknak, igen, kutyáknak és kanárimadaraknak, mindenekelőtt azonban férjének, Richardnak, aki mindennek megalapozója volt – máskülönben nem csillogtak volna e zöldes fények, nem hallatszottak volna e vidám hangok, a szakácsnő fütyörészgetése, mert Mrs. Walker ír származású volt, és egész nap fütyörészett –, vissza kell fizetni mindezt, s honnan másunnan, mint a kivételes pillanatoknak ebből a titkos kincstárából, gondolta, magasabbra tartva a blokkfüzetet, miközben Lucy ott állt mellette, és azt próbálta közölni vele, hogy –

– Mr. Dalloway, asszonyom…

Clarissa elolvasta végre a telefonüzenetet: „Lady Bruton kérdezteti, ráér-e Mr. Dalloway, hogy ma nála ebédeljen.”

– Mr. Dalloway, asszonyom, meghagyta, mondjam meg, hogy ma délben nem ebédel idehaza.

– Ó! – mondta Clarissa, s mint várta, Lucy osztozott csalódásában (de a tüskét már magának kellett viselnie); érezte, hogy egyetértenek; Lucy felfogta az iménti kicsiny jelet is; hát így szeretnek a finom emberek; nyugodtan gondolt saját arany színben derengő jövőjére; aztán elvette Mrs. Dalloway napernyőjét, mintha valami megszentelt fegyver volna, melyet győztes csata után leenged egy istennő; odaállította az esernyőtartóba.

Ne félj, ne félj, mondta magában Clarissa. Tűző napfénytől ne félj; mert az a tény, hogy Lady Bruton nélküle hívta meg Richardot ebédre, úgy érte, mint valami sokk, ez a pillanat itt a hallban egyetlen borzongássá változott; mint amikor egy folyófenéken nőtt növény beleborzong a felette elsuhanó evezőcsapásba, úgy borzongott meg ő is, úgy remegett.

Millicent Bruton, akiről úgy hírlett, ebédjei igen szórakoztatóak, nem hívta meg őt. Richardot meg őt semmiféle közönséges, mindennapi féltékenység nem választhatta el. Az idő, maga az idő volt az, amitől Clarissa félt, s Lady Bruton arcáról, mintha rendíthetetlen kőbe metszett számlap volna, az élet múlását olvashatta le; hogyan is lesz évről évre egyre kevesebb az ő része; s hogy az a keskeny sáv, mely megmarad, miképp lesz egyre hasznavehetetlenebb, mert egyre kevésbé tudja majd magába szívni, mint fiatal éveiben, a létezés színeit, hangjait, sóját; amikor még egy szobába belépve ottléte megtöltötte az egész szobát, s amikor még szalonja küszöbén megállva gyakran érzett magában valamiféle drága-drága, várakozásteli feszültséget, amilyet egy búvár érezhet talán merülés előtt, figyelve, hogy sötétül el alatta s hogy fénylik fel megint a tenger, s a hullámok, melyek már-már megtörnének, mégiscsak gyengéden válnak szét felszínükön, előregördülnek, a tengeri moszatot eltakarják egy pillanatra s gyönggyel pergetik végig.

Visszatette a blokkfüzetet a hall asztalára. Elindult, lassan, felfelé a lépcsőn, egyik keze a korláton, mintha társaságból távozna éppen, ahol most ez a barát, majd az a barátnő tükrözte vissza arcát, visszhangoztatta hangját; mintha becsukta volna maga mögött az ajtót, s most itt állna egyedül, egyetlen árva figura a borzongató éj háttere elé rajzolódva, vagy pontosabban inkább e józan-tárgyilagos júniusi délelőtt kemény pillantásával szemben; mely persze rózsaszirmok felizzó ragyogását is tartogatja-ígéri sokaknak, ezt tudta nagyon jól, érezte jól, ahogy megállt a lépcsőforduló nyitott ablakánál, melyen belobogott a függöny, behallatszott a kutyaugatás, és – gondolta, s egyszerre töpörödöttnek, öregnek, aszott mellűnek érezte magát – egy nap egész taposómalmát, viharait, virágait is ígéri mind-mind odakint, az ablakon kívüli, az ő testén kívüli világban, az ő gondolatvilágán, elméjén kívül, mely most, íme, csődöt mondott, mert Lady Bruton, akiről úgy hírlett, ebédjei rendkívül szórakoztatóak, őt nem hívta meg.

Ahogy egy apáca visszavonul cellájába, ahogy egy kisgyerek indul valami torony kifürkészésére, úgy haladt felfelé, megállt az ablaknál, a fürdőszobához ért. A földön zöld linóleum; egy csap csöpögött. Üresség, mindjárt az élet elevenen lüktető szíve körül: egy manzárdszoba. A nők dél körül le kell hogy rakják díszeiket. Clarissa beszúrta kalaptűjét egy tűpárnába, sárga tollas kalapját letette az ágyra. A takarók makulátlan tiszták voltak, feszesre húzva, széles fehér sáv egyik oldaltól a másikig. Az ágya is egyre keskenyebb lesz majd. Félig leégett gyertya állt az ágy fejénél; sokat olvasott tegnap Marbot báró Emlékiratai-ból. Késő éjszaka volt már, mikor a Moszkvából való visszavonulást olvasta. S az alsóházi ülések olyan sokáig elhúzódtak mostanában; Richard pedig úgy vélte, Clarissának, különösen betegsége után, zavartalanul kell aludnia. Ő azonban szívesebben olvasott a moszkvai visszavonulásról. Richard tudta ezt. Ezért volt Clarissának manzárdszobája; ágya keskeny; s ahogy itt feküdt és olvasott, mert nehezen aludt el, nem tudta elhessenteni magától valamiféle, igen, a szülés után is megőrzött szüzesség érzését; úgy borította be minden tagját, mint könnyű takaró. Milyen elragadó is volt lányságában! de aztán jött egy pillanat – ott lenn, például, a folyónál, a clievedeni erdők alatt amikor, éppen azért, mert ez a lénye mélyén rejlő hidegség görcsösen összerántotta, valamiképpen csődöt mondott Richarddal szemben. S aztán: Konstantinápolyban is, és később: újra meg újra. És azt is tudta, mi az, ami nincs meg benne. Nem a szépség; nem az értelem. Valami, onnan legbelülről, ami mindent átjárhatna; valami forró, amitől szétrepedezne a halott felszín, megelevenedne az a hideg kapcsolat férfi és nő, vagy – nő és nő közt. Mert erről is volt valami homályos sejtése. Elutasította azonban a lehetőségét, mintha, Isten tudja, hol, valamiféle ellenérzés költözött volna belé ez iránt, vagy a természet (melynek bölcsessége kimeríthetetlen) küldte volna a tiltást;, és néha mégsem tudott ellenállni egy-egy asszony - sohasem lány, mindig asszony – varázsának, aki, és ez gyakran megtörtént, meggyónt neki valamiféle kis botorságot, vagy: hogy milyen bajba került. S részvétből-e, vagy mert szépek voltak, vagy egész egyszerűen csak azért, mert ő volt az idősebb, vagy valami véletlen kis felhang okán – mint például egy könnyű, finom illat, áthallatszó hegedűszó (mert a hangok hatalma olykor hihetetlen!) –, Clarissa kétségkívül olyasvalamit érzett irántuk, mint a férfiak. Csak egy pillanatig, persze; de az elég volt. Hirtelen rádöbbenéshez volt hasonlatos ez az érzés, vagy afféle futó, átmeneti állapothoz, mint egy elpirulás, melyet az ember szeretne előbb leküzdeni, de miután elhatalmasodik, enged, eljut hulláma legszélső, legvégső pontjáig, s ott megborzongva érzi: közelebb jött hozzá a világ, bámulatra méltóan sokatmondóvá duzzad mindene, elragadtatás keríti hatalmába, mely, íme, szétfeszítette a vékony burkot, hogy aztán kitörhessen, eláradhasson – s milyen kimondhatatlan enyhülettel! – a feltépett, felsebzett helyeken. Ilyenkor egyetlen pillanatig Clarissa valamiféle „megvilágosodás részese volt; egy szál gyufa lobbant egy sáfrányvirág kelyhében; valami belső, mély jelentés csaknem kifejezésre jutott. De ez a közelség újra megszűnt; megfoghatatlanná vált a megfogható. Elmúlt – elmúlt a pillanat. E pillanatokkal (igen, az asszonyokéval is) nézett farkasszemet (milyen ridegen, gondolta, ahogyan letette kalapját) ez az ágy, Marbot báró és a félig égett gyertya. Ahogy álmatlanul feküdt ott az ágyon, hallotta a lépcsők nyikordulását; az előbb még kivilágított ház hirtelen elsötétült, s ahogy a fejét felemelte, hallotta még a kilincs kis kattanását is, ahogy Richard, csak hogy zajt ne üssön valahogy, óvatosan elengedte; cipőjét levetve lopakodott fel a lépcsőn, s aztán, igen gyakran, elejtette végül a meleg vizes üveget, és szitkozódásban tört ki. Hogy nevetett olyankor Clarissa!!

De ez az egész szerelemügy (gondolta, beakasztva kabátját a szekrénybe), ez a nők iránt ébredő szerelem. Vegyük Sally Setont például; hajdani kapcsolatát Sally Setonnal. Mert az, végül is, nem volt-e szerelem?

Ott ült a padlón – ez volt az első képe Sallyről ott ült a padlón, karját a térde köré fonta és cigarettázott. Hol is volt csak? Manningséknál? Kinloch-Joneséknál? Valamiféle estélyen (hogy hol, nem tudta volna megmondani), mert határozottan emlékezett rá, hogy megkérdezte attól a férfitól, akivel éppen beszélgetett: „Hát az meg ki ott?” És az a férfi megmondta, s hozzátette még azt is, hogy Sally szülei nem jól élnek (hogy megborzadt az ilyesminek még a gondolatától is, hogy valakinek a szülei veszekedjenek!). De egész este le sem tudta venni a szemét Sallyről. Sally szép volt, rendkívüli szépség volt, méghozzá olyasfajta, amilyet ő a legjobban csodált: fekete haj, nagy szemek s az a bizonyos valami, ami belőle teljességgel hiányzott, amit annyira irigyelt tehát – valami hanyag nemtörődömség, mintha azt mondhatná, azt tehetne, ami éppen jólesik; ezt a tulajdonságot Clarissa gyakrabban figyelhette meg külföldi nőkben, mint angolokban. Sally mondta mindig is: ereiben francia vér is folyik, egyik őse ott élt Marie-Antoinette udvarában, lefejezték, maradt utána egy rubingyűrű. Talán azon a nyáron történt, amikor Sally egészen váratlanul Bourtonba érkezett, egy penny se volt a zsebében, úgy sétált be szépen, vacsora után lehetett éppen az idő, s szegény Helena nénire úgy ráijesztett, hogy később se bocsátotta meg neki soha. Valami szörnyűséges veszekedés elől szökött meg hazulról. Szó szerint egyetlen árva penny nem volt a zsebében, mikor aznap este betoppant hozzájuk – egy brosstűt tett be zálogba, hogy útiköltségre teljen. Hirtelen felindulásában rohant el otthonról. Sally és Clarissa akkor éjjel nagyon sokáig nem feküdt le; beszélgettek. Sally döbbentette rá először, milyen védett élete is volt addig Bourtonban. Fogalma sem volt nemi problémákról, társadalmi problémákról. Látott egyszer egy öregembert, az igaz, aki holtan esett össze a mezőn, és látott éppen megborjazó teheneket. De Helena néni nem volt híve semmiben a felvilágosításnak (amikor Sallytől egy William Morris-könyvet kapott kölcsön, Clarissának csomagolópapírba kellett rejtenie). Ott ültek hát, kettesben, Clarissa hálószobájában a ház felső emeletén, és az életről beszélgettek, meg arról: hogyan változtatnák meg a világot. Azt tervezték, egyletet alapítanak, melynek célja: a magántulajdon felszámolása, s meg is fogalmaztak csakugyan egy levelet, ha el nem is küldték már. Az elgondolások persze Sallytől származtak – de csakhamar Clarissa is ugyanúgy lelkesedett ezekért a dolgokért; reggeli előtt Platónt olvasta az ágyban, Morrist olvasott, Shelleyt olvasott óraszám.

Sally bámulatos hatást tett az emberekre; adottságaival, személyiségével. Amit a virágokkal csinált, például. Bourtonban mindig merev vonalú kis vázák álltak egyenes sorban, végig az asztalon. Sally kiment a kertbe, mályvát szedett, dáliákat – amit csak el lehet képzelni, amit még soha senki egymás mellett nem látott –, levágta a fejüket, és úgy rakta őket a vízre tálakban, hadd ússzanak. Rendkívüli volt a hatás, amikor este, napnyugta után vacsorához gyülekeztek. (Helena néni persze undorítónak találta, ilyesmit tenni virágokkal!) Aztán egyszer Sally elfelejtette magával vinni a szivacsát, és meztelenül szaladt vissza érte, végig a folyosón. Ellen Atkins, a mogorva öreg cseléd, egész nap azon dohogott: „Ha valaki akkor meglátja az urak közül!” Csakugyan, Sally néha felháborító dolgokat művelt, Rendetlen, mondta róla papa.

Furcsa volt így most arra gondolni: milyen tiszta, minden hátsó gondolattól mentes volt akkori érzelme Sally iránt. Egészen más, mint amit egy férfi iránt érezhetett. Teljességgel önzetlen érzés volt, olyasvalami, ami csak nők között, éppen felnőtté vált nők között képzelhető el. Clarissa mintha védőszárnyai alá vett volna valakit; kapcsolatuk pedig abból az érzésből táplálkozott, hogy egymással szövetségben állnak; valaminek a megsejtéséből, ami később azután egészen biztosan szétválasztja őket (a házasságról mindig úgy beszéltek, mint valamiféle katasztrófáról), így alakult ki közöttük ez a lovagias szellem, ez a véd-és dacszövetség, mely persze sokkal inkább az ő magatartását jellemezte, mint Sallyét. Mert akkoriban Sally rettentő féktelen volt; a legőrültebb dolgokra vállalkozott, puszta virtuskodásból; körülbiciklizett a terasz mellvédjén; szivarozott. Esztelen, igen, az volt, teljességgel esztelen. Varázsa azonban győzedelmeskedett még így is, legalábbis Clarissán; és még ma is nagyon emlékezett rá, hogyan áll ott hálószobájában, a ház felső emeletén, kezében a meleg vizes kannával, és azt mondja hangosan: „Itt van, velem egy fedél alatt… velem egy fedél alatt!”

Nem, a szavak most már nem jelentettek számára semmit. Hajdani érzelmeinek még a visszhangja sem rezgett benne többé. Arra viszont emlékezett még, hogy az izgalomtól szinte dermedt volt, és még fésülködni is valamiféle eksztázisban fésülködött (ez az érzés most kezdett visszatérni újra, ahogy a hajtűit sorra kihúzta, a toalettasztalra rakta, megfésülködött), miközben odakinn vöröses esti fényben fel-le röpdöstek a varjak, s aztán felöltözött, lement a lépcsőn, s ahogy keresztülvágott a hallon, azt érezte: „Ha jönne a halál, most a kéjek telje volna.”{1} Ezt érezte – amit Othello, s ugyanolyan hevesen, erről meg volt győződve, mint ahogy Shakespeare elképzelése szerint Othellónak éreznie kellett; s mindezt egyes-egyedül azért, mert, fehér ruhában, ebédelni sietett, hogy – együtt lehessen Sally Setonnal.

Sallyn rózsaszín fátyolszövet ruha volt – lehetséges ez? Mindenesetre, úgy látszott, csupa fény, világít, sugároz egész lénye, mint egy madár vagy valami virágpihe, mely beröppent, s egy pillanatra fennakadt egy tüskeágon. De ha valaki szerelmes (és mi más ez, ha nem szerelem?), semmi nincs, amit megdöbbentőbbnek érezne, mint a másik teljes közönye. Helena néni ebéd után fogta magát, s szó nélkül távozott az asztaltól; papa újságot olvasott. Alkalmasint ott volt még Peter Walsh is, meg az öreg Miss Cummings; Joseph Breitkopf egészen biztosan, mert ő minden nyáron eljött, a jó öreg, hetekig ott maradt, mintha vele foglalkozna németből, holott egyebet sem tett egész idő alatt, mint hogy a zongoránál ült, s Brahms-dalokat énekelt gyengécske hangon.

Mindez csak háttér volt Sallynek. És Sally már ott állt a kandallónál és csevegett – milyen szépen csengett a hangja, minden szava olyan volt, mint egy becézgetés! –, papával csevegett, aki, akarata ellenére, egyre inkább bűvkörébe került (nem tudta neki soha megbocsátani, hogy egy alkalommal kölcsönadott neki valami könyvet, melyet aztán ronggyá ázva lelt meg a teraszra hajítva), és akkor, emlékszik, azt mondta Sally: – De hát miért nem megyünk ki a levegőre? – és erre mindenki felállt, és kivonult a teraszra, ott sétálgattak mind föl-le. Peter Walsh és Joseph Breitkopf folytatta Wagnerről elkezdett beszélgetését. Ő Sallyvel egy kicsit hátramaradt. S akkor, odaérve egy kőurnához, melyben virágok voltak, Clarissa életének leggyönyörűségesebb pillanata következett. Sally megállt: leszakított egy virágot, és szájon csókolta őt. Ha az egész világ fejtetőre áll abban a percben – mit bánja! A többieknek nyoma se volt; itt állt egyedül, Sallyvel. És ő úgy érezte, mintha ajándékot kapott volna, egyelőre még becsomagolva, s azt mondanák neki, nem szabad kibontania, most csak őriznie kell – egy gyémántot, talán, valami végtelenül értékes drágaságot, becsomagolva még, amit aztán ő, járkálás közben (fel s alá, fel s alá: kibont, vagy valami sugárzásával átsüt majd a papíron, mint egy kinyilatkoztatás, mint valami áhitat, valami imádás! – amikor hirtelen szembetalálták magukat az öreg Joseph-fel meg Peterrel.

– Csillagokat nézegetünk? – kérdezte Peter.

Mintha valaki arccal egy gránitfalnak ütközne a sötétben! Borzalmas volt, maga az iszony!

Nem maga miatt. Érezte, mi vár Sallyre már most: bántás, gyötrés; érezte Peter ellenséges magatartását; féltékenységét; eltökéltségét, hogy barátságukba belegázoljon. Clarissa mindezt azonnal jól látta, ahogy egy tájat lát az ember villámfénynél. Sally pedig (soha nem csodálta ennyire, mint akkor!), mintha mi sem történt volna, a legyőzetés legkisebb jele nélkül vette a lapot. Nevetett, és sorra elmondatta az öreg Joseph-fel a csillagok neveit, amire az örömest s nagy komolyan rá is állt. Clarissa pedig ott állt és hallgatta. Hallgatta a csillagneveket.

– Ó, de borzalmas! – mondta magában, mintha előre tudta, mintha mindöröktől fogva tudta volna, hogy valami közbejön, valami megzavarja majd boldogsága pillanatát.

Később aztán mennyi mindent köszönhetett mégis Peter Walshnak! Valahányszor rágondolt, mindig veszekedéseik jutottak az eszébe – talán mert olyan fontos volt neki, hogy a férfi jó véleménnyel legyen róla. Szavakat köszönhetett neki: „szentimentális”, „civilizált”; élete minden napján előbukkantak újra meg újra, mintha Peter őrködne felette. Egy könyv – szentimentális volt; valamely életfelfogás – szentimentális. „Szentimentális” – talán most is szentimentális, hogy visszagondol a múltra. Mi lenne vajon Peter véleménye, ha visszajönne?

Hogy ő, Clarissa, öregebb lett? Kimondaná, vagy csak érezni lehetne, hogy azt gondolja, ha most betoppanna, hogy – megöregedett? Mert – ez volt az igazság. Betegsége óta a haja majdnem teljesen ősz.

Letette brossát az asztalra, s akkor hirtelen valamiféle görcsöt érzett, belül, mintha azok a jeges karmok végképp szorításukba fogták volna, miközben mindezt az imént így végiggondolta. Pedig nem volt még öreg. Éppen hogy élete ötvenkettedik éve elkezdődött. Mennyi, de mennyi hónap áll még előtte, amikor még mindig csak ugyanennyi lesz. Június, július, augusztus! Még majdnem mindegyik teljes egészben megvolt; s Clarissa, mintha csak a lehulló cseppeket akarná felfogni, valamiképpen, belevetette magát (toalettasztalához lépve) egyenesen e pillanat legközepébe, felszúrta, így ni, a júniusi délelőttnek ezt a pillanatát, mely mögött ott tolongott a többi délelőtt is, s mintha hosszú idő után látná viszont a toalettasztalt, a tükröt, az üvegcséket, valamennyit, s (ahogy a tükörbe nézett) egész lényét egyetlen pontba gyűjtötte, így pillantotta meg azt a finom, rózsaszínű kis arcot, egy asszony arcát, aki ma este társaságot fogad; Clarissa Dalloway arcát; arcát, a saját arcát.

Hány milliószor látta már, s mindig ugyanígy, alig észrevehetően megfeszülve! Ajkát előrecsücsörítette egy kicsit, ahogy a tükörbe nézett. Csak azért, hogy valamiképpen poentírozza az arcát. Ez volt hát ő – poentírozva; mint egy hegyes hajítódárda; olyan céltudatosan. Ez volt ő, mikor akaratának végső megfeszítésére, mint egy kihívás nyomán, hogy önmaga legyen, a részek összeálltak – a részek, melyekről csak ő tudta, mennyire különböznek egymástól, mennyire összeegyeztethetetlenek, s hogy végül is csak a világ számára csoportosultak egy pont körül, valamiféle alakzatként –, összeállt belőlük egy rombusz, egy asszony, aki szalonjában ült, és élő-eleven metszéspont volt, kisugárzás, kétségtelen, mely néhány ember sivár életét bevilágította, s – talán – menedék is magányosoknak; segített fiatal embereknek, akik hálásak voltak ezért; igyekezett mindig egyformának lenni, hogy lényének más oldalait még csak véletlenül se éreztesse-mutassa – hibákat, féltékenységeket, kis hiúságokat, gyanakvásokat, mint ez a mai is, hogy Lady Bruton nem hívta meg ebédre; csakugyan, gondolta (utoljára húzva végig hajában a fésűt), milyen alantas gondolatok! De hol a ruhája?

Estélyi ruhái ott lógtak a faliszekrényben. Clarissa benyúlt a puha anyagok közé, óvatosan kiemelte a zöld ruháját, és az ablakhoz ment vele. A ruhán szakadás látszott. Valaki a szoknyájára lépett. Érezte a kis rándulást, ahogy a ráncok megreccsentek, és már kész is volt; ott történt a követségi fogadáson. Lámpafényben ez a zöld sugárzón világított, nappali fényben azonban fakó maradt. A hibát egyébként ő maga kijavítja majd. A cselédeknek van éppen elég dolguk. De ezt a ruhát akarta felvenni ma este. Leviszi a varróselymet, az ollót, a – mit is még? –, a gyűszűt, persze, azt is, a nappaliba, mert leveleket is kell még írnia, s utánanézni, hogy általában rendben mennek-e a dolgok, legalábbis nagyjából.

Milyen furcsa, gondolta, ahogy a lépcsőfordulón megállt, kicsit összeszedve magát, (ez a rombuszforma, ez az egyetlenegy személyiség), milyen furcsa, valóban, hogy megérzi egy háziasszony, milyen a házban a pillanatnyi hangulat! Halk zajok hallatszottak fel a lépcsőházba, mintha füst tekeregne fölfelé: seprű súroló hangja, halk koppanások, puffanások; majd mind egyszerre hangosabban, ahogy a ház ajtaja kinyílt; egy hang az alagsorból, valami üzenetet ismételt el, ezüst evőeszköz csörömpölése, ahogy tálcára rakták éppen, frissen, az estélyre megtisztított ezüst. Minden, minden az estélyre készült.

(És Lucy behozta most a szalonba, előrenyújtott kezekkel, a tálcát, a nagy gyertyatartókat odaállította sorban a kandallópárkányra, középre a kis ezüstkazettát, a kristálydelfint pedig az óra felé fordította. Jönnek majd: itt állnak majd, körben; társalognak egymással azon az affektált hangon, melyet ő már olyan jól tud utánozni, itt lesznek mind a hölgyek és urak. Mindannyiuk közt azonban az ő úrnője lesz a legszebb – az ezüstök, vásznak, porcelánok hölgye és úrnője; mert a napsütés, az ezüstcsillogás, a leakasztott ajtószárnyak, Rumpelmayer emberei, mind-mind azt sugallták Lucynak – éppen a papírvágó kést helyezte el az intarziás asztalon –, hogy valami beteljesedik. Ezt nézzétek!, mondta, mintha egykori barátnőihez szólna a péküzletben, ahol először szolgált,: Caterhamben, kíváncsian pillantva a tükörbe. Ő volt Lady Angela, Mary hercegnő udvarhölgye, amikor Mrs. Dalloway belépett.)

– Ó, Lucy – mondta –, milyen szép ez az ezüst!

– És a darab – tette hozzá, elfordítva a kristálydelfint, hogy megint egyenesen álljon –, hogy tetszett a tegnap esti darab? – Ó, a többieknek még befejezés előtt ott kellett hagyniuk! – mondta Lucy. – Tíz előtt otthon kellett lennie mindnek! – így aztán azt se tudják, hogy végződött? – mondta Mrs. Dalloway – de kár! – (Mert az ő cselédei tovább is kimaradhatnak, ha engedélyt kértek rá.) – Igazán kínos: restellem – mondta, felkapta a dívány közepén heverő kopottas, régi párnát, és Lucy hóna alá nyomkodta, aztán, mint aki Lucyt is ki akarja tuszkolni a szobából, így kiáltott, fel:

– Vigye ezt innen! Adja Mrs. Walkernek, s mondja, hogy üdvözlöm! Vigye ezt innen! – kiáltotta.

Lucy pedig megállt még a szalonajtóban, a párnával a hóna alatt, és nagyon félénken, kicsit elpirulva megkérdezte, nem segíthetne-e valamit a ruha kijavításában.

Nem, mondta Mrs. Dalloway, van dolga úgyis épp elég. Épp elég, enélkül is.

– De azért nagyon köszönöm, Lucy, nagyon köszönöm – mondta Mrs. Dalloway, és: köszönöm, köszönöm, mondogatta magában tovább (ahogy leült a díványra, ölében a ruha, az olló, a varróselyem), köszönöm, köszönöm, mondogatta cselédeinek, valamennyiüknek, mert hálát érzett irántuk, hogy segítettek neki, hogy ilyen lehessen, amilyennek lenni vágyott: jószívűnek, nagylelkűnek. Cselédei szerették. És most akkor nézzük ezt a ruhát – hol is szakadt el? –, fűzzük be a tűt. Egyik legkedvesebb ruhája volt, Sally Parker csinálta, talán az utolsó ruha, melyet Sally készített, mert most már, milyen kár!, visszavonult, Ealingben él, s egyszer, ha lesz egyetlen szabad pillanatom, gondolta (de sose lesz mór, sose lesz), azonnal elmegyek, meglátogatom őt Ealingben. Mert Sally Parker igazi egyéniség volt, gondolta Clarissa, igazi művész. Mindig volt valami apró ötlete, valami kis érdekesség: és a ruhái mégsem voltak soha különcformák. Fel lehetett venni akármelyiket Hatfieldbe vagy a Buckingham-palotába. És Clarissa viselte is a ruhákat – Hatfieldben, a Buckingham-palotában.

Nyugalom árasztotta el, elengedettség, elégedettség, ahogy tűje, a selyemszál könnyű kis megfeszülése, ellenállása ritmusára, összehúzta-gyűjtötte a ráncokat, lazán az övhöz erősítette. Így torlódnak meg a hullámok is egy nyári napon, átbuknak, elperegnek; újra felgyülemlenek, elperegnek; az egész világ mintha azt mondaná: „Ez minden” – egyre hatalmasabban, míg a napon fekvő testében a szív is átveszi tőle s azt mondja: „Ez minden.” Ne félj, mondja a szív. Ne félj, mondja a szív, terhét valamiféle tenger árjára bízza, mely együtt sóhajt, nyög valamennyi bánatért, megújul, újrakezd, összegyűjt, hullni hagy. És már csak a test fülel a tovazümmögő méh zajára; a hullámtörésre, a kutyaugatásra, a távoli-távoli kutyaugatásra.

– Uram Isten, valaki csenget! – kiáltott fel Clarissa, kezében megállt a tű. Riadtan fülelt a hangokra.

– Mrs. Dalloway fogadni fog – mondta az idős férfihang lent a hallban. – Ó, hogyne lenne itthon a számomra – ismételte a férfi, jóakaratúan félretolva Lucyt az útból, s már jött, szaladt föl a lépcsőn. – Igen, igen, igen – mormogta, ahogy egyre feljebb ért –, engem fogad majd. Öt év Indiában – és Clarissa ne fogadna utána?

– De hát ki… de hát mi? – kérdezte magában Mrs. Dalloway (és azt gondolta: micsoda képtelenség, délelőtt tizenegykor berontani valakihez, aki ráadásul este társaságot vár), amikor meghallotta a lépcsőházban a dobogását. Hallotta, valaki ráteszi a kezét a kilincsre. Már-már azon volt, elrejti a ruhát, mint ahogy egy lány védi-óvja a szüzességét, nem akarván idegen szemek elé tárni, ami csak rá tartozik. Ekkor azonban már mozdult is a rézkilincs. És kinyílt az ajtó, s belépett – Clarissa egy pillanatig nem is emlékezett rá, hogy hívják ezt a férfit, úgy meglepte a viszontlátás, olyan boldog, olyan ijedt, olyan feldúlt lett egyszerre, hogy ezen a júniusi délelőttön csak úgy, váratlanul betoppant Peter Walsh! (Persze hogy nem kapta meg a levelet.)

– S te hogy vagy? – kiáltott fel Peter Walsh, aki a szó szoros értelmében reszketett; megragadta Clarissa mindkét kezét; megcsókolta mindkét kezét. Öregebb, gondolta Peter Walsh, ahogy leült. Nem említem, neki, gondolta, mert – öregebb.lett. Néz engem, gondolta aztán, ettől zavarba jött, bár megcsókolta még a kezét. Zsebébe nyúlt, nagy zsebkést vett elő, félig kinyitotta.

Semmit sem változott, gondolta Clarissa, ugyanaz a különös pillantás, ugyanaz a kockás öltöny, az arca, igen, az arca egy kicsit megnyúltabb, soványabb, szikárabb talán, de – remekül néz ki, és szakasztott ugyanaz, mint aki volt.

– De csodálatos ez a viszontlátás! – kiáltott fel Clarissa. A férfi most kinyitotta a kést. Ez ő, gondolta, ez ő.

Tegnap este érkezett csak, mondta Peter; tovább kell utaznia Londonból, le, vidékre: s rendben van-e minden, jól van-e mindenki – hogy van Richard? Elizabeth?

– S ez meg micsoda? – kérdezte, zsebkése hegyével a zöld ruhára mutatva.

Milyen jólöltözött, gondolta Clarissa; engem azonban örökké kritizálna.

Itt ül, és a ruháját javítgatja; ruhát varrogat, mint mindig, gondolta Peter Walsh; így ült itt egész idő alatt, míg én Indiában voltam; kijavított egy ruhát, eljátszogatott, estélyekre járt, ide-oda futkosott az alsóház meg a lakás között és a többi, gondolta, s egyre ingerültebb lett, egyre inkább indulatba jött, mert vannak nők, akikre semmi nem lehet ártalmasabb a világon, mint a házasság, gondolta, és a politika, s egy konzervatív párti férj, mint a bámulatra méltó Richard. Igen, így van ez, így van ez, gondolta, hangos csattanással újra becsukva kését.

– Ó, Richard nagyon jól van. Éppen egy bizottsági ülésre ment – mondta Clarissa.

S ollóját szétnyitva megkérdezte Petert, nem zavarja-e, ha befejezi, amit már elkezdett, ha megcsinálja a ruháját, mivel este társaság lesz náluk.

– Amelyre téged nem hívlak meg – mondta. – Drága Peterem! – tette hozzá.

S milyen gyönyörűséges volt hallani, ahogy azt mondta: drága Peterem! Egyáltalán: minden olyan gyönyörűséges volt – az ezüst, a székek; minden, minden gyönyörűséges.

S miért nem hívja meg őt?, tudakolta.

Elragadó, gondolta Clarissa, igen, egyszerűen elragadó! Most már emlékszem, milyen nehezen határoztam annak idején, mikor úgy döntöttem – s csakugyan, miért is döntöttem úgy? –, hogy nem megyek hozzá, csodálkozott, akkor, azon a szörnyű nyáron.

– De hát ez hihetetlen, hogy éppen ma délelőtt toppansz be! – kiáltott fel Clarissa, kezét egymásra téve a zöld ruhán.

– Emlékszel még – fűzte hozzá –, hogy verdestek mindig a roletták Bourtonban?

– Bizony – mondta a férfi; és eszébe jutott az is, milyen gyakran reggelizett együtt – s milyen zavarban! – kettesben Clarissa apjával; aki azóta meghalt; s ő nem irt akkor Clarissának. Mert sosem jött ki jól az öreg Parryvel, a nyöszörgős, roggyant térdű öregemberrel, Clarissa apjával, Justin Parryvel.

– Gyakran gondolok rá: bárcsak jobban megértettük volna egymást apáddal – mondta.

– De hát ő senkit sem kedvelt, aki… a barátaink közül – mondta Clarissa; s legszívesebben leharapta volna a nyelvét, hogy Petert ily módon emlékeztette rá: valamikor feleségül akarta venni.

Természetesen, feleségül akartam venni, gondolta Peter, s majd a szívem szakadt meg a végén; s most megrohanta a fájdalom, mely mint valamiféle hold kelt; hold, melyet egy teraszról néz az ember, nézi, milyen kísértetiesen szép az elmúló nappal. Azóta sem voltam olyan boldogtalan, mint akkor, gondolta. S mintha ott ülne, csakugyan, a teraszon, egy kicsit közelebb húzódott Clarissához; kinyújtotta a kezét, felemelte, leejtette megint. Ott lebegett közöttük az a hold. És mintha ő is ott ülne vele a teraszon, a holdsütésben.

– Most Herberté – mondta Clarissa. – Én már nem is megyek oda soha többé – tette hozzá.

S pontosan úgy, mint amikor a teraszon ülve a jelenlevők egyike szégyenkezni kezd, hogy már unalmas, de mivel a másik ugyanolyan csendesen és komolyan ül, mint az előbb, szomorúan nézve a holdat, inkább nem szól semmit, legfeljebb a lábát mozdítja kicsit, torkát köszörüli, felfedez egy furcsa vonalú vascirádát a kerti asztal lábán, ujjai közé fog egy levelet, de nem szól – így érezte magát most Peter Walsh is. Mert minek felbolygatni a múltat?, gondolta. Miért kell őt a múltra emlékeztetni? Miért kell neki fájdalmat okozni megint? Nem elég, hogy annak idején olyan pokolian megkínozta? Miért?

– Emlékszel a tóra? – kérdezte Clarissa hirtelen, valamiféle váratlanul rátörő érzelmi hullám hatására, mely szívét szorongatta, torkát markolászta, s furcsa görcsbe ferdítette száját, ahogy kimondta ezt a szót: „tó”. Mert kisgyerek volt akkor, szüleivel álldogáló, kacsáknak morzsát hajigáló kisgyerek, s ugyanakkor mégis – felnőtt nő, aki a parton álldogáló szüleihez jött éppen, karjában tartva saját életét, mely, miközben közeledett hozzájuk, egyre nőtt, egyre nagyobb lett, akkora végül, mint egy egész élet, egy teljes élet, melyet letett elébük, és azt mondta: – Hát ezt csináltam belőle! Ezt! – De mit csinált belőle? Csakugyan, mit? Itt ült és varrt, itt ült ezen a délelőttön Peterrel és varrt.

Ránézett Peter Walshra: pillantása, mely keresztülszelte mind ezeket az éveket, mind ezeket az érzelmi hullámokat, csak tétovázva érte el a férfit; aztán könnyesen ereszkedett le, s megint felrebbent, továbbröppent, mint egy madár, mely alig-alig érint meg egy ágat, már újra szárnyra kap, elrepül. Megtörölte egy kicsit a szemét.

– Igen – mondta Peter. – Igen, igen, igen – mondta, mintha Clarissa olyasvalamit húzott volna elő a mélyből, ami felszínre kerülve fájdalmat okozott volna neki. Elég! Elég!, szerette volna kiáltani. Mert ő még nem volt öreg; az ő élete még nem múlt el; szó sincs róla. Alig múlt ötven. Elmeséljem neki, gondolta, vagy mégsem. Szívesen kibeszélte volna a dolgot. De Clarissa túlságosan hideg: varr, ül itt az ollóval; Daisy milyen közönségesnek játszana mellette. S végül – valamiféle érzelmi hajótöröttnek tartana Clarissa, s az is vagyok, gondolta, egy bizonyos értelemben; dallowayi értelemben. Ó, igen, efelől nincs semmi kétség: hajótörött volt, ha összehasonlította magát ezzel itt körös-körül – az intarziás asztal, az ezüstveretű papírvágókés, a delfin és a kandeláberek, a fotelhuzatok és az értékes, régi angol metszetek – az ő élete akkor egyetlen nagy csődtömeg! Milyen visszataszító ez az önhitt légkör, gondolta; persze, ebben Richard a hibás, nem Clarissa; attól eltekintve, hogy mégiscsak – férjhez ment hozzá. (Lucy lépett be a szobába, kezében ezüsttel, még több ezüst tehát, de a lány maga csinos, karcsú, milyen kecses, gondolta Peter, ahogy hajlong, hogy mindent a helyére tegyen.) S ez így ment egész idő alatt! – gondolta; hétről hétre, Clarissa élete; miközben én – gondolta; s egyszerre mintha minden sugározni kezdett volna belőle: utazások, lovaglások, kalandok, bridzspartik, szerelmi ügyek, munka, munka, munka! És most már nem olyan lopva vette elő zsebkését, a régi, szarunyelű zsebkést, melyet, Clarissa megesküdött. volna rá, már harminc éve magával hord – elővette és öklébe szorította.

Milyen furcsa szokása ez is, gondolta Clarissa, örökké késsel játszik. S örökké azt az érzést kelti benned, hogy íme, milyen frivol vagy, üresfejű, butácskán fecsegő kis jószág, ahogy vele szemben érezte magát az ember. De hát akkor én sem maradok adós, gondolta Clarissa, és újra tűje után nyúlva úgy érezte, olyan, mint egy királynő, akinek elaludt a testőrcége, és védtelenül hagyja őt (feldúlta ez a látogatás – olyan váratlanul érte, összezavarta), úgyhogy bárki egész egyszerűen besétálhat, és megszemlélheti a tüskés csipkeágak között alvót – igen, mint egy királynő szólított harcba mindenkit: amit tett, amit szeretett; a férjét, Elizabethet, önmagát, egyszóval mindazt, amit Peter már alig ismerhetett; hívott mindent és mindenkit, gyűljenek köré, űzzék el az ellenséget.

– No és veled mi minden történt? – mondta Peternek. Így toporzékolnak a lovak ütközet előtt; felvetik fejüket, a fény megcsillan testükön, nyakuk feszes ívbe mered. Így ült Peter Walsh és Clarissa egymás mellett a kék díványon, mintha harcra hívnák ki egymást. A férfi úgy érezte, ereje tombol, ágaskodik odabenn. Mindent, mindenünnen összegyűjtött ezekben a pillanatokban, amit csak tudott, dicsérő szavakat, melyek valaha is érték; oxfordi sikereit; házasságát, melyről Clarissa semmit sem tudhat; azt, hogy ő, Peter, hogy szeretett; s egyáltalán, mennyire megtette, amit csak kellett.

– Milliónyi dolog! – kiáltott fel Peter, s mintha csak ennek a hihetetlen erőgyűjtésnek következtében tenné – mert hol innen, hol onnan áradtak belé a dolgok, s az volt az érzése (rémületes, de valamiképpen mégis derűs érzés), hogy egy pillanaton belül a levegőbe emelkedik, olyanok vállán, akiket már soha, soha többé az életben nem lát –, Peter mindkét kezével a halántékához kapott.

Clarissa pedig nagyon egyenesen ült ott, lélegzetét is visszafojtva.

– Szerelmes vagyok – mondta Peter, nem is annyira a mellette ülőnek, mint inkább valami sötétben magasló nőalaknak, akit, éppen ezért, meg sem érinthetett, koszorúját is így, sötétben kellett letennie elébe a fűre.

– Szerelmes vagyok – ismételte el, eléggé száraz hangon, most már Clarissa Dallowayhez intézve szavait –, szerelmes vagyok egy Indiában élő fiatal nőbe. – Lerakta hát koszorúját, Clarissa most már azt csinál vele, amit akar.

– Szerelmes! – mondta Clarissa. Hogy ő, hogy ebben a korban, ezzel a kis csokornyakkendővel, s egyáltalán: hogy a szörnyeteg torkába dugja még a fejét! Hiszen alig van valami hús a nyakán; kezei vörösek; s mi több, hat hónappal idősebb nálam! – jelezte befelé a szeme villanásaidé a szívében csak azt érezte, mindegy, szerelmes. Ez hát akkor mégiscsak az övé, érezte; szerelmes!

Fékezhetetlen egoizmusa azonban, mely a vele szembe rohanó seregeket újra meg újra letiporta, egoizmusa, ez a folyózúgás, mely egyre azt harsogta: tovább, tovább, tovább; még akkor is, ha maga ez a zúgó áradat sem áltat semmiféle céllal: tovább, tovább; ez a fékezhetetlen egoizmus pirosra színezte Clarissa arcát; nem is rózsaszínre: pirosra; szemében csillogó fényt gyújtott, ahogy ott ült, a ruhával az ölében, s a zöld varróselyem végét tartó tű remegett egy kicsit a kezében. Szerelmes! Nem őbelé. Valami fiatalabb nőbe, természetesen.

– És ki az? – kérdezte.

Most hát le kell emelni a szobrot magas talapzatá-ról, oda kell állítani kettejük közé.

– Sajnos, férjes asszony – mondta a férfi –, az indiai hadsereg egyik őrnagyának a felesége.

És furcsa-gunyoros gyengédséggel mosolygott, hogy ilyen nevetségesen mutatta be szerelmét Clarissának.

(Mindegy, szerelmes, gondolta Clarissa.)

– Valamint – folytatta a férfi, most már nagyon józanul – két apró gyereke van; egy kisfiú és egy kislány; én pedig azért jöttem vissza Angliába, hogy megbeszéljem az ügyvédeimmel a válást.

Itt vannak hát mindhárman!, gondolta Peter. És most csinálj velük, amit akarsz, Clarissa. Itt vannak! És úgy érezte, az indiai hadsereg őrnagyának felesége, az ő Daisyje, és az asszony két kisgyermeke egyre kedvesebbek, egyre szeretetreméltóbbak, minél tovább nézi őket Clarissa; mintha egy kis szürke golyócskát tett volna egy tányérra – és a golyócskából szép fa nő kettejük bizalmas viszonyának erős-sós tengeri friss levegőjén (mert némely dolgokban senki nem értette őt annyira, senki nem érzett vele úgy együtt, mint Clarissa) – igen, kettejük drága meghittségének aurájában.

Az a nő biztos jól körülhízelegte, bolonddá tette, gondolta Clarissa; mintha ekképpen, két-három metszéssel, kifaragná magának az indiai őrnagy feleségét. Micsoda rablógazdálkodás egy élettel! Micsoda őrültség! Mert Petert egész életében bolonddá tették; először is kicsapták Oxfordból, aztán jött az a lány, akit Indiába menet ismert meg a hajón, s akit aztán elvett, és most ez az őrnagyfeleség – hála az égnek, hogy ő annak idején úgy döntött, nem megy hozzá! És mégis, szerelmes; az ő öreg Peter barátja, szerelmes.

– De mihez akarsz kezdeni? – kérdezte. Ó, ezek az ügyvédek meg jogászok, Hooper és Grateley uraimék a Lincoln’s Innből, ezek majd elintézik a tennivalókat. És Peter most hozzálátott, hogy levagdossa a zsebkéssel a körmét.

Uram Isten, tedd el már azt a kést!, kiáltotta magában Clarissa, alig tudván türtőztetni ingerültségét; ez az ostoba különcködése, ez a – gyengesége; hogy fogalma sincs soha, mit érez a másik; ez dühítette, mindig is dühítette Clarissát; de hogy ilyen idős korára se változzon meg!

Tudom, mindent tudok, gondolta Peter; tudom, kivel lesz majd dolgom, gondolta, ujját végighúzva a kés élén; Clarissával és Dallowayjel, meg az összes többiekkel; de azért majd megmutatom Clarissának – s akkor hirtelen, önmaga legnagyobb meglepetésére is, mintha ezek a láthatatlan erők megragadnák és elröpítenék a levegőbe, könnyekben tört ki; sírt, sírt, minden szégyenérzet nélkül, ott ült a díványon és sírt, a könnyek végigfolytak arcán.

Clarissa pedig előrehajolt, megragadta a kezét, magához húzta őt, megcsókolta – arcán érezte a férfi arcát, mert nem tudta rögtön elcsitítani szívében azt az ezüstösen meg-megcsillanó hullámzást (mintha szavannai fű hajladozna trópusi viharban), s amikor a vihar elült, akkor is fogta még a kezét, megveregette a térdét, s ahogy hátradőlt megint, úgy érezte, nincs oka elfogódottságra, szorongásra a férfival szemben, s megrohanta egy gondolat: ha hozzámentem volna, ez a szárnyaló könnyedség mindig, mindennap az enyém!

Számára azonban mindennek vége volt. Az ágytakarók feszesre húzva, az ágya keskeny. Egymaga ment fel a toronyba, a többieket lent hagyta, szedrezzenek csak a napsütésben. Az ajtó becsapódott, s itt a málló-morzsolódó vakolat pora közt, a fészkekből (A potyogó madárürülék közt – milyen messzinek látszott ide minden, milyen halkan hatoltak fel csak a zajok, milyen borzongatóan (mint a Leith Hillen egyszer, gondolta), és: Richard, Richard!, kiáltotta, mint amikor az alvó az éj közepén felriad, kezével segélyt keresően tapogat a sötétben. Lady Brutonnál ebédel, jutott eszébe újra. Elhagyott; most már örökre egyedül maradok, gondolta, kezét összekulcsolva a térdén.

Peter Walsh közben felállt a díványról, az ablakhoz ment, és most háttal állt, tarka selyem zsebkendőt lengetve ide-oda. Parancsoló jelenség volt így, józan és nagyon elhagyatott, sovány lapockái egy kicsit kipúposították kabátját; aztán az orrát fújta, hevesen. Vigyél magaddal, gondolta Clarissa egy pillanatnyi indulatban, mintha a férfi most, mindjárt messzi útra indulna; a következő pillanatban azonban már az volt az érzése, mintha egy nagyon izgalmas és megrázó színdarab mind az öt felvonása véget ért volna, és ő – igen, egy egész életet élt le e felvonásokban, megszökött, Peterrel élt és most: vége.

De most már ideje elbúcsúzni, s ahogy egy nő összeszedi a holmiját: kabátját, kesztyűjét, látcsövét, s távozni készül a színházból, kilép mindjárt az utcára, Clarissa felállt a díványról, s Peterhez lépett.

S milyen különös, gondolta Peter, hogy még mindig ekkora hatalma van ennek a nőnek (ahogy suhogás, csörgés-zörgés közepette jött felé), még mindig ekkora hatalma van (keresztüljött a szobán), hogy a holdat, ezt az ő maga számára már oly gyűlöletes holdat, Bourton teraszán ülve felhozza a nyári éjszaka egére.

– Mondd – szólt ekkor, megfogva Clarissa vállát. – Boldog vagy te, Clarissa? Mondd, Richard…

Kinyílt az ajtó.

– Ez az én Elizabethem – mondta Clarissa, érzelmesen, majdhogynem egy kicsit színpadiasan.

– Jó napot – mondta Elizabeth, közelebb lépve.

A Big Ben ekkor kezdte ütni a felet; harangjátékénak hangjai ott lengtek közöttük, olyan hihetetlen erővel, ahogy erőtől duzzadó, önmagukkal eltelt, kíméletlenül közönyös fiatal fiúk lengetnek nehéz súlyzókat különféle fogásokban.

– Helló, Elizabeth – kiáltotta Peter, zsebébe gyömöszölte a zsebkendőt, gyorsan odalépett hozzá, s azt mondta: – Viszontlátásra, Clarissa – anélkül, hogy ránézett volna, kisietett a szobából, lerohant a lépcsőn a hallba, kinyitotta a kaput.

– Peter! Peter! – kiáltotta Clarissa, utánasietve a lépcsőfordulóig. – Az estélyem! El ne felejtsd azért ma az estélyemet! – kiáltotta, felemelve hangját, mert odakintről a nyitott ajtón betódult már a lárma; hangját szinte elnyomta a forgalom zaja, a harangjáték megannyi döndülése, ahogy még egyszer utánakiáltott; – El ne felejtsd ma az estélyemet! – törékeny, vékony hangocska én el belőle Peter Walshhoz, mintha nagyon-nagyon messziről jönne, ahogy behúzta maga mögött az ajtót.

———

El ne felejtsd az estélyemet, el ne felejtsd az estélyemet, hajtogatta Peter Walsh, amikor már odakint ment az utcán, mint aki magában beszél, léptei az áradó-zengő hangok ritmusát követték, a Big Ben kertelés nélküli, félreérthetetlen kongatását – a felet ütötte éppen. (Ólmos-nehéz gyűrűzése szétoszlott a levegőben.) Ó, ezek az estélyek! – gondolta; Clarissa estélvei! Mit akar velük vajon?, gondolta. Nem mintha hibáztatni akarta volna, ugyanúgy, ahogy ezt a frakkos férfimaskarát sem jutott volna eszébe nevetségesnek tartani, aki szegfűvel a gomblyukában szembe jött vele. Egyetlenegy ember volt a világon, aki ilyen szerelmes lehet, mint ő. S ez a boldog ember – ő, igen, ő maga; itt áll most a Victoria Streeten, képmását visszatükrözte egy nagy autószalon kirakatüvege. Maga mögött hagyta egész Indiát; fennsíkok, hegységek, kolerajárványok, egy egész tartomány, kétszer akkora, mint Írország, ügyek, melyekben ő egymaga kellett hogy döntsön – ő, Peter Walsh; aki most volt igazán szerelmes, életében először. Clarissa egész lénye kérges lett, gondolta; s ráadásul egy kicsit érzelmes is, gyanította, ahogy a nagy kocsikat nézegette, melyek – hány litert is fogyasztanak kilométerenként? Mert Peternek volt érzéke a technikához; Indiában, a tartományában feltalált és bevezetett egy ekefajtát, taligákat hozatott be Angliából, de a kulik nem használták az istennek sem – csupa olyasmi, amiről Clarissa semmit, de semmit nem tud.

Ahogy azt mondta az asszony: – Ez az én Elizabethem! – nohát, ez bőszítette őt. Miért nem annyit mondott egyszerűen: – Ez Elizabeth? – Mert ez így: nem volt őszinte. S ráadásul Elizabethnek sem kellemes. (A döngő-kongó hangok utolsó hullámai reszkettették körülötte még mindig a levegőt; fél volt, még mindig túl korán, csak fél tizenkettő.) Mert Peter Walsh megértette a fiatal fiúkat-lányokat; szerette is őket. Clarissában mindig is volt egy kis hidegség, gondolta. Mindig, igen, már lánykorában is élt benne az a félénkség, mely később egy középkorú emberben formalitássá válik, s akkor mindennek vége, mindennek vége, gondolta, s elkomorodva nézett a kirakatüveg tükrös mélyeire; azt kérdezte magától, nem okozott-e bosszúságot az asszonynak, hogy ilyen szokatlan időpontban állított be hozzá? s akkor mindjárt el is szégyellte magát, hogy olyan ostobán viselkedett, hogy sírt, engedett egy érzelmi roham gyengeségének, s mindent elmesélt neki, ahogy szokta, ahogy szokta..

Ahogy egy felhő eltakarja a napot, úgy ereszkedik Londonra a csend; úgy ereszkedik a lélekre is. Mintha megszűnne mindenütt minden igyekezet. Az idő ernyedten lóg árbocán. És megállunk, elcsendesedünk mi magunk is; lényünket visszafojtjuk. Csak a megszokások csontállványzata tartja mereven az emberi külszínt, a burkot. Amelyben egyébként – semmi sincs, mondta magában Peter Walsh; teljesen üresnek, kihaltnak érezve magát belül. Clarissa visszautasított, gondolta. Ott állt, és azt gondolta: Clarissa visszautasított.

Ó, mondta ekkor a St. Margaret-templom harangja, akár egy háziasszony, aki pontosan óraütéskor lép be szalonjába, s látja, hogy a vendégek mind ott vannak már. Nem késtem el. Nem, nem, pontosan fél tizenkettő, mondja. S bár igaza van, hangja mégis elbizonytalanodik egy kicsit, érthető is, hiszen háziasszony létére nem szívesen lenne tolakodó saját magánügyeivel. Valamiféle bánatot érez a múlt felett: szorongást mindazért, ami jön; s ez visszatartja. Fél tizenkettő, ennyit mond csak, és a St. Margaret hangja elhatol a szív legtitkosabb zugáig, befészkeli magát, egyik hanggyűrű a másik után, mint valami eleven, élő lény, mely szeretne végre ráhagyatkozni valamire, mely szétoszlani vágyik, megnyugodni, az elragadtatás végső rándulása után – akárcsak Clarissa maga, gondolta Peter Walsh, ahogy az óraütéskor, talpig fehérben, lefelé indult a lépcsőn. Ez ő, maga Clarissa, gondolta, érzések hulláma ragadta magával, és emlékezetében valószínűtlen tisztasággal és mégis rejtélyesen jelent meg az asszony; mintha ez a harangkondulás sok-sok évvel ezelőtt remegtette volna meg azt a szobát, amelyben olyan végtelen meghittséggel ültek együtt, mintha ott rezgett volna kettejük közt, mielőtt végképp elhagyná őket, mint egy mézzel megrakodott méh, magával vinné a pillanatot. Csakhogy melyik szobában? És melyik pillanatot? S miért érezte Peter legbelül, hogy olyan kimondhatatlanul boldog, ha megszólal ez a harangjáték? Aztán elültek a St. Margaret harangjai, és Peter azt gondolta: Clarissa beteg volt;- és a hangok fáradtságot fejeztek ki, szenvedést. Persze, a szíve!-, jutott az eszébe: és az utolsó harangkondulás hirtelen felcsapó élessége a halált jelezte, az életből váratlanul kiszakító halált, és Clarissa összeesett, ott, ahol éppen állt, a szalonban. Nem! Nem!, kiáltotta Peter Walsh. Nem hajt meg! Nem vagyok öreg, kiáltotta, és úgy ment tovább a Whitehallon, mintha a jövője gördülne hatalmas hullámként vele szembe – élettel teli, végtelenül.

Nem, a legkevésbé sem volt öreg, nem volt kiszáradt, zátonyra futott ember. Ami pedig azt illeti, hogy mit mondanak róla – Dallowayék, Whitbreadék meg a hozzájuk hasonlók, hát az egy cseppet sem érdekelte – egy cseppet sem (bár igaz volt az is ugyanakkor, hogy előbb vagy utóbb meg kell kérdeznie Richardot, nem tudná-e őt valamiféle álláshoz juttatni). Ment, nézegetett jobbra-balra, egy pillanatra felmeredt a cambridge-i herceg emlékművére. Eltanácsolták Oxfordból – igaz. Szocialista volt, bizonyos értelemben kudarcra kárhoztatott ember – ez is igaz. De a civilizáció jövője, gondolta, mégis ilyenféle fiatalemberek kezébe van letéve; amilyen ő is volt harminc évvel ezelőtt; akik rajonganak a tiszta elvekért; könyveket küldetnek maguknak Londontól akár a Himalája valamelyik csúcsáig is, egész útjukon végig természettudományos könyveket olvasnak, filozófiai munkákat. A jövő ezeknek a fiatalembereknek a kezében van, gondolta.

Lábdobogás hallatszott a háta mögül, mintha száraz levelek forognának, zörögnének, a zaj ütemessé vált, utolérte őt szabályos ritmusa, akár akarta, akár nem, gondolatainak ütemét is megszabta, ahogy ott ment a Whitehallon. Egyenruhás, puskás fiatal fiúk meneteltek az utcán, mereven előretekintve, merev karral, arckifejezésük akárha valami emlékmű talapzatára vésett szöveg betűi: kötelességérzet, hála, hűség és szeretet Anglia iránt, ez állt össze a betűkből.

Igen, gondolta Peter Walsh, aki megpróbált lépést tartani velük, a kiképzés igen szép módszere ez. Pedig egyáltalán nem látszottak különösebben erős fiúknak. Java részük amolyan hosszúra nyúlt tizenhat éves forma gyerek lehetett; és holnap ott állnak majd talán a pult mögött, előttük kimérni való rizs, tömérdek feltornyozott szappan. Most azonban, érzéki örömöktől, kis mindennapi gondoktól távol valamennyi, csak a koszorú ünnepélyessége áradt el rajtuk, a koszorúé, melyet a Finsbury Pavementről hoztak az üres sírkőre. Letették esküjüket. A forgalom figyelembe vette őket; szállítóautóknak kellett megállniok, míg elvonultak.

Nem tudok lépést tartani velük, gondolta Peter Walsh, ahogy ott menetelt a kis csapat a Whitehallon, és csakugyan, továbbmeneteltek, utolérték őt is, másokat is, mindenkit utolértek, szépen kihúzták magukat, úgy mentek, mintha egyetlen erő, egyetlen akarat irányítaná karjaikat, lábaikat, és az élet valamennyi esetlegességével, sokféleségével ott feküdne, figyelemtől elkábítva, valami emléklapokból kirakott útburkolat alatt, ott feküdne, mint egy moccanatlan-merev, mégis figyelő szemekkel ránk meredő holttest. Tiszteletet keltő dolog mindenképpen; egy kicsit nevetséges, de tiszteletet keltő dolog, gondolta. Itt mennek hát, gondolta Peter Walsh, megállva egy pillanatig a járdaszélen; s ott álltak a magasztos emlékművek, Nelsoné, Gordoné, Havelocké, a nagy hadvezérek idő feketítette, látványos szobrai, ott álltak, és a messzeségbe néztek, mintha ők is kivívták volna magukban ezt a győzelmet, ezt a lemondást (Peter Walsh úgy érezte, ő is kivívta, ő is eljutott magában ehhez a nagy lemondáshoz), ugyanazoknak a kísértéseknek hidrafejét taposták le mindahányszor, míg tekintetük végre ilyen márványkemény lett. Peter Walsh azonban nem vágyott ilyen márványtekintetre; még ha másoknál tisztelte is. Mint például ezeknél a fiúknál. Mit tudnak ezek még a test nyomorúságairól, gondolta, ahogy a menetelők a Strand irányában eltűntek – mindarról, amin én keresztülmentem, gondolta, átvágott az úttesten, megállt Gordon emlékműve előtt; hogy istenítette gyerekkorában Gordont; ott állt most Gordon magányosan, egyik lábát lépésre lendítve, karját összefonva a mellén – szegény Gordon, gondolta.

S éppen azért, mert Clarissán kívül senki nem tudta, hogy itt van Londonban, s a szárazföldet, hosszú tengeri utazása után, még mindig szigetnek érezte, hirtelen rádöbbent, milyen különös is, ahogy itt áll egészen egyedül, elevenen, ismeretlenül, itt áll fél tizenkettőkor a Trafalgar Square-en. Hogy is csak? Hol vagyok? S miért művel az ember egyáltalán ilyesmit?, gondolta, ahogy a válása az eszébe jutott: mintha agyrém lenne az egész. S lelke mintha beroskadt volna, mint valami mélyföld; és három nagy érzés hulláma gördült végig ezen a síkon; megértés, roppant emberszeretet, s végül, mintegy e kettő eredményeképpen, visszafojthatatlan, édes-édes elragadtatás; mintha elméjében idegen kezek zsinórokat rántottak volna meg, függönyöket húztak volna fel, s ő, akinek semmi köze nem volt e tevékenységhez, ott állt mégis végtelenbe nyúló kettős fasorok torkolatában: elindulhatna akármelyiken. Évek óta nem érezte magát ilyen fiatalnak.

Megmenekült! Szabad volt, teljesen szabad – olyankor érzi ezt az ember, mikor minden régen volt szokás összeomlik, és a lélek úgy lobog, mint búrába nem szorított láng hajladozik kedvére, mintha bármely pillanatban felkaphatná s elsodorhatná helyéből valami légáram. Évek óta nem éreztem ilyen fiatalnak magam!, gondolta Peter, megmenekülve attól (ha csak néhány órára is, persze), hogy pontosan olyan legyen, amilyen; az a kisgyerek érezheti ezt, aki kiszökött a házból, s már az utcán szaladtában hátranéz, és látja, hogy dadája rossz irányban keresi őt, kihajolgatva az ablakon. De milyen vonzó ez a nő!, gondolta, ahogy a Trafalgar Square-en, a Haymarket irányában haladva fiatal nő közeledett, s elhaladva Gordon emlékműve előtt, mintha, gondolta Peter Walsh (szokott hirtelen fellobbanó érzékenységével), igen, mintha az egyik fátylat a másik után vetette volna le magáról, míg azután kirajzolódtak annak a nőnek a körvonalai, amilyenre ő mindig vágyott: fiatal, de nem afféle röpdöső, jó kedélyű, de csak mértékkel, fekete hajú, de elragadó.

Kihúzta magát, titokban megmarkolta zsebkését, utánaeredt, követni kezdte ezt az izgalmas fiatal nőt, aki még most is, még neki háttal is mintha fénnyel árasztotta volna el, fénnyel, mely kettejüket összekapcsolja, mely őt az összes többi ember közül kiválasztotta, s a közlekedés kesze-kusza útja, akár egy száj elé tartott kéz ujjain át, az ő nevét suttogná, nem azt, hogy „Peter”, hanem azt a titkos nevet, mellyel önmagát szólítja mindig gondolatban. „Te” – mondta a nő, csak ennyit: „te”, ezt mondta fehér kesztyűjével, vállaival. Aztán, ahogy a Cockspur Streeten a Dent üzlet elé ért, hosszú, könnyű kabátját meglebbentette a szél, védelmet ígérő kedvesség volt ebben a libbenésben, szomorú gyengédség, mintha két kar tárulna ki, hogy befogadja a megfáradtat.

De ez a nő biztosan nincs férjnél, és fiatal, nagyon fiatal, gondolta Peter, s az a vörös szegfű, melyet a nőn látott, mikor keresztüljött a Trafalgar Square-en, ott égett még mindig a szemében; ilyen pirosak az ajkai is, gondolta. A nő most megállt a járda szélén. Egész lénye méltóságot árasztott. Nem volt olyan nagyvilági, mint Clarissa; nem volt gazdag, mint Clarissa. S egyáltalán, kérdezte magától, ahogy a nő továbbindult, tisztességes lány vajon? Okos kis feje van, fürge gyíknyelvecskéje bizonyára, gondolta (mert kell egy kis képzelődés, kell egy kis kikapcsolódás), s bizonyára gyorsan, hidegen riposztozva vág az agya; anélkül, hogy valaha is harsány lenne.

A nő továbbment, keresztülvágott az úttesten; ő meg utána. Zavarba hozni semmiképp nem akarta volna. De ha most megállna, és ő beérné, minden bizonnyal azt mondaná neki: – Jöjjön, együnk meg egy fagylaltot – ezt mondaná, és a lány egész egyszerűen azt felelné erre: – Ó, hogyne.

De az utcán mások kerültek már közébük, feltartották Petert, eltakarták a szeme elöl öt. Mégis: követte; a nő irányt változtatott. Pirosan égett az arca, gúnyosan pillantott a szeme. Peter ebben a pillanatban kalandornak érezte magát, vakmerő, rámenős, gátlástalan romantikus kalandornak, aki (tegnap este jött meg Indiából) portyára indul most, szívében megvetéssel mindenféle illem iránt, sárga hálóköntösök, pipák, horgászbotok a kirakatokban, eh! és mit számít a közmegbecsülés, az estélyek, ki törődik a pomádés öregurakkal, fehér frakkmellényükkel. Zsákmányleső kalandor, az volt ő. És a lány ment tovább, át a Piccadillyn, végig a Regent Streeten, ott ment mindig előtte, és a kabátja, a kesztyűje, a vállai eggyéolvadtak szinte az üzletek rojtjai-bojtjaival, csipkéivel, tollboáival, valamiféle cicomás, könnyű, kacér kedv hangulatát árasztották, mely úgy szivárgott ki a kirakatokból a járdára, mint egy lámpás fénye éjszaka, a sövénykerítés felett imbolygóban.

Mosolyogva, igen, milyen elragadóan kelt át az Oxford Streeten, a Great Portland Streeten, aztán bekanyarodott egy kis mellékutcába, és most, most közel a nagy pillanat, mert íme, lassít, kinyitja táskáját, s egy pillantást vetve felé, nem, nem rá; ezzel az egy búcsúpillantással egybefoglalta az egész esetet, diadalmasan elejtette, mindörökre, mert már kezében a kulcs, nyitja az ajtót és eltűnik! Clarissa hangja: „El ne feledkezz az estélyemről, el ne feledkezz az estélyemről” – fülébe csengett hirtelen. A ház, semmi különös, amolyan piros téglás épület, ablakba akasztott virágkosarakkal, kétségkívül egy icipicit közönséges az egész. A kalandnak pedig vége.

Nohát, egy kis mulatság legalább, ez is megvolt, gondolta, felnézve a halvány rózsaszín gerániumokra a függő kosarakban. Megvolt és – atomjaira hullt; ez a mulatság: mert felerészben csak fantáziakép volt amúgy is, ezt tudta nagyon jól; kitalálás, a kaland a kis nővel; fantáziakép, miként az élet jó fele része, jobbik része, gondolta, fantaziálás – ahogy önmagunkat kitaláljuk, a nőt kitaláljuk, finom kis szórakozáshoz segítjük magunkat, s valami többhöz még. De milyen különös, és mégis igaz: mindezt senkivel sem lehet megosztani – atomjaira hullt szét.

Megfordult; elindult visszafelé, szeretett volna leülni valahol, hogy eltöltse az időt, amíg nem kell a Lincoln’s Innbe mennie – Hooper és Grateley uraimékhoz. Hova is menjen? Mindegy. Hát akkor végig ezen az utcán a Regent’s Parkba. Cipősarka azt kopogta a járdán: „Mindegy, mindegy”; mert korán volt, még mindig nagyon korán.

S azonkívül: gyönyörű délelőtt. Mint egy makkegészséges szív verése, úgy lüktetett az élet az utcákon, az utakon. Itt nem volt tapogatózás – nem volt habozás. Lendületesen, könnyedén, hajszálpontosan, hangtalanul és épp a kellő pillanatban állt meg a kapu előtt az autó. Selyemharisnyás, tollas kalapos fiatal lány szállt ki belőle: légies jelenség, számára azonban nem sokat jelent (alig volt túl a kalandján). Bámulatra méltó komornyikok, sárgásbarna, hatalmas csaukutyák, fekete-fehér rombuszmintás előcsarnok, lobogó fehér függönyök, Peter a nyitott kapun át látta mindezt; nézte, elismerően. Mégiscsak pompás hely, a maga módján, ez a London; a főszezon, a civilizáció. Előkelő indiai-angol család sarja volt, ősei legalább három nemzedéken át igazgatták egy egész kontinens valamennyi ügyét-baját (milyen különös, gondolta, hogy ilyen érzéssel csüggök ezen, holott annyira ellenemre van egész India, a Birodalom, a hadsereg): s voltak pillanatok, mikor a civilizációt, még ezt a fajtáját is, becses személyi tulajdonának érezte; pillanatok, amikor egyenesen büszke volt Angliára, az angol komornyikokra, csaukutyákra, ápolt-védett fiatal lányokra. Bármilyen nevetséges is, így van, gondolta. És az orvosok, az üzletemberek, a kedves, jó nők: mind-mind csinálja a maga dolgát, mind pontos, felvilágosult, kitartó, és – úgy érezte – mindenképpen csodálatra méltó is, csupa derék ember, bárki rájuk bízhatná az életét, társaira az élet leélésének művészetében, majd csak eligazítanák valahogy. Egyszóval: egészen elviselhető volt a színjáték, az összkép; s most már nem kell tenni mást, mint letelepedni valahova az árnyékba, és füstölni egy kicsit.

Itt a Regent’s Park. Igen. Gyerekkorában sokat sétált a Regent’s Parkban – furcsa, gondolta, hogy örökké a gyerekkoromra gondolok, talán ez az eredménye, hogy találkoztam Clarissával; mert a nők sokkal inkább a múltban élnek, mint mi, gondolta. Ragaszkodnak mindenféle helyekhez: és az apjukhoz – egy nő mindig büszke az apjára. Bourton; szép hely volt, csakugyan nagyon szép, de az, öregúrral sehogyan sem tudtam kijönni. Valóságos jelenetre került sor köztük egy este – veszekedés, vita: ezen-azon, már nem is tudja. Bizonyára politikán, mi máson.

Igen, emlékezett a Regent’s Parkra; a hosszú, egyenes fasorra; a kis házakra bal kéz felől, ahol léggömböt vásárolt; s volt egy fura emlékszobor is valahol, felirattal a talapzatán. Üres padot keresett, hogy leüljön végre. Nem akarta, hogy zavarják (mert egy kicsit kábult volt) mindenféle kérdezősködők: hány óra van és a többi. Idősebb, szürke ruhás nő, kisgyerekkel, a nő valami dadaféle, a gyerek a kocsiban alszik – ez látszott még a legjobbnak; leült hát a pad másik végén.

Furcsa lány, így külsőre legalábbis, gondolta, mert hirtelen Elizabeth jutott az eszébe, ahogy a szobába bejött, és megállt anyja mellett. Nagy lett, kész felnőtt már, bár – nem kifejezetten csinos; jó külsejű inkább; nem lehet több tizennyolcnál. Talán nem értik meg jól egymást Clarissával. – Ez az én Elizabethem – és a többi, de hát miért nem egyszerűen: – Ez Elizabeth? – miért próbál Clarissa is másképp feltüntetni valamit, mint ahogy valójában van? Nagyon magabiztos a charme-jában, gondolta. Egy kicsit túlságosan is.

A kellemes aromájú szivar füstje hűvösen áramlott-gomolygott le torkán; aztán kifújta megint, karikákat fújt, a karikák egy pillanatig büszkén ott libegtek a levegőben; kékes körök – megpróbálok ma este esetleg négyszemközt beszélni pár szót Elizabethtel, gondolta –, nyomban továbbformálódtak, előbb homokóra alakúra, majd – semmilyenre: szétfolytak. Furcsa formák, gondolta, milyen furcsa formák. Hirtelen becsukta a szemét, ernyedten felemelte kezét, és elhajította a szivar súlyos végét. Mintha egy hatalmas ecset söpört volna végig elméjén finoman, imbolygó ágakkal, gyerekhangokkal, lábak csoszogásával, jövő-menő emberek zajával, a forgalom távoli zümmögésével, föl-le hullámzó morajjal. És süllyedni kezdett; süllyedt, egyre mélyebbre az álom puha pihéi közé, tollai közé; elmerült, elszenderedett.

———

A szürke ruhás dada éppen újra hozzálátott a kötéshez, amikor Peter Walsh az átforrósodott pad másik végében horkolni kezdett. Szürke ruhájában, ahogy kezei fáradhatatlanul és mégis hangtalanul föl-le jártak, úgy ült ott, mint aki az alvók jogainak legfőbb védelmezője, ugyanakkor afféle égdarabkákból-ágakból szőtt jelenségnek is tetszett, amilyet esti félhomályban látunk az erdő sűrűjén felderengeni. A magányos vándor, zegzugos utak vándora, páfrányok birtokháborítója, bürökágy ások pusztítója ott látja az óriásalakot a nyiladék végén.

Talán meggyőződéses ateista ez a vándor; meglepetésszerűen törnek rá tehát ezek a felmagasztosító pillanatok. Semmi nem létezik kívülünk, gondolja, legfeljebb – valamiféle hangulat; vágyódás a vigaszra, megkönnyebbülésre, valamire, ami kívül van ezeknek a nyomorult törpéknek, ezeknek a gyenge, rút, gyáva embereknek a világán. De ha már ilyenképpen elképzelhető, nyilván léteznie is kell valahogy, gondolja, és továbbhalad ösvényén, pillantását az égre és az ágakra függesztve, melyeket egy pillanat alatt nőiséggel ruház fel; csodálkozva látja, milyen komolyak lesznek egyszeriben, milyen fenségesek; hogy a szél lebbenésére már leveleik sötét szárnyverésével mintha irgalmat osztanának szét a világban, megértést, feloldozást – s aztán, még egyszer meglebbenve hirtelen, meghazudtolják iménti jámbor külsejüket, örömteli vad kavargássá változnak.

Efféle látomások nyomán jelenik meg a magányos vándor szeme előtt gyümölccsel teli bőségszaru, efféle jelenések suttognak a fülébe zöld tengerhullámokon tovacsobogó szirénekként, vagy az arcába tapsikolnak rózsacsokorként, felszínre bukkannak mint óriási, sápatag arcok; a halászok értük botorkálnak be a tenger veszedelmes árjába, értük, hogy magukhoz ölelhessék őket.

Efféle látomások özönlenek szüntelenül, felbukkannak a valóságosan létező dolgok körül, elébük tolakodnak; gyakran győzedelmeskedve is a magányos vándor lelkén, elragadják biztos talajáról, a földről, hogy ne is vágyódjon visszatérni oda soha többé, cserébe teljes nyugalmat kínálnak neki, mintha (így gondolja a vándor, továbbhaladva a nyiladékon) ez a lázban lobogó élet a világ legegyszerűbb dolga lenne; mintha dolgok miriádjai olvadhatnának ily módon eggyé; mintha ez az ágból-égből font jelenség a háborgó tengerből emelkedne ki (idősödő ember már a vándor, ötven múlt) afféle vízi alakként, hogy aztán magasztos kezeivel együttérzést, megértést, feloldozást hintsen szét maga körül. Így hát soha nem térek vissza majd a lámpafénybe, nappali szobámba; nem fejezem be a könyvem, nem kocogtatom ki a pipámat, nem csöngetek többé Mrs. Turnernek, hogy jöjjön és vigye ki már a piszkos edényt; hadd menjek ehelyett inkább tovább, hív ez a hatalmas Alak, aki felszegett feje egyetlen mozdulatával felemel majd verdeső lobogójára, ahonnan aztán szétröppenhetek: semmivé, a semmibe, minden mással együtt.

Ilyenek ezek a látomások. A magányos vándor hamarosan kiér az erdőből; s ott áll a kijáratnál, talán épp elébe jött, ott áll szeméhez emelt kézzel, aztán kezét kinyújtva, szélben lobogó fehér kötényben egy idősebb asszony, aki (ilyen roppant erejű ez a gyengeség) mintha a sivatagot kémlelné, eltűnt fiát keresve; valami eltévedt, szerencsétlenül járt lovas nyomát kutatva; mintha annak az anyának megtestesítője volna, akinek fiait e világ háborúiban ölték meg. S ezért, hogy a magányos vándor, ahogy keresztülmegy a falun és látja, hogy a nők mind horgolnak-kötögetnek, a férfiak meg a kertben dolgozgatnak, ásnak, baljóslatúnak érzi az estét; az alakok mozdulatlanok, mintha valamiféle magasztos végzet, melyről mindannyian tudnak már, s így félelem nélkül várják, magával ragadná őket mindjárt a teljes megsemmisülésbe.

A házban pedig, odabenn, a legmindennaposabb tárgyak közt, bútorok közt – egy szekrény, egy asztal, egy ablakpárkány gerániumokkal – a háziasszony alakjának körvonalai, ahogy éppen az asztal fölé hajol, hogy leszedje a térítőt, a lámpafényben oly lágyan rajzolódnak ki, oly imádni való jelképként, melyet csupán azért nem mernénk megölelni, mert eszünkbe kell hogy jusson az emberi kapcsolatok hidegsége, merevsége. A háziasszony most a lekvárosüvegért nyúl; visszateszi a helyére, a szekrénybe.

– Kíván még valamit ma este, uram?

De kinek is feleljen a magányos vándor?

Így kötögetett ott az idős dada az alvó kisgyerek mellett a Regent’s Parkban. Így hortyogott Peter Walsh. Hirtelen felriadt, és azt gondolta: – A lélek halála.

– Uram Isten, Uram Isten – mondta magában hangosan, nyújtózott, felnyitotta szemét. „A lélek halála.” A szavak összefüggtek valamivel, egy szobával, a múlt valamely darabjával, melyről éppen álmodott. Most minden világosabb lett: az a valami, a szoba, a múltnak ez a darabja.

Bourtonban volt, azon a nyáron, a kilencvenes évek elején, amikor olyan halálosan szerelmes volt Clarissába. Rengetegen nyüzsögtek körös-körül, nevetgéltek, csevegtek, ott ültek tea után egy asztalnál, és a szoba sárgás fényben fürdött, telefüstölve. Éppen beszélgettek valakiről, aki a cselédjét vette feleségül; valami szomszédságbeli földbirtokos, a nevére nem emlékezett már. Elvette a cselédjét, s eljött vele Bourtonba, bemutatkozó látogatásra – az volt csak a borzasztó vizit! A lány borzalmasan kiöltözködött, „mint egy kakadu”, mesélte Clarissa, utánozva őt, és csak beszélt, beszélt megállíthatatlanul. Egyszerűen nem lehetett elhallgattatni, csak mondta a magáét. Clarissa ezt is utánozta nyomban. S akkor valaki megkérdezte – Sally Seton volt –, számít-e valamit érzelmileg, ha valakiről tudják, hogy mielőtt férjhez ment, szült már egy gyereket házasságon kívül. (Abban az időben elég merész dolog volt ilyesmit társaságban szóba hozni, ha hölgyek és urak egyaránt jelen voltak.) Még ma is maga előtt látta Clarissát: milyen lángvörös lett az arca; valami mintha összerándult volna benne; ahogy ezt mondta: – Ó, hát ezek után képtelen vagyok egy szót is szólni hozzá. – Mire az egész társaság mintha viharos erejű szélben kezdett volna inogni az asztal körül. Kínos jelenet volt.

Peter Walsh nem vette zokon tőle, hogy megbotránkozott a dolgon, hiszen abban az időben a Clarissához hasonló neveltetésű fiatal lányok nem voltak felvilágosítva semmiről; inkább az a mód dühítette, ahogyan reagált: ez a félénkség, nyersesség, ez az arrogancia, prüdéria. „A lélek halála.” Ösztönszerűleg mondta ezt akkor Peter Walsh, felcímkézte, ahogy szokása volt, a pillanatot – Clarissa lelkének halála.

Mindenki inogni látszott, mint fák a viharban; mintha meghajolt volna Clarissa szavaitól, s aztán, fölegyenesedve megint, másképp állt már ott. Peter Walsh maga előtt látta Sally Setont; mint egy kisgyerek, aki rosszat tett, előredőlve, pirosra gyulladt arccal, talán mondani is akart valamit, de nem mert, Clarissa megfélemlítette a körülötte levőket. (Clarissa legjobb barátnője volt, majdnem örökké ott lebzselt Bourtonban, vonzó, jó megjelenésű, sötét hajú kis jószág, azt beszélték róla, igen sokat merészel; ő Szivart ajándékozott neki néha, melyet aztán a hálószobájában szívott el; vőlegénye volt valahol, vagy a családjával szakított, ilyesvalami; és az öreg Parry, aki Sallyt éppúgy nem szenvedhette, mint őt, erős kapocs volt kettejük között.) És Clarissa, olyan arccal, mintha a jelenlevők valamennyien megsértették volna, felállt, mentegetőzésfélét motyogott és kiment, egyszál maga. Ahogy kinyitotta az ajtót, a ház nagy, lompos, birkaőrző kutyája besomfordált. Clarissa szinte az állat nyakába borult, elhalmozta simogatásával, ölelésével. Mintha azt mondta volna ezzel Peternek, mert Peter tudta, hogy az egész jelenet neki szól, egyes-egyedül neki: „Tudom, úgy véled, az imént nevetségessé tettem magam ennek a perszónának a viselkedése miatt; de most nézz meg, milyen végtelenül együttérző szívem van! Nézd csak meg, hogy szeretem az én kedves Rob kutyámat!”

Mert bennük kettejükben mindig megvolt ez a különös képesség; tudtak szavak nélkül is beszélni egymással. Clarissa nyomban megértette, ha a férfi valami kifogásolnivalót talált rajta. Olyankor aztán ) mindig egészen feltűnően viselkedett, hogy védje magát: ilyen eset volt ez is, a kutyával – Petert azonban nem tudta félrevezetni, átlátott Clarissán. Nem mintha ezt egyetlen szóval is elárulta volna, nem, persze hogy nem; csak ült hallgatagon, komoran. Veszekedéseik is igen gyakran így indultak.

Clarissa becsukta maga mögött az ajtót. Rajta pedig nyomban levertség lett úrrá. Az egész dolog olyan céltalannak tetszett – hogy továbbra is szerelmes belé; hogy tovább veszekszenek egymással; s újra kibékülnek majd. És akkor fogta magát, kiment a házból, kószált odakint, egymaga, járkált a gazdasági épületek közt, az istállók körül, be-benézegetett a lovakhoz. (Szerény birtokocska volt Bourton; Parryék soha nem tartoztak a különösebben jómódú emberek közé; mégis: örökké lovászgyerekeket, istállófiúkat lehetett látni a ház körül – Clarissa imádott lovagolni –, s volt egy öreg kocsisuk is – hogy is hívták csak? – meg egy öreg dajkájuk, a vén Moody vagy Goody? ilyesféleképpen nevezték, akit mindig okvetlenül meg kellett látogatni kis szobájában, a szobában irdatlan sok fénykép a falon, madárkalitkák.)

Borzasztó este volt! Az ő hangulata is mindinkább elkomorult, nemcsak emiatt; úgy egyáltalán. Ráadásul nem is maradhatott kettesben Clarissával; nem tudta megmagyarázni neki a dolgot; nem tudták megbeszélni, ami történt. Mindig volt ott még valaki, és Clarissa úgy tett, mintha mi sem történt volna, Éppen ez volt olyan pokoli benne; ez a hidegség, ez a kőszerűség, ez a – valami, ami olyan mélyen benne volt egész lényében, ez, amit ma délelőtt is megint – éreznie kellett, amikor beszélt vele: ez az áthatolhatatlanság. De Isten a megmondhatója, Peter szerette őt. Volt Clarissában valami egészen rendkívüli képesség, hogy bárkinek az idegein játsszon, bárkinek hegedűhúrrá feszítse az idegeit, igen.

Peter Walsh későn ment aznap vacsorázni; abból az egészen képtelen meggondolásból, hogy így tegye feltűnővé magát, s ráadásul az öreg Miss Parry mellé ült – Helena néni mellé, aki – Mr. Parry nővére – mondhatni: elnökölt az asztalnál. Ott ült most is, fehér kasmirkendővel a vállán, az ablak előtt, mint egy ikon – tulajdonképpen ijesztő öreg hölgy, őt azonban szerette, mert egyszer hozott neki egy igen ritka virágot; Helena néni ugyanis nagy botanikus volt, vastag cipőben járt gyűjtőutakra, fekete bádog növénygyűjtő dobozzal a hátán, Peter Walsh most mellé telepedett le, szólni azonban egy szót sem szólt egész idő alatt. Mintha lepergett volna róla minden esemény; ott ült csak és evett. S csak amikor már jól túl voltak a vacsora felén, akkor vett nagy nehezen erőt magán, s nézett először Clarissára. A lány épp a jobbján ülő fiatalemberrel társalgott. És Peterbe úgy hasított valami, mint egy hirtelen rádöbbenés. – Ehhez az emberhez megy majd feleségül – mondta magának. Azt sem tudta, hogy hívják a férfit.

Mert, természetesen, ez volt az a délután, ez volt az első délután, hogy Dalloway látogatóba jött; Clarissa végig „Wickhamnek” szólította; így kezdődött hát minden. Valaki elhozta oda Dallowayt; és Clarissa még a nevét se jegyezte meg jól elsőre. Mindenkinek mint Wickhamet mutatta be. A férfi végül is azt mondta: – Nevem Dalloway! – Peternek ez volt az első benyomása Richardról: szőke fiatalember, eléggé félszeg, ott üldögélt egy nyugszékben, és ezzel a kijelentéssel rukkolt ki: – Nevem Dalloway! – Sally azonnal le is csapott a mondására; ettől kezdve mindig csak így hívta: „Nevem-Dalloway!”

Ő annak idején – mondhatni – szabad prédája volt mindenféle ilyen kinyilatkoztatásszerű rádöbbenésnek. Ez például – hogy Clarissa férjhez megy majd Dallowayhez – elvakította, szinte megsemmisítette egy pillanatra. Volt valami – mi is? –, valami könnyed elengedettség Clarissa viselkedésében Dallowayjel szemben; valami anyai gyengédség. Politikáról beszélgettek. Ő pedig egész vacsora alatt azon igyekezett, hogy egy-egy fél szavukat ellesse.

Később aztán, úgy emlékezett rá legalábbis, ott állt az öreg Miss Parry széke mellett a szalonban, Clarissa odajött hozzá, tökéletes viselkedni tudásának egész kelléktárát felvonultatva, igazi háziasszony, s be akarta mutatni valakinek – úgy beszélt vele eközben, mintha még soha életükben nem találkoztak volna, ami Petert iszonyúan feldühösítette. És mégis: mintha még csodálta volna is ezért. Csodálta bátorságát, finom érzékét, hogyan kell viselkedni; csodálta ezt a képességét, ahogy mindent ilyen könnyűszerrel megold. „A tökéletes háziasszony” – mondta neki, mire. Clarissa: mintha letaglóznák. De Peter így is szánta az ütést; hogy érezze meg. S ki tudja, mit meg nem tett volna még, csak hogy fájdalmat okozzon neki, amikor látta, hogy együtt van Dallowayjel. Hát otthagyta őt, igen. S Peternek az volt közben az érzése, mindenki összeesküdött ellene, az összes jelenlevők ahogy vidáman nevetgéltek, beszélgettek – s közben: összesúgnak nyilván a háta mögött. Ő meg úgy állt ott Miss Parry széke mellett, mintha fából faragták volna, és erdei virágokról beszélgetett! Soha, soha nem élt át ilyen pokoli kínt, mint akkor! Még arról is megfeledkezhetett, hogy úgy tegyen legalább, mint aki a beszélgetésre odafigyel; végre magához tért megint; látta, milyen döbbenten, milyen felháborodottan mered rá dülledt szemeivel Miss Parry. Ő pedig legszívesebben felkiáltott volna: hogy is tudna odafigyelni, mikor a poklokat Jár ja éppen! A társaság lassan elhagyta a szobát. Hallottá beszélgetésük foszlányait: hogy a kabátok, bizony; és hogy odakint a vízen hideg van, és a többi. Csónakázni akartak a tavon, holdfénynél – ez is egyike volt Sally őrült ötleteinek. Peter szinte hallotta, hogy festi le Sally a holdat. És a többiek mind vele mentek, csakugyan. Csak ő maradt ott, szálegyedül.

– De hát maga nem tárt a többiekkel? – kérdezte Helena néni – a kedves öreg hölgy! – kitalálhatta, miért. Ő pedig megfordult, és – ott állt Clarissa. Visszajött, igen, visszajött érte. Megindító, szinte megrázó volt ez a nagylelkűség – a jósága.

– Gyere már – mondta Clarissa. – Rád várnak.

Soha életében nem érezte még ilyen boldognak magát! Egyetlen szó sem kellett, hogy minden a régi legyén közöttük megint. Leballagtak a tóhoz. Húsz percig élvezhette; ezt a tökéletes boldogságot. A hangja, a nevetése, a ruhája (mintha úszna, repülne, fehéren, sötétpirosan), elevensége, vállalkozó kedve; azt javasolta szálljon ki mindenki, és barangolják be a szigetet; felriasztott rejtekéről egy vízityúkot; nevetett; énekelt. És egész idő alatt egyéb se történt, ezt Peter tudta jól, nagyon jól, mint hogy Dalloway egyre szerelmesebb lett belé; Clarissa pedig egyre szerelmesebb lett Dallowaybe; ez azonban, látszólag, mit sem számított. Semmi sem számított. Letelepedtek a csupasz földre és beszélgettek – Clarissa meg ő. Minden különösebb erőfeszítés nélkül ki-be jártak egymás szívén-lelkén. S akkor egyetlen másodperc alatt vége volt. Amikor újra csónakba szálltak, Peter azt mondta magában: – Ehhez a férfihoz megy feleségül – eltompultan mondta, harag, neheztelés nélkül; csak olyan félreérthetetlen volt az egész. Dalloway elveszi Clarissát.

Visszafelé Dalloway evezett. Egy szót se szólt. De amikor elbúcsúztak tőle s utánanéztek, hogy ugrik fel kerékpárjára s indul hazafelé, húsz mérföldes útjára az erdőn át, ingadozva vág neki az enyhe lejtőnek, visszainteget még, s aztán eltűnik, igen, akkor valamiképpen érezhette mindezt, ösztönösen, hatalmasan, elemi erővel: ezt az éjszakát, romantikáját, Clarissát. Igen, megérdemelte, hogy az övé legyen.

Ami meg őt magát illeti, gondolta Peter, hát eléggé képtelenül viselkedett. Az, hogy igényt tartott Clarissára (most már látta jól), ugyancsak képtelenség volt. Lehetetlent akart. Rettenetes jeleneteket rendezett a lánynak. Pedig Clarissa talán még most. is őt választja, ha ő, Peter, egy kicsit értelmesebben viselkedik. Sally legalábbis ezen a véleményen volt. Egész nyáron át hosszú leveleket kapott Sallytől; beszámolókat, mit beszéltek róla Clarissával; hogy dicsérte őt, s hogy Clarissa könnyekben tört ki egyszer! Egészen rendkívüli nyár volt – levelek, jelenetek, táviratok, semmi egyéb –, megérkezés Bourtonba, kora reggel kószálás, míg a ház személyzete legalább felébred, borzalmas kettesben-reggelizések az öreg Mr. Parryvel, Helena néni: ijesztően, mint rendesen, de kedvesen; Sally, aki vége-hossza nincs beszélgetésekre cipelte magával a veteményeskertbe; Clarissa, fejfájással egész nap ágyban.

Az utolsó jelenetre pedig, arra a rettenetes jelenetre, melyet ő jelentősebbnek érzett, mint élete bármely más eseményét (ez talán túlzás – de még most is így látja), délután három óra tájban került sor, egy rekkenően forró délutánon. Szinte semmiség volt, amiből a dolog elindult. Sally mondott valamit Dallowayről ebédnél, „Nevem-Dalloway”-ként emlegetve őt: mire Clarissa hirtelen megmerevedett, arca lángvörösre gyulladt szokás szerint, s hevesen felkiáltott: – Elegünk van már ebből az ócska szellemeskedésből! – Mást nem mondott; Peter azonban kiérezte a szavaiból, hogy tulajdonképpen azt mondta ezzel: – Ti csak a szórakoztatásomra vagytok itt; Richard Dallowayjel azonban: mi ketten vagyunk. – Legalábbis ő így értette. Éjszakákon át nem aludt már akkoriban. – Egyszer már véget kell vetni ennek, így vagy úgy – mondta magának. Küldött hát Clarissának Sallyvel egy kis levelet, melyben arra kérte, találkozzanak három órakor a szökőkútnál. „Valami fontos dolog történt”, firkálta oda az üzenet végére.

A szökőkút eléggé messze volt a háztól, egy kis bokorcsoport közepén, körben magas cserjék, kis fák. Ott várta őt Clarissa, aki korábban érkezett, ott álltak aztán, kettejük közt a szökőkút, melynek (rég elromlott) kifolyócsövéből állandóan víz csordogált. Hogy emlékszünk egy s másra mindabból, amit ilyenkor – mellesleg – látunk! Például az élénkzöld mohára.

Clarissa nem mozdult. – Mondd meg az igazságot, mondd meg az igazságot – hajtogatta egyre ő. Úgy érezte, a halántéka mindjárt szétreped. Clarissa pedig csak állt ott, görcsösen, kővé meredten. Nem mozdult. – Mondd meg az igazságot – hajtogatta ő továbbra is, amikor egyszerre csak felbukkant az öreg Breitkopf, kezében a Times lepedőjével; csak nézte őket; a szája tátva maradt egy pillanatra; aztán eltűnt. Egyikük sem mozdult. – Mondd meg az igazságot – ismételte ő. Úgy érezte, mintha szó szerint valami kemény falba ütközne; mert Clarissa nem engedett. Vasból volt talán? kőből volt? a gerince roppanthatatlan. S amikor végre megszólalt, és azt mondta: – Semmi értelme többé. Semmi értelme. Véget ért – ezt mondta, miután ő már hosszú órák óta beszélt neki, egyfolytában, miközben még a könnye is eleredt – Peter úgy érezte, mintha arcul ütnék. És a lány megfordult, otthagyta őt, elment.

– Clarissa! – kiáltotta. – Clarissa! – De nem fordult vissza. Elment. Ő pedig még aznap este elutazott. Nem látta azóta sem.

———

Rettenetes volt, kiáltotta, rettenetes, rettenetes!

S lám, mégis, a nap sütött tovább. S az ember túltette magát a dolgokon. Mert az élet mégis ment tovább, mint mindig, egyik nap követte a másikat. És lám, mégis, gondolta; ásított s kezdte szemügyre venni környezetét – a Regent’s Park alig-alig változott az ő kisfiú kora óta; kivéve a kis mókusokat, de hát biztos van valami kárpótlás helyettük is, valami más –, s akkor a kis Elise Mitchell, aki kavicsokat szedett, hogy otthon a gyűjteményhez rakhassa, melyet ott tároltak kisöccsével a gyerekszoba kandallópárkányán, odaszaladt a nevelőnőiéhez, s a maroknyi új szerzeményt a kötényébe öntötte, megint nekiiramodott, neki egyenesen egy arra jövő hölgy lába szárának. Peter Walsh felnevetett.

Lucrezia Warren Smith azonban éppen azt mondta magában: Micsoda ördögi dolog; miért kell nekem szenvednem?, kérdezte magától, ahogy ott ment a széles sétányon. Nem; nem bírom ki tovább, mondta, miután otthagyta Septimust, aki nem is volt már Septimus, s aki durván szólt hozzá, szörnyűséges, gonosz dolgokat mondott, magában beszélt, egy halottal beszélt ott a parkbeli széken – s akkor a kicsike teljes erővel nekiszaladt, hasra esett, és nyomban sírni kezdett.

De ez valamiképpen vigaszhozó is volt. Talpra segítette a kislányt, ruháját letörölgette, megcsókolta őt.

Ami viszont őt magát illeti: ő mi rosszat tett? Szerelmes volt Septimusba; boldog volt mindeddig; milyen szép otthona volt annak idején Itáliában, a nővérei ma is ott laknak, ma is ott készítik a kalapokat. Miért kell épp neki szenvednie?

A kicsi nyílegyenesen visszaszaladt a nevelőnőjéhez, Rezia látta, hogy most előbb szidás következik, de a dada mindjárt meg is vigasztalja, kötését félrerakva ölébe veszi a póruljártat; s az a barátságos külsejű úr odanyújtotta az óráját a kislánynak, hadd játsszon vele, nyissa ki, ne sírjon – de miért van ő kitéve mindennek? Miért nem mehet haza Milánóba? Miért ez az örökös kínzás? Miért?

Szemét elöntötte a könny; s a széles sétány, a dada. a szürke öltönyös férfi, a gyerekkocsi mintha föl-alá hullámzott volna mind. Ez hát a sorsa, hogy gonosz hóhéra ide-oda himbálja. De miért? Olyan volt, mint egy madár, mely vékony kis levélboltív alá húzódik, belehunyorog a napba, ha a levél odébb lebben; felriad, ha megroppan egy száraz ág. Ilyen kiszolgáltatott volt; faóriások vették körül, egy közönyös világ felhőszörnyei; kiszolgáltatva élt; megkínozva; de hát miért kell így szenvednie? Miért?

Összehúzta a szemöldökét; toppantott a lábával. Vissza kell mennie Septimushoz, mert nagyon elmúlt közben az idő, lassan indulniok kell Sir William Bradshaw-hoz. Vissza kell mennie oda, ahol a férje a fa alatt a zöld széken ül, és magában beszél a halottal, ezzel az Evansszal, akit Rezia egyetlenegyszer látott életében, akkor is csak egy pillanatig. Kedves, csendes embernek látszott; Septimus. jó barátja volt, elesett a háborúban. De hát mindenkit érhet ilyesmi. Mindenkinek van háborúban elesett barátja. Mindenki lemond valamiről, mikor megházasodik. Ő például a hazájáról mondott le. Idejött, s itt él most ebben a szörnyűséges városban. Septimus azonban nem uralkodott magán egy cseppet sem, és örökké csak borzalmakon jár az esze; ez a legkönnyebb, ő is tehetné, csak el kellene kezdeni. Septimus egyre különösebb lett. Azt mondta, embereket hallott beszélgetni a hálószobája fala mögött. Mrs. Filmer ezt eléggé furcsállta. És látott is mindenfélét – egy páfrány közepében öregasszonyfejet. S mégis: ha úgy akarta éppen, milyen boldog volt. Hampton Courtba mentek például, egy busz tetején utaztak, és igazán pompásan érezték magukat. A fű között nyíltak már az apró, piros meg sárga virágok, mintha úszó lampionok lennének, mondta Septimus, és egyre csak beszélt, fecsegett, nevetgélt, történeteket eszelt ki. És akkor váratlanul, ahogy a folyóparton álltak, azt mondta: – Most öngyilkosok leszünk –, s a folyó vizére meredt, szemében olyasféle fény gyúlt, gondolta Rezia, mint amikor egy vonat vagy autóbusz húz el a közelben: mintha megbabonázta volna valami; s úgy érezte, férje eltávolodik.tőle, egyre messzebb, megragadta hát a karját. Hazafelé azonban már megint egészen nyugodt volt – egészen józan. Elmagyarázta Reziának, miért is kellene öngyilkosnak lenniök; milyen rosszak az emberek; látni rajtuk, igen, ő látja rajtuk, hogyan eszelnek ki éppen hazugságokat, csak úgy, az utcán jártukban-keltükben. Ismeri minden gondolatukat; egyáltalán: tud mindenről. Tudja, mi az értelme a világnak, mondta.

Jártányi ereje alig volt, mire hazaértek. Lefeküdt a díványra, Reziának pedig fognia kellett a kezét, hogy le ne zuhanjon, kiabálta, a lángok közé, a lángok közé! és arcokat látott körös-körül a falon, vigyorgó, vicsorgó, ocsmány gúnynevekkel acsargó szörnyarcokat, kezeket, melyek feléje mutogattak a falvédő mögül. Pedig – senki nem volt rajtuk kívül a szobában. S akkor beszélni kezdett, fennhangon válaszolgatott ennek-annak, veszekedett velük, nevetett, sírt, egyre izgatottabb lett, felíratott mindenfélét Reziával. Csupa értelmetlen dolgot, a halálról, Miss Isabel Pole-ról. Nem, ezt nem lehet így kibírni tovább. Inkább visszamegy Milánóba.

Egészen a közelébe ért már, látta, ahogy felnéz az égre, motyog valamit maga elé, kezét tördeli. Dr. Holmes viszont azt mondta: semmi komoly baja nincs. Mi történt akkor? – miért távolodott el tőle Septimus, ha ő odaült mellé, miért nézett rá olyan kelletlenül, miért húzódott odébb, miért mutatott a kezére, miért ragadta meg hirtelen, miért nézte rémülten, riadtan?

Mert levette a jegygyűrűjét? – Olyan sovány már a kezem –; a pénztárcámba tettem inkább – mondta neki.

Eleresztette a kezét. A házasságuknak ezzel vége, gondolta Septimus gyötrődve, megkönnyebbülve. Elvágták hát a kötelet; és ő fölröppent, föl a magasba; szabad volt, ahogyan annak lennie kellett, igen, neki, Septimusnak, az emberek leghatalmasabbikának szabadnak kell lennie; egyedül ő (mivelhogy a felesége eldobta a jegygyűrűjét, mivel elhagyta őt), igen, ő, Septimus egyedül volt hivatott arra valamennyi ember közül, hogy meghallja az igazságot, megtudja a dolgok végső értelmét, melyet most, a civilizáció oly tömérdek igyekezete után – görögök, rómaiak, Shakespeare, Darwin s legvégül ő maga –, melyet most egyetlen Egészként kell átnyújtania… – Igen kérdezte hangosan. – A miniszterelnöknek – felelték a feje felett suttogó hangok. A kormánnyal kell közölnie ezt a legeslegnagyobb titkot; először is, hogy a fák: élnek; továbbá, hogy nincs bűn; valamint: a szeretet, az egyetemes szeretet, motyogta, levegő után kapkodva, elfulladón, meg-megremegve, fáradságosan hozta felszínre önnön mélyeiről ezeket a roppant igazságokat, melyek, éppen mert oly mélyek, oly bonyolultak, rendkívüli erőfeszítést követelnek, de megéri, mert mindörökre megváltoztatják majd, teljesen megváltoztatják majd a világot.

Nincs bűn, ismételgette, szeretet: és már nyúlt is írótömbje, ceruzája után, amikor egy Skye-terrier szaglászni kezdte a nadrágján ő pedig halálos rémülettel riadt fel. A kutya – emberré változott! Nem tudta nézni se, ahogy ez a dolog végbemegy! Iszonyatos volt, rémítő Volt ezt látni: ahogy egy kutyából ember lesz! A kutya erre rögtön odébb is állt.

Isteni kegyelem fényében, végtelen jóságában ragyogott az ég. Mintha őt kímélné, védelmezné, megbocsátva gyengeségeit. De miféle tudományos magyarázatot találhatna erre? (Mert tudományosan kell gondolkozni, ez a legfontosabb.) Hogy lehet az, hogy ő, Septimus, tekintetével átvilágított a testeken, előre látta a jövőt, igen, a jövőt, amikor kutyák emberekké válnak? A hőhullám teszi bizonyára, az hat így egy eonok hosszú során át tartó fejlődésben szuperérzékénnyé vált agyra. Tudományosan szólva: leolvadt a világról a hús. Teste mindinkább lecsupaszodott, míg végül csak az idegrendszer maradt. Ott hevert, mint egy sziklára kiterített fátyol.

Hátradőlt székében; rettenetesen kimerültnek érezte magát; mégsem tört meg. Ott pihent, hanyatt dőlve, várt, mielőtt kínok kínjai közepette újra nekifohászkodna, hogy kinyilatkoztassa az embereknek az Igazságot. Ott feküdt magasan, a világ tetején. A föld megborzongott alatta. Piros virágok nőttek keresztül húsán; kemény leveleik ott surrogtak a feje körül. Zene verődött magas sziklájához. Autóduda, odalent az utcán, mormogta; itt fönn azonban ide-oda verődött, visszhangzott a sziklák közt, hangköteggé tagolódott megint, melyek azután sima felületű oszlopokként szökkentek a magasba (hogy látszott a zene, ez is felfedezés volt), és himnusszá lettek, himnusszá, mely a pásztorfiú sípját fonja körül (egy öregember, pléhsípját fújja odaát a kocsma előtt, mormolta), és, mikor a fiú megállt, tovább áradt a sípból, s ahogy a fiú egyre magasabban járt, mind gyönyörűségesebb hangon zengedezett, míg odalent egyhangúan áramlott a forgalom monoton zaja. Mily szép, elégikus dallamot szólaltat meg a fiú, még a városi lárma közepette is, gondolta Septimus. S most már a hómezőkön jár, eltűnőben, körülötte rózsák lengnek indáikon – buja vörös rózsák, mint amilyenek a hálószobám tapétáján nyílnak, jutott az eszébe. A zene elnémult. Az öreg megkapta a pár pennyjét, és nyilván továbbállt, a másik kocsma felé; így magyarázta magának.

Ő azonban ott maradt magas szikláján továbbra is, mint egy vízbe fúlt tengerész a kőszirten. Kihajoltam a csónakból, és átzuhantam a peremén, gondolta. És lemerültem a tenger mélyére. Halott voltam már, és most mégis élek; csak hagyjatok végre már, hadd pihenjem ki magam, könyörgött (magában beszél megint – borzasztó, borzasztó!), és, akárha ébredés előtt a madarak meg a tovagördülő kerekek zaja ritka-furcsa harmóniává csattog-kattog, egyre hangosabbá lesz, s az alvó úgy érzi, egyre közelebb sodródik az élet partjaihoz, ekképpen érezte Septimus is, hogy mind közelebb és közelebb hozzá az élet, egyre melegebben süt rá a nap, a kiáltások hangosabbak, s valami rendkívüli történik mindjárt, mindjárt.

Csak a szemét kellene kinyitnia; de lám, súly nehezedett a szemére; szorongás, igen, az. Összeszedte minden erejét; azért is kinyitotta, körülnézett, s a Regent’s Parkot látta. Napfény hosszú csíkjai hulltak hízelegve a lába elé. A fák integettek, ágaik hajladoztak. Köszöntünk, igen, ezt mondta a világ, fogadunk, teremtünk. Szépség, ezt mondta a világ. S mintha csak ezt akarná igazolni (tudományosan), akárhova nézett Septimus – a házakra, a kerítésekre, a deszkapalánkon át nyakukat nyújtogató antilopokra –, mindenütt abban a pillanatban megszületett a Szépség. Micsoda üdítő, édes öröm ránézni csak egy kis levélre is, mely a szélben borzong épp; nézni a fecskéket odafönn az égen, ahogy ide-oda villognak, körbe-körbe keringenek, mindig szigorú fegyelemben mégis, mintha gumiszálak kötnék valamennyiöket; a szúnyogok föl-le rajzását; a napsütést, mely hol erre, hol arra a levélre hullt, pajkos játékot űzött, túláradó derűvel lágyan bearanyozva őket: s olykor-olykor egy kis csendülés (talán megint valami autóduda), mely mennyei-könnyeden himbálódzott a fűszálak hegyén – és mindez a hanyag s mégis oly értelemmel teli nyugalom, mely egészen hétköznapi dolgokból állt össze, maga volt az igazság; a szépség igazsággá vált. Szépség áradt el mindenen.

– Ideje, hogy elinduljunk – mondta Rezia.

Ez a szó: „idő” – most mintha felhasította volna az iménti burkot; bőséggel árasztotta el őt; ajkáról, akár tengeri kagylók, akár gyalu nyomán a forgács, úgy hulltak a kemény, fehérlő, elmúlhatatlan szavak, szárnyra kapva nyomban, hogy elfoglalják helyüket az Idő dicséretét zengő ódában. Septimus énekelt. És Evans, egy fa mögül, válaszolt neki. A halottak ott vándorolnak Thesszaliában, énekelte Evans, orchideák között. Ott várták, hogy véget érjen a háború; és most a halottak, igen, Evans is…

– Az isten Szerelmére, ne jöjjetek! – kiáltott fel Septimus. Mert nem bírt a halottakra nézni.

Az ágak azonban szétnyíltak. Szürke ruhás férfi lépett ki közülük, és – semmi kétség – egész testi valójában feléje tartott. Evans! De nem tapadt rá sár; nem látszottak rajta sebek; s egyáltalán: semmi változás nem látszott rajta. El kell mondanom az egész világnak, kiáltott fel Septimus, és felemelte a kezét (amikor a szürke ruhás halott közelebb ért), felemelte a kezét, mint egy óriásalak, mely irdatlan idők óta sír már az emberiség sorsa felett, egymagában, a sivatagban, homlokára szorítva kezét, arcán a kétségbeesés ráncai, s akkor egyszerre fényt lát a sivatag horizontján fényt, mely egyre sugárzóbban hull a vasszürke alakra (Septimus félig felemelkedett ültéből), s – mögötte emberek légiói, ő, a gyászoló óriás egy pillanatig arcán érezhette, befogadhatta az egész…

– Ne keseríts már el, Septimus – szólt Rezia, megpróbálta visszanyomni őt a helyére.

Jajongtak a milliók; gyászoltak, évezredek óta. Ő pedig meg fog fordulni, beszél nekik, néhány pillanat kérdése az egész, erről a megváltásról, erről az örömről, erről a bámulatba ejtő felfedezésről…

– Mennyi az idő, Septimus? – ismételte Rezia. – Hány óra van?

Megint magában beszélget, és az a férfi ott egészen biztos, hogy észrevette. Ide néz, feléjük.

– Megmondom, mennyi az idő – mondta Septimus lassan, kábán, s rejtélyesen mosolygott a szürke ruhás halott felé. Míg ott ült mosolyogva, az óra elütötte a háromnegyedet – háromnegyed tizenkettő.

Hát ez a fiatalság, gondolta Peter Walsh, elhaladva mellettük. Ilyen szörnyű jelenetek – ez a szegény kis asszony, milyen kétségbeesett arccal néz – ilyenkor, fényes délelőtt! De hát mi történhetett?, találgatta; mit mondhatott neki, ez a felöltős fiatalember, hogy így mered utána a semmibe; miféle ocsmány kelepcébe kerülhettek ezek ketten, hogy ilyen kétségbeesetten ülnek itt, egy gyönyörű nyári délelőtt? Öt éve nem járt Angliában, és most, hazatérve, az volt a legmulatságosabb az egészben, legalábbis eleinte, hogy a dolgok mind úgy tűntek fel neki, mintha soha nem látta volna őket, szerelmespár, ahogy egy fa alatt veszekszik; a családi élet otthonossága a parkokban. Sose látta még ilyen elragadónak Londont – a távolságok lágy egybemosódása; ez a bőség, a sok zöld, a civilizáció, India után, gondolta, ahogy keresztülballagott a füvön.

Ez az érzékenység, mellyel minden benyomást fogadott, kétségtelenül ez volt a végzete. Még az ő korában is – olyan érzékenyen reagál ezekre a hangulatváltozásokra, mint egy gyerek; jó napok, rossz napok, minden ok nélkül; hirtelen rátörő boldogság, mikor megpillant egy csinos arcot, s majdhogynem vigasztalhatatlan egy vén skatulya láttán. India után, persze, minden nőbe beleszeret az ember, akit csak lát; Olyan frissek, üdék; s még a legszegényebbje is jobban öltözik, semmi kétség, mint öt évvel ezelőtt; s még soha nem tetszett neki ennyire a divat; ezek a hosszú fekete kabátok; ez a karcsúság; elegancia; s ez az elragadó s szemmel láthatóan oly elterjedt szokás: hogy a nők festik magukat. Mert minden nő, még a legtiszteletreméltóbbja is, frissen nyílt rózsákkal az arcán járt-kelt; és a szája mintha késsel lenne metszve; hollófekete fürtök; mindenütt valami terveit, művészi hatás; kétségkívül nagy változás történhetett itt öt év alatt. Mire gondolnak manapság a fiatal férfiak és nők?, kérdezte magában Peter Walsh.

Ez az öt év – 1918-tól 1923-ig ő legalábbis úgy vélte, valamiképpen igen jelentős időszak lehetett. Az emberek külseje is megváltozott. Megváltoztak az újságok. Manapság például egészen nyíltan írt valaki a WC-ről az egyik hetilapban. Ilyesmi tíz évvel ezelőtt elképzelhetetlen lett volna – hogy valaki egy köztiszteletnek örvendő hetilapban egészen nyíltan írjon a WC-ről. Meg ez is: hogy a nők egyszerűen előveszik a rúzsukat, púderjukat, s kikészítik magukat mindenki szeme láttára. A hajón is, hazafelé úton, egészen csomó fiatal lányt meg fiút látott – Betty és Bertie, rájuk emlékezett külön is –, akik egészen nyíltan flörtöltek egymással; s emlékezett arra az idős anyára is, aki csak ült ott, kötögetve, és, mintha mi sem történne, nyugodtan szemlélte őket. A lánynak az volt a szokása, hogy a legnagyobb lelki nyugalommal megállt bármikor, és a jelenlevők szeme láttára púderozni kezdte az orrát. S méghozzá jegyesek sem voltak a fiúval; éppen csak szórakoztak; anélkül, hogy érzelmileg egyik is megsértené a másikat. Kemény, mint az acél – ilyen volt ez a Betty Hogyishívják –, de közben nem rossz gyerek. És nagyon jó feleség válik majd belőle, bizonyára, úgy harminc éves kora körül – mert férjhez megy majd, ha úgy érzi, itt az ideje; férjhez megy valami gazdag emberhez, s ott fog élni egy nagy házban Manchester környékén.

Lássuk csak, kivel történt éppen ez?, kérdezte Peter Walsh, bekanyarodva a. Nagy Sétányra – ki is az, aki férjhez ment egy gazdag emberhez, s ott él egy nagy házban, Manchester környékén? Valaki, aki nemrég hosszú, áradozó hangú levelet írt neki „kék hortenziákról”. Mert a kék hortenziák juttatták az eszébe a férfit, igen, őt meg a régi szép időket – Sally Seton volt az, hát persze! Sally Seton – Isten a megmondhatója, a legeslegutolsó ember a földön, akitől Peter Walsh ilyesmit várt volna; hogy férjhez menjen egy gazdag emberhez, és ott éljen aztán egy nagy házban Manchester környékén; a fékezhetetlenül vad és vakmerő, romantikus Sally!

De az egész hajdani társaságból, Clarissa barátai közül – Whitbreadék, Kindersleyék, Cunninghamék, Kinloch-Jonesék – Sally ért talán a legtöbbet. Legalábbis látszott rajta: igyekszik valamiképpen reálisan nézni a dolgokat. Hugh Whitbreaden mindenesetre átlátott – ó, a bámulatos Hugh! –, még ha Clarissa és az összes többi Hugh lába elé borultak is.

– Whitbreadék? – Peter Walsh szinte hallotta, ahogy Sally ezt mondja. – Ugyan, kik azok a Whitbreadék? Szénkereskedők. Tiszteletre méltó kereskedőemberek.

Sally valamiképpen ki nem állhatta Hugh-t. Semmi egyéb nem jár a fejében, mondta róla, mint a saját remek külseje. Hercegnek kellett volna születnie. Akkor egészen biztos, hogy a királyi házba nősülhetett volna be: elvett volna egy királyi hercegnőt. S mi sem természetesebb, Hugh olyan rendkívüli, olyan átszellemült és olyan magától értetődő tisztelettel nézett fel a brit arisztokráciára, mint senki más, akit Peter az életében látott. Ezt még Clarissának is el kellett ismernie. Ó, persze, persze, de hát mikor olyan remek fiú különben, olyan önzetlen, öreg édesanyja kedvéért még akár a vadászatról is lemond, soha nem felejti el a nagynénjei születésnapját és a többi.

Sally, meg kell adni, átlátott rajta. Peter ma is nagyon jól emlékezett – egyebek között – egy vasárnap délelőtti beszélgetésre Bourtonban; a nők jogairól folyt a szó (micsoda özönvíz előtti téma!), és Sally hirtelen dühbe jött, felpaprikázva vágta oda Hugh-nak: ő, Hugh az eleven megtestesítője mindannak, ami a brit középosztály életében a legmegvetésreméltóbb. Továbbá azt is mondta neki: felelősnek tartja „azoknak a szegény nyomorult Piccadillyn sétáló lányoknak” a sorsáért – még hogy őt, Hugh-t, a tökéletes gentleman mintaképét! Szegény Hugh! – soha emberfia ilyen rémülten nem meresztgette a szemét a világba. Sally persze, mint később bevallotta, előre kitervelt szándékkal csinálta az egészet (ezt a veteményeskertben tudta meg tőle Peter, ahol akkoriban gyakran találkozgattak egy kis eszmecserére). „Semmit az ég világán el nem olvasott, soha semmit nem gondolt, semmit igazán nem érzett még” – hallotta szinte ma is Sally indulattól fűtött hangját, mely ott a helyszínen is sokkal messzebbre elhallatszott, mint tulajdonosa hitte volna. Egy istállófiúban több élet bizsereg, mint Hugh-ban, mondta. Az internátusi diák tökéletes megtestesítője, folytatta aztán. Ilyesmi csak Angliában tenyésztődhet ki. Sally csakugyan ellenségesen gondolt rá, ki tudja, miféle okból; valami baja volt vele, az kétségtelen. Valami történt köztük – nem emlékezett már, mi – a társalgóban. Hogy Hugh megsértette őt állítólag, vagy hogy megcsókolta volna? Lehetetlenség! Senki emberfia egyetlen rossz szót el nem hitt volna Hugh-ról. Hogy is! Még hogy a dohányzóban megcsókolta volna Sallyt? Még ha valami főrangú Edithről vagy Lady Violetről lenne szó: talán? de nem Sallyt, ezt az ágrólszakadt kis csibészt, akinek egy lyukas vasa sincs, az apja vagy az anyja viszont ott kergeti a szerencsét Monte Carlóban. Mert Peter Walsh valamennyi ismerőse közül Hugh volt a legnagyobb sznob – a legszolgalelkűbb –, persze, nem afféle csúszómászó módjára. Nem, ahhoz túlságosan is beképzelt volt. Kiváló komornyik – ez talán a legkézenfekvőbb hasonlat rá –, olyasvalaki, aki kofferekkel jön az ember mögött; akire rá lehet bízni bármiféle fontos sürgöny feladását – háziasszonyok nélkülözhetetlen jobb keze. S meg is találta helyét a nap alatt – elvette a főrangú Evelyn kisasszonyt; kapott egy kis állásocskát az Udvarnál, felügyelt a király pincéire, tisztogatta a felséges cipőcsatokat, térdnadrágban, csipkekézelősen járt. Milyen kíméletlenül pontos az élet! Egy kis állás az Udvarnál!

Igazi udvarhölgyet vett el hát, a fellengzős Evelynt; itt laknak valahol, gondolta Peter Walsh (szeme végigfutott a parkra néző pompás palotákon), ebédelt egyszer náluk, a házukban, mely, mint Hugh minden tulajdona, rendelkezett valami különlegességgel, amit az ember máshol hiába is keres – talán: beépített fehérneműszekrények voltak épp akkor soron. El kellett menni, látni kellett mindenképpen – tömérdek időt kellett eltölteni az épp aktuális csodálnivaló előtt –, hol egy fehérneműszekrény, hol párnahuzatok, melyeket Hugh bagóért szerzett valahol. Mrs. Hugh azonban olykor-olykor elrontotta a szép színházat. Afféle jelentéktelennek látszó, egér külsejű asszonyka volt, nagy darab emberek igazi csodálója, nem volt nehéz akár tudomást sem venni róla. És akkor néha-néha megszólalt – és mondott valami egészen váratlan dolgot – valami maró éleset. Talán a régi nagyúri modor maradványai törtek föl belőle ilyenkor. Meg máskor is; a szénpor, például, egy kicsit erős volt neki – túl sűrű tőle a levegő. Így éltek Whitbreadék, a beépített ruhásszekrényeikkel meg a régi mesterek képeivel, a valódi csipkével körülszegett párnahuzataik között, s nem utolsósorban évi öt-tíz ezer fontnyira tehető jövedelmükkel, miközben neki, aki két évvel idősebb is volt Hugh-nál, a végén még valami kis állásért kell kuncsorognia.

Ötvenhárom éves fejjel kilincselnie kell majd ilyen embereknél; nem tudnának-e a számára valami titkári állásocskát, vagy nem szereznék-e be nevelőnek, latinból korrepetálni kisiskolásokat, vagy valami nagyfejű mellé, szaladj-nesze-jánosnak, akármiféle hivatalba, lényeg az, hogy az ötszáza meglegyen évente; mert ha elveszi Daisyt, ennél kevesebből, még az ő, Peter nyugdíját is beleszámítva, nem jönnek ki. Whitbread valószínűleg tudna neki segíteni; vagy akár Dalloway. Egymindegy, úgy érezte, mire kéri Dallowayt. Mert jó fiú, minden tekintetben jó fiú; egy kicsit korlátolt; egy kicsit keményfejű; semmi kétség; de mindenképpen jó fiú. Akármibe fogjon is, mindig ugyanolyan józanul, tárgyszerűen végzi el: a fantázia legkisebb nyoma, a kiválóság egyetlen parányi szikrája nélkül, de – a magafajta embereknél ritkaságszámba menő rendszeretettel. Vidéki földbirtokos élet, az lett volna neki való – csak elpocsékolja legjobb erejét a politikában. Mert a szabadban érezte magát a legjobban, ott volt igazán elemében – lovakkal, kutyákkal; milyen derekasan viselkedett például, mikor Clarissa nagy lompos kutyája valami csapdába veszekedett, és az egyik mancsa majdnem leszakadt, Clarissa pedig se élő nem volt, se holt, és Dalloway intézte az egészet; a kötözést, a sínbe rakást; Clarissának pedig azt mondta, legyen már esze. Talán éppen ezt szerette benne Clarissa – erre volt szüksége! – Nohát, legyen már eszed, kedvesem. Tartsd ezt, fogd azt – és közben egész idő alatt úgy beszélt a kutyához, mintha az is emberi lény lenne.

De azt már hogy tudta lenyelni tőle Clarissa – ahogy a költészetről vélekedett. Hogy hagyhatta, hogy csakugyan így beszéljen Shakespeare-ről például? Mert Richard Dalloway egészen komolyan és ünnepélyesen a hátsó lábaira állt és kijelentette: rendes embernek nem is volna szabad Shakespeare szonettjeit olvasni, mert ez olyasmi, mintha a kulcslyukon hallgatóznánk (egyébként magát a két ember közötti kapcsolatot is helytelenítette). Egyetlen rendes férj sem engedhetné meg a feleségének, hogy egy elvált asszony húgával összejárjon. Hihetetlen! Egyetlen dolgot lehetett volna csinálni vele: megkövezni cukros mandulával – mert ebédeltek éppen. Clarissa azonban mohón itta minden szavát; úgy vélte, ez az őszinteség csak tiszteletet érdemel; ez az önálló gondolkodásmód; isten a megmondhatója, nem Richardot tartotta-e Clarissa a legeredetibb elmének, akivel életében találkozott!

És ez megint olyasvalami volt, ami Sallyvel összefűzte őt. Volt Bourtonban a kertnek egy kis zuga, ahol gyakran sétálgattak kettesben, rózsabokrokkal és óriás káposztafejekkel beültetett, fallal körülvett kis hely – jól emlékezett még rá, ahogy Sally leszakított épp egy rózsát és megállt, csak hogy felkiáltson: milyen csodálatosak is lehetnek a káposztalevelek holdfényben (különös, hogy mindez ilyen élénken él megint az emlékezetében, hogy olyan dolgok jutnak az eszébe, melyekre éveken át egyáltalán nem is gondolt), s aztán könyörgött neki, Peternek, félig tréfásan persze, szöktesse meg Clarissát, kaparintsa el a Hugh-meg a Dalloway-féle emberek, meg az összes hasonszőrűek elől, mentse meg tőlük, mert ezek a – „tökéletes úriemberek” egészen biztosan „megfojtják majd a lelkét” (annak idején még nyakra-főre írta a verseket!), háziasszonyt, igen, azt csinálnak belőle, csak még jobban megerősítik „nagyvilági hölgységében”. De igazságosnak kell lenni Clarissával szemben is. Mert az biztos, hogy Hugh-hoz soha nem ment volna hozzá. Clarissának nagyon pontos elképzelése volt arról, mit is akar tulajdonképpen. Érzelmei, a nagy „lelki élet” annak idején – mindez ez csak a felszín volt, semmi más. Ez alatt a felszín alatt pedig igen sok okosság rejtőzött – jó emberismeret például, mert Clarissa sokkal jobban meg tudta ítélni valakinek a jellemét, mint Sally, s eközben nagyon nőies is maradt; megvolt benne az a rendkívüli képesség – némely nők nagy adománya –, hogy akárhol volt is éppen, légkört, kis világot teremtett maga körül. Belépett egy szobába; ott állt, Peter gyakran látta őt így, egy ház kapujában, kis csoport közepén. És Clarissa volt az, akire emlékezni lehetett. Nem mintha feltűnő jelenség lett volna; még szép sem volt; nem volt benne semmi festői; soha nem mondott különösebben okos dolgokat; csak egyszerűen ott volt; igen, ott volt.

Nem, nem, nem! Már nem szerelmes belé! Csak azt érezte, ahogy viszontlátta ma délelőtt ollói és varróselymei között, estélyére készülődve, csak azt érezte hát, hogy gondolatai nem tudnak elszabadulni tőle; a kép folyton visszatért, akárha a himbálózó vonatfülkében ütődne neki újra meg újra egy alvó útitárs; ami persze nem jelentette azt, hogy szerelmes belé; csak gondolt rá, bírálgatva is akár; és most, harminc év után megint nekifohászkodott, hogy a nő lényét valahogy megmagyarázza magának| Mindenekelőtt azt mondhatta róla: nagyvilági; túl sokat törődött mindig is a rangokkal, a társadalmi pozícióval, a világban való előrejutással – és ez bizonyos értelemben csakugyan így volt; olyannyira, hogy maga Clarissa is beismerte neki. (Könnyen rá lehetett venni, hogy gyengéit beismerje; becsületes volt.) Azt mondta például, ki nem állja a vén skatulyákat, trotlikat, két lábon járó csődtömegeket – és ő, Peter Walsh is nyilván ilyesvalaki volt; valamint, hogy véleménye szerint senki nem engedheti meg magának, hogy csak úgy, zsebre vágott kézzel mászkálgasson a világban; mindenkinek kell valamit tenni, kell valaminek lennie; s ezek a nagy divathölgyek, ezek a hercegnők, ősöreg grófnők, akikkel az ember mindig találkozott Clarissa szalonjában, s akik – Peter véleménye szerint – oly csillagtávol voltak mindattól, ami csakugyan számít! Mégis jelentettek számára valamit. Lady Bexborough például, mondta egyszer Clarissa, milyen szálegyenesen tartja magát (akárcsak Clarissa; soha nem engedte el magát, a szó semmilyen értelmében; egyenes volt, mint a gyertyaszál, s – csakugyan – egy kicsit mindig merev). Azt mondta, ezekben az öreg dámákban van egyfajta bátorság, melyet ő, minél idősebb lesz, annál többre becsül. Volt mindebben egy jó adag Dalloway-beütés; rá lehetett ismerni benne a brit uralkodó osztály közügyekért lobogó, a Brit Birodalomért készségesen síkraszálló, vámreformért küzdő szellemére; ami, már ahogy ez lenni szokott, Clarissán mindinkább elhatalmasodott. S bár kétszer olyan okos volt, mint Dalloway, mégis mindent a férje szemével nézett – s ez is a házasságok egyik tragédiája. Ő, aki olyan önálló szellem volt, most mindent Richard szavaival akart kifejezni – mintha nem tudhatta volna az ember a legutolsó kis vesszőcskéig-pontocskáig, mit gondol Richard a világról: elég volt ehhez csak elolvasni a reggelinél a Morning Post-ot! S ezek az estélyek is, például, ezek is mind Richard kedvéért voltak, vagy legalábbis annak az elképzelésnek a kedvéért, mely Richardról Clarissában élt (mert, hogy Richard iránt se legyünk igazságtalanok, ő bizonyára boldogabb lett volna norfolki földbirtokosként). Clarissa szalonja a nagyvilág igazi gyújtópontjává lett; s az asszonyban megvolt minden képesség, hogy azzá is tegye. Hányszor látta Peter, hogy Clarissa pártfogásába vesz valami pályakezdő, zöldfülű fiatalembert, helyreigazítja ügyeit-bajait, lefarag szögletességéből, kinyitja a szemét; elindítja az életbe. Tömérdek unalmas ember nyüzsgött persze mindig körülötte. Nagy néha azonban ritkaságszámba menő, meglepő emberek is feltűntek társaságában; valami művész, olykor-olykor; egy író; fura szerzetek ebben a menazsériában. S háttérként mindehhez: a látogatások, vizitelések, névjegy-otthagyások, az emberekkel való kedvesség egész bonyolult hálója; virágokkal, apró ajándékokkal való ide-oda szaladgálás. Ez-meg-az Franciaországba utazik – hadd kapjon egy kis gumipárnát; csakugyan önpusztító volt már-már; ez a vége-hossza nincs társadalmi-emberi érintkezés, melyre a magafajtájú úriasszonyok kényszerültek; Clarissa azonban őszintén, természetes ösztöneitől hajtva vetette bele magát tevékenységeibe.

S milyen furcsa: talán az egyik legszkeptikusabb elme volt, akivel Peter Walsh csak találkozott, s talán (ezzel az elmélettel próbálkozott mindig, valahányszor magyarázatot akart találni ennek az asszonynak a lényére, aki némely dolgokban oly átlátszónak, másban viszont oly megmagyarázhatatlannak tetszett), talán így gondolkozhatott: Ha már hanyatlásra ítélt fajhoz tartozunk, ha már süllyedő hajóhoz láncolva élünk (lánykorában Huxley és Tyndall jelentette kedvenc olvasmányait, s azok mindketten rajongtak efféle tengerhajózási témájú hasonlatokért), s mert az egész nem egyéb, mint rossz tréfa, tegyük meg legalább, ami rajtunk áll; enyhítsük fogolytársaink (megint csak Huxley) keserveit; díszítsük börtöncellájukat virágokkal, gumipárnákkal; legyünk olyan kedvesek, amennyire csak lenni tudunk. Hogy ezeknek a ripők isteneknek mégse legyen meg mindenben a kedve! – mert Clarissának az volt a véleménye, hogy az isteneket, akiknek egyébként minden igyekezetük arra irányul, hogy az embereknek fájdalmat okozzanak, hogy az emberek életét megnehezítsék, igén hatásosan ki lehet billenteni szép rendes kerékvágásukból, pusztán azzal, ha valaki, mindenek ellenére, tökéletes úriasszonyként viselkedik. Ez a korszaka közvetlenül Sylvia halála – e szörnyű szerencsétlenség – után kezdődött. Saját szeme láttára ölte meg a nővérét egy lezuhanó fa (egyes-egyedül Justin Parry volt benne a hibás, egyes-egyedül az ő nemtörődömsége), megölte, kislányként még, az élet küszöbén, s micsoda életén talán! mert, ahogy Clarissa mindig mondta, Sylvia volt az egész családban a legtehetségesebb – mindez elég, nagyon is elég ahhoz, hogy valakit keserűvé tegyen. Később aztán már lanyhult valamit iménti meggyőződése; úgy vélte: nincsenek istenek, senkit nem terhel bűn; így alakult ki hát az öncélú-jótevés jegyében álló ateista meggyőződése.

S persze élvezte, mérhetetlenül élvezte közben az életet. Alaptermészete volt ez, hogy élvezzen mindent (habár, Isten a megmondhatója, tartózkodó is tudott lenni; s – így érezte néha Peter Walsh – legfeljebb pár körvonalból álló vázlat végül is, amit így, évek múltán felrajzolhat Clarissáról). Annyi bizonyos, hogy nem élt benne semmiféle keserűség, nem rítt le róla messze az az igyekezet, amely a tisztességes nőket gyakran oly visszataszítóvá teszi, nevezetesen: hogy különösen erényes legyen. Voltaképpen – mindent élvezett. Ha például együtt sétált vele az ember a Hyde Parkban, hol egy virágágy, hol egy babakocsiban ülő kisgyerek volt az, hol meg egy kis dráma, melyet a pillanat törtrészére rögtönzött akár. (Egészen biztos, hogy ezzel a szerelmespárral is szóba elegyedett volna, ha úgy latja, boldogtalanok.) Egészen rendkívüli, finom érzéke volt a komikum iránt, csak éppen: emberekre volt szüksége hozzá, igen, mindig emberekre, hogy ez a tehetsége kibontakozhasson; aminek az eredménye elkerülhetetlenül az lett, hogy idejét ebéd-és vacsorameghívásokkal forgácsolta szét, szüntelen estélyekkel, vége-hossza nincs fecsegéssel, minek során majdnem mindig olyasmit kellett mondania, amit nem is gondolt, s ezzel egyre csak tompította gondolkodása élét, elveszítette azt a képességét, hogy különbséget tegyen. Ott ült az asztalfőn, és hihetetlen erőfeszítéssel társalgott valami öreg mufurccal, aki majd egyszer talán használhat még Dallowaynek – náluk futottak össze talán egész Európa legborzalmasabban unalmas alakjai –, vagy bejött a szalonba Elizabeth, és akkor minden másnak meg kellett szűnnie: miatta. Elizabeth valami felsőbb lányiskolába járt éppen, mikor Peter utoljára Európában volt, kiforratlan, alakulófélben levő, nagy kerek szemű, sápadt kis teremtés, semmiben nem hasonlított az anyjára, hallgatag volt, konok, mindent egészen természetesnek vett, amit kapott, hagyta, hogy anyja mindig akkora hűhót csapjon körülötte, amekkorát csak akar, és a végén egy négyéves kisgyerek gesztusával kérdezte: „Mehetek akkor?” – és, ahogy Clarissa azzal a tréfával vegyes büszkeséggel, melyet maga Dalloway ébresztett benne, elmondta nyomban: ment, hokizni. És most már „bevezették a társaságba” Elizabethet, aki őt nyilván vén trotyakosnak tartja, s egyáltalán: nevet az anyja régi barátain. Ej, nem mindegy? Mert az öregedésért valami kárpótlás is jár, gondolta Peter Walsh, ahogy kalapjával a kezében kilépett a Regent’s Parkból, méghozzá egész egyszerűen ez: szenvedélyek megőrizték hajdani erejüket, de – végre! – azzal a csodálatos képességgel párosulva, mely létezésünk talán legfinomabb fűszere: nevezetesen, hogy az ember kézzelfoghatónak érezheti élményeit, ide-oda forgathatja, mustrálgathatja őket a fényben.

S egy szörnyűséges beismerés (újra feltette kalapját): ma, ötvenhárom évesen, nincs szüksége többé az emberekre. Maga az élet minden pillanata, minden cseppje, ez itt most, ez a perc, ez a napsütés, a Regent’s Park – maga az élet elég. Nagyon is elég, így van. Egy egész élet kevés, ha már valakiben él ez a képesség, kevés, hogy az élet valamennyi jó ízét végigélvezhesse; élvezeteinek minden unciáját kisajtolhassa, értelmének minden árnyalatát felfogja; hiszen sokkal kézzelfoghatóbb, sokkal személytelenebb mindegyik, mint korábban. Képtelenség, hogy még egyszer annyit szenvedjen, mint ahogy Clarissa annak idején megkínozta. Órák hosszat (Isten óvjon, hogy valaki meghallja, mikor ilyesmit kiejt a száján!), mit órák: napok hosszat eszébe se jutott Daisy.

De hát akkor szerelmese belé egyáltalán, gondolta, ahogy eszébe jutott hajdani nyomorúsága, kínja, hihetetlenül heves szenvedélye? Ez most valami egészen más volt – sokkal kellemesebb az akkorinál mert az igazság az, hogy – miképp is lehetne másképp? Daisy volt szerelmes őbelé. S talán ez volt az oka annak is, hogy mikor a hajó kifutott a kikötőből, ő olyan hihetetlen megkönnyebbülést érzett, hogy még talán soha nem kívánta annyira az egyedüllétet, mint akkor; s hogy bosszantotta, ott találva kabinjában Daisy apró figyelmességeinek megannyi kézzel fogható nyomát – szivart, kis leveleket, útitakarót. S egyáltalán, aki egy kicsit is őszinte önmagához, megmondhatja: ötvenen fölül nincs már szükség emberekre; és már ahhoz sincs kedve az embernek, hogy – mint korábban – örökké áradozzon a nőknek: milyen csinosak; igen, gondolta Peter Walsh, ez az, amit a legtöbb ötvenesnek be kellene ismernie, ha egy kicsit is őszinte lenne magához.

Csak akkor ezek a meglepetésszerű érzelmi rohamok – ezek a könnyek ma délelőtt, ez mind mi volt? és mit gondolhat róla ezek után Clarissa? Bolondnak tartja, nyilván, s bizonyára nem is először. Féltékenység, igen, itt van a kutya elásva – a féltékenység, mely túlél minden más emberi szenvedélyt, gondolta Peter Walsh, kartávolságnyira maga elé tartva zsebkését. Találkozgat néha Orde őrnaggyal, írta legutolsó levelében Daisy; s nem volt felőle semmi kétség, nagyon is célzatosan írta ezt; azért, hogy féltékennyé tegye őt; látta szinte az asszonyt, ahogy homlokát ráncolva töpreng, mit is írhatna, hogy valamiképpen fájdalmat okozzon neki; mégis: ez semmit nem változtat a dolgon; Peter Walsh őrjöngeni tudott volna! Ezt az egész angliai utat, valamennyi fáradságával együtt, az ügyvédeinél való kilincselést s minden mást, ezt sem azért vállalta, mintha olyan nagyon feleségül akarná venni Daisyt, hanem azért, hogy megakadályozza őt, nehogy valaki máshoz menjen férjhez. Ez kínozta, ez az érzés rohanta le egy pillanat alatt, amikor viszontlátta Clarissát – viszontlátta, méghozzá ilyen nyugodtan, hűvösen, ruháival vagy ki tudja, mivel pepecselve; igen, rádöbbent, mi mindentől megkímélhette volna Clarissa, s hogy lám, mit csinált belőle – nyüszítő, sírós vén szamarat. De hát a nők, gondolta, becsattintva zsebkését, nem is tudják, mi a szenvedély. Fogalmuk sincs róla, mit jelent a szenvedély a férfiak életében. Clarissa is – hideg volt, mint egy jégcsap. Ott ült mellette a díványon, kezébe tette a kezét, arcon csókolta és – megérkezett a kereszteződéshez.

Gondolatait most egy hang zavarta meg; törékeny, reszketeg hang, irány nélkül, erőtlenül, kezdet és vég nélkül bugyogott fel valahonnét, elhalóan, sipákolva, minden emberi értelemtől lecsupaszodva szivárgott elő, ilyesféleképpen:

i öm faa öm szu

fu szvi tu ém ó –

kor nélküli, nem nélküli, hang, mint valami réges-régi, föld mélyéről feltörő forrás hangja; mely éppen a Regent’s Park-i földalatti állomással szemközt válik hallhatóvá hirtelen, felszínre bukva egy sovány, ingadozó alakból, olyasféle alakból, mint egy kémény, egy rozsdás pumpa vagy szélkorbácsolta, örökkön-örökké lombtalanságra kárhoztatott fa, melynek ágai között átsüvít a szél és

i öm faa öm szu

fu szvi tu ém ó,

Így énekel, s a fa közben egyre csak hajladozik, nyög, recseg-ropog a szűnni nem akaró viharban.

Korokon át, ősidőktől – amikor még ott, ahol ma utcakövek borítják a földet, mindent fű borított, mocsár takart, az agyarak és a mamutok korán át, a néma napkelték korán át – ott állt ez a viharverte nő – mert az alakot női ruha fedte –, jobb kezét előrenyújtva, balját a szívére szorítva, és a szerelemről énekelt – a szerelemről, mely egymillió évet túlél, a szerelemről, mely mindörökre megmarad, eldalolta, hogy sétálgatott vele kedvese, aki immáron évszázadok óta halott, valami évmilliókkal ezelőtti májusban; de az évszázadok során, melyek hosszúak, nagyon hosszúak, mint a nyári napok, és, így emlékezett rá legalábbis, vörös őszirózsákat lobogtatnak lángolón, kedvese eltávozott tőle; a halál szörnyű sarlója végigsuhant a hatalmas hegyvonulatok hátán, s ő, amikor végre lehajtotta hófehér, ősöreg fejét a földre – kiégett, jéghideggé hűlt salakként –, könyörögni kezdett az istenekhez, tegyenek mellé egy csokor bíbor színű hangát, simogassa a távozó nap utolsó sugaraival e virágokat; mert akkor vége tenne majd e világmindenség nagy komédiájának.

De amikor a Regent’s Park-i földalatti állomással szemközt feltört ez az ősrégi ének, a föld még mindig zöld volt, virágzó zöld; s a bugyborékoló, el-elcsukló hajdankori ének, bármilyen durva szájból tört is elő, föld repedéséből szinte, iszap borította gyökerek és rothadó füvek közül; mégis: végtelen idők csomós gyökérzetén áramlott keresztül, csontok és kincsek roncsain át szivárgott, és folyt, folyt patakokban az aszfalton, végig a Marylebone Roadon, le Euston felé, nedves, termékenyítő nyomot hagyva maga után.

Gondolatban még mindig ott kóborolva, azon az őskori májuson, oldalán hajdankori kedvesével, tízmillió év múlva is itt áll majd ez a rozsdás pumpa, ez a viharverte nőalak, egyik kezét rézgarasokért nyújtja, a másikat szívére szorítja, itt áll majd, s emlékezik: hogy barangolt errefelé, ahol most a tenger hömpölyög, májusban; hogy kivel, nem is érdekes különösebben – egy férfival, ó, igen, egy férfival, aki szerette. A közben eltelt korok azonban elmosták már egy kicsit annak a régi-régi májusi napnak megannyi tiszta körvonalát; a ragyogó szirmú virágokat ezüstös dér lepte be; s ő már nem látta, miközben így könyörgött a férfihoz (mert semmi kétség, ez történt): „Nézz, ó, nézz a szemembe odaadó, drága szemeddel”, nem látta már a barna szemeket, a fekete szakállas, napsütötte arcot, csak egy előtte felmeredő alakot látott, árnyalakot, annak csicseregte oda a nagyon-nagyon öreg emberek madárhoz hasonlatos élénkségével: „Nyújtsd a kezed, hadd szorítom gyengéden az enyémbe” (mit is tehetett volna Peter Walsh, mielőtt taxiba ült, odanyújtott egy pénzdarabot a szegény szerencsétlennek), „s ha meglátják is, számít-e?”, tűnődött a vénasszony, s kezét szívére szorítva, mosolyogva rejtette rongyaiba shillingjét, s mintha minden kíváncsiskodó szem kihunyt volna, a mellette elhaladó nemzedékek pedig – csak úgy nyüzsögtek az utcán a dolgukra siető középosztálybeliek – eltűntek, falevelekként, melyek csak arra valók, hogy letapossák őket, beszívja, átitassa, termékeny földdé rothassza őket ez az örök tavasz –

i öm faa öm szu

fu szvi tu ém ó.

– Szegény öregasszony – mondta Rezia Warren Smith.

Szegény, öreg roncs – mondta ő; az útkereszteződésnél várták, hogy átmehessenek.

S ha netalán égy esős éjszaka lenne épp? S ha az apja vagy valaki, aki az embert még jobb napokból ismeri, erre jönne, s látná, hogy itt áll a csatornában! Egyébként hol alhat éjjelente?

Derűsen, majdhogynem boldogan kígyózott a hangok fonala, szabadon tekergett a levegőben, akárha füst száll fel a kunyhó kéményéből a hatalmas bükkök törzsén gyűrűzve végig, kibukkanva aztán kékes kis felhőként a lombkoronák csúcsánál. – S ha meglátják is, számít-e?

Rezia, amióta csak boldogtalan volt, már hetek óta, valamiféle jelentőséget tulajdonított a körülötte történő dolgoknak, néha pedig az volt az érzése, szeretne odaszaladni barátságos, bizalmat keltő külsejű járókelőkhöz, megállítani őket, s elmondani: „Olyan boldogtalan vagyok”; s akkor ez az öregasszony, aki itt az utcán énekelte az imént: „S ha meglátják is, mit számít?”, hirtelen mintha arról győzte volna meg, hogy – minden jó lesz megint. Úton voltak már Sir William Bradshaw-hoz, Rezia úgy találta, igen jó csengésű név; s az orvos minden bizonnyal ott helyt meggyógyítja Septimust. S ni csak: ez itt egy söröskocsi, szürke lovak, szalmafonattal a farkukon; s amott meg: újságok plakátjai. Ez az egész boldogtalanság nem egyéb, mint egy ostoba, rettentően ostoba álom!

Keresztülvágtak hát az úttesten, Mr. és Mrs. Septimus Warren Smith; s volt-e rajtuk egyáltalán valami feltűnő? amiből a járókelők megsejthették volna, hogy itt megy egy fiatalember, aki roppant üzenetet hoz a világnak, s aki mindezen felül a legboldogabb s egyben a legnyomorultabb ember a világon? Talán lassabban mentek, mint mások, a fiatalember járásában volt valami tétovaság, mintha úgy vonszolná magát, de hát érthető is, hogy egy ilyen kishivatalnok, aki talán évek óta most megy végig először hétköznap délelőtt, ebben az órában a West Endnek ezen a részén, érthető is, hogy állandóan felpillant az égre, s egyáltalán, hol ezt nézi meg, hol azt, mintha a Portland Place valamiféle szoba lenne, ahova a család távollétében érkezett, vászon védőhuzat van a kristálycsillárokon, s a gondnoknő, fellebbentve a hosszú függönyök egy-egy szárnya-sarkát, hogy bágyadt, poros fénycsíkok hulljanak elhagyottnak látszó, ritkaságszámba menő karosszékekre, elmondja a látogatóba jött idegennek, milyen csodálatos ház ez itt; milyen csodálatos, de, gondolja a látogató, milyen különös is egyben.

Külseje után hivatalnoknak hihette volna akárki, igaz, jobbféle hivatalnoknak; mert barna cipőt viselt; keze is művelt emberről árulkodott; arcéle ugyanígy – ez a szögletes, horgas orrú, értelmes érzékeny profil; de már ajkai nem annyira, az ajkai egy kicsit ernyedtek voltak; a szemei pedig (ahogy a szemek általában) egyszerűen csak: szemek; nagy, dióbarna szemek; úgyhogy, mindent egybevéve, határeset volt Septimus, nem tartozott sem ide, sem oda; lesz majd egyszer talán egy háza Purleyben, autója, esetleg, vagy az is meglehet, hogy élete végéig ott lakik majd mindenféle mellékutcák bútorozott szobáiban; éli az afféle félművelt autodidakták életét, akik egész műveltségüket könyvekből szerezték este, napi munkájuk után olvasott kölcsönkönyvtári könyvekből, melyeket íróktól levélileg kapott tanácsok alapján válogattak össze.

Ami viszont az élmények másik alapvető körét illeti, azokat az élményeket, melyekre az ember egymaga tesz szert – szobájában, irodájában, erdőn-mezőn vagy akár London utcáin sétálgatva –, Septimus is megszerezte; már gyerekfejjel elment hazulról, az anyja volt az oka, mert hazudott; s mert ő maga már ötvenedszer jött le piszkos kézzel teához; s mert úgy gondolta, hogy költőnek nem sok jövője lehet Stroudban; így aztán, csak kishúgát avatva a dologba, Londonba ment, nem hagyott hátra mást, csak egy képtelenül hangzó levelet, ahogy ez – tudta – nagy emberek szokása volt: ilyesfajta levelekre bukkan rá később a világ, mikor már a nagy férfiú küzdelmei köré koszorú fonódik. London milliószámra nyelte el már a Smith nevű fiatalembereket; és nem sokat adott afféle fantasztikus keresztnevekre sem, mint Septimus, mellyel szülei, úgy vélték, oly ritka előnyöket biztosíthatnak fiuknak. Ha valaki a Euston Road egy kis mellékutcájában bérel szobát, nyakra-főre adódnak mindenféle élményei, melyek két év alatt sovány, szigorú, már-már ellenséges arcot faragnak hajdani ártatlan, rózsás pufók képéből. De mi mást mondhatott volna minderről még a legjobb barát is, mi mást, mint amit egy kertész mond, mikor egy reggel az üvegházba belép, 5 felfedezi valamely növény új virágát: Kinyílt; kinyílt, hiúságból, becsvágyból, idealizmusból, szenvedélyből, magányból, bátorságból, lustaságból; azokból a nagyon-nagyon jól ismert magvakból, mélyek, egyberázva mind (egy Euston Road környéki szobában), félénkséget neveltek ki benne, dadogást, önmaga tökéletesítésének vágyát, szerelmét Miss Isabel Poole iránt, aki a Waterloo Road-i egyletben Shakespeare-ről tartott előadásokat.

Nem Keatsre hasonlít-e?, kérdezte a lány; s azon töprengett, hogyan kóstoltathatná meg vele az Antonius és Cleopatra gyönyörűségeit, s mind az összes többiből is egy kicsit; könyveket kölcsönzött neki; levéltöredékeket írt hozzá; olyan tüzet gyújtott benne, amilyen csak egyszer lobban fel egy életben, forróság nélkül, s ez a tűz végtelenül éteri, anyagtalan rőtarany fénnyel vonta be Miss Poole-t; az Antonius és Cleopatrá-t, a Waterloo Roadot. Szépnek látta, csalhatatlanul okosnak hitte Miss Poole-t; álmodozott róla, verseket írt hozzá, melyeket azután, tartalmukat láthatóan figyelmen kívül hagyva, a múzsa piros tintával kijavítgatott; s egy este megpillantotta őt, ahogy zöld nyári ruhában áthaladt egy téren a házak közt. Kinyílt hát, mondta volna a kertész, belépve az üvegházba; ha eljött volna, vagyis: ha azokon az estéken eljött volna hozzá valamikor, s ott találta volna, ahogy éppen összetépi a teleírt papírt; látta volna talán, ahogy éjjel három órakor befejez egy mesterművet, s kirohan hazulról, csatangol az utcákon; ahogy egyik nap templomba jár és böjtöl, másnap viszont leissza magát, falja Shakespeare-t, Darwint, A civilizáció történeté-t és Bemard Shaw-t.

Valami nincs rendjén, ezt Mr. Brewer nyomban észrevette; Mr. Brewer, a Sibley és Arrowsmith-cég – Árverési és Hites Becsüs, Ingatlanügynökség – üzletvezetője; valami nincs rendjén, gondolta, s mivel mindig atyailag bánt a fiatalemberekkel, Smith képességeiről pedig egyébként is igen jó véleménnyel volt, mondván, tíz-tizenöt év múlva megéri még, hogy a belső teremben ül majd, bőr karosszékben, üvegmennyezet alatt, körülötte a nagy irattárolók, igen, mindez így lesz, „ha vigyáz addig az egészségére”, mondta Mr. Brewer, mert itt volt a fő veszély – Septimus igencsak sápkórosnak látszott; főnöke azt tanácsolta hát neki, futballozzon, meghívta vacsorázni, s úgy vélekedett, az sem lehetetlen, hogy fizetésemelésre javasolja, amikor azután olyasvalami történt, ami Mr. Brewer sok-sok számítását halomra döntötte, irodájából a legtehetségesebb fiatalembereket kiragadta, végül pedig – íme, milyen szemtelenül, milyen alattomosan nyújtotta ki kezét Európa háborúja, ha valami kellett neki! – összetörte gipsz Ceres-figuráját, lukat vágott a gerániumágyások közé, Mr. Brewer Muswell Hill-i otthonában pedig teljesen tönkretette a szakácsnő idegeit.

Septimus az elsők között jelentkezett önkéntesnek. Franciaországba ment, harcolni valamiféle Angliáért, mely számára addig jóformán csak Shakespeare drámáiból és Miss Isabel Poole-ból állt (ahogy a lány, zöld ruhában, átsétált egy téren). Ott, a lövészárokban ment végbe rajta az az átalakulás, melyet Mr. Brewer olyannyira üdvösnek tartott, s amiért futballozni küldte; a változás, mondhatni, azon nyomban megtörtént, Septimus egyre férfiasabb lett; előléptették; felhívta magára elöljáró ja figyelmét, sőt, ez a tiszt, egy bizonyos Evans, még rokonszenvével is kitüntette. Olyanok voltak ők ketten, mint ha két kutya játszadozik a kandalló előtti szőnyegen; az egyik papírgombócot tépdes, morog, csattogtatja fogát, bele-beleharap az öregebbik kutya fülébe; az meg csak fekszik ott, nagy álmosan, rá-rápislog a tűzre, felemeli a mancsát, jóakaratú mordulással fordul a másik felé. Örökké csak együtt lettek volna, mindent együtt akartak csinálni, folyton civakodtak. Amikor azonban Evans (nagy csontú, vörös hajú férfi, nők társaságában mindig roppantul tartózkodó; Rezia, aki egyetlenegyszer látta csupán, „nagyon nyugodt embernek” tartotta), amikor tehát Evans röviddel a fegyverszünet előtt elesett Olaszországban, Septimus egyáltalán nem mutatta, igen, egyetlen érzelmi rezdüléssel nem árulkodott olyasmiről, hogy itt egy nagy barátság ért véget, sőt, még büszke is volt magára, hogy alig érez valamit, s amit érez, azt is nagyon-nagyon józanul csupán. Megtanította valamire a háború! Csodálatos, csakugyan! Végigcsinálta az egész Nagy Hűhót – barátság, világháború, halál, előléptetés –, most még harmincéves sincs, és megúszta ép bőrrel. Ebben igaza is volt. Az utolsó gránátok is elhibázták. Közönyösen szemlélte, hogy pukkannak szét. Béke lett újra; ő pedig ott volt Milánóban, egy vendéglős házába beszállásolva; a háznak udvara volt, vödrökben virágok, asztalok kinn a szabadban, lányok – kalapokat készítettek –, s Septimus egy este, mikor hirtelen rátört valamiféle félelem (hogy nem képes érezni többé), eljegyezte Lucreziát, a fiatalabbikat.

Mert most, hogy mindennek vége volt, a fegyverszünetet aláírták, a halottakat eltemették, most már, mindenekelőtt este, a félelemnek ezek a hirtelen villámcsapásai törtek rá: hogy nem képes érezni többé. Ha benyitott a szobába, ahol a fiatal olasz nők ültek és kalapokat készítettek, látta, hallotta őket; drótokat egyenesítgettek, körülöttük színes üveggyöngyök tálszámra; kanavászformákat forgattak ide-oda; az asztal tele volt tollakkal, flitterrel, selyemszálakkal, szalagokkal; ollók koppantak az asztal fáján; hozzá azonban mintha valami nem ért volna el; nem tudott érezni semmit. Az ollók kopogása, a lányok nevetgélése, ez a kalapkészítősdi mégis valami menedéket jelentett a számára; biztos volt benne, hogy itt jó helyen van; van egy hely, ahol megbújhat. De hát – egész éjszaka mégsem ülhetett itt. Mert ott voltak ezek a hajnalok, ezek a hirtelen megébredések. Ágya mintha zuhant volna; s ő együtt zuhant az ággyal. Ó, ha körülötte lennének az ollók, a kalapformák, a lámpafény! Megkérte Lucrezia, a fiatalabbik lány kezét; Lucreziáét, aki mindig olyan vidám volt, olyan szertelen, s olyan gyakran emelte magasba kis könnyed művészujjait, mondván: „Ezekben minden benne van.” Selymek, tollak, az ég tudja, mi még, mind olyan volt neki, mintha élne.

– A kalap az, ami a leginkább számít – mondogatta közös sétáik során. Valahány kalap csak elhaladt mellettük, mindet végigmustrálta; és a nők kabátját, ruháját, tartását, azt is. S ha valaki rosszul öltözött, túlöltözött volt netalán, nyomban megjegyzést tett rá; nem indulatosan, csak valamiféle türelmetlen kézmozdulattal, akár egy festő, aki megsemmisítő véleményt mond egy nyilván jó szándékkal készült giccsről; s aztán, bár némi kritikai éllel, mégis kicsinyeskedés nélkül dicsért valami kiszolgálólányt: lám csak milyen szépen kicsinosította magát abból a kevéskéből; majd, most már minden fenntartás nélkül, lelkesen és hozzáértően elemezte egy francia nő eleganciáját, aki éppen csincsillában, nagyestélyiben, gyöngyökkel a nyakán kiszállt kocsijából.

– Gyönyörű! – suttogta, oldalba bökve Septimust: nézze ő is. A szépség azonban – mintha csak üveglap mögül villant volna elő. Még a finomságok ízei (Rezia szerette a fagylaltot, csokoládét, édességet) sem vonzották többé. Csak letette csészéjét a márványasztalkára. Nézte az embereket odakinn; úgy látszott: boldogok, összefutottak az utca közepén, odakiabáltak egymásnak, nevetgéltek, semmiségeken veszekedtek. Ő azonban nem érzett ízeket, nem érzett semmit. Itt, a cukrászdában, a kis asztalok közt, a fecsegő-futkosó pincérek között is elfogta a páni félelem – az, hogy nem tud érezni többé. Pedig értelmesen tudott gondolkozni közben; olvasni – Dantét, például –, és nem is ment túlságosan nehezen („Rakd le már azt a könyvet, Septimus” – mondta Rezia, lassú mozdulattal becsukva az Infernó-t); össze tudta adni a számláját; az agyával nem volt semmi baj; a világban kellett lennie hát a hibának, amiért ő nem tudott érezni többé.

– Az angolok olyan hallgatagok – mondta Rezia. De neki ez tetszik. Tiszteletet érzett az angolok iránt; szerette volna látni Londont, az angol lovakat, a csináltatott öltönyöket, s eszébe jutott, hogy egy nagynénjétől, aki Angliába ment férjhez, s a Sohóban lakott, hallotta, milyen csodálatosakba londoni üzletek.

Lehetséges, gondolta Septimus, a vonatablakból nézegetve újra Angliát, miután Newhavenben partra szálltak, lehetséges, hogy a világnak semmi értelme nincs.

Hivatalában is előléptették, felelősségteljes beosztást kapott. Büszkék voltak rá; a kitüntetéseire. – Ön megtette a kötelességét; most mi jövünk – így kezdte Mr. Brewer; s be sem tudta fejezni a mondatot, boldog megindultság vett rajta erőt. Septimus és Rezia kivett egy szép lakást a Tottenham Court Roadon.

És Septimus ott újra elővette Shakespeare drámáit. Az a gyerekes érzés, a nyelvnek ez a hajdan oly szédítő-mérgező hatása – az Antonius és Cleopatrában például hol volt mindez immár! Mert lám, hogy megvetette Shakespeare az emberiséget – a pompát, a fényes ruhákat, a gyermekáldást, a száj és a has esendőségeit! Septimus előtt mindez egyszeriben megvilágosodott; az üzenet, melyet a szép szavak hordoztak. A titkos jel, melyet az egyik nemzedék virágnyelven ad tovább a másiknak, nem egyéb, mint: undor, gyűlölet, kétségbeesés. S ugyanez a helyzet Daniéval is. S nemkülönben (fordításban) Aiszkhülosszal. Rezia pedig ott ült közben az asztalnál, és kalapokat javítgatott. Kalapokat, Mrs. Filmer barátnőinek; kalapokat, óraszám. Arca sápadt volt, titokzatos, mint valami víz alatt lebegő, megfulladt virág, gondolta Septimus.

– Az angolok olyan komolyak – mondogatta Rezia mostanában, karját Septimus nyaka köré fonta, arcát arcához dugta.

Shakespeare számára férfi és nő szerelme is visszataszító volt. Főleg élete vége felé a párzásról, a nemi érintkezésről csak azt gondolta már: „valami bűzlik”. Rezia azonban ragaszkodott hozzá, hogy gyerekeik legyenek. Hiszen öt éve házasok immár.

Együtt jártak a Towerba; a Viktória és Albert Múzeumba; ott tolongtak a bámuló tömeg közt, mikor a király megnyitotta a parlamentet. S aztán ott voltak ezek az üzletek is mind – a kalapüzletek, ruhaüzletek, a bőrdíszműves kirakatok, melyek előtt Rezia mindig megállt, és csak nézett, nézett. De nem – neki mindezen felül még egy kisfiú is kellett volna.

Egy kisfiú, aki Septimusra hasonlít, mondta. Persze, ki hasonlíthatna egyáltalán Septimusra; ki lehetne olyan gyengéd, mint ő; és mégis olyan komoly; ilyen okos. Nem olvashatna azért ő is egy kis Shakespeare-t? Nehéz szerző-e Shakespeare, tudakolta.

Lehetetlenség gyereket világra hozni – erre a világra! Nem lehet mégse örökké csak szaporítani a szenvedést, nem lehet növelni ezeknek a kéjsóvár állatoknak a számát, akik tartós érzésekre képtelenül, kényük-kedvük, hiúságuk hullámain hánykolódnak, ficánkolnak ide-oda.

Nézte Reziát szabás közben, formázás közben, ahogy az ember egy fűben ugrándozó, fel-felröppenő madarat néz, anélkül, hogy akár egy ujjal is hozzá merne nyúlni. Mert az igazság az (Rezia ne is tudja meg inkább!), hogy az emberekben csak annyi jóság, annyi felebaráti szeretet él, amennyivel a pillanat gyönyörét fokozhatják. Az emberek – falkákba verődve vadásznak. Falkáik pusztítva végigszáguldanak a sivatagon, aztán üvöltve tűnnek el a vadonban. És veszni hagyják, aki elhull. Arcukat máz rejti, grimaszok. Itt van ez a Brewer például, a hivatalban, suvikszolt bajuszával, koralltűjével, fehér nyakkendőjével, nyájas modorával – és belül csupa hidegség, csupa nyirok, ragacs –, Brewer, akinek a gerániumágyásait elpusztította és a szakácsnőiének az idegeit is tönkretette a háború; vagy Amelia Hogyishívják, aki pontosan öt órakor mindegyiküknek behoz egy csésze teát, ez a gúnyosan vigyorgó, ocsmány kis hárpia; és az összes Tomok meg Bertie-k, keményített ingmellükkel, akik csak úgy izzadják magukból kövér cseppekben a bűnt. Nem vették észre még, hogy meztelenül rajzolta le őket jegyzettömbjébe, ahogy bohóckodnak. Az utcán szállítókocsik robogtak el előtte; az újságok plakátjairól maga a borzalom üvöltött; bányaomlás alá temetett férfiak; elevenen elégett nők; s akkor hirtelen feltűnt egy kis csapat: nyomorékok és eszelősök, akik, hogy részvétet keltsenek maguk iránt, vagy hogy az utca (harsányan derülő) népét szórakoztassák, felvonultak ekképpen, fejükkel bólogatva, vigyorogva botorkáltak el előtte a Tottenham Court Roadon, félig mentegetőzve, félig diadalmasan mutogatva fűnek-fának megválthatatlan nyomorúságukat. És ő is – csak nem fog a végén megőrülni ő is?

Teánál Rezia elmesélte neki, hogy Mrs. Filmer lánya gyereket vár. S ő, Rezia sem akar megöregedni anélkül, hogy ne lenne gyereke! Olyan magányos, olyan boldogtalan! Ekkor sírta el magát először házasságuk során. Septimus mintha nagy messziről hallotta volna sírását; hallotta, nagyon is jól; felfogta, megértette; összevetette egy dugattyú sípoló zajával. Érezni azonban semmit nem érzett.

A felesége sírt, és ő nem érzett semmit; s ez a zokogás, a kétségbeesett, csendes, vigasztalan kis hangok mind-mind még egy lépést jelentettek a szakadékhoz vezető útján.

Végül aztán, őszintétlenségének teljes tudatában, szinte automatikusan, színpadias mozdulattal tenyere közé ejtette fejét. Hát megadta magát; most már másoknak kell rajta segíteniök. Hívnia kell őket valahogy. Megadta magát.

Semmi nem tudta kizökkenteni ebből az állapotából. Rezia lefektette. Orvosért küldött – kihívta Mrs. Filmer dr. Holmesát. Dr. Holmes megvizsgálta Septimust. Semmi baja, mondta végül dr. Holmes. Ó, micsoda megkönnyebbülés! Milyen kedves ember, milyen jó ember!, gondolta Rezia. Ha kedve támadna, vigye el valami kabaréba, mondta még dr. Holmes. Vagy vegyen ki Septimus szabadnapot, és menjen golfozni a feleségével. S miért ne próbálkoznának meg két bromid-tablettával is, egy pohár vízben feloldva, este, lefekvés előtt? Ezekben a régi bloomsburyi házakban, mondta dr. Holmes, megkopogtatva a falat, gyakran nagyon szépek maguk a falak is, teljes őrültség tehát, hogy a tulajdonosok így agyontapétáznak mindent. Épp a minap, meglátogatván egyik betegét, Sir Ez-meg-Azt, a Bedford Square-en…

Nem volt hát ürügy; semmi baj nem volt vele, kivéve az a Bűn, melyért az emberi természet halálra ítélte őt; hogy nem képes érezni. Nem sokat izgatta, amikor Evanst megölték; ez volt a legrosszabb; de összes többi bűnei is felemelték fejüket, fenyegetően integettek ujjúkkal, csúfolták, gúnyolták, az ágy végében hajladozva kora hajnali órákon mozdulatlanul, megaláztatásának teljes tudatában heverő testét; hogy elvette a feleségét, szerelem nélkül, becsapta, elcsábította; Miss Isabel Poole-t is megbotránkoztatta, s egyáltalán: a bűn himlőfoltjai-hegei úgy elborították, hogy a nők megborzongtak, ha csak ránéztek az utcán. Az emberi természet ítélete pedig az ilyen szerencsétlenek fölött: halál.

Dr. Holmes újra eljött. Ahogy megjelent, magas termetével, eleven arcbőrével, cipőjét gondosan letörölve, megnézegetve önmagát a tükörben, mindent egyetlen kézmozdulattal félresöpört – fejfájást, álmatlanságot, szorongást, álmokat –: idegtünetek, mondta, semmi egyéb. Ha ő, dr. Holmes, észreveszi, hogy akár csak egy negyed kilóval is kevesebb hetvenhárom kilónál, hát azonnal még egy tányér zabkását kér reggelire a feleségétől. (Reziának is meg kell tanulnia zabkását főzni.) De, folytatta, egészségünk javarészt rajtunk múlik. Érdeklődnünk kell mindenféle apróság iránt; szenvedélyünk kell hogy kialakuljon. Felütötte a Shakespeare-kötetet – Antonius és Cleopatra; félretolta Shakespeare-t. valami jó kis hobby, mondta dr. Holmes, hiszen ő maga is, lám, nem annak a képességének köszönheti-e pompás egészségét (pedig egy hajszálnyit sem dolgozik kevesebbet az átlag londoninál), annak a képességének, hogy betegeiről minden további nélkül át tud kapcsolni más hullámsávra, mondjuk – antik bútorokra? S ha szabad megjegyeznie, milyen pompás fésűt hord a hajában Mrs. Warren Smith!

Amikor aztán újra jött az átkozott hülyéje, Septimus nem volt hajlandó még csak fogadni sem. Nem hajlandó, csakugyan?, mondta dr. Holmes szeretetreméltóan mosolyogva. Nem volt mit tennie hát, barátságosan félre kellett tolnia útjából ezt az elragadó kis hölgyet, Mrs. Smitht, hogy mégis bejusson a férje hálószobájába.

– Nahát, begyulladtunk egy kicsit, mi? – mondta, ezt is nagyon szeretetreméltóan, azzal letelepedett betege mellé. Hát csakugyan olyasmiről beszélt a feleségének, aki jóformán gyerek még, s ráadásul külföldi is, nemde, arról beszélt, hogy öngyilkos lesz? Nem gondolja-e, hogy ily módon igencsak furcsa képet fest az angol házasemberekről? Mert hát nincsenek-e egy férjnek bizonyos kötelességei is a feleségével szemben? Nem lenne jobb, ha belefogna valamibe inkább, ahelyett, hogy itt hever naphosszat az ágyban? Negyven év orvosi gyakorlata szól belőle – és Septimus igazán hihet dr. Holmesnak: nincs semmi, de semmi baja. S ha legközelebb eljön majd, reméli, mondta dr. Holmes, nem találja már ágyban, s nem kell olyasmit hallania, hogy gyötri a feleségét, ezt a bájos kis hölgyet.

Az emberi természet, semmi egyéb, az volt a sarkában tehát – a véreres orrlikú, undok állat. Holmes volt a sarkában. Mert dr. Holmes napról napra eljött. Mihelyt egy kicsit is meginogsz, jegyezte fel Septimus egy képes levelezőlap hátuljára, az emberi természet már a sarkadban van. Holmes a sarkadban van. Kettejük egyetlen esélye a menekülésre, ha elszöknek, anélkül, hogy dr. Holmes akár csak sejtene is valamit a tervükről; elszöknek. Olaszországba – vagy akárhova, akárhova.

Rezia azonban nem értette meg őt. Hiszen dr. Holmes olyan kedves ember. Olyan együttérzéssel kezeli Septimust. És csak segíteni akar nekik, mindkettőjüknek, nem azt mondta? Négy kis gyereke van, őt pedig még teázni is meghívta, újságolta Septimusnak.

Elhagyták hát. Az egész világ így kiáltott felé: öld meg magad, öld meg magad, értünk! De hát miért kellene megölnie magát – értük? Szeret enni; melegen süt a nap; s hogyan ölje meg magát, egyáltalán: hogy fogjon hozzá? egy konyhakéssel talán, pfuj, patakokban dőlne a vér, vagy nyissa ki a gázcsapot? Nagyon gyengének érezte magát bármihez; felemelni is alig tudta a kezét. Mindettől eltekintve, persze, ahogy ilyen szálegyedül maradt, elítélve, elhagyatva, magányosan, mint csak azok, akik nagyon közel vannak már a halálhoz, volt a dologban valami gyönyörűség is; ez a végtelen kifinomult elszigetelődés; ez a szabadság, melyet csak az élvezhet, aki nem kötődik már sehova. Holmes nyert, hogyan is másképp! a véreres orrlikú bestia nyert. De még Holmes keze sem ér el idáig, ehhez a végső, világ peremére szorult maradékhoz, a kitaszítotthoz, aki csillagmesszeségből néz vissza a lakott földre aki vízbe fúlt tengerészként hever a világ partjain.

S ebben a pillanatban (Rezia vásárolni volt) bekövetkezett a nagy Megvilágosodás. A paraván mögül egy hang szólította; Evans hangja. Körülvették hát a halottak.

– Evans, Evans! – kiáltotta.

Mr. Smith önmagával veszekszik, kiáltotta Mrs. Filmernek a konyhában Ágnes; a cselédlány. – Evans, Evans! – azt hajtogatta éppen, amikor bevitte neki a tálcát. Hogy megijesztette! Szaladt is vissza a lépcsőn, ahogy csak bírt.

És akkor megérkezett Rezia, kezében virágcsokor, keresztülment a szobán, és a rózsákat beletette egy vázába, melyre épp a nap sugara hullt; s aztán nevetve ugrándozott körbe a szobában.

Nem tehetett mást, mondta Rezia, meg kellett vennie a rózsákat; egy öregember árulta az utcán. Kár, hogy már alig élnek, mondta, ide-oda rendezgetve a virágokat.

Egy ember állt tehát odakint; bizonyára Evans; és a rózsákat, melyekről Rezia azt mondja, hogy már alig élnek, ő szedte, görög mezőkön. A kommunikáció: egészség, a kommunikáció: boldogság. A kommunikáció, motyogta.

– Mit mondasz, Septimus? – kérdezte halálra rémülten Rezia; mert megint: magában beszél.

Gyorsan elküldte Ágnest dr. Holmesért. A férje, mondta Rezia, megőrült. Már őt is alig ismeri meg.

– Vadbarom! Vadbarom! – kiáltotta Septimus, amikor meglátta a szobába belépő Emberi Természetet, vagyis dr. Holmest.

– No de mire jó ez, mire jó ez? – mondta dr. Holmes a világ legszeretetreméltóbb hanghordozásával. – Butaságokat beszélünk összevissza, csak hogy halálra rémítsük a feleségünket? – Mindegy, majd ad neki valami altatót. S ha olyan tehetős emberek netalán Warren Smithék, mondta dr. Holmes, ironikusan pillantva körbe a szobában, hát menjenek csak el a Harley Streetre; már tudniillik ha benne nem bíznának meg, tette hozzá dr. Holmes, már egyáltalán nem olyan barátságos arckifejezéssel.

———

Pontban tizenkét óra volt; tizenkettő, a Big Ben szerint; melynek kongatásai London északi része felé sodródtak fönn a levegőben; elvegyültek más órák ütéseibe, összekeveredtek finoman, éterien a felhőkkel, füstszalagokkal, elhaladtak a sirályok magasában – tizenkettőt ütött éppen, amikor Clarissa Dalloway az ágyra terítette zöld ruháját, Warren Smithék pedig végigmentek a Harley Streeten. Tizenkettőre jelentkeztek be. Az ott, gondolta Rezia, valószínűleg az ott Sir William Bradshaw háza, előtte a szürke autóval. (Az ólmos-nehéz gyűrűk szétoszlottak a levegőben.)

És csakugyan – az autó Sir William Bradshaw kocsija volt; hosszú, alacsony építésű, erőt sugárzó, szürke masina, ajtaján a tulajdonos nevének kezdőbetűi, diszkréten előkelő betűk; mintha csak azt mondanák: a heraldika cirádái-díszei nem lennének helyénvalók itt, hiszen ez a név – egy igazi áldott jó szellemnek, a tudomány papjának a neve; s minthogy maga az autó is szürke volt, így illett ehhez a józan, részvétteli tartáshoz, bent is szürke prémek, egymásra halmozott ezüstszürke takarók hevertek, azzal a céllal, hogy őladysége ne fázzon, ha a kocsiban kell várakoznia. Sir William ugyanis gyakran kényszerült hatvan vagy még annál is több mérföldes vidéki autózásokra; gazdag betegeihez, akik meg tudták fizetni Sir William igencsak magas honoráriumait, amit orvosi tanácsaiért annak rendje és módja szerint felszámolt. Őladysége pedig ott várt, hátradőlve az ülésen, térdén takarókkal, ott várt egy óráig, vagy néha még tovább is, közben hol a betegekre gondolt, hol meg, megbocsátható módon, az aranyfalra, mely a várakozás minden percével egyre magasabbra növekszik, és elválasztja őket kettejüket a bizonytalanságok és gondok világától (bátran viselte őket annak idején; mindkettejüknek egész sor nehézséggel kellett megküzdeniök), míg végre úgy érezhette: csendes beltengerre került, ahol csak fűszeres illatú szelek fújdogálnak; és mindenki tiszteli, csodálja, irigyli; és alig-alig maradt kívánnivalója, még ha bánkódott is olykor, hogy teste elnehezedik; csütörtökönként nagy vacsorák, a kollégák részvételével; olykor-olykor egy jótékonysági vásár megnyitása; és, sajnos, túlságosan kevés ideje maradt a férje számára, akinek szintén egyre szaporodnak az elfoglaltságai; egy kitűnő előmenetelű fiú Etonban; szeretett volna egy lányt is; aztán egy egész csomó minden, ami érdekelte: gyermekgondozás; epileptikusok utókezelése; és – a fényképezés! mert valahányszor csak egy templomot renováltak vagy egy tönkremenőben levő templomról hallott, busás borravalót adott a sekrestyésnek, felvételeket készített, melyekről aligha mondta volna meg bárki, hogy nem hivatásos fényképész munkái.

Maga Sir William jól túl volt már fiatal évein. Rengeteget dolgozott egész életében; mindazt, amit elért, egyes-egyedül saját képességeinek köszönhette (lévén, hogy egy kis üzlettulajdonos fia volt); szerette a hivatását; kitűnő jelenség volt bármely ünnepélyes alkalomkor, és ügyes szónok is – mindez együtt aztán, mikor lovagi címet kapott, egy kissé nehézkessé tette, külsejét fáradttá (mivel a betegek áradata nem szűnt; kasztjának jogai-kötelességei igen komoly terhet róttak rá), s ez a fáradtság meg ősz haj, ha lehet, még csak fokozta megjelenéséhek végtelen disztingváltságát, s (idegbetegek kezelésénél ez talán az egyik legfontosabb tényező) hogy villámgyors, hihetetlenül ügyes és szinte tévedhetetlen diagnosztának tartották, mindez még csak megtetézte jó hírét: milyen együttérző, mondták, milyen tapintatos, hogy ért az emberi lélek nyelvén. Már az első percben, ahogy rendelőjébe beléptek (Warren Smith volt a házaspár neve), már az első percben – alighogy a férfit megpillantotta – tudta, egészen biztosan tudta, hogy igen komoly az eset. Teljes összeroppanás, a tünetek már alaposan előrehaladott stádiumról tanúskodnak, állapította meg az első két-három percben (miközben a diszkréten-halkan feltett kérdéseire kapott válaszokat jegyezgette egy rózsaszín beteglapra).

– Mióta áll tehát dr. Holmes gyógykezelése alatt?

Hat hete.

S egy kis brómot írt fel? Azt mondta, nincs különösebb baj? Aha! (Ó, ezek az általános orvosok!, gondolta Sir William-A fele ideje azzal megy el, hogy rendbe hozza, amit ezek elrontanak. De néha már nincs mit rendbe hozni.)

– A háborúban derekasan harcolt, nemde?

A páciens kérdő hangsúllyal ismételte a „háború” szót.

Vagyis szimbolikus jelentést tulajdonít az egyes szavaknak. Komoly tünet, fel is került a beteglapra nyomban.

– A háborúban? – kérdezte a páciens. A világháborúról – arról az iskolás fiúknak való lőporos komédiáról lenne szó? Derekasan harcolt? El is felejtette már. Mert az igazi Háborúban – ott kudarcot vallott.

– Igen, igen, derekasan harcolt – bizonygatta az orvosnak Rezia –, előléptették.

– A hivatalában pedig igen-igen jó véleménnyel vannak önről, nemde? – mormogta Sir William, gyors pillantást vetve Mr. Brewer csupa jó szándékkal megfogalmazott levelére. – Vagyis tehát semmi különösebb oka nincs aggodalomra, nincsenek pénzgondjai, anyagi, gondjai és a többi?

Szörnyűséges bűnt követett el, és az emberi természet halálra ítélte ezért.

– Én… én – kezdte Septimus –, bűnt követtem el…

– Az égvilágon semmit nem követett el – bizonygatta az orvosnak Rezia. Ha Mr. Smith volna olyan szíves várni egy pillanatig, mondta Sir William, lenne egy kis megbeszélnivalója Mrs. Smithszel a szomszéd szobában. A férje súlyos beteg, mondta Sir William. Nem fenyegetőzött olyasmivel netalán, hogy megöli magát?

– Ó, dehogynem – kiáltott fel Rezia. De nem gondolta komolyan, tette hozzá. Persze hogy nem. Csak egy kis nyugalomra van szüksége, mondta Sir William; nyugalom, nyugalom, nyugalom – ennyi az egész; hosszú-hosszú pihenés, ágyban. Van egy csodálatos intézet, vidéken; ott remek dolga lenne a férjének. El kellene szakadnia tőle?, kérdezte Rezia. Sajnos, igen, szeretteink nem bizonyulnak a számunkra jó társaságnak, ha betegek vagyunk. De nem őrült a férje, ugye nem? Sir William erre elmondotta, hogy ő a maga részéről soha nem használja az „őrültség” szót, ő az arányérzék elvesztésének nevezi a dolgot. De a férje nem állja az orvosokat. Nem lesz hajlandó elmenni abba az intézetbe. Sir William röviden, nagyon barátságosan vázolta az asszonynak a beteg állapotát. Azzal fenyegetőzött, ugyebár, hogy megöli magát. Itt nincs más lehetőség, csak ez az egy. Ez – törvény kérdése is. Ágyban fekszik majd, egy szép vidéki házban. Az ápolószemélyzet kiváló. Sir William is meglátogatja majd, hetenként egyszer. S ha Mrs. Warren Smith úgy gondolja, hogy nincs több kérdése – ő maga soha nem sürgette a pácienseit –, vissza is mehetnek a férjéhez. Reziának nem volt több kérdése, Sir Williamhez legalábbis nem.

Így hát visszamentek az emberi nem legfenségesebb kiválasztottjához; a bíráival szembenéző bűnöshöz; a magas szirtfokra kitett áldozathoz; a szökevényhez; a vízbe fúlt tengerészhez; a halhatatlan óda költőjéhez; az életből halálba áttűnt nagy Úrhoz; Septimus Warren Smithhez, aki ott ült az üvegmennyezet alatt a karosszékben, egy fényképre meredt, melyen Lady Bradshaw volt látható, udvarhoz öltözötten; ott ült, és üzeneteket motyogott magában a Szépségről.

– Befejeztük hát kis megbeszélésünket – mondta Sir William.

– Azt mondja, nagyon-nagyon beteg vagy – kiáltotta Rezia.

– Megállapodtunk, hogy ön befekszik szépen egy kis intézetbe – mondta Sir William.

– Mr. Holmes egyik intézetébe? – kérdezte gúnyosan Septimus.

Visszataszító volt ennek a fickónak még a külseje is. Sir William ugyanis, akinek az apja kereskedő volt, természettől fogva tiszteletet érzett a jól nevelt, jól öltözött emberek iránt, a kopottság viszont feldühítette; s azonfelül – s talán még alapvetőbben – mélyről jövő ellenszenv tört fel Sir Williamből, akinek sosem volt ideje mindenféle könyvekhez, azokkal az úgynevezett „kultúremberekkel” szemben, akikről lerítt, még itt is, a rendelőben, hogy véleményük szerint az orvosok, bár hivatásuk állandóan a legmagasabbrendű képességek koncentrálását követeli, alapjában véve mégsem művelt emberek.

– Az én egyik intézetembe, Mr. Warren Smith – mondta tehát –, ahol majd pihenni tanítjuk.

És még valami.

Ő, Sir William meg van győződve róla, hogy Mr. Warren Smithnek, ha egészségileg rendben van, eszébe sem jutna, hogy a feleségét ijesztgesse. És lám, mégis arról beszélt, hogy megöli magát.

– Mindannyiunkat utolérik néha a kétségbeesés pillanatai – mondta Sir William.

Mihelyt elbuktál, ismételgette magában Septimus, az emberi természet máris a sarkadban van. Holmes és Bradshaw a sarkadban van. Pusztítva száguldoznak a sivatagban. Üvöltve vetik bele magukat a vadonba. Kínpad és hüvelykszorító vár rád. Az emberi természet nem ismer könyörületet.

– Rájönnek néha ilyen pillanatok? – kérdezte Sir William, ceruzáját a rózsaszín kartonra irányítva.

Ehhez senkinek semmi köze, mondta Septimus.

– Senki sem él kizárólag önmagának – mondta Sir William, odapillantva a fényképre, mely feleségét ábrázolta, udvarhoz öltözötten.

– S micsoda fényes pályafutás áll ön előtt – mondta Sir William. Mr. Brewer levele ott hevert az asztalon. – Rendkívül fényes pályafutás.

S mi lenne, ha vallana? Ha vállalkozna a kommunikációra? Akkor elengednék? elengedné őt Holmes, Bradshaw?

– Én… én – dadogta.

De mi is volt az a bűn? Hiába próbált rá emlékezni.

– Igen? – bátorította Sir William. (De az idő nagyon múlt.)

Szeretet, fák, nincs bűn – mit is kellett tudtul adnia?

Hiába próbált rá emlékezni.

– Én… én – dadogta Septimus.

– Próbáljon meg minél kevesebbet foglalkozni önmagával – mondta baráti hangon Sir William. Csakugyan nem lehet ilyen állapotban szabadon ereszteni.

Van még valami, amit meg akarnak kérdezni tőle netán? Nos hát, meg fog tenni minden szükséges lépést (mormogta Reziának Sir William), s aztán értesíti őket, még ma délután, úgy öt és hat között.

– Bízzanak csak mindent rám – mondta, s elbúcsúzott tőlük.

Soha, soha életében nem élt át még Rezia ilyen gyötrelmeket! Segítséget kért, és cserbenhagyták! Az orvos – kudarcot vallott! Nem, Sir William nem volt kedves ember.

Ez az autó is szép pénzébe kerülhet, mármint a fenntartás maga, mondta Septimus, ahogy kiléptek az utcára.

Rezia belekapaszkodott a karjába. Itt álltak hát, minden bajukkal, elhagyatva.

De hát mit várt tulajdonképpen?

Sir William háromnegyed órát szánt minden páciensére; s ha ennek a roppant igényes tudománynak a művelése során, melynek tárgya végül is olyasvalami, amiről semmit sem tudunk – az idegrendszer, az emberi agy –, ha egy ilyen tudomány művelése során az orvos elveszíti a mértéket, hát az az orvos – elveszett. Egészségnek kell lenni; és az egészség nem egyéb, mint: helyes mérték; úgyhogy ha beállít valaki a rendelőbe, és azt mondja magáról: ő Krisztus (igen elterjedt tévképzet mostanában), és hírül akar adni valamit a világnak, mint oly sokan teszik, s azzal fenyegetőzik – szintén nem ritka eset –, hogy öngyilkos lesz, hát ilyenkor a Mértéktartás istenét kell segítségül hívni; ágyba kell dugni az illetőt; nyugalmat és magányt kell előírni a számára; csendet és nyugalmat; nyugalmat, melyet nem zavarnak meg könyvek, levelek, barátok; hat hónap pihenést, míg aztán a beteg, aki negyvenöt kilóval feküdt le, hetvenöttel kel fel.

Mérték, isteni mérték; Sir William ezt az istenséget kórházlátogatások során ismerte meg, lazachalászat közben, vagy éppen azáltal, hogy egy szál fiúgyermeket nemzett a Harley Street-i házban Lady Bradshaw-nak, aki maga is lazacra halászgatott, és fényképfelvételeket készített, melyekről nemigen mondta volna meg senki, hogy nem hivatásos kéz munkái. A helyes mérték kultusza pedig nemcsak Sir William ön javát, hanem hazája felvirulását is szolgálta, lévén, hogy Anglia őrültjeit elkülönítette, gyermekek nemzésétől eltiltotta, a kétségbeesést megbüntette, lehetetlenné tette e korcs lelkeknek, hogy nézeteiket terjeszthessék, tette ezt velük mindaddig, míg azután ők is nem osztották a helyes mértékkel kapcsolatos elképzelését – az övét, ha férfiakról, s Lady Bradshaw-ét, amennyiben nőkről volt szó (Lady Bradshaw kötött, horgolt, hetente négy estét otthon töltött a fia mellett); úgyhogy végül nemcsak kollégái tisztelték, nemcsak alárendeltjei féltek tőle, hanem a betegek rokonai és ismerősei is a legmélyebb hálát érezték iránta, mert ilyen állhatatosan ragaszkodott hozzá, hogy e prófétalelkű megváltók és megváltónők, akik a világ végét jövendölték, Isten újbóli eljövetelét, tejet igyanak szépen az ágyban, amiképp azt Sir William előírja; Sir William, akinek immáron harmincéves gyakorlata van efféle esetekben, s aki oly csalhatatlan ösztönnel megérzi, mi az őrültség, mi az értelem; ebben az értelemben, a helyes mérték jegyében.

De a Mértékben van egy nővére is, kevésbé mosolygós, inkább félelmet keltő istennő, aki éppen most, ebben a pillanatban – India forró napján-homokján, Afrika mocsaras ingoványain, London füstködében, egyszóval, mindenütt, ahol az éghajlat vagy az ördög megkísérti az embereket: térjenek el önnön maguk igaz hitétől ebben a pillanatban azon fáradozik éppen, hogy oltárokat romboljon le, hamis bálványképeket zúzzon szét, s a helyükön saját szigorú képmását örökítse meg. Térítés a neve ennek az istennőnek, isteni eledele pedig a gyengék akarata; szenvedélye, hogy másokra hatást tegyen, magát rájuk kényszerítse, s az ily mód a nép arcává hasonított enképmását imádja. Ott áll, íme, egy hordó tetején a Hyde Parkban, s prédikál; fehér lepelbe burkolózik, s alázatosan, felebaráti szeretetnek álcázva lépked gyárakon, parlamenteken keresztül; segítséget kínál, vágya azonban a Hatalom; durván félresöpri útjából mind, akik másképp gondolkoznak vagy elégedetlenek; áldását azoknak osztja, akik felnézve rá, saját szemük fényét mintha az ő szeméből merítenék. Ez a hölgy is ott lakott (érezte meg Rezia Warren Smith) Sir William lelkében, még ha oly gyakran van így, valamiféle bizalmat keltő álöltözetben is: tiszteletre méltó név alá rejtve: szeretet, kötelesség, önfeláldozás. Hogy buzgólkodott Sir William – pénzadományok felhajtásán, reformok népszerűsítésén, intézmények létrehozásán fáradozva! De a Térítés, ez a válogatós istennő, jobban kedveli a vért, mint a maltert, finom ízlése az emberi akaratban leli gyönyörűségét. Vegyük csak Lady Bradshaw-t. Tizenöt évvel ezelőtt csúszott meg alatta a talaj. Hogy mikor és hogyan – megállapíthatatlan; mert nem voltak nagy jelenetek, nem volt semmi törés; csak éppen akarata merült el fokról fokra, egyre jobban a férfiéban. Mosolygott továbbra is kedvesen, minden teketória nélkül megadta magát; a szokásos heti vacsora a Harley Streeten – nyolc-kilenc fogás, tíz-tizenöt vendég, mind szakmabeli – simán, elegánsan zajlott; mint. mindig. Csak később sejtette valami fáradtság a levegőben, vacsora után, valami feszengés talán, ideges összerándulás, tétovaság, ide-oda kapkodó zavarodottság, igen, csak ez sejtette valamiképpen azt, amire még csak nem is gondolt volna senki szívesen – hogy a ház úrnője, szegény, nem őszinte. Régebben, milyen régen! lazachalászatra járt, kedve szerint; most pedig – lázasan igyekezett kielégíteni a férje szemében olajosan fénylő uralkodási vágy, hatalomvágy kénye-kedvét; tette mindezt olyan görcsös erőlködéssel, hogy összevissza sebezte-vérezte magát bármivel, amit mondott, amihez nyúlt: úgyhogy inkább visszahúzódott, riadtan nézte csak, mi történik körülötte: s bár senki nem tudta volna megmondani, miért volt végül olyan kellemetlen az az este, mi okozta a fejfájásszerű nyomott érzést (nyugodtan írhatták volna a szakmai beszélgetés számlájára is, tulajdoníthatták volna egy nagy orvos fáradtságának, akinek az élete, mint Lady Bradshaw mondotta, „nem is a sajátja, hanem a betegeié”), tény az, hogy az este félresikerült valahogy: így aztán a vendégek, mikor az óra elütötte a tizet, még a Harley Street levegőjéből is, felszabadultan szippantottak egy jó nagyot – a betegek számára efféle megkönnyebbülés sosem adatott meg.

Mert ők a képekkel körbeaggatott szürke szobában, a drága bútorok-között, a mennyezet homályosüveg ablaka alatt saját torzulásaik roppant mivoltával kellett hogy szembenézzenek; a karosszékben kuporogva nézhették, milyen csodálatos tornagyakorlatokat mutat be nekik Sir William, hogyan lendíti előre karjait, hogyan rántja vissza megint, heves mozdulattal, a csípőjéhez, bebizonyítandó (ha a beteg nyakas lenne netalán), hogy ő, Sir William, ura minden cselekedetének, a páciens azonban nem. Ilyenkor sok szegény nyomorult össze is tört néha; felcsukló hangon alávetették magukat a velük szemben magasodó Akaratnak; mások, Isten a megmondhatója, miféle őrülettől vezérelve, átkozott szélhámosnak nevezték Sir Williamet, így szemtől szembe, szóról szóra; sőt, még elvetemültebb módon, kétségbe vonták magát az életet is. Minek élni egyáltalán?, kérdezték. Sir William pedig azt felelte, az élet: valami nagy-nagy Jó. Hogy is másképp: hiszen ott függ Lady Bradshaw strucctollpompás képe a kandallópárkány felett; az ő jövedelme pedig legalább évi tizenkétezer fontra rúg. Velünk szemben azonban, tiltakoztak amazok, velünk szemben nem volt ilyen adakozó kedvű az élet. Sir William erre csak hallgatott. Hiányzik belőlük a helyes mérték. S végül is talán nincs is Isten? Ő csak vonogatta a vállát. Egyszóval, élni vagy nem élni, magánügy csupán? Ebben azonban már nagyon tévedtek. Sir Williamnek van egy barátja Surreyben, ahol olyasvalamit tanítanak, ami – Sir William készségesen elismerte – nem könnyű dolog: a helyes mérték tudományát. Vannak még továbbá olyasfajta dolgok is a világon, mint: családi kötelék, becsület, bátorság, fényes pályafutás. Sir William eltökélt harcosa volt valamennyinek. De ha mindez kevésnek bizonyul, még mindig ott a rendőrség támogatása, valamint az emberi társadalom üdve: a társadalomé, mely, jegyezte meg Sir William magabiztos nyugalommal, gondoskodik majd róla ott lenn, Surreyben, hogy megfékezze az antiszociális ösztönöket, amik egyébként – mindenekelőtt – a származásbeli fogyatékosságok számlájára írhatók. S ilyenkor aztán előlépett rejtekéből s elfoglalta trónusát az az istennő, akinek legfőbb gyönyörűsége, ha mások ellenállását eltiporhatja, ha az emberek lényének legszentebb zugában immáron kitörölhetetlenül felállíthatja saját imádandó képmását. Lemeztelenítve, védtelenül álltak az elhagyatott, elcsigázott teremtések Sir William ítélőszéke előtt; s ő rájuk ütötte pecsétjét. Lerohanta, fölfalta őket. Embereket zárt intézetben helyezett el. A határozott döntésképességének és ugyanakkor az emberiességnek ez a szoros, összefonódása tette Sir Williamet áldozatainak rokonsága szemében ily határtalanul tiszteletreméltóvá.

Rezia Warren Smith azonban így kiáltott fel, ahogy már odakint ment a Harley Streeten Septimusszal: ki nem állhatja ezt az embert!

Szaggattak, daraboltak, osztottak és újra meg újra továbbosztottak; a Harley Street órái ezen a júniusi napon meghunyászkodásra intettek, a tekintély elvét hangsúlyozták, és kórusban zengve mutattak rá a helyes mérték roppant előnyeire, míg az idő hegye olyan kicsit lett már csak, hogy egy Oxford Street-i cég bejárata fölé kiakasztott óra olyasféleképpen adta tudtul, mintha Rigby és Lowndes uraknak a legnagyobb örömet jelentené, hogy akár ingyen is szolgálhatnak e felvilágosítással: fél kettő.

Ha valaki fölnézett cégtáblájukra, észrevette, hogy a cég nevének minden betűje egy-egy órát jelölt a számlapon; tudat alatt bárki hálás lehetett Rigbynek és Lowndesnek, hogy imigyen megajándékozták a Greenwich által szentesített idővel; s ez a hála (így morfondírozott Hugh Whitbread, elálldogálva egy kicsit a kirakat előtt) a későbbiekben nyilván olyasféle formát ölt, hogy az illető bemegy szépen, és harisnyát vagy éppen cipőt vásárol Rigby és Lowndesnél. Így morfondírozott, ahogy ez különben is szokása volt. Nem ásott soha túlságosan mélyre. Csak a dolgok felszínét érintette; holt nyelvek, élők, Konstantinápoly, Párizs, Róma élete, lovaglás, vadászat, tenisz, igen, mindez volt egyszer. Gonosz nyelvek szerint mostanában a Buckingham-palotában őrködik, térdnadrágosan, selyemharisnyásan, csak éppen senki nem tudja, mit őriz. Mindenesetre igen lelkiismeretesen csinálta, akármi legyen is az. Ötvenöt éve ott úszott már. az angol társadalom színe-krémjén. Miniszterelnökök tartoztak személyes ismerősei közé. Érzelmeit mélyről jövőnek, tartósnak ítélték. S ha igaz is, hogy korának semmiféle nagy mozgalmában nem vett részt tevőlegesen, nem töltött be jelentősebb hivatalt, néhány szerény reform azért a javára írható; az éjjeli menedékhelyeken uralkodó állapotok javítása; a baglyok védelme Norfolk grófságban; a cselédlányok is hálával emlegethették; és neve gyakran ott állt a Times-ba írt levelei alatt, melyek mindannyiszor pénzadakozásra szólítottak fel valamely nemes cél érdekében, kéréssel fordultak az érdemes nagyközönséghez valaminek a védelmére, megóvására; ne szemeteljünk, küzdjünk a dohányzás ártalmai és a közparkokban elburjánzó erkölcstelenség ellen; közmegbecsülésnek örvendett hát a neve.

S ő maga: pompás jelenség volt, mindezen felül; most is, ahogy egy pillanatra (mikor az órák elütötték a felet s hangjuk elhalt) megállt, és értő-bíráló szemmel nézegette a harisnyákat, cipőket; gáncstalanul, csak a lényegre törve, mintha valahonnan a magasból szemlélné a világot, s ennek megfelelően is öltözködne; tudatában volt azonban mindazoknak a kötelességeknek, melyeket termete, jómódja és pompás egészsége rárótt, s ezért mindig azon igyekezett, még ha erre nem is lett volna mindenáron szükség, hogy udvarias gesztusokkal, régi divatú kis ceremóniákkal sajátos felhangokat adjon lényének, amiért követésre méltónak, elgondolkodtatónak vélik majd őt akárhogy is az emberek, mert például soha úgy el nem ment ebédre Lady Brutonhoz, akit pedig jó húsz éve ismert, hogy egy csokor szegfűt ne vitt volna neki, s Miss Brushtól, Lady Bruton titkárnőjétől meg ne tudakolta volna, hogy s mint van Dél-Afrikában élő fivére, amit Miss Brush, bár a természet a női báj legkisebb jelével sem ruházta fel, valami oknál fogva annyira rossz néven vett, hogy csak azt felelte rá: – Köszönöm, fivérem jól van Dél-Afrikában –, holott az igazság az volt, hogy már több mint hat éve eléggé vacakul volt – Portsmouthban.

Maga Lady Bruton elsősorban Richard Dallowayt tüntette ki rokonszenvével: Richard Dallowayt, aki most Hugh Whitbreaddel szinte egy pillanatban érkezett. Ott találkoztak, szó szerint, az ajtóban.

Persze hogy elsősorban Richard Dallowayt tüntette ki rokonszenvével Lady Bruton. Dalloway egész lénye sokkal finomabb matériából készült. De Lady Bruton azt sem tűrte volna persze, ha valaki akár egy ujjal is bántani akarná az ő szegény drága Hugh-ját. Nem feledte el, milyen jóságot tanúsított – csakugyan, rendkívüli jóságot Lady Bruton el is felejtette már, mikor. Tény az, hogy rendkívüli jóságot tanúsított. S általában: egyik ember, másik ember – nem olyan nagy a különbség. Lady Bruton nem tudta megérteni, mi szükség van arra, hogy ízekre szedjünk, agyonelemezgessünk mindenkit – ahogy ezt Clarissa Dalloway tette –, szétszedjük s újra összeragasszuk őket; s főleg nem, ha valaki hatvankét éves már. Szögletes, gunyoros mosollyal vette át Hugh-tól a szegfűt. Más nem is lesz, csak ők ketten, mondta a férfiaknak. Hamis ürüggyel csalta ide őket, tulajdonképpen egy nehéz ügyben kell segíteniök neki…

– De előbb együnk – mondta.

S akkor mindjárt elkezdődött egy hangtalan, előkelőén szertartásos sürgés-forgás: fehér kötényes-főkötős szobalányok ki-be járkálása lengőajtókon át, nem valamiféle szükség vette rá ezeket a lányokat, úgy tetszett, effajta foglalkozásra, beavatottak voltak inkább, egy misztérium papnői; talán misztériumé, talán nagystílű csalásé, melyet fél kettő és kettő között celebráltak a mayfairi házak asszonyai, amikor odakünn mintha egy csapásra megállt, elcsendesült volna minden, hogy ez a rendkívüli illúzió lépjen a helyébe, mindenekelőtt az evésé – amit mintha nem is pénzen vásárolnának; s hogy az asztalra magától került mind a kristály és ezüst, terülj-asztal módjára a kis gyékényszettek, pirosló gyümölccsel teli tálak; a rombuszhalnak megformált barna tejszínkrém bevonat; a felszeletelt csirkehús, tűzálló tálakban; magától lobog a tűz pazarló bőségű, festői lángkompozíciója a kandallóban; s bor és kávé mellett (egyik se pénzért!) a révült szem előtt gyönyörteli képek úsznak; eltöprengő szemek előtt, igen; s ezek a szemek zenének, misztériumnak sejtik az életet; felragyognak, hogy vörös szegfűk szépségében gyönyörködjenek, a szegfűcsokorban, amelyet a mindig szögletes mozgású Lady Bruton a tányérja mellé fektetett; úgyhogy Hugh Whitbread, az egész világmindenséggel összhangban érezve önmagát, s önmaga helyét ugyanilyen szilárdnak e Mindenségben, letette a villát, és így szólt:

– Hát nem mutatnának-e gyönyörűen ezek a virágok a csipkeblúzán?

Miss Brush undorodott minden efféle bizalmaskodástól. Hugh Whitbreadet pedig igencsak hiányos neveltetésű embernek tartotta. Amin viszont Lady Brutonnak nevetnie kellett.

Lady Bruton kezébe vette a szegfűket, kicsit mereven tartva a csokrot, olyasféleképpen, ahogy a mögötte függő festményen a tábornok a marsallbotot; mozdulatlanul, szinte megbűvölve ült ott. Ki is ő tulajdonképpen? A tábornok unokája?, töprengett Richard Dalloway. Sir Roderick, Sir Miles, Sir Talbot – ő az a képen. Érdekes, hogy a családi vonások a család nőtagjaiban maradtak fenn. Lady Bruton is egészen nyugodtan lehetne dragonyos tábornok akár. S ő, Richard Dalloway, milyen boldogan szolgálna alatta; mert a legnagyobb tisztelettel-nézett fel rá; efféle romantikus elképzeléseket táplált magában ilyen pompás tartású, fényes származású idős hölgyekről, s a maga jóakaratú módján szívesen elhozott volna ismeretségi köréből pár forrófejű fiatalembert ezekre az ebédekre; mintha a Lady Bruton típusú lények csak úgy minden további nélkül kitenyészthetők lennének szeretetre méltó, teaszürcsölő rajongókból! Dalloway ismerte a vidéket, ahol Lady Bruton született. Ismerte a családját is. Van ott egy szőlőtőke – ma is terem még –, egykor vagy Lovelace vagy Herrick (Lady Bruton soha nem olvasott verseket, csak úgy mesélték) pihent meg alatta. Jobb egy kicsit várni még, mielőtt előhozakodna a dologgal, amiért idekérette őket (felhívás a közvéleményhez; hogyan fogalmazza meg, ha egyáltalán – és így tovább), jobb várni, míg a kávéjukat megisszák, gondolta Lady Bruton; visszatette hát a szegfűket tányérja mellé.

– Hogy van Clarissa? – kérdezte hirtelen.

Clarissa mindig azt mondta, Lady Bruton nem szereti őt. Lady Bruton csakugyan olyan hírben állt, hogy a politika jobban érdekli, mint az emberek; hogy szeret férfi módjára beszélgetni; s hogy a nyolcvanas években benne volt a keze valami hírhedt intrikában, amit mostanában kezdtek szellőztetni az emlékiratok. Kétségtelenül volt a szalonjában egy falfülke, a falfülkében kis asztal, az asztalon pedig ott állt Sir Talbot Moore fényképe, a közben már elhunyt tábornoké, aki (egy este, még a nyolcvanas években) itt fogalmazott meg Lady Bruton jelenlétében, tudomásával – s talán tanácsára is – valamely, azóta történelmi nevezetességűvé vált alkalomból egy táviratot, melyben parancsot adott a brit csapatoknak a támadásra. (Lady Bruton megőrizte a tollat, és gyakran elmesélte a történetet.) Ezért aztán, mikor odavetett egy-egy ilyen kérdést, mint ez is: „Hogy van Clarissa?”, igen nehezen hitték el a férjek – mert bármily odaadóan szerették is a feleségüket; maguk is kételkedtek abban –, hogy Lady Brutont csakugyan érdeklik a nők, igen, a nők, akik oly gyakran csak férjük útjában állnak, akadályozzák őket, hogy külföldön tölthessenek be hivatalt, s a parlament ülésszakának a derekán kell őket nyaralni vinni a tengerre, hogy az influenza után kikúrálják magúkat. Mégis, minden efféle érdeklődés, mint az iménti „Hogy van Clarissa?” nyomán maguk a nők csalhatatlan ösztönnel megérezték, hogy velük rokonszenvez a kérdező, hogy titkos útitársuk szinte, akinek az ilyen megjegyzései (egész élete során talán egy fél tucat, ha volt!) mély női bajtársiasság elismerését jelenti, mélyebbet, mint amilyenek az összes férfiebédek; olyasvalamit, ami Lady Brutont és Mrs. Dallowayt, akik egyébként nagy ritkán találkoztak csupán, s akkor is közönyösen, ha nem ellenségesen viselkedtek egymással, egészen rendkívüli szövetségbe fonta.

– Találkoztam ma délelőtt Clarissával a parkban – mondta Hugh Whitbread, kanalával épp egy tűzálló tálból merítve; szinte gyönyörűségnek érezte, hogy módjában áll megtenni ezt a kis megjegyzést, mely azt bizonyítja, hogy elég éppen csak beruccannia Londonba, s máris mindenkivel találkozik; de mohó ember, nem is láttam még egy ilyet, gondolta Milly Brush, aki kérlelhetetlen szigorral ítélte meg a férfiakat, ugyanakkor azonban örökké tartó, hűséges imádatra is készen, főként saját nemével szemben, lévén, hogy ő maga szögletes, csontos, szikár, minden női bájt nélkülöző teremtés volt.

– Tudják, ki van Londonban, – mondta Lady Bruton, mintha felriadna töprengéseiből. – Régi jó barátunk, Peter Walsh!

Mindhárman mosolyogtak. Peter Walsh! És Mr. Dalloway őszintén örül a hírnek, gondolta Milly Brush; Mr. Whitbread azonban csak a csirkére gondol a tálján.

Peter Walsh! Mindhárman, Lady Bruton, Hugh Whitbread és Richard Dalloway ugyanarra az egy dologra emlékeztek – hogy milyen halálosan szerelmes volt Peter, annak idején; és kosarat kapott; elment Indiába; zátonyra futott az élete; semmi nem sikerült neki; s mégis, Richard Dalloway ennek ellenére is szerette a kedves öreg fiút. Milly Brush jól látta; látta megvillanni azt a meleg fényt a szeme barnáján, mélyen; látta, hogy töpreng, habozva, és érdekelte őt, mert Mr. Dalloway mindig érdekelte őt: mit gondol vajon Peter Walshról?, kérdezte magában.

Hogy Peter Walsh szerelmes volt Clarissába; hogy ő ebéd után azonnal hazamegy; megnézni Clarissát; hogy azt mondja neki: szereti, ezt mondja, szóról szóra. Igen, ezt mondja majd neki.

Milly Brush egyszer majdnem beleszeretett már a hallgatagságába; s azonkívül is: Mr. Dalloway mindig olyan megbízható; igazi úriember. Most már, negyvenévesen, elég volt a számára, ha Lady Bruton bólintott egyet, vagy váratlanul elfordította a fejét, és Milly Brush megértette a jelzést, bármily mélyen merült is el éppen mélázó szelleme, megvesztegethetetlen lelke, töprengéseibe – mert az volt, megvesztegethetetlen, csakugyan, az élet nem kecsegtette semmivel, a természet megtagadta tőle a legparányibb ékítményt is: hajfürtöket, csinos mosolyt, ajkat, arcot, orrot, semmit nem kapott; és elég volt Lady Bruton egyetlen fej biccentése, és Perkins már meg is kapta az utasítást: siessen egy kicsit a kávéval.

– Igen, igen; Peter Walsh visszajött – mondta Lady Bruton. Ez a tény mintha valamiképpen hízelgő lett volna valamennyiükre nézve. Visszajött hát, megviselten, sikertelenül, megtért honi partjaikra. De hogy segítsenek rajta, latolgatták, nem, az képtelenség; az egész lényében van valami gyengeség. Hugh Whitbread azt mondta, Ez-meg-Az tehetne valamit esetleg, ha megemlítenék neki Peter Walsh nevét. Aggályoskodva, fontoskodva ráncolta a homlokát, ahogy a levelekre gondolt, melyeket különféle kormányhivatalok vezetőihez intézne netalán, „régi kedves barátom, Peter Walsh” ügyében, és a többi. De mit érne az is – hosszú távon legalábbis semmit sem érne, Peter jelleme miatt.

– Bizonyára megint valami nőügy – mondta Lady Bruton. Mindnyájan kitalálták, hogy ilyesmi lehet a háttérben.

– Akárhogy is van – Lady Bruton igyekezett mielőbb más tárgyra térni –, majd meghalljuk a dolgot Petertől.

(A kávé nagyon soká késett.)

– A címe? – mormogta Hugh Whitbread kérdőn, s egy pillanat alatt apró kereszthullámok indultak a szolgálatkészség egyhangú, szürke árján, mely Lady Brutont szüntelenül körülhömpölyögte, összetartva, betakarva őt valami kellemes tapintású burokba, eleve letompítva minden esetleges összeütközés erejét, kitöltötte a hirtelen változások nyomán keletkező űrt, s a Brook Street-i ház köré finom szemű hálót szőtt, melyen minden fennakad, hogy aztán kiválogathassa: ez kell, ez nem, az ősz hajú Perkins, aki immáron harminc éve állt Lady Bruton szolgálatában, s most éppen felírta a kért címet; odanyújtotta aztán Mr. Whitbreadnek, aki elővette noteszát, felvonta szemöldökét, s a kis cédulát a legeslegfontosabb ügyekre vonatkozó papírok közé csúsztatva, megjegyezte, okvetlenül gondja lesz rá, hogy Evelyn meghívja Petert ebédre.

(Most már csak arra kellett várni a kávé tálalásával, hogy Mr. Whitbread elkészüljön.)

Hugh mindenben ilyen lassú, gondolta Lady Bruton. S egy kicsit meg is hízott, ezt csak most vette észre. Richard mindig ügyelt, hogy a lehető legjobb kondícióba legyen. Lady Bruton kezdte elveszteni a türelmét; félresöpörve az útból ezt a felesleges buzgólkodást (Peter Walsh meg az összes dolgai körül), most már egész lénye a leghatározottabban, fensőbbségesen és kétségbevonhatatlanul arra az egyetlen Dologra összpontosult, mely figyelmét mindenestől megfeszítette; nemcsak figyelmét, hanem azt az idegszálat is, mely lelkének, mondhatni, gerince volt, ezt a végtelenül fontos húrt, ami nélkül Millicent Bruton nem is lehetett volna Millicent Bruton; egész lénye arra a tervére összpontosult tehát, melynek értelmében segíteni kellene jó házból származó fiatal lányokat és fiúkat, hogy kivándorolhassanak Kanadába, s ottani jövőjük biztosítva legyen. Már-már túlfeszítette a húrt. Talán elvesztette a helyes mértéket. A kivándorlás mások számára alkalmasint nem látszik mindenképpen a legkézenfekvőbb megoldásnak, a boldogulás legüdvözítőbb eszközének. Mert még a jelenlevők is úgy vélték (igen, Hugh és Richard, sőt az odaadó Miss Brush sem különben): nem az efféle tervezgetés a legmegfelelőbb mód arra, hogy levezesse mindazokat az erőket, melyek egy ilyen energikus, parancsolni vágyó, jól táplált, előkelő származású nőben, akinek minden érzése és elképzelése a lehető legrövidebb úton tör a megvalósulás felé, s aki ráadásul olyan kevéssé képes helyesen értékelni önmagát (egyszerűség és őszinteség – miért nem képes mindenki ilyen egyszerűnek és őszintének lenni, mint ő?, ezt szerette volna tudni), egy Lady Bruton fajtájú nőben a fiatalság elmúltával hirtelen feltorlódnak; semmi kétség, valahol le kell vezetni őket – legyen az kivándorlás, emancipáció; de akármi legyen is ez a valami, ami körül lelke napról napra szüntelen köröz, mindenképpen prizmaszerű lesz, színejátszó: félig tükörcserép, félig drágakő; az egyik pillanatban még féltő gonddal rejtegeti, nehogy kigúnyolják érte; de a következő percben már büszkén mutogatja körös-körül. A kivándorlás tehát, egész egyszerűen szólva, Lady Brutonná hasonult át.

Mindehhez azonban – írni kellett. S számára egy ilyen levél a Times-ba, mondogatta Miss Brushnak, nehezebb ügynek tetszik, mint akár egy dél-afrikai expedíció (a háború alatt egyébként vezetett is egy ilyet). A nekifohászkodás, aztán a széttépett papír kudarca, az újbóli nekikezdés után, vagyis egy ilyen csatavesztett délelőttön jobban érezte nőlétének minden esendőségét, mint bármikor máskor, és előre hálás szívvel gondolt Hugh Whitbreadre, aki – ki merné kétségbe vonni – érti a módját, hogyan kell leveleket írni a Times-ba.

Hugh Whitbread; minden ízében milyen más ember, mint ő, már csak azzal is, hogy így birtokában a nyelv egész kifejezőereje; hogy képes úgy elmondani a dolgokat, ahogyan azt a szerkesztők elképzelik; olyan szenvedélyek élnek benne, melyeket nem lehet egyszerűen csak ösztönnek nevezni. Lady Bruton nagyon ritkán mert ítéletet alkotni férfiakról, annyira tisztelte bennük azt a titkos összehangoltságot, mely – és van-e nő, akiről ez elmondható lenne – köztük és a világegyetem törvényei között megnyilvánult; olyan pontosan tudják, mit hogyan kell kifejezni; tudják, mit kell elmondani, mit nem; így aztán, ha előbb kikérte Richard tanácsát, s Hugh-ra bízta a levél megfogalmazását, biztos lehetett benne, valamiképpen helyesen cselekedett. Várt hát, míg Hugh végez a soufflé-val; „szegény Evelyn” felől érdeklődött; várt, míg a férfiak rágyújtottak, s csak akkor mondta:

– Milly, behozná az iratokat?

És Miss Brush máris ment, máris jött vissza; iratokat tett az asztalra; Hugh pedig elővette a töltőtollát; ezüst töltőtoll volt, már húsz éve szolgál, mondta, lecsavarva a kupakját. És még semmi baja; megnézette a gyártó céggel; semmi oka, mondták neki, hogy valaha is tönkremenjen; s ez is Hugh mellett szólt valamiképpen, mint az érzések mellett, melyeket tollával kifejezett (vélte Richard Dalloway), amikor Hugh nekikezdett, egyelőre még csak bekarikázott nagybetűket írva a lap szélére, ezen a csodálatos módon varázsolván Lady Bruton zűrzavaros elképzeléseiből értelmes, kerék egészet, mondatszerkezeteket, melyek előtt, gondolta Lady Bruton, aki maga is tanúja volt most ennek a csodás átalakulásnak, meg kell hogy hajoljon a Times szerkesztője. Hugh lassú volt. Hugh állhatatos volt. Richard véleménye szerint mindig vállalni kell egy bizonyos kockázatot. Hugh változtatásokat javasolt, az emberek érzelmeit kímélendő, ezeket az érzéseket ugyanis, mondta kicsit ingerülten, mert Richard elnevette magát, „mégiscsak tekintetbe kell venni”, s aztán fennhangon olvasta tovább: „éppen ezért tehát, az a véleményünk, megérett az idő, hogy… egyre szaporodó népességünk ifjúságfeleslegét… s hogy tartozunk ezzel a halottaknak…”, amiről Richard azt gondolta ugyan: vattázás, ártatlan csekélység persze, semmi több; Hugh pedig folytatta, ábécésorrendben vetette papírra a legnemesebb érzelmek légióját, mellényéről leverte a cigarettahamut, s időről időre összefoglalta, meddig jutott, végül pedig kész levélfogalmazványt tett Lady Bruton elé, aki meg volt győződve róla, hogy az iromány: mestermű. Hát lehetséges, hogy amit ő elgondolt, csakugyan így hangzik?

Hugh persze nem állíthatja biztosan, hogy a szerkesztő valóban közli is majd a levelet; együtt ebédel azonban valakivel, aki…

Mire Lady Bruton, akitől ritkán lehetett látni kecses mozdulatokat, fogta Hugh szegfűit, s mind a ruhája kivágásába tűzködte, a férfihoz pedig, karját kitárva, így szólt: – Miniszterelnököm! – Csakugyan, mit is kezdene kettejük nélkül, elképzelni se tudja. S ezzel asztalt bontott. Richard Dalloway meg, szokása szerint, odasétált a tábornok képéhez, hogy legalább egy pillantást vessen rá, mivel, ha csak egy kis ideje is lesz rá, majd, egyszer, feltett szándéka, hogy megírja Lady Bruton családjának történetét.

És Millicent Bruton nagyon büszke volt az őseire. Persze, az ősök várhatnak, ők már várhatnak, mondta, és felnézett a képre; úgy értette: minden őse – katonák, kormányhivatalnokok, admirálisok – a tettek embere volt, mind, egytől egyig, megtette a kötelességét; Richard legfőbb kötelessége viszont az, hogy hazájának szolgáljon; maga az ötlet viszont kitűnő, mondta Lady Bruton; s lent Aldmixtonban Richard rendelkezésére állnak az összes családi iratok, ha odáig jut a dolog; vagyis mihelyt a munkáspárt kormányra jut, vélte. – Ó, ezek az indiai hírek! – kiáltott fel.

S aztán, mikor már a hallban álltak, s mindegyikük kivette sárga kesztyűjét a malachitasztalon álló nagy tálból, Hugh pedig, teljesen felesleges udvariaskodásból, átnyújtott Miss Brushnak egy jelentéktelen meghívót, vagy figyelmessége más jelét tanúsította, amit Miss Brush titkon mélységes utálattal fogadott, s rákvörös is lett az arca, Richard, kalappal a kezében, Lady Brutonhoz fordult, és azt mondta:

– Látjuk ma az estélyünkön, ugye? – Mire Lady Bruton újra felölthette lényének legfenségesebb vonásait, amelyeket megrendített a levélfogalmazás. Talán jön; talán mégsem. Milyen csodálatos energiák működnek Clarissában! Ő a maga részéről borzadva gondol bármiféle estélyre, társaságra. No persze, ez az öregedés jele. Így beszélt, bizalmasan, a ház kapujában állva; tekintélyt parancsoló, nagyon egyenes tartással; csaukutyája ott nyújtózkodott közben a háta mögött. Miss Brush pedig, mindkét keze tele papírokkal, iratokkal, eltűnt a háttérben. És Lady Bruton nehézkes léptekkel, fenséges léptekkel felment szobájába, s egyik karját mereven kinyújtva, lefeküdt a díványra. Sóhajtott, szuszogott, nem aludt el ugyan, csak kábult volt és ernyedt, kábult és ernyedt, mint egy lóherés a forró júniusi napsütésben, egy lóherés, mely fölött méhek repdesnek-köröznek, méhek és sárga lepkék. Gondolatban újra meg újra ott járt azokon a devonshire-i mezőkön, ahol pónija, Patty hátán patakokon ugratott át, Mortimer és Tom, a fivérei kíséretében. S ott voltak a kutyák is, a patkányok; és ott volt apja-anyja, a fák alatt a gyepen, és a teához terített asztal és a dáliaágyak, a mályvarózsák, a pampafű; és ők, három kis lókötő – mindig csínytevésen járt az eszük! – ragacsosan-maszatosan lopakodtak haza a bokrok között, hogy meg ne lássa őket valaki; ki tudja, mit műveltek megint. S hogy szapulta őket folyton az öreg nevelőnő a ruhájuk miatt!

Uram Isten, jutott eszébe hirtelen megint – szerda, Brook Street. S ez a két kedves fiú, Richard Dalloway meg Hugh Whitbread ott baktat ezen a forró nyári napon valahol az utcákon, melyek zaja felszűrődött Lady Brutonhoz is, ahogy a díványon feküdt. És ő, a hatalma, tekintélye, jövedelme. Korának fő sodrában élt. Jó barátai voltak; ismerte napjai legtehetségesebb embereit, London zajai most beszűrődtek hozzá a szobába, ő pedig összeszorította kezét a díványtámlán, mintha egy képzeletbeli marsallbotot fogna, akár az ősei; tábornoki pálcát, mellyel, még ilyen kábultan és ernyedten is, zászlóaljakat vezényel, igen, Kanadába menetelő zászlóaljakat – s ez a két kedves fiú meg ott baktat Londonon, ősi territóriumukon át, alattuk ez a kicsike szőnyeg. Mayfair.

S egyre jobban eltávolodtak tőle, miközben mégis hozzá kötötte őket egy vékony szál (nála ebédeltek), ez a szál azonban egyre jobban kinyúlt, egyre jobban elvékonyodott, ahogy mentek Londonon át; mintha barátaink hozzánk kötődnének még, miután együtt ebédeltünk velük – hozzánk kötődnének egy vékony szállal, mely (míg lady Bruton a díványon bóbiskolt) maga is egyre ernyedtebbé vált a harangkongás közepette – az órát jelezték, istentiszteletre hívtak a harangok –, s aztán, mint ha a pókháló utolsó megmaradt szálára egy esőcsepp hull, a szál nem bírja terhét, elszakad. Lady Bruton elaludt.

Richard Dalloway és Hugh Whitbread pedig tétovázva állt meg a Conduit Street sarkán, éppen ugyanabban a pillanatban, amikor Millicent Brutonnál, ott, a díványon heverve, elszakadt a szál, és felhangzott a horkolás. Szeles idő volt, forgott-pörgött a különböző irányból besüvítő szél az utcasarkokon. A két férfi egy kirakatot nézegetett; nem volt kedvük, persze, vásárolni, még beszélgetni sem, szerettek volna elköszönni egymástól, és most, az utcasarkon egymásnak rontó széllökések közepette, testük legbensőbb árapályának pillanatnyi holtpontján, délelőtt és délután örvénylő találkozásakor, szétválásakor, egy pillanatra megálltak. Újságplakát repült a levegőben, fel a magasba, büszkén elébb, akár valami sárkány, aztán megállt, lebegett, leereszkedett zörögve; s egy nő fátyla lebegett a szélben. Sárga napvédő ponyvák verdestek. A lázasan lüktető délelőtti forgalom lanyhult. Magányos kocsik döcögtek végig itt-ott a félig üres utcákon. Norfolkban – mert Richard gondolatai arra kóboroltak javarészt – gyengéd, meleg légáramlat forgatta-zizzentette a virágok szirmait, borzolta a vizek felszínét, hullámoztatta a virágzó füveket. Szénahordók, akik leheveredtek a kazlak árnyékába, hogy a hajnali fáradtságot egy kicsit kialudják, szárak zöld függönyét húzták szét, vadturbolya ide-oda rengő gömböcskéit hajtották félre, hogy az égre felpillanthassanak; a mozdulatlan-kék, sugárzó nyári égre.

Richard Dalloway lassanként a tudatára ébredt, mit is néz olyan elmerülten: egy kétfülű, Jakab-stílű ezüstserleget, s hogy Hugh Whitbread meg valami spanyol nyakláncot csodál leereszkedően, szakértelemmel, megérdeklődi, mennyibe kerülhet, ha tetszene netalán Evelynnek; Richard azonban még mindig ernyedtnek érezte minden tagját; mintha gondolkozni, moccanni egyaránt képtelen volna. Ide sodorta hát az élet ezt a parti hordalékot; ezt a kirakatra való színes törmeléket-moszatot, s ő meg csak áll és nézi, mereven, mint az öregek. Evelyn Whitbreadnek tetszene talán ez a spanyol nyaklánc – hát akkor tetszene. Neki viszont ásítania kellett. Hugh éppen megindult, be az üzletbe.

– Miért ne! – mondta Richard, és ő is ment utána.

Uram Isten, de nem volt semmi kedve, hogy bemenjen és nyakláncot vásároljon Hugh-val. De a testnek megvan a maga mélyen hullámzó árapálya. Délelőttre délután következik. Akár egy rozzant bárka mély, nagyon-nagyon mély vízen, úgy kezdett merülni Lady Bruton ükapja meg életrajza, összes észak-amerikai hadjárata, merülni kezdett, és el is süllyedt végképp. S velük együtt Millicent Bruton. ő is elmerült. És Richardnak tökéletesen egymindegy volt, mi lesz az egész kivándoroltatási tervből; s hogy a Times szerkesztője leközli-e a levelet vagy sem. Ott függött már a nyaklánc Hugh tökéletes ujjain. De ha már mindenképpen ékszert vásárol, venné legalább valami fiatal lánynak – adná oda akármelyik lánynak itt az utcán. Mert Richard egyszerre ellenállhatatlanul ráérzett tökéletes haszontalanságára – nyakláncot venni Evelynnek! Neki, ha fia van, most azt mondja neki: – Dolgozz! Dolgozz! – De nem volt fia; Elizabethje volt, akit imádott.

– Mr. Dubonnet-val szerették beszélni – mondta Hugh, megszokott kurta, nagyvilági modorában. Kiderült ugyanis, hogy ez a bizonyos Mr. Dubonnet tudta Mrs. Whitbread nyakbőségét, sőt, ami még ennél is különösebb, azt is tudta, mit tart Mrs. Whitbread a spanyol ékszerekről s ékszerekből (mert Hugh erre bizony nem emlékezett pontosan). Mindez igen furcsának tetszett Richard Dalloway számára, ő ugyanis soha nem vett Clarissának ajándékot, kivéve azt a karkötőt két vagy három évvel ezelőtt, de azzal sem volt valami nagy sikere. Mert Clarissa nem hordta a karkötőt. Benne pedig fájdalmas emléket hagyott a dolog. S mint egyetlen pókhálószál, mely ide-oda ingadozva megtapad végül egy levélhegyen, így kapaszkodtak Richard gondolatai is (most, hogy már kievickélt az iménti letargiából) Clarissába – akit ez a Peter Walsh egykor olyan őrültül szeretett; mert ott, ebéd közben, Richard előtt hirtelen valamiféle látomás derengett fel; látta önmagát s Clarissát; látta kettőjük életét; és most közelebb húzta magához a tálcát, melyen a régi ékszerek feküdtek, s elébb ezt a brosstűt, majd amazt, ott, azt a gyűrűt vette a kezébe, megkérdezvén: – Mibe kerül? –; de nem bízott az ízlésében. Milyen öröm lett volna pedig, ha úgy nyithat be Clarissához, hogy hozott neki valamit; igen, hogy ajándékot hozott neki. Csak éppen mi legyen az? Hugh azonban már fel is állt. Hihetetlenül dölyfös lett egyszeriben. Mert ugye, mégiscsak harmincöt éve vásárol itt, és érthető, hogy semmi kedve hozzá, hogy egy ilyen fiatalember, aki nem is érti még eléggé a dolgát, csak úgy röviden elintézze őt. Mert Dubonnet, úgy látszik, elment éppen valahova, Hugh pedig kijelentette, addig nem vásárol semmit, míg Mr. Dubonnet nem szíveskedik visszatérni az üzletbe; mire a fiatalember elvörösödött, és korrekt kis meghajlással válaszolt. Minden végtelenül korrekt módon történt, és mégis: Richard soha életében nem lett volna képes ilyesmit mondani, Isten őrizz! Nem tudta megérteni, hogyan engedhetnek meg maguknak egyesek ilyen pokoli arcátlanságot. Hugh elviselhetetlen hülye, az. Richard Dalloway úgy érezte, egyetlen órát nem bírna ki a társaságában. Megbiccentette hát keménykalapját búcsúzóul, s azzal befordult a Conduit Street sarkán, mohón, sietve lépkedett, szeretett volna minél gyorsabban előrejutni a pókhálófonál mentén, mely Clarissával való kapcsolatukat jelentette most; szeretett volna mielőbb, ott lenni nála, otthon lenni, Westminsterben.

De nem akart üres kézzel érkezni. Virág legyen talán? Igen, virág, az jó lesz, mert ami az ékszereket illeti, nem bízott különösképpen az ízlésében; legyen hát tömérdek virág, rózsák, orchideák, megünnepelni azt, ami – akárhogy nézzük is – ünnep volt, ünnep; ez a benne hirtelen feltámadt érzés, ahogy ebéd közben Peter Walshról beszélgettek; s ők otthon soha nem beszélgettek erről; évekig hallgattak erről az érzésről; ami, gondolta Richard, felragadva a fehér meg vörös rózsákat (selyempapírba csomagolt hatalmas csokor), a lehető legnagyobb hiba a világon. Mert eljön az idő, amikor nem lehet már kimondani; az ember egész egyszerűen szégyelli kimondani, gondolta, és zsebre vágta a visszajáró aprópénzt, s elindult, a hatalmas csokrot magához szorítva, Westminster felé, hogy azt mondja majd Clarissának (bármit gondoljon is róla ezek után), átnyújtva a virágcsokrot, azt mondja neki: – Szeretlek. – De hát miért ne? Csakugyan, csoda, ha az ember a háborúra gondol, a sok szegény ördögre, aki meghalt, mikor még előttük volt az egész élet, földbe kaparták, félig már elfelejtették őket; csoda, hogy szó szerint így megmondja majd Clarissának, hogy – szereti. Amit egyébként nem szokás mondani, gondolta. Részben – lustaságból; részben – elfogódottságból. És Clarissa – milyen nehéz is különben rá gondolni, kivéve így, ilyen hirtelen, villámcsapásszerűen; mint ma, ebédnél, amikor egészen élesen, világosan maga előtt látta őt; kettejük egész életét. Megállt az útkereszteződésnél, és azt hajtogatta – egész lénye nagyon egyszerű volt, ereje teljében, mondhatni; jót tett a sok mozgás, a vadászatok, gyalogszerrel; az alsóházban állhatatosan és hatékonyan állt ki az elnyomottak ügyében, jó ösztöneinek szavára hallgatva; megőrizte egyszerűségét, csak közben nagyon nehézkessé vált, ha beszédre került a sor, merevvé, igen –, azt hajtogatta magában, csoda, hogy Clarissa a feleségé; csoda – egész élete egyetlen csoda, gondolta; s még egy kicsit várt, mielőtt átment volna az úttesten. De a vére felforrt, ahogy látta: öt-hatéves apróságok egyedül szaladgálnak át a Piccadillyn. Legalább állítaná le ilyenkor a forgalmat a rendőr. Nem voltak különösebb illúziói a londoni rendőrségről. Sőt: bizonyítékokat gyűjtött hivatali túlkapásaikkal kapcsolatosan; s ezek a vándorkereskedők, akiknek tulajdonképpen nem volna szabad targoncájukat leállítani a járda mellett; meg a prostituáltak – Uram Isten, hiszen nem is ők maguk a hibásak, nem is a fiatalemberek, hanem ez az undorító társadalmi berendezkedés és a többi; ilyesmin töprengett, és látszott is rajta, hogy töpreng, ahogy őszülő fejével, makkegészségesen átvágott a Green Parkon, s ment megmondani a feleségének, hogy szereti.

Mert ezt akarta mondani neki szó szerint, ha a szobába belép; mert borzasztó dolog, hogy az ember soha ne mondja ki, amit érez, gondolta, ahogy keresztülment a parkon s élvezettel szemlélte a fák árnyékában tanyázó népes családokat, szegény családokat; a gyerekek hancúroztak, rúgkapáltak; tejet ittak; és körös-körül eldobált papírzacskók hevertek, melyeket (ha valakinek valami kifogása van a dolog ellen netalán) könnyűszerrel botja végére tűzhet valamelyik kövér, egyenruhás parkőr; Richard Dalloway azon a véleményen volt, hogy a parkokban s a terek gyepszőnyegén a nyári hónapokban meg kellene engedni, hogy szabadon játszhassanak a gyerekek. (Feltündökölt, elfakult a parki fű fényes szőnyege, megvilágítva szinte a szegény westminsteri anyákat s kapálózó gyerekeiket, mintha sárga lámpát lengemének a fű alatt.) De mit lehetne tenni ilyen haszontalan kislányokért, mint ez a kis jószág is, aki felkönyökölve fekszik itt (mintha minden más kötöttségétől megszabadulva, egyszerűen levetette volna magát a földre, hogy kíváncsian fürkészhessen körül, pimasz kis gondolatokat eregethessen; azt latolgathassa szemtelenül, tátott szájjal, mulatságosan, hogy: Miért? és Mivégre?), hogy ezekkel mit lehetne kezdeni, nem tudta Richard Dalloway. Virágaival, mintha fegyvert szorítana, egyre közelebb ért hozzá; szinte izgatott volt, ahogy mellette elhaladt; most, most lett volna még idő, hogy legalább egy szikra kipattanjon kettejük között – a kislány nevetett, ahogy rápillantott, és ő is jóakaratúan elmosolyodott, mérlegelve magában a kis vadóc problémáit; nem mintha valaha is beszélnének majd egymással. Clarissának azonban mondja majd, igen, pontosan így, hogy – szereti őt. Egykor, régebben még féltékeny volt Peter Walshra; féltékeny volt Clarissára meg rá; Clarissa azonban gyakran mondta: jól tette, hogy nem ment hozzá Peter Walshoz, és ez, ha valaki ismeri Clarissát, nyilvánvalóan igaz; mert neki támasz kellett. Nem mintha gyenge lett volna, mégis: Clarissának támasz kellett.

Ami pedig a Buckingham-palotát illeti (mint egy öreg primadonna, ahogy mutogatja magát, fehérben, a nagyérdemű közönségnek), tagadhatatlan: van benne valami méltóság, vélte Richard Dalloway; s nem lehet egyszerűen megvetéssel kezelni valamit, ami végül is emberek milliói számára (egész kis embertömeg várakozott most is a kapunál, a királyt szerették volna látni; ahogy kihajt a palotából), bármily képtelen legyen is önmagában, jelképnek számít; annyi biztos, hogy egy kisgyerek valami különbet rakott volna össze az építőkockáiból, gondolta, felpillantva Viktória királynő emlékművére (emlékezett még a királynőre: hogy hajtott végig Kensingtonon, kezében nyeles szemüveg), nézte az anyáskodva dudorodó-feszítő márványtömböt: a Horsa-utódok uralkodása nem volt Richard Dalloway kedve ellen való; szerette a folytonosságot; szerette, ha van valakinek – érzéke a hagyományok folytatásához. Micsoda korban élt, hatalmas korban, igen. Csakugyan: egész élete egyetlen csoda; ezt nem szabad elfelejtenie; itt megy most is, legszebb évei derekán, itt megy westminsteri otthona felé, megy, hogy megmondja Clarissának: szereti őt. Ez a boldogság, gondolta, ez az.

Ez az, mondta a Dean’s Yardhoz érve. Ütni kezdett a Big Ben, előbb csak a jelzés jött, a zenei előjáték, aztán visszavonhatatlanul maga az óra. Az ilyen társasági ebédekkel az ember elpazarolja a délutánját, gondolta, odaérve házuk kapujához.

A Big Ben hangja Clarissa szobájában is eláradt, ő maga lehangoltan ült íróasztalánál, bosszúsan, lehangol tan. Mert tökéletesen igaz ugyan, hogy nem hívta meg az estélyére Ellie Hendersont, csakhogy – szándékos volt a dolog. Most pedig Mrs. Marsham azt írja, megígérte Ellie Hendersonnak, hogy szól Clarissának – mert Ellie rettentő szívesen jönne.

De hát miért kellene neki London valamennyi kiállhatatlanul unalmas nőjét meghívni az estélyeire? S miért kell Mrs. Marshamnak beleavatkoznia az ő dolgába? S akkor itt van még Elizabeth: egész napra bezárkózik Doris Kilmannel. Ennél undorítóbbat még csak elképzelni sem tudott volna. Együtt imádkozni – ilyenkor – azzal a nőszeméllyel! A torony harangkongatása pedig elárasztotta súlyos, tömör hullámaival a szobát, vissza-visszahúzódtak a hullámok, hogy aztán feltorlódhassanak, végigsöpörhessenek megint, és Clarissa akkor egészen váratlanul matatást hallott az ajtón, afféle kaparászást. Ki lehet az – ilyenkor? Három óra, jóságos ég! Már három óra. Mert az óra lenyűgöző nyíltsággal és méltósággal vert éppen hármat, úgyhogy Clarissa nem is hallott mást, az ajtókilincs azonban megmozdult és – belépett Richard! Micsoda meglepetés! Bejött Richard, virágokkal a kezében. Clarissa egyszer csúnyán viselkedett vele, még Konstantinápolyban történt, és Lady Bruton, akinek az ebédjeiről azt mondják, rendkívül szórakoztatóak, nem hívta meg őt. Richard virágokat nyújtott át neki – rózsákat, piros és fehér rózsákat. (De arra már sehogyan sem volt képes, hogy megmondja neki: szereti; így szó szerint.)

Jaj, de csodás, mondta Clarissa, s elvette tőle a csokrot. Értette; értette szavak nélkül is; az ő Clarissája értette. Berakta a virágokat a kandallón álló vázába. Milyen csodásak, mondta. És kellemes volt az ebéd? Lady Bruton csakugyan érdeklődött felőle, hogy van? Peter Walsh hazajött. Mrs. Marsham írt. Hát mindenképpen meg kell hívnia Ellie Hendersont? Ott van fönt megint ez a Kilman nő.

– De üljünk le már öt percre – mondta Richard. Minden olyan furcsán üres volt. A székek körben, a falnál, mi történt? Ó, hogyne, hogyne, az estély; nem, dehogyis felejtette el! Peter Walsh hazajött. Ó, itt volt Clarissánál. És válik; és szerelmes valami indiai nőbe. És hogy semmit, de semmit nem változott. Clarissa itt ült, igen, a ruháját javítgatta éppen…

– Bourtonra gondolva – mondta.

– Hugh volt ott – mondta Richard. Clarissa is találkozott vele? Nahát, Hugh teljességgel elviselhetetlen már. Nyakláncot vesz Evelynnek, kövérebbé mint valaha, egyáltalán, elviselhetetlen hólyag.

– S arra gondoltam: „Majdnem hozzád mentem feleségül” – mondta Clarissa, s szinte maga előtt látta Petert, ahogy ott ül, csokornyakkendősen; ott ül és kinyitja-becsukja a kését. – Éppen olyan, amilyen mindig is volt, hiszen tudod.

– Ebédnél szóba került – mondta Richard. (De sehogyan sem tudta megmondani, hogy – szereti őt. Csak fogta a kezét. Ez a boldogság, gondolta.) Megfogalmaztak Millicent Brutonnak egy levelet a Times-ba. Körülbelül ez minden, amire Hugh alkalmas.

– És a drága Miss Kilman? – kérdezte aztán. Clarissa csodásnak találta a rózsákat; hogy először úgy együtt volt mind, most pedig elrendeződtek a vázában, önmaguktól.

– Szóval, beállít Kilman, alig hogy kész vagyunk az ebéddel – mesélte. – Elizabeth elvörösödik. S akkor aztán bezárkóztak. Bizonyára még most is imádkoznak.

Jóságos ég! Nem szerette az ilyesmit; pedig ezek a dolgok elmúlnak szépszerével, ha nem bolygatják.

– S méghozzá abban a vízhatlan kabátban, esernyővel – mondta Clarissa.

Richard nem mondta neki: Szeretlek; csak a kezét fogta. Ez a boldogság, gondolta, ez az!

– De miért kellene London minden halálosan unalmas nőjét meghívnom az estélyeimre? – mondta Clarissa.

– Szegény Ellie Henderson – mondta Richard, egyébként de furcsa dolog, hogy Clarissának annyira fontosak ezek az estélyek, gondolta.

És Richard sose veszi észre, hogy fest egy szoba éppen. De mit is akart éppen mondani?

Ha túl sokat emészti magát ezeken az estélyeken, nem engedi meg neki többé. S nem bánta-e meg végül is, hogy nem Peter Walshhoz ment feleségül? De most már indulnia kell.

Már el is késett, mondta és felállt. Egy pillanatig azonban tétovázott, mintha még lenne valami mondanivalója, és Clarissa kíváncsi lett volna: mi az? És miért? Hiszen ott voltak a rózsák.

– Valami bizottság? – kérdezte, mikor Richard már az ajtóban volt.

– Örmények – mondta Richard, vagy azt mondta volna: „albánok”?

S él az emberben valamiféle méltóságérzés, valamiféle magány, férj és feleség közt is ott tátong egy szakadék, s ezt figyelembe kell venni, gondolta Clarissa, nézvén, hogy megy ki Richard az ajtón, mert az ember maga sem mondhatna le erről, vagy a férjét sem foszthatná meg tőle, akarata ellenére, anélkül, hogy saját függetlenségét, saját önbecsülését el ne veszítené – ez hát valami megfizethetetlen.

Richard párnával-takaróval tért vissza hirtelen.

– Egy óra teljes pihenés ebéd után – mondta. Azzal elment.

Milyen jellemző rá ez is! Ezt mondaná örök időkig: „egy óra teljes pihenés ebéd után”, igen, örök időkig, csak azért, mert az orvos egyszer elrendelte. Milyen jellemző rá, hogy mindent szó szerint komolyan vesz, amit az orvosok mondanak, imádni való, isteni egyszerűségének egy kis megnyilvánulása ez is, senki felül nem múlja benne talán, ezért volt, hogy annak idején minden további nélkül fogta magát, és megtett ezt-azt, miközben ő meg Peter azzal töltötték az idejüket, hogy huzakodtak a dolgon. Félúton van már talán az alsóházba, megy az örményeihez, az albánjaihoz, miután szépen kényelembe helyezte őt, Clarissát a díványon, a rózsáival szemközt. S az emberek azt mondanák erre: – Clarissa Dallowayt elkényeztetik. – Egyébként: sokkal jobban érdekelték őt a rózsák, mint Richard örményei. Életlehetőségüktől megfosztva, otthonukból kiűzve, megnyomorítva, kegyetlenség és igazságtalanság áldozataiként élnek (egyre-másra ezt hallotta Richardtól, velük kapcsolatban) – nem, akkor is képtelen rá, hogy bármit is érezzen az albánok iránt, vagy mégiscsak örmények? Rózsáit azonban szerette (ez vajon nem segítség az örményeknek?) – a rózsa az egyetlen virág, mely elviselhető levágva. De Richard megérkezett már az alsóházba, ott ül a bizottságban, miután odahaza sikeresen elrendezte az ő összes gondját-baját. Nem, nem; sajnos, ez nem volt így. Nem látott benne például semmi kivetnivalót: miért ne hívhatná meg Clarissa Ellie Hendersont. No persze, ő meghívhatja, ha Richard óhajtja. Párnát hozott neki, lefekszik tehát… De… de… miért érzi magát, anélkül, hogy okát tudná adni, hirtelen ilyen kétségbeejtően boldogtalannak? Mintha valaki leejtett volna egy gyöngyszemet vagy egy apró gyémántot a fűbe, s aztán lázas igyekezettel hajtogatja félre, jobbra-balra a karcsú fűszálakat, hiába keresi mindenütt, míg végre megpillantja ott, ott lent, a gyökereknél, így próbált ő is végigmenni mindenen; nem, nem Sally Seton megjegyzése az oka, miszerint Richard soha nem lesz miniszter, ilyen másodosztályú aggyal (eszébe jutott az a mondás); nem, ez nem izgatta egy cseppet sem; s Elizabeth meg Doris Kilman sem ludas benne; ezek egyszerűen: tények (semmi több). Valami kellemetlen érzés délelőttről; valami, amit Peter mondott, s ehhez járult még az ő levertsége is, a hálószobájában, ahogy a kalapját letette; és Richard is hozzátett még valamit, s ez csak fokozta ezt az érzést. De mit is mondott? Ott állnak a rózsái. Az estélyek! Az estélyei! Megvan! Mindketten nagyon inkorrekt módon bírálták őt, mindketten nagyon igazságtalanul megmosolyogták őt valamiképpen az estélyei miatt. Hát ez az! Ez az!

Nos hát, hogyan védekezzen akkor? Most, hogy rájött, mi az, végtelenül boldognak érezte magát. Úgy vélte, vagy legalábbis Peter úgy vélte, szeret felvágni egy kicsit: örül, ha híres emberek veszik körül, nagy nevek; egyszóval, egyszerűen sznob. Igen, Peter ezt gondolhatta bizonyára. Ami pedig Richardot illeti, ő inkább csak butaságnak tartotta, hogy így belelovalja magát effélékbe, hiszen tudhatná Clarissa: árt vele a szívének. Gyerekes dolog, így vélte Richard. Pedig hogy tévedtek mindketten. Amit ő szeret, nem egyéb, mint: az élet.

– Ezért csinálom – mondta, hangosan, magában, de mintha az életnek mondaná.

És most, hogy itt feküdt a díványon, kolostorba zárva, mintegy eleméből kiragadva, egyszeriben eleven élő-létezővé vált ennek a Valaminek a megléte, melyet oly nyilvánvalóan érzett; ott vibrált az utcáról beáradó-felszüremlő hangzatokban, a napfény csíkjaiban, a suttogó-forró, rolettákat lobogtató levegőben. De ha, tegyük fel, Peter azt mondja neki: „Jó, jó, de hát ezek az estélyek… mi értelme van ezeknek az estélyeidnek?”, erre csak azt válaszolhatná (anélkül, hogy bárkitől is elvárná, hogy megérti): Áldozatok, ami persze rettentően tág fogalom megint. De hát kicsoda Peter, hogy azt állítsa: az élet egyszerű dolog? – Peter, aki örökké szerelmes, méghozzá sohasem abba, akibe kellene? S az ő szerelme – hát az meg mind mi?, kérdezhetné Clarissa, s már hallotta is képzeletben a választ, hogy ez a legfontosabb dolog a világon, amit egy nő soha meg nem érthet. Helyes. De viszont az, amit ő gondol, azt – megértheti-e valaha is férfi? amit az életről gondol? El nem tudta volna képzelni például, hogy Peter vagy Richard annyi gondot-bajt a nyakába venne, hogy estélyeket rendezzen – minden ok nélkül!

De hogy egy kicsit mélyebbre ássunk, gondolta Clarissa, le az alá, amit az emberek beszélnek (s milyen felszínesek, töredékesek ezek, az ítéletek!), most már az ő saját értelmezését kellene megnézni végre, mit is ért ő ezen a Valamin, amit életnek nevez. Ó, furcsa ez is, nagyon furcsa. Ott van például ez-meg-Az Dél-Kensingtonban; valaki más meg fönt Bayswaterban; s megint valaki más: Mayfairben. És ő mintha szüntelenül érezte volna magában valamennyiük létezését; azt érezte: mi minden megy így veszendőbe; azt érezte: milyen kár; s: hogy ha összehozhatná őket Valamiképp! Tehát: összehozta őket. Áldozatbemutatás volt; egyesíteni, megteremteni valamit, áldozat, igen ám, de – kinek?

Áldozat az áldozás kedvéért talán? Akárhogy is, az ő ajándéka. Mert semmi mása nem volt, legyen az bármilyen apróság is akár, csak ez, nem volt gondolkodó elme, nem tudott írni, még zongorázni se. És összetévesztette az örményeket meg a törököket, szerette a sikert, gyűlölte a kényelmetlenségeket, azt akarta, hogy szeressék, tömérdek butaságot fecsegett össze, s még ma is, mi is az az egyenlítő – nem tudná megmondani.

És mégis: az, hogy csakugyan egyik nap jön a másik után, szerda, csütörtök, péntek, szombat; hogy az ember reggelente felébred; megpillantja az eget; sétálni megy a parkba; találkozik Hugh Whitbreaddel, aztán betoppan Peter; s aztán: ezek a rózsák? mindez elég volt neki. S mindez után milyen hihetetlen a halál! – mindez véget ér; s hogy senki, de senkii a világon nem tudja majd, hogy szerette ő mindezt; hogy minden egyes pillanat…

Nyílt az ajtó. Elizabeth tudta, hogy anyja lepihent. Ezért aztán nagyon csendesen jött le. Megállt a szobában, csendesen. Csakugyan igaz, hogy valami mongol hajótörést szenvedett Norfolk partjainál, ahogy azt Mrs. Hilbery mondta, s hogy egy Dalloway hölgy gyermeket szült neki, évszázadokkal ezelőtt persze? Hiszen a Dallowayek általában mind szőkék voltak, kék szeműek, Elizabeth viszont fekete, kínaias metszésű a szeme, fakó az arca; lénye keletiesen titokzatos, szelíd, töprengő, csendes. Gyerekkorában olyan pompás humorérzéke volt még; most azonban tizenhét évesen, Clarissa elképzelni sem tudta, miért, egyszerre nagyon komoly lett; akár egy fényes zöldbe burkolt jácint, melynek bimbói még épp hogy csak színesednek, jácint, melyet nem ért a nap.

Ott állt csendesen, és anyját nézte. De az ajtó félig nyitva volt, és Clarissa tudta, az ajtószárny mögött ott áll Miss Kilman; Miss Kilman: vízhatlan kabátban, fülelve minden elhangzó szóra.

Igen, Miss Kilman ott állt a lépcsőfordulón, esőkabátban, erre azonban megvolt a jó oka. Először is: az efféle kabátok olcsók; másodszor: ő maga elmúlt már negyven; s nem azért öltözött végül is, hogy valakinek tetsszen. Mindezen felül – szegény volt; megalázóan szegény. Máskülönben nem is vállalt volna munkát olyasfajta embereknél, mint a Dalloway család; jótékonyságukban tetszelgő gazdagoknál. Mert Mr. Dalloway, igaz, ami igaz, csakugyan jóságos volt vele szemben. Mrs. Dalloway azonban már nem; legfeljebb: leereszkedő. Mrs. Dalloway a lehetőleg-semmirekellőbb osztályból származott – a gazdagokéból, akiknek épp csak valami halvány fogalmuk ha volt a kultúráról. Persze, tele voltak mindenféle értékes holmival, képek, szőnyegek, és a cselédek hada. Miss Kilman úgy vélte, jogosan illeti meg mindaz, amit a Dalloway család érte tett.

Mert máskülönben: becsapták mindenütt. Igen, nem túlzás így mondani ezt, mert hiszen egy lánynak csak van valamiféle joga a boldogságra? De ő sosem volt boldog, mindig csak elesett és szegény. S amikor végre megnyílt volna előtte egy kis lehetőség Miss Dolby iskolájában, jött a háború; ő pedig soha nem ;volt képes arra, hogy hazudjon. Miss Dolbynak az volt a véleménye: bizonyára jobban érzi majd magát olyan emberek között, akik osztják a németekkel kapcsolatos nézeteit. Mennie kellett. Hogy a családja német eredetű: igaz, a tizennyolcadik században még Kiehlmann-nak írták magukat; a fivére azonban már Angliáért esett él. Őt pedig kidobják, mert nem hajlandó azt állítani, hogy a németek mind gazemberek – hogy is mondhatná, mikor olyan jó barátai vannak németek, s ő maga is életének legboldogabb napjait Németországban érte meg! S végül is: értett valamelyest a történelemhez! Mégis: ott állt minden nélkül, sok választása nem volt. Mr. Dalloway jel véletlenül ismerkedett meg, amikor a kvékereknek dolgozott. És Mr. Dalloway megengedte neki (igazán nagylelkű ajánlat!), hogy a leányát történelemre tanítsa. Tartott néhány esti tanfolyamot is, és a többi. S akkor történt, hogy a Mi Urunk meglátogatta őt (s ezt mondván, mindig meghajtotta a fejét). Két éve és három hónapja épp, hogy meglátta a világosságot. És most már nem irigyelte az olyan nőket, mint Clarissa Dalloway, inkább sajnálatot érzett irántuk.

Szívből sajnálta és megvetette őket, ahogy ott állt a puha szőnyegen, és egy muffos kislányt ábrázoló régi metszetet nézegetett. Ekkora luxusban élni – hol itt a remény, hogy valami jobb jön? Ahelyett, hogy valaki a díványon heverészne – „anyám lepihent”, mondta Elizabeth –, menne dolgozni inkább: gyárba, üzletbe, pult mögé; Mrs. Dalloway meg a többi finom hölgyek, mind!

Égő keserűséggel a szívében, igen, így lépett be Miss Kilman egy templomba, két éve és három hónapja éppen. Hallotta nagytiszteletű Edward Whittaker prédikációját, a fiúkar énekét; látta az ünnepélyes Lángokat leszállni a magasból; s hogy a zene tette-e vagy a hangok (ő maga, esténként egyedül maradva, vigaszt talált egy szál hegedűhangban; a hangzatok azonban fültépőek voltak; nem volt zenei hallása): a zaklatott, zűrzavaros érzések, amelyek ott feszültek-forrtak benne még az imént, hirtelen lecsillapodtak, ahogy a templomban ült, és jól kisírta magát, s aztán felkereste Mr. Whittakert, otthonában, Kensingtonban. Isten keze, mondta Mr. Whittaker. Az Úr megmutatta neki az utat. Így aztán Miss Kilman, valahányszor azon kapta magát, hogy feltámadnak benne ezek a fájdalmas-zűrzavaros érzések, a gyűlölet Mrs. Dalloway ellen, harag az egész világgal szemben, megpróbált Istenre gondolni nyomban. Meg Mr. Whittakerre. S a dühöt mintha elfújta volna valami nyugalom. Ereiben édes balzsam áradt szét, ajkai megnyíltak, ott állt, tiszteletparancsolón, a lépcsőház pihenőjén, mereven, komor közönnyel nézte Mrs. Dallowayt, aki lánya társaságában kilépett a szobából.

Elizabeth azt mondta, elfeledkezett a kesztyűjéről. Ezt mondta, mert tudta, hogy Miss Kilman meg az anyja ki nem állhatja egymást. Ő pedig, ily módon, képtelen volt együtt látni őket. Felszaladt inkább a kesztyűjéért.

De Miss Kilman nem gyűlölte Mrs. Dallowayt. Csak ráfüggesztette egreszöld szemét, nézte Clarissát, s rózsás arcát, törékeny alakját, elegáns-üde megjelenését látva azt gondolta Miss Kilman: Te együgyű! te ostoba! Te, aki nem tudod, mi az igazi öröm, mi az igazi bánat; te, aki csak elpazaroltad az életedet! S valami mindent elsöprő vágy hullámzott végig Miss Kilman egész lényén: hogy legyőzhesse Mrs. Dallowayt; álarcát letéphesse. Mert ha ez így történne, megkönnyebbülne. De – nem a test, a lélek s annak minden hívsága felett szeretett volna diadalmaskodni; Mrs. Dalloway lelkére szerette volna rákényszeríteni akaratát. Sírna legalább; omlana össze! ó, ha megalázhatná; térdre kényszeríthetné; ha azt zokogná: Önnek van igaza! De az ilyesmi mindig Isten akaratától függ, nem tőle. Mert ez csak a vallás győzelme lehet. És így Miss Kilmannek csak a szeme szórt fenyegető szikrát.

Clarissa rémülten állt ott. Ez egy keresztény nő – ez a perszóna? Ez a nő vette el tőle a lányát? Ez áll kapcsolatban mindenféle láthatatlan erővel? Lompos, közönséges, undok, nincs benne semmi kecsesség, semmi jóság – s még ez állítja magáról, hogy tudja az élet értelmét?

– Elizabeth magával megy az áruházba? – kérdezte Mrs. Dalloway.

Miss Kilman azt mondta: igen. Ott álltak hát egymással szemközt. Miss Kilmannek esze ágában sem volt, hogy jó benyomást keltsen. Megdolgozott ő mindig a megélhetéséért! Igen alaposan ismerte az újkori történelmet. Soványka jövedelméből egy bizonyos összeget félrerakott, ilyen-olyan – véleménye szerint – nemes célokra; miközben ez az asszony itt semmit se csinál, semmiben nem hisz; a lányát is úgy nevelte fel, mint – de itt jött megint Elizabeth, kifulladva egy kicsit, itt jött a szép kislány.

Szóval az áruházba mennek. Milyen furcsa, ahogy itt áll Miss Kilman vele szemközt (s csakugyan, mint valami történelem előtti szörnyalak, úgy tornyosult előtte, vízözön előtti harchoz vértezetten), ahogy itt állt, Mrs. Dalloway úgy érezte, másodpercről másodpercre zsugorodik össze benne a róla alkotott eszme, úgy érezte, hogy gyűlölete (mely mindig eszmék, sosem emberek ellen irányul) elmorzsálódik, hogy Miss Kilmanről lemállanak gonosz tulajdonságai, méretei, s a helyükön ott marad – maga Miss Kilman, vízhatlan kabátban, igen, maga Miss Kilman, akin Clarissa, Isten a megmondhatója, csakugyan olyan szívesen segítene, ha tudna.

S érezvén, hogy a szörnyeteg ily módon összezsugorodik, Clarissa elnevette magát. Nevetve köszönt el tőlük. És Miss Kilman meg Elizabeth elindult kettesben, le a lépcsőn.

De mintha valami hirtelen támadt szorongás kerítette volna hatalmába, látván, hogy ez a nő elragadja tőle a lányát, Clarissa áthajolt a lépcsőház korlátján, és utánuk kiáltott: – El ne feledkezz a ma estéről! El ne feledkezz az estélyünkről!

Elizabeth azonban kinyitotta már a ház kapuját; odakint pedig épp egy teherautó zúgott el; nem jött válasz. Szerelem és vallás!, gondolta Clarissa, ahogy visszament a nappaliba, egész testében megborzongva. Milyen undorító, milyen megvetni való dolgok. Mert most, hogy nem állt ott előtte Miss Kilman életnagyságban, most mintha megint úrrá lett volna rajta, úrrá lett rajta a Miss Kilmanről alkotott eszme. A legszörnyűségesebb dolgok a világon, gondolta, s maga előtt látta Miss Kilmant, esetlenül, felhevülten, uralkodni vágyón, képmutatón, titokban hallgatózva, féltékenyen, végtelen kegyetlenül, gátlástalanul, esőkabátban a lépcsőfordulón; szerelem és vallás. Próbálkozott-e ő maga vajon bárkinek is a megtérítésével? Hát nem-azt kívánta mindig, hogy mindenki – önmaga legyen? csak önmaga? És az ablakon kinézve látta, ahogy a szemközt lakó idős hölgy megy fel a lépcsőn. Hadd menjen, ha ahhoz van kedve; s álljon meg, ha éppen ahhoz; aztán – gyakran látta őt Clarissa – érjen oda a hálószobájához, húzza szét a függönyt, tűnjön el megint a szoba mélyén. Valamiképpen tiszteletre méltó volt ez – ahogy ez az öregasszony, anélkül, hogy tudná: figyelik, kinéz az ablakon. Volt benne valami ünnepélyes – amit a szerelem meg a vallás csak lerombolna, bármi legyen is az, tönkretenné –, a lélek érintetlensége, igen. Ez a szörnyeteg Kilman tönkretenné. Pedig, Clarissa úgy érezte, szinte sírnivaló volt ez a látvány. A szerelem, tönkretesz az is. Ami nemes, ami igaz, mind tönkremegy a világon. Vegyük csak Peter Walshot. Elragadó ember, okos, tele elgondolásokkal. Ha az ember Pope-ról akart megtudni valamit például, vagy Addisonról, vagy akár csak locsogni, hogy milyenek az, emberek, mit jelentenek a dolgok, Peter mindenkit felülmúlt. Peter, akinek annyit köszönhet ő is, Peter, akitől könyveket kapott kölcsön. De nézzük csak meg, miféle nőket szeretett – csupa közönséges, jelentéktelen, mindennapi teremtés. S gondoljunk a szerelmes Peterre – eljött hozzá, annyi év után látogatóba, és miről beszélt? Önmagáról. Szörnyű dolog a szenvedély!, gondolta Clarissa. Lealázó dolog!, gondolta, és eszébe jutott Miss Kilman és Elizabeth, ahogy éppen az áruházba tartanak.

A Big Ben elütötte a felet.

Milyen rendkívüli dolog, milyen különös, igen, milyen megindító, ahogy ez az öreg hölgy szemközt (hosszú évek óta szomszédok voltak már) elmegy az ablaktól, mintha mozgása valamiképpen az óraütéshez kapcsolódna. Mert bármily hatalmas is ez a hang, mégis: köze van hozzá. Mélybe le, a leghétköznapibb dolgok közepébe nyúlik egy Ujj, és – ünnepélyességgel telik meg tőle a pillanat. Ez a hang késztette az öregasszonyt, gondolta Clarissa, hogy megmozduljon, hogy odamenjen – de hova? Clarissa megpróbálta követni őt a pillantásával, ahogy elfordult és eltűnt, s még látta is, ahogy fehér főkötője meg-megvillan a hálószoba mélyén. Ott volt még mindig, a szoba másik felében járkált. Minek a hitvallások, az imák, a vízhatlan kabátok? Amikor, gondolta Clarissa, ezek az igazi csodák, igazi titkok; ez az öreg hölgy, gondolta, akit az ablakból lát, látja, hogy odamegy a fiókos szekrénytől az öltözőasztalhoz. Még mindig látta. S az a nagy-nagy titok, melyről ez a Kilman azt állítja, megfejtette, vagy amelyről Peter azt mondja, esetleg, megfejtette, Clarissa azonban nem hitte, hogy a leghalványabb sejtése lenne egyiküknek is, miképpen kell megfejteni, nos hát, ez a nagy titok nem egyéb, mint hogy: ez itt egy szoba; az meg ott egy másik. Megfejti ezt a vallás? a szerelem?

Szerelem – de akkor már jött is a másik óra, amelyik mindig két perccel később ütött, mint a Big Ben, becsoszogott, odatálalva egy zsákra való limlomot, mintha azt mondaná ezzel: szép, szép, hogy a Big Ben ilyen fenségesen, ünnepélyesen, pártatlanul kinyilatkoztatja, mi az igazság, neki viszont gondolnia kell közben minden elképzelhető aprósággal is – itt van Mrs. Marsham például, Ellie Henderson, meg a fagylaltospoharak –, s ott jöttek, himbálóztak, táncoltak-imbolyogtak mind az összes elképzelhető apró dolgok az ünnepélyes óraütés farhullámán, uszályként ringtak a kongatás nyomában, mely, akár egy aranyhíd a tengeren, olyan volt. Mrs. Marsham, Ellie Henderson, fagylaltospoharak. Telefonálni kell, most rögtön, gondolta Clarissa.

Izgatottan-fecsegősen kongatott az elkésett toronyóra, mely a Big Ben farhullámain belibegett zsákra való apróságaival. Széttöredezve, ízekre szedve az autók áradatában, a szállítókocsik brutális tolongásában, a se szeri, se száma, szögletes mozgású férfi, hajlékony-kecses ringású nő által, az irodaházak, kórházak tornyai-kupolái által – ilyesféleképpen verődtek ennek a zsákszámnyi apróságnak a legutolsó maradványai elernyedő hullámok tajtékaként Miss Kilman testéhez, aki most egy pillanatra megállt az utcán, és azt mormolta: – A test! a test!

A test, igen, azt kell megfékezni. Clarissa Dalloway megsértette. Nem is várt egyebet. Ő pedig, nos hát, nem tudott diadalmaskodni felette; nem tudta legyőzni a testét. Csúnya volt, lompos, és Clarissa Dalloway kinevette ezért; s újra felébresztette benne ekképpen a testi vágyakozásokat, mert most már nem tehetett róla, nem hagyta nyugodni, hogy ilyen szánalmasan fest, méghozzá Clarissa mellett! S beszélni sem tud úgy, olyan finoman, ahogy Clarissa. De miért akarna hasonlítani hozzá? Csakugyan, miért? Hiszen szíve mélyéből megvetette Mrs. Dallowayt; Mrs. Dalloway nem volt komoly; nem volt jó; élete hiúságok és látszatok szövevénye csupán. És mégis; ő, Doris Kilman, vesztesként maradt ott a porondon. A szó szoros értelmében közel járt hozzá, hogy könnyekben törjön ki, mikor Clarissa Dalloway kinevette. „A test, a test”, motyogta (szokása volt ugyanis, hogy hangosan beszél magában), s ahogy ott haladt a Victoria Streeten, megpróbálta legyőzni szívében ezt a fájó, zűrzavaros érzést. Istenhez imádkozott. Nem tud változtatni rajta, hogy csúnya. Szép ruhákat sem tud vásárolni magának. Clarissa Dalloway kinevette – ő azonban másra akarta terelni gondolatait, még mielőtt odaérne ahhoz a postaládához, ott ni. Szó se róla, itt van Elizabeth. De valami másra akart gondolni mégis; Oroszországra gondol majd, mielőtt ahhoz a postaládához érne.

Milyen szép lehet ma lenn vidéken, mondta magában, miközben a világ ellen feltámadt gyűlöletével küszködött megint; Mr. Whittaker nevezte így ezt az érzést; gyűlölet a világ ellen, mely gúnyt űzött belőle, megalázta, kitaszította, kezdve ezzel a méltatlan csapással – visszataszítóan csúf testével, melynek látványa majdhogynem elviselhetetlen az emberek számára. Hiába fésülte a haját akárhogy, a homloka csak olyan maradt, mint egy tojás: csupasz, fehér. Bármilyen ruhát vett is, nem illett rá sehogyan sem. S egy nő számára mindez azt jelentette, hogy a másik nemtől óhatatlanul el van zárva. Sehol nem lesz ő a „nagy Ő”. Az utóbbi időben úgy érezte olykor-olykor, mintha az egy Elizabethtől eltekintve, a gyomor örömeinek élne már csupán; ebéd, tea, no meg a meleg vizes palack az ágyban. Pedig – harcolni kell; győzedelmeskedni; törhetetlenül hinni Istenben. Mr. Whittaker azt mondta, semmi kétség: valamiféle cél jegyében él e világon. De tudott-e valaki is a szenvedéseiről? A lelkész a keresztre mutatva azt mondta: Isten tud róla. És mégis: miért kell éppen neki annyit szenvednie, mikor más nőket, mint például Clarissa Dallowayt, Isten megkímél ettől? A tudást a szenvedés hozza meg, mondotta Mr. Whittaker.

Elhaladtak már a levélszekrény mellett; Elizabeth befordult a Katonai Áruház hűvös-barna dohányosztályára, miközben ő mindig magában motyogott még a tudásról, mely, mondotta Mr. Whittaker, a szenvedés gyümölcse; és Mr. Whittaker a testről is mondott valamit. – A test – motyogta Miss Kilman.

Melyik osztályra is mennek? – szakította félbe Elizabeth.

– Alsószoknyák – válaszolta Miss Kilman kurtán, s megindult peckes léptekkel a lift irányába.

Felmentek hát. Elizabeth kormányozta lélekben másutt kalandozó útitársnőjét, most jobbra, most balra: úgy vezette, mint valami nagy gyereket, mint a navigátor egy ormótlan csatahajót. S ott voltak már a barna, szemérmes, csíkos, frivol, tartós, légies-könnyű alsószoknyák között: és Miss Kilman, aki lélekben messze-messze.kalandozott, kiválasztotta az egyik legszörnyűségesebbet; a kiszolgálónő azt hitte, megőrült.

Elizabeth is csodálkozva kérdezte meg, miközben a holmit becsomagolták, mire gondol Miss Kilman olyan elmerülten. Itt az ideje, hogy megteázzanak, mondta Miss Kilman felriadva, s összeszedte magát egy kicsit. És mentek teázni.

Elizabeth kissé furcsálkodva kérdezte magában, csakugyan éhes-e Miss Kilman. Mert olyan mohón evett, és közben folyton a szomszéd asztalon levő tálra, a cukorbevonatos süteményre tévedt a pillantása; s amikor aztán egy hölgy leült az asztalhoz egy kisgyerekkel, és a gyerek egymás után pusztította a süteményeket, vajon Miss Kilmant csakugyan bosszantotta a dolog? Igen. Miss Kilmant bosszantotta a dolog. Kellett volna neki az a sütemény – a rózsaszín cukorbevonat. Az evés öröme volt, mondhatni, az egyetlen tiszta öröm, amely még megmaradt a számára; és akkor jön még itt is egy ilyen kudarc!

Ha egy ember boldog, mondta Elizabethnek, mindenképpen kell hogy legyen neki valamiféle végszükség esetére őrzött tartaléka, mely élteti: ő viszont – nos hát, mi ő? Leeresztett abroncsú kerék (szerette az ilyen hasonlatokat), mely minden kavicson-kövön zökken egyet – effélékkel hozakodott elő, mikor óra után ott maradt még egy kicsit, álldogált a kandallónál, kezében könyvekkel teli táskája, „az iskolatáskám”, így hívta: ez mindig kedden volt, a kedd reggeli óra után, és a háborúról is beszélt. Hogy vannak emberek, akik azért nincsenek olyan százszázalékosan meggyőződve Anglia feltétlen igazáról. Könyvek is foglalkoznak a témával, gyűlések, mert más álláspontok is léteznek. Nincs kedve Elizabethnek vele tartani? elmennének meghallgatni Ezt-és-Azt (rendkívül különös megjelenésű öregúr!). Más alkalommal meg valami kensingtoni templomba vitte magával Miss Kilman, s aztán egy pappal teáztak. És könyveket kapott kölcsön Miss Kilmantől. Jog, orvostudomány, politika: mindezek a pályák nyitva állnak az Elizabeth nemzedékebeli nőknek. Ami viszont őt magát illeti – nos hát, az ő pályafutása egyszer s mindenkorra derékba tört. De hát ő a hibás vajon? Jóságos ég, mondta Elizabeth, nem, nem Miss Kilman a hibás.

S akkor jött az anyja, és félrehívta megmondani neki, hogy érkezett Bourtonból egy nagy kosár ez meg az, nem örülne-e belőle Miss Kilman pár szál virágnak? Mert anyja mindig nagyon kedves volt Miss Kilmanhez, Miss Kilman azonban ügyetlenül csomóba gyömöszölte csak a virágokat, nem tudott mit kezdeni velük, valamint csevegni sem tudott mindenféle kis hétköznapi témákról; ami viszont. Miss Kilmant érdekelte, untatta az ő anyját; egyáltalán, borzasztó volt, ha együtt látta őket: igaz, Miss Kilman mintha felfuvalkodott volna ilyenkor, és csúnya volt, nagyon csúnya, de szörnyen okos is egyszersmind. Elizabeth soha nem gondolt különösképpen a szegény sorsú emberekkel. Neki, az ő családjának mindene megvolt, ami csak kell, anyja mindennap ágyban reggelizett; Lucy vitte fel neki, és szerette azokat a mindenféle öreg hölgyeket, csak azért, mert hercegnők, meg valami lord az ősük. Miss Kilman azonban azt mondta (egyszer kedd délelőtt, óra után): „Nagyapámnak lakk-és festékkereskedése volt Kensingtonban.” Miss Kilman teljesen más volt, mint Elizabeth ismeretségi köréből bárki: jelenlétében olyan kicsinek érezte magát az ember.

Miss Kilman megivott még egy csésze teát. Elizabeth pedig ott ült mereven, egyenes tartással; a keleties, áthatolhatatlanul talányos lényű Elizabeth; nem, köszöni, nem kér semmit. A kesztyűjéért nyúlt – a fehér kesztyűjéért. Ott voltak az asztal alatt. Ó de hát nem mehet el, ilyen hamar! Miss Kilman úgy érezte, nem engedheti el! – ezt a lányt, aki maga a fiatalság, maga a szépség, s akit olyan nagyon szeret! Nagy keze kinyílt, megint összezárult az asztal lapján.

De az egész kezd olyan rosszízű lenni, vélte Elizabeth. S csakugyan, most már mennie kell.

Miss Kilman azonban azt mondta: – Még nem vagyok kész egészen.

Ó, hát akkor természetesen marad, mondta Elizabeth. Csak a levegő olyan fojtogató ebben a helyiségben.

– Ott lesz ma este – kérdezte Miss Kilman – az estélyen? – Elizabeth azt felelte, valószínűleg igen, anyja elvárja tőle. Nem szabad, hogy a figyelmét túlságosan lekössék az efféle estélyek, mondta Miss Kilman, ujja közé csippentve egy csokoládés rolád utolsó darabját.

A maga részéről nem kedveli különösképpen az estélyeket, mondta Elizabeth. Miss Kilman kitátotta a száját, állát kissé előretolta, és lenyelte a csokoládés rolád utolsó falatkáját, aztán megtörölte az ujját, körbelötyögtette teáját a csészében.

Még egy pillanat és szétrobban, úgy érezte. Olyan borzalmas volt a kín. Csak itt tarthatná legalább Elizabethet, csak kénye-kedvére igazíthatná legalább az életét; csak lenne mindenestül és mindörökre az övé – milyen boldogan meghalna akkor nyomban! Mert ennél többre nem vágyott. De ehelyett – itt ül, és képtelen bármiféle témát előkotorni, képtelen megszólalni szinte: és látnia kell, hogyan fordul ellene Elizabeth, látnia kell, hogy még Elizabeth is visszataszítónak érzi őt – ez már túl sok volt; ezt már nem tudta elviselni. Befelé görbültek a vastag ujjak.

– Én soha nem járok estélyekre – mondta Miss Kilman, csak azért, hogy visszatartsa valamiképpen Elizabethet. – Az emberek nem is hívnak meg – ezt mondta, és mihelyt kimondta, már tudta: megint ez az egoizmus! mert ez volt a végzete: óvta is Mr. Whittaker; de hiába, nem tehetett ellene semmit. Olyan rettenetesen szenvedett. – Miért hívnának meg, persze – folytatta. – Csúnya vagyok, szerencsétlen vagyok. – Tudta: őrültség, amit csinál. De hibásak voltak ebben mind az arrajárók – ezek a csomagokkal tovasiető emberek, akik megvetik őt, s így arra kényszerítik, hogy ekképp beszéljen. Mindazonáltal ő mégis Doris Kilman! Diplomája van. Olyan nő, aki vitte valamire a világban. Ismeretei az újkori történelem terén, a legszerényebben szólva is, tiszteletet parancsoknak.

– Nem mintha sajnálkoznék önmagámon – mondta. – Sokkal jobban sajnálom a… – azt akarta mondani: „A maga anyját”, de nem, nem, ez képtelenség lett volna, ilyet mondani Elizabethnek. – Sokkal jobban sajnálok másokat.

Akár valami beszélni nem tudó jószág, melyet számára ismeretlen célból odavezetnek valami kapuhoz, és csak áll ott, arra vágyva, hogy mielőbb elgaloppozhasson onnan, úgy hallgatott az asztal másik felén Elizabeth Dalloway. Mond még valamit netalán Miss Kilman?

– Azért ne feledkezzen meg rólam egészen – mondta Doris Kilman; hangja megremegett. A szegény néma teremtmény rémületében messze a rétség másik végébe galoppozott.

Kinyílt, összezárult a nagy kéz.

Elizabeth elfordította a fejét. Jött a pincérnő. A pénztárnál kell fizetni, mondta Elizabeth, felállt, elment az asztaltól, mintha még a zsigereit is feszesre húzná (érezte Miss Kilman), ahogy keresztülmegy a helyiségen; aztán visszafordult feléje, még egyszer megtekeredve, udvariasan odabiccentett neki, és már el is tűnt.

Elment. Miss Kilman ott ült a márványasztalnál, csokoládétekercsek társaságában; s a szenvedés egyszer, kétszer, háromszor sújtott le rá csapásaival. Elment. Mrs. Dalloway diadalmaskodott. Elizabeth elment. Maga a Szépség ment el, maga az. ifjúság.

Ott ült hát. Aztán felállt, keresztülbotorkált a kis asztalok közt, ide-oda imbolygott, valaki utánaszaladt az alsószoknyával? eltévedt, egyenesen Indiába szállítandó bőröndök állták el az útját; majd a kismamák és csecsemők osztályán futott zsákutcába, ténfergett a világ minden elképzelhető áruja között, voltak ott romlandó holmik, tartós holmik, egész sonkák, orvosságok, virágok, levélpapírtömbök, s a megfelelő illatok: édeskés, savanykás, mikor hogy; és teljes életnagyságban meg is pillantotta magát, ahogy ott ténfereg, kalapja félrecsúszva, arca felhevült, piros; valamiképpen mégiscsak kijutott végül az utcára.

Ott emelkedett előtte a Westminster-katedrális tornya, Isten hajléka. A fékeveszett nagyvárosi forgatag közepén talált itt hajlékra az Isten. Elszántan indult el, csomagját szorongatva, a másik szent hajlék, a Westminster-apátság irányába, ahol kezét sátorként emelve arca elé, leült más menekülők szomszédságába, akik szintén ide sodródtak be, miként ő; ott ültek hát körülötte a legképtelenebb tarkasággal összefutott imádkozok, megfosztva néhány pillanatra társadalmi rangjuktól, még nemüktől is talán, ahogy kezüket arcuk elé emelték: mihelyt azonban leengedték, imádkozó angol középosztálybeli férfiakká-nőkké vedlettek vissza nyomban, néhányan máris arra vágyakozva, hogy a királyi viaszarcokat megpillanthassák.

Miss Kilman sokáig eltakarva hagyta sátrával az arcát. Hol egyedül maradt, hol köréje telepedtek megint. Újabb imádkozok tértek be az utcáról, pótolni a körbesétálgatókat; ő pedig, míg az emberek minden megtekinthetőt megtekintettek, az Ismeretlen Katona sírja előtt elcsoszogtak, ő még mindig rácsot formált ujjaiból a szeme köré, s megpróbálta, hogy ebben a kettős sötétségben – mert az apátságban oly testetlen volt a fény – a világ minden javai, vágyai, szükségleti cikkei fölé emelkedjék, gyűlöletet-szerelmet egyaránt levessen magáról. Kezei megrándultak. Látszott rajta: küzd, rettenetesen. De lám, mások számára milyen könnyen elérhető az Isten, milyen sima a hozzá vezető út. Mr. Fletcher, aki a Kincstárból vonult nyugdíjba, Mis. Gorham, a híres királyi ügyvéd özvegye, milyen egykettőre kapcsolatot leltek Vele, s kiimádkozván magukat, szépen hátradőltek ültükben megint, élvezték a zene hangjait (az orgona kellemesen zúgott-búgott), és látták Miss Kilmant, aki ott térdepelt a széksor végén és imádkozott, nézték az imádkozó nőt, s mivel még mindig alviláguk küszöbe körül időztek, együttérzően léleknek látták csupán, aki ugyanezekben a körökben vándorol; anyagtalan szubsztanciából álló léleknek; nem nőnek, léleknek csupán.

Mr. Fletchernek azonban mennie kellett. El kellett haladnia Miss Kilman mellett, s mivel Mr. Fletcher mindig olyan volt, mintha skatulyából húzták volna ki, a legnagyobb jóakarattal sem tudott elfojtani magában egy kis kedvetlenséget, látván e szegény teremtés zilált külsejét; lóg a haja; mellette egy csomag hever a földön. És nem is lehetett azonnal átmenni mellette. De ahogy Mr. Fletcher ott állt és körbepillantgatott – a fehér márványszobrokat nézte, a szürke ablaküvegeket s a felhalmozott tömérdek kincset (mert rendkívül büszke volt az apátságra) –, mély benyomást tett rá ez az esetlen, nagy darab, térdeplő nő, aki kis időközönként a térdeit arrébb-arrébb csúsztatta (oly nehéz az út Isten felé – akármilyen makacsul hajt is a vágy); mély benyomást, akárcsak Mrs. Dallowayre (egész délután Miss Kilman járt az eszében, sehogyan sem tudott szabadulni az emlékétől), Edward Whittaker nagytiszteletű úrra és – Elizabethre is.

Elizabeth pedig ott állt a Victoria Streeten, és autóbuszra várt. Pompás érzés volt: kinn lenni a szabadban. Talán még nem is kellene rögtön hazasietnie, gondolta. Hiszen olyan pompás dolog: kinn lenni a szabad levegőn. Felszáll hát egy emeletes autóbuszra. De már ahogy ott állt, remek szabású ruhájában, már kezdődött megint… Nyárfához hasonlították, hasadó hajnalhoz, jácintvirághoz, őzikéhez, friss folyóvízhez és liliomhoz; s ettől egyszeriben olyan kimondhatatlan teherré lett számára az élet; mennyivel jobban szerette, ha békén hagyják, és azt csinálhat, amit akar, vidéken például; ehelyett most liliomhoz hasonlítgatják, meg estélyekre kell járnia, olyan lehangoló volt ez az egész: hogy Londonban van s nem valahol a békés vidéken, apjával, kutyákkal.

Autóbuszok kanyarodtak be ringva, megálltak, továbbindultak – tarkabarka, csillogó piros-sárga lakkborítású karavánok. De melyikre szálljon végül is? Nem volt különösebb elképzelése, így hát: mindegy. Az biztos, hogy tolakodni nem fog. Akkor érezte magát a legjobban, ha passzív maradhatott. Az önkifejezés képessége: talán ez hiányzott belőle, szemei azonban szépségesek voltak, kínai metszésű, keleties szemek, és anyja azt is mondta mindig, milyen szép a válla, milyen szép egyenes a tartása, hogy öröm ránézni bármikor: s az utóbbi időben, különösen esténként, ha érdekelni kezdte valami – mert szemmel láthatóan semmi nem izgatta fel soha –, ilyenkor majdhogynem szép volt, méltóságteljes, mégis könnyed. Mire is gondolhatott? A férfiak mind beleszerettek, ő azonban, tulajdonképpen – unatkozott. Mert: elkezdődött, igen. Anyja nagyon jól látta – elkezdődött a bókok korszaka. S hogy Elizabeth ilyen kevéssé törődött az egésszel – s hogy ruháival is, ugyanígy –, ez nyugtalanította néha Clarissát, de talán nem is baj, gondolta, ha ott sündörögnek körülötte ezek a kölyökkutyák meg tengerimalacocskák – hiszen ez csak még vonzóbbá teszi nyilván. S itt volt még ez a felettébb különös barátság Miss Kilmannel. Nem baj, gondolta Clarissa hajnali három óra tájt, Marbot bárót olvasgatva, nem tudván aludni; ez is csak azt mutatja, hogy van szíve.

Elizabeth hirtelen tett egy lépést előre, és mindenki orra előtt, nagyon ügyesen felugrott az autóbuszra. A tetőn ült le. A rámenős alkotmány – igazi kalózjármű – nekilendült, kilőtt szinte; Elizabethnek jól meg kellett fogódznia a korlátban, mert gátlástalan, bátor kalóz volt ez a busz, kíméletlenül száguldott, merész kanyarokat vett, fel-felcsippentett nagy szemtelenül egy utast, egy másikat észre se vett, siklott, kígyózott angolnasimán, pimasz magabiztossággal, s aztán minden vitorláját kihívóan szélnek feszítve elindult fölfelé a Whitehallon. S Elizabethnek vajon egyetlen pillanatra is eszébe jutott szegény Miss Kilman, aki minden féltékenység nélkül szerette, akinek a szemében tisztáson ugrándozó őzike volt, erdős völgy felett úszó hold? Nem, Elizabeth túláradóan boldog volt a szabadságtól. A friss levegő – milyen csodás volt még a friss levegő is! Mert szinte fojtogatta már a fülledtség az áruházban. S ahogy úgy robogott fölfelé a Whitehallon: nem olyan volt-e ez vajon, akár egy vad lovaglás? s az őzbarna kabátos szép test követte a busz minden mozdulatát, követte, mint egy úrlovasnő, mint egy hajó orrszobra, ahogy a könnyű szél a haját megkuszálta; arcának sápadtsága úgy vakított a hőségben, mint fehérre festett fa; szép szemei pedig, lévén, hogy nem kellett más szemek pillantásával találkozniok, üresen, fénylőn, egy szobor merev, hihetetlen ártatlanságával néztek egyenesen előre.

Ez az örökös panaszkodás, ez tette olyan nehézzé a Miss Kilmannel való együttlétet; hogy folyton a szenvedéseiről beszélt. S igaza volt-e vajon? Mert ha a szegényeken elsősorban az segít, ha valaki bizottságokban él éj-nap s tanácskozik, akkor, Isten a megmondhatója, az ő apja (Londonban tartózkodván szinte soha nem is látta!), igen, az ő apja mindent megtett értük – ha így érti Miss Kilman a keresztényi szellemet; de hát ez nagyon bonyolult história. Viszont olyan szívesen továbbment volna még egy kicsit a busszal. Még egy penny, ugye, a Strand végéig? Nohát akkor tessék, még egy penny. Mert végig akart menni a Stranden.

Szerette a beteg embereket. És Miss Kilman azt mondta: a nők előtt bármely foglalkozás nyitva áll ma már. Belőle is lehetne tehát orvos. Vagy gazdálkodó, vidéken. Az állatok oly gyakran betegek. Lehetne neki ezer hold földje, cselédsége. Akiket aztán meglátogatna kis otthonaikban. Itt van például Somerset House. Milyen pompás gazdálkodó válhatna belőle – s ezt a gondolatot, bár az is igaz, volt Miss Kilmannek is némi része benne, csaknem kizárólagosan Somerset House váltotta ki. Hiszen olyan pompás, olyan komoly, nagy szürke épület volt. S hogy emberek dolgoznak errefelé; tetszett neki ez a gondolat. Tetszettek neki a templomok is, mintha szürke keménypapírból vágták volna ki őket, ott emelkedtek a Stranden, nekifeszülve mintegy az állandóan hömpölygő emberáradatnak. Milyen más itt, mint Westminsterben, gondolta, kiszállva a Chancery Lanenél. Olyan komoly itt minden; olyan munkás-eleven az élet. Egyszóval, szerette volna, ha valami hivatása lesz majd. Igen, orvos lesz, gazdálkodó, talán képviselő, ha szükségesnek érzi; s mindezt: a Strand miatt.

Ezeknek a buzgón ügyeik után siető-rohanó embereknek a lábai, a kezeik, melyek köveket kőre raktak, agyuk, mely örökké őrölt valamit, méghozzá nemcsak afféle közhelyszerű fecsegéseket (nyárfákhoz hasonlítani a nőket! – nohát, akármilyen izgatónak tetszett is néha az ilyesmi, végeredményben rettentő buta dolog), hanem magvas gondolatokat: hajókról, üzletekről, törvényekről, közigazgatásról, s eközben olyan méltóságteljesek maradtak (Elizabeth a Temple környékén haladt át), olyan derűsek (ott a folyó), istenfélők (amott pedig a templom), mindez együtt tehát csak még inkább megerősítette öt elhatározásában, hogy bármit mondjon is anyja, gazdálkodó vagy orvos lesz. Persze az is igaz, hogy egyelőre eléggé lusta volt.

S jobb is, ha nem beszél ilyesmiről. Mert olyan bután sül el a végén. Akárcsak az a másik dolog, ami csakugyan megtörtént néha, mikor egyedül maradt – az ugyanis, hogy épületekből, melyekről nem is tudhatja az ember, ki emelte őket, vagy a Cityből lüktetve kiáradó embertömegekből hirtelen nagyobb vonzás áradt, mint egy kensingtoni lelkészből vagy a Miss Kilmantől kapott könyvekből, igen, nagyobb erővel ösztönöztek valamit, ami ott hevert, félálomban mintegy, élénken a lélek mélyén, hogy a felszínre törjön, akár ha egy kisgyerek emeli fel hirtelen mozdulattal a karját; éppen efféle dolgok azok talán – egy sóhaj, egy karnyújtás, egy hirtelen támadt elhatározás, egy rádöbbenés ezek azok, amelyeknek igazán nyoma marad, S aztán – az a valami visszasüllyed mégis a homokos fenékre. Haza kell mennie. Át kell öltöznie vacsorához. De hány óra tulajdonképpen? – hol egy óra?

Végignézett a Fleet Streeten. Ment még egy kis darabot a Szent Pál felé, félénken, mint aki lábujjhegyen lépked, éjnek évadján behatol, s egy szál gyertyával kezében átkutat egy idegen házat, állandó rettegésben, hogy a tulajdonos nem tárja-e szélesre a következő pillanatban hálószobája ajtaját, megkérdezve: mi keresnivalója van itt; valamint ahhoz sem volt bátorsága, hogy valamelyik fura kis mellékutcába, csalogató átjáróba belopakodjon, olyan lett volna ez is, mintha ajtókat nyitogatna egy idegen házban, nem tudván: nem hálószoba-vagy nappaliajtók-e éppen, vagy talán – az éléskamrába jut rajtuk egyenest. Mert Dallowayéknek nem volt szokásuk, hogy ott sétálgassanak a Stranden; ő tehát úttörőnek számított kalandos, vakmerő vállalkozásával, magabiztosságával.

Anyja véleménye szerint sok tekintetben rendkívül éretlen volt még, akár egy kisgyerek, aki még mindig babákkal játszik, régi papucsokon csügg; igazi bébi; s ez végül is – elragadó. Másrészt viszont ott élt minden Dalloway ben, családi hagyományként, a közszolgálat iránti vonzalom. Apátnők, igazgatónők, rangos tisztségviselők a nők köztársaságában – ez jellemezte a Dalloway család nőtagjait, anélkül, hogy valamelyikük is kiváló képességeket csillogtatott volna. Elizabeth még egy kicsit tovább nyomult előre a Szent Pál felé. Jóleső érzéssel töltötte el a tömeg: ez a jóakarat, ez az anyás-testvéries szellem, mely ott vibrált mindenütt a levegőben. S jót is tett néki. Szörnyű volt a lárma; s hirtelen trombiták hangja harsant (pár munkanélküli), belevegyült az általános zsivajba; katonazeneféle, mintha menetelnének; de ha történetesen haldokolnak épp – ha egy nő végsőt sóhajt valahol netán, s aki ott ül halálos ágya mellett, az ablakhoz lép, s a szobából, ahol ez a nő a legmagasztosabb szertartást celebrálta éppen, lenéz a Fleet Streetre, a tömeg zaja, a katonazene bizonyára diadalmasan hangzana fel hozzá, vigasztalóan, közönyösen.

Pedig nem volt benne semmi eltökélt, semmi tudatos. Sem valaki jó szerencséjének, sem balsorsának semmiféle tudomásulvétele; s éppen ezért azok számára, akik már-már belebódultak a várakozásba, hogy a haldoklók arcán végsőt ránduljon az öntudat, vigasztaló. Az emberi szív feledékenysége sebezhet, a hálátlanság égethet-marhat, de ez a hang, ez az évről évre végtelenül áradó hangfolyam magába old bármit; ezt az esküt, ezt a teherautót, ezt az életet, ezt a vonulást, körülvesz, beborít és magával sodor mindent, akár a gleccser jegének durva sodrása egy-egy csontszilánkot, kék virágszirmot, tölgyfarönköt; és görgeti-görgeti egyre.

De későbbre járt már az idő, mint hitte. Anyja nem örülne, ha látná, hogy egyedül kószál a városban. Megfordult, elindult visszafelé a Stranden.

Egy széllökés (a hőség ellenére igen erősen fújt a szél) áttetsző fekete fátylat lebbentett a nap elé, a Strand fölé. Elsápadtak az arcok; az autóbuszok lakkragyogása hirtelen odalett. Mert bár távoli hegyek fehérségét idézték a felhők, úgyhogy könnyen azt hihette volna bárki: szekercével kemény szilánkokat hasíthat le belőlük, egész komoly darabokat akár, aranyló falu szakadékokkal, égi díszkertbe illő smaragdpázsittal, s bár valamiféle ünnepi csarnokra emlékeztettek, az istenek tanácsának világ fölé magasodó székhelyére, mégis – örökös mozgás uralkodott rajtuk. Jeleket váltottak egymással; s mintha csak egy mindenképpen jóváhagyott tervet valósítanának meg, úgy zsugorodott össze olykor-olykor egy csúcs, majd egy egész piramis méretű tömb, mely változatlanul megtartotta helyét, hirtelen a kompozíció közepébe nyomult, vagy méltóságteljesen szedte fel horgonyát s dobta ki másutt. Bármennyire is úgy látszott: oda vannak láncolva, egy helybe, s hogy teljes közönnyel süppednek végső nyugalmukba immár, – mégis: semmi nem lehetett volna frissebb, szabadabb, érzékenyebb felszínű, mint ezek a hófehér vagy aranyra gyűlt falú ívtömbök; ünnepélyes együttesük egyetlen pillanat alatt képes volt átváltozni, helyet változtatni, feloszlani; s méltóságteljes mozdulatlanságuk, robusztus-szilárd konglomerátum mivoltuk ellenére: hol fényt árasztottak a földre, hol sötétet.

Elizabeth Dalloway könnyeden, ügyesen szökkent fel egy Westminster felé tartó autóbuszra.

Jött és ment, intett, jeleket adott neki fény és árny, hol szürkére árnyalta a falat, hol rikító sárgára a banánokat, aztán a Strand lett szürke, az autóbuszok rikítottak sárgán; így látta legalábbis Septimus Warren Smith, aki a nappali díványán feküdt, és nézte, hogy izzik fel, szinte élőlények bámulatos érzékenységével, a tapéta rózsamintáin a híg arany, hogy sápad el megint. Odakint a fák merítőhálóként emelgették lombjukat a levegő mélyiben; a víz zaja hallatszott be a szobába, a hullámcsobogáson át énekesmadarak hangja. Elárasztották bőségükkel mindezek a csodás erők; ő pedig ott feküdt, keze a dívány fejtámláján, akárha fürdőzés közben látná a kezét, a tenger hullámain eleresztve ringatózik, messziről, a partról, kutyaugatás szűrődik újra meg újra a fülébe. Ne félj, ne félj, szólt testében a szív, többé ne félj.

Nem félt. A természet pillanatonként jeleket küldött neki: nevető-vidám intéseket, mint ez az aranyló folt is, mely a falon ott, ott körbeforgott, igen, így jelezte, hogy kész – tollkoronáját ingatva, fürtjeit rázva, kabátja szárnyát ide-oda lengetve-hajtva, gyönyörűségesen, mindig gyönyörűségesen, mindig közzel, lazára nyitott ujjai közt Shakespeare szavait suttogva – neki, Septimusnak föltárni jelentése mélységeit,

Rezia az asztalnál ült, kezében éppen egy kalap, azt formázgatta-igazgatta, és közben figyelte Septimust; látta: mosolyog; boldog tehát. Ő azonban kibírhatatlannak érezte, hogy így kell néznie, mint mosolyog. Mert ez nem házasélet, ez nem olyan viselkedés, amit egy férjtől joggal elvárhat bárki: nem, ezek a furcsa nézések, ez a folytonos nekifohászkodás, ki tudja, minek, ezek a kurta felnevetések, mosolyok; meg hogy órák hosszat egy szót se szól, aztán egyszerre csak ráront, hogy írja ezt, írja azt. Az asztalfiók tele volt már efféle firkálmányokkal: a háborúról, Shakespeare-ről, nagy felfedezésekről, meg hogy nincsen halál. Az utóbbi időben Septimus gyakran minden különösebb ok nélkül indulatba jött (pedig mind a két orvos, dr. Holmes és Sir William Bradshaw is azt mondta, ha valami árthat neki, az az izgalom), ilyenkor a kezét tördelte és felkiáltott: megvan az igazság! Tudja már! Tud mindent! Ez a barátja, ez az elesett férfi, Evans jött el hozzá, mondta. Ott énekel a spanyolfal mögött. Rezia pedig mindent feljegyzett, pontosan úgy, ahogy Septimus mondta. Voltak köztük egészen szép dolgok is; a többi azonban merő képtelenség. És Septimus még menet közben is meg-megállt néha, változtatott a mondottakon; nem úgy gondolta mégsem; hozzátenne még valamit; hallott valami újat; felemelt kézzel fülelt – a semmibe. Mert Rezia nem hallott semmit.

S egyszer azon kapták a cselédlányt, aki takarítani szokott náluk, hogy a hasát fogja nevettében, és egy cédulát olvas. Ez nagyon sajnálatos eset volt, csakugyan. Mert Septimust rögtön arra késztette, hogy tirádákba kezdjen az emberi kegyetlenségről – hogyan tépik darabokra egymást. Az elesetteket, mondta, darabokra tépik. – Holmes itt van a sarkunkban – mondta, és mindenféle történeteket talált ki Holmesról; Holmes zabkását eszik; Holmes Shakespeare-t olvas; és szinte üvöltött nevettében vagy dühében, mert dr. Holmes valami szörnyűt testesített meg a szemében. – Az emberi természet – így nevezte. És a látomásai! Vízbe fulladt, mondta mindig. És valamiféle szirtfokon fekszik, fölötte sirályok vijjognak. Ilyenkor lenézett a dívány fejtámláján keresztül az óceán habjaira. Vagy – zenét hallott. Valójában csak egy verkli nyekergése szűrődött fel az utcáról, vagy valaki ordítozott. Ő azonban felnyögött: – De szép! – hangja elcsuklott, arcát elborították a könnyek; Rezia számára ez volt a legrettenetesebb, hogy egy ilyen embert, mint Septimus, sírni lát: egy ilyen férfit, aki harcolt, aki bátran küzdött. Septimus pedig ott feküdt moccanatlanul, és fülelt, míg a végén felkiáltott, hogy: zuhan, lángok közé zuhan! Rezia körülnézett hirtelen, hol vannak a lángok; olyan élethű volt a jelenet. De – sehol semmi. Egyedül voltak a szobában. Álom csupán, mondta neki Rezia, így aztán megnyugtatta nagy nehezen; de néha ő is félt. Sóhajtott csak, ahogy ott ült az asztalnál és varrt.

Sóhajtása finom volt, varázslatos, mint a szél sóhaja egy kis erdő lombja között alkonyatkor. Most letette az ollót; felemelkedett ültéből, hogy közelebb húzzon valamit az asztalon. Ebből a kis mozgásból, suhogásból-zizegésből, apró koppanásból mintha felépült volna valami az asztalon, melynél ült és varrt. Septimus félig hunyt pilláin át látta Rezia homályos körvonalait; törékeny, feketébe burkolt testét; arcát, kezét; mozdulatait ott az asztalnál, ahogy odahajolt valamiért, felemelt egy cérnagurigát, varróselymet keresett (mert könnyen elkeverte a dolgait). Mrs. Filmer asszony lányának csinált éppen kalapot; mi is a neve – Septimus elfelejtette a nevét.

– Hogy is hívják Mrs. Filmer asszony lányát? – kérdezte.

– Mrs. Petersnek – válaszolta Rezia. Attól fél, folytatta, túl kicsi lesz; s maga elé tartotta a kalapot. Mrs. Peters eléggé testes asszony; nem is rokonszenves neki különösképpen. De ha már Mrs. Filmer olyan kedves hozzájuk – „Ma reggel is szőlőt kaptam tőle”, mondta Rezia –, szeretett volna ő is tenni valamit, hogy hálájukat kifejezze. Egyik este arra jött haza, folytatta Rezia, hogy Mrs. Peters, aki nyilván nem számított rá, hogy ilyen hamar megérkeznek, a szobájukban járatja a gramofont.

– Csakugyan? – kérdezte Septimus. Gramofonozott? Igen, igen; mesélte is neki még akkor; ott találta Mrs. Peterset, ahogy a szobájukban gramofonozott.

Septimus óvatosan kinyitotta a szemét, hogy meggyőződjön róla: van-e ott egyáltalán gramofon. De ezek a valóságos tárgyak – ezek a valódi tárgyak izgatóak tudnak leírni! Vigyáznia kell tehát. Nem akart megőrülni. Először a divatlapra pillantott, ott hevert az alsó polcon. Aztán fokozatosan emelte tekintetét a gramofonig, látta már zöld tölcsérjét. Semmi nem lehet konkrétabb ennél. S így, még egy kis erőt gyűjtve, folytatta a szemlét; a pohárszék volt soron; a banános tál, a Viktóriát és hercegi férjét ábrázoló karc; a kandallópárkány, rajta a váza, piros rózsákkal. S ezek a tárgyak mind mozdulatlanok voltak. Mozdulatlanok; valóságosak.

– Kellemetlen, csípős nyelvű nő – jegyezte meg Rezia.

– Mivel foglalkozik Mr. Peters? – kérdezte Septimus.

– Ó – mondta Rezia, emlékezni próbálván. Eszébe jutott, hogy Mrs. Filmer olyasvalamit mondott, a veje utazó egy cégnél. – Most éppen Hullban van – mondta.

„Most éppen!” Ezt mondta hát, olaszos kiejtésével. Ő maga mondta ezt. Septimus összehúzta a szemét, hogy Rezia arcának csak egy kis darabkáját lássa mindig, előbb az állát, az orrát, majd a homlokát, arra számítva mintegy, hátha eltorzulnak még egyszer, vagy valami szörnyű bélyeg kerül rájuk. De nem. Ott ült Rezia, megjelenése maga volt a természetesség, ott ült és varrt, ajkát csücsörítve közben, ahogy a nők varrás közben szokták, s mindig feszült, majdhogynem komor az arcuk. De ebben igazán nincsen semmi szörnyűséges, nyugtatta meg magát Septimus, és másodszor, harmadszor is végignézett Rezia arcán, kezén, hogy kiderítse: mi lehet egyáltalán szörnyű vagy visszataszító rajta, ahogy itt ül nappali fényben és varr. Mrs. Peters csípős nyelvű nő. Mr. Peters Hullban van. Mi szükség akkor a tomboló próféciákra? Mire jó ez a riadt menekülés, kitaszítottként? Mi értelme, hogy a felhők láttán megremeg, hogy elcsuklik a hangja? Mi értelme, hogy ő az igazságot keresi, és üzeneteket továbbít az emberiségnek, ha Rezia ilyen nyugodtan ül itt közben, és gombostűket szurkál a gallérjába, Mr. Peters pedig Hullban van? Csodák, kinyilatkoztatások, kínok, magány, zuhanás a tenger mélyére, le, le a lángok közé – mindez mintha kiégett volna belőle egyetlen pillanat alatt, mert ahogy nézte Reziát, hogy csinosítgatja Mrs. Peters szalmakalapját, Septimus úgy érezte már, virágtakaró alatt hever.

– Egy kicsit kicsi lesz ez Mrs. Petersnek – mondta Septimus.

Napok óta most először beszélt úgy, ahogy régen szokott! Persze hogy kicsi – nevetségesen kicsi, mondta Rezia. De hát Mrs. Peters maga választotta.

Septimus kivette a kezéből a kalapot. Azt mondta: Mrs. Peters olyan lesz benne, mint a majom a köszörűkövön.

Hogy örült Rezia! Hetek óta nem nevettek ilyen jól együtt; most végre megint olyan cinkosan tréfálkoztak, ahogy házastársak szoktak. Vagyis, gondolta Rezia, ha betoppanna Mrs. Filmer vagy Mrs. Peters, vagy bárki más, fogalma sem lenne egyiküknek sem, min nevet olyan jóízűen Septimus meg ő.

– Nahát – mondta Rezia, és megerősített egy rózsát a kalap egyik oldalán. Soha nem érezte még ilyen boldognak magát. Soha életében.

No de ez így csak még nevetségesebb, vélte Septimus. Az viszont igaz, hogy a derék asszonyságról senki nem mondhatja majd netán, hogy: bőg a tehén, mert nincs kalap a fején. (Reziát senki nem tudta úgy megnevettetni, mint Septimus.)

S mi van a varrókosarában? Szalagok, üveggyöngyök, bojtok, művirágok. Kiöntötte az asztalra az egészet. Septimus hozzálátott a legképtelenebb színek összepárosításához – mert nem volt ügyes keze, az igaz, még egy csomagot sem tudott átkötni rendesen, szeme azonban volt a dolgokhoz, gyakran fején találta a szöget, néha persze nagyon nevetséges volt. amit csinált, de ha nem – hát akkor csodálatosan fején találta a szöget.

– Hadd legyen igazán pompás a kalapja! – mormogta, és közben hol ezért, hol azért nyúlt, Rezia pedig ott térdelt mellette, és a vállán keresztülhajolva nézte, mit csinál. Végre elkészült – vagyis: elkészült a terv; Reziának egyéb dolga sincs, mint hogy összevarrja, így, ahogy van. De nagyon-nagyon vigyázzon, figyelmeztette Septimus, hogy pontosan így maradjon minden, ahogy ő összeállította. Rezia tehát varrt. Varrás közben, gondolta Septimus, olyan kis zajokat üt, mint egy teáskanna a tűzön; fortyogó-mormoló kis hangokat hallat, erős, hegyes kis ujjaival csippentett, szúrt: tűje nyílegyenesen szaladt az anyagban. És lebukhat és feljöhet megint a nap, beragyogva a szalagokat-bojtokat újra, bearanyozhatja a tapétát, ő azonban így fog várni itt, gondolta, lábát kinyújtva, körkörösen csíkozott zoknijára pillantva; itt vár majd ezen a jó meleg helyen, ebben a szélcsendes zugban; estefelé érkezik el ilyesféle helyekre az ember, valami kis erdő szélén, ahol – talán egy mart vagy egy kis facsoport teszi (mert mindenekelőtt tudmányosnak kell lenni, tudományosnak) – a meleg megreked, s a levegő úgy legyinti meg az arcot, akár egy madár szárnya rebbenése.

– Tessék – mondta akkor Rezia, és ujja hegyén megforgatta Mrs. Peters kalapját. – Egyelőre jó lesz. Majd még talán… – és mondata tovább bugyogott: glugy, glugy, glugy, mint egy elégedett, de nem egészen elzárt vízcsap.

Csodálatos! Septimus soha életében nem csinált semmit, ami ilyen boldoggá tette volna. Olyan valódi, olyan kézzelfogható – kalap Mrs. Petersnek.

– Nézd csak! – mondta Reziának;

Igen, gondolta Rezia, mindig boldoggá teszi majd, valahányszor csak rápillant erre a kalapra. Septimus tehát – újra Septimus volt. Nevetett megint. Egyedül voltak, kettesben. Örökké szeretni fogja ezt a kalapot.

Septimus azt ajánlotta: próbálja fel.

– De milyen fura leszek majd benne! – kiáltotta Rezia, szaladt nyomban a tükörhöz, s nézegetni kezdte magát: hol innen, hol onnan. Ekkor azonban hirtelen mozdulattal lekapta a kalapot a fejéről, mert valaki kopogott. Csak nem Sir William Bradshaw? Ő küldött volna már Septimusért?

Nem! Csak a kislány hozta az esti újságot.

S az történt, ami mindig – ami kettejük életének minden estéjén történt. A kislány ujját szopva állt az ajtóban; Rezia letérdelt, simogatta, csókolgatta; és az asztalfiókból egy zacskó cukorka is előkerült. Mert így történt mindig. Előbb az egyik dolog, aztán a másik. Így építkezett Rezia: előbb ez jön, aztán meg az. És táncolva-ugrálva lejtett körül a szobában. Septimus pedig már nyúlt is az újságért. Surrey veszített, olvasta. Hőhullám érkezőben. Rezia elismételte: „Surrey veszített, hőhullám érkezőben”, és ezt is beleszőtte a játékba, ahogy ott hancúrozott Mrs. Filmer kisunokájával, és mindketten nevettek, fecsegtek, bolondoztak. Septimus úgy érezte, nagyon fáradt. És nagyon boldog. Aludni fog egy kicsit. Lehunyta a szemét. De ahogy eltűnt a világ, a játék zajai is halkabbak lettek, furcsábbak, mintha emberi kiáltások lennének, mintha ezek az emberek keresnének, de nem találnának valamit, és aztán eltávolodnának, egyre messzebb. Elveszítették őt!

Rémülten egyenesedett fel. Mit látott? A banános tálat a pohárszéken. És nem volt ott senki. (Rezia visszavitte anyjához a kislányt. Mert ideje volt lefektetni már.) Így állunk hát: egyedül lesz majd, örökké. Ezt készítette neki a végzet, mikor belépett abba a milánói szobába és megpillantotta a lányt, ahogy filcből mindenféle formákat vág ki ollójával; egyedül lesz majd örökké. Egyedül volt a pohárszékkel, a banánokkal. Egyedül volt, kitették a csupasz magaslatra, kinyújtóztatva – de nem hegycsúcs ez: nem sziklaszirt; hanem Mrs. Filmer nappalijának díványa. És a látomások, a szellemek, a holtak hangja – mindez hova lett? Paravánt látott, rajta minták: fekete sás, kék villanása fecskék. Ahol az imént még hegyek magasodtak, ahol a szépség jelent meg előtte, ott most egy jelentéktelen paraván állt.

– Evans! – kiáltotta. De nem jött válasz. Egér nyikkant valahol, vagy behúztak egy függönyt? A halottak hangjai. Maradt a paravánnal, a szenesvödörrel, a pohárszékkel… de akkor berontott újra Rezia, fecsegve-csacsogva.

Levél jött, mondta. Mindenkinek felrúgta a számításait. Mrs. Filmer nem mehet Brightonba végül. Nincs idő értesítem Mrs. Williamset, s Rezia nagyon-nagyon bosszús lett, ahogy ránézett arra a kalapra, de akkor azt gondolta mindjárt… talán… ő maga is… alig egy kis… Hangja elégedett kis dalolászásba olvadt.

Ej, a fene! – felkiáltott aztán (házastársi tréfálkozásuk jól bevált része volt Rezia efféle kis szitkozódása is); eltörött a tű. Kalap, gyerek, Brighton, tű. Így építkezett; előbb az egyik dolog, aztán a másik, így építkezett, míg varrt.

Megkérdezte Septimust, nem lett-e a kalap csinosabb egy kicsit, hogy odébb varrta a rózsát. Aztán leült a dívány végébe.

Milyen boldogok is most, mondta akkor Rezia hirtelen, és odébbtolta a kalapot. Mert ő most megint arról beszélhet Septimusnak, amiről csak a kedve tartja. Kimondhatja, mihelyt valami az eszébe jut. Ez volt talán a legelső, amit megérzett Septimuson akkor este, a kis kávézóban, ahova a férfi, angol barátainak társaságában, belépett. Eléggé félszegen jött be, körülnézett, s ahogy föl akarta akasztani a sapkáját, leejtette a földre. Rezia emlékezett minderre. Tudta, hogy angol, rögtön tudta; ha nem is volt afféle nagy csontú, erőteljes angol, amilyenekért a nővére lelkesedett; mert Septimus később mindig vékony maradt; de olyan szép volt az arcbőre; s erős orrával, világos szemével, meg ahogy mindig egy kicsit felhúzott vállakkal ült, Reziát – miként ezt meg is mondta neki többször – fiatal héjára emlékeztette aznap este, mikor először megpillantotta (dominóztak éppen, hogy bejött a kávéházba), fiatal héjára, igen; Reziával azonban mindig olyan szelíd volt. Soha nem látta megvadulni, berúgni; szenvedni is csak olykor-olykor, attól a szörnyű háborútól persze. De mihelyt Rezia megjelent, Septimus ezt is kikapcsolta nyomban. És Rezia mindent-mindent, bármi lett légyen is az, munkája során támadt apró bosszúságait, s egyáltalán: ami csak az eszébe jutott, mindent elmesélt neki, és Septimus azonnal értette őt. Még a családja körében sem érzett soha ilyet Rezia. Septimus azonban, aki idősebb volt nála, meg olyan okos is – és milyen komoly, igen, azt akarta, olvasson nyomban Shakespeare-t, mielőtt akár valami egyszerű kis gyerekmesét el tudott volna olvasni angolul! –, Septimus, aki ilyen okos volt, segíteni tudott rajta. És ő, Rezia, ő is tudott segíteni Septimuson.

És most ez a kalap. És aztán (mert későre járt) Sir William Bradshaw.

Rezia a tenyerébe hajtotta a fejét, és várta, hogy Septimus azt mondja: tetszik neki a kalap; vagy hogy: nem tetszik neki; s ahogy ott ült, várt és nézett maga elé, Septimus mintha érezte volna a lelkét, Rezia lelkét, akárha egy kis madár ereszkedne ágról ágra, mindig ügyesen huppanva az ágra; követni tudta a lelkét, ahogy ott ült könnyed, elengedett tartásban (milyen volt ilyenkor mindig!), ha Septimus mondott valamit, Rezia máris mosolygott, ahogy egy madár ereszkedik le a fára, karmaival megmarkolva az ágat.

De akkor hirtelen – emlékezni kezdett valamire. Bradshaw azt mondta: „Szeretteink nem bizonyulnak jó társaságnak a számunkra, ha betegek vagyunk.” Bradshaw még azt is mondta: pihenésre kell őt tanítani. Bradshaw azt mondta, el kell szakadniok egymástól.

„Kell”, „kell”, miért „kell”? Miféle hatalma lehet felette Bradshaw-nak? „Mi joga van Bradshaw-nak, hogy megparancsolja nekem, mit kell tennem?”, kérdezte hát.

Azért van az egész, mert azzal fenyegetőztél, hogy megölöd magad, mondta Rezia. (De jó, hogy most végre megint elmondhat neki mindent.)

Ezeknek az embereknek a hatalmába került hát! Holmes és Bradshaw a sarkában van! A vöröslő orrlikú vadállat ott fújtat a nyomában, szaglászik utána minden rejtett zugban! „Kell” – ezt mondhatja neki! Hol vannak a papírjai? amit írt?

Rezia odavitte neki a cédulagyűjteményt, mindazt, amit Septimus írt vagy vele leíratott. Mind kiöntötte a díványra. Kettesben kezdték nézegetni a kis papírszeleteket. Ábrák, rajzok, kis férfiés nőalakok, kezükben fegyvert helyettesítő botokkal, a hátukon szárny (csakugyan szárnyak azok ott?); shillingekkel meg hatpennysekkel rajzolt körök: Nap, Hold, csillagok; cikcakkos hegymeredélyek, rajtuk hegymászók, kötelekkel, akárha kések-villák lennének a hegybe döfve; tengerrészletek, apró arcok-fejek, kivigyorognak valahonnét, talán a hullámok közül; a világ térképe. – Égesd el mindet! – kiáltotta Septimus. S amit írt: halottak éneke a rododendronbokrok mögül; ódák az időhöz; beszélgetések Shakespeare-rel; Evans, Evans – a halottak üzenetei; ne vágj ki fákat; mondd el a miniszterelnöknek. Egyetemes szeretet: a világ értelme. – Égesd el! – kiáltotta.

Rezia azonban inkább betakarta a papírdarabkákat a kezével. Hiszen némelyik csakugyan olyan szép, gondolta. Majd összeköti egy kis selyemszalaggal (mert borítékjuk nem volt).

S ha jönnének is érte, mondta Rezia, vele megy. Akaratuk.ellenéré semmiképpen nem választhatják el őket.

Eligazgatta a cédulákat, ne lógjon ki egyik se, aztán átkötötte a kis csomagot, oda se nézve szinte; csak ül itt, gondolta Septimus, ül, egészen közel, s mintha virágszirmok lennének körülötte. Virágzó fa volt Rezia; s e fa ágain egy Törvényhozó arca nézett keresztül; és ez a Törvényhozó biztos révbe-menedékbe ért már, ott senkitől nem kellett többé félnie; Holmestól, Bradshaw-tól; milyen csoda, milyen diadal, a legvégső, a legnagyobb talán! Septimus megingva látta, ahogy a felesége felmegy a szörnyűséges lépcsőn, mely szinte roskadozik a Holmesoktól, Bradshaw-k-tól, csupa olyan férfitól, akik mind elérik legalább a százötven fontot, feleségüket az udvarba küldik, évente megkeresik a tízezret és – a helyes arányérzékről szónokolnak; s az ítéleteik még el is térnek egymástól (mást mond Holmes, mást Bradshaw); és mégis – bírák; akik összetévesztik a látomást a pohárszékkel; semmit nem látnak tisztán, semmit, és mégis – uralkodnak, büntetéseket szabnak ki. Felettük diadalmaskodott Rezia.

– Nohát – mondta Rezia akkor. Kész volt a kis csomag. Ez már nem kerül senkinek a kezébe. Elzárja jól

És semmi, de semmi el nem választhatja okét, mondta. Odaült Septimus mellé, becézgette, madárnevekkel: héja, holló, vagy melyik is pusztítja oly mohón a termést? – nohát ahhoz hasonlít Septimus. És senki nem szakíthatja el őket egymástól, tette hozzá. Akkor felállt, és a hálószobába indult, hogy mindkettőjük holmiját összecsomagolja, de hangokat hallott lentről, és arra gondolt, hátha dr. Holmes jött, leszaladt, hogy elállja az útját.

Septimus hallotta, hogy Rezia ott beszélget dr. Holmesszal a lépcső alján.

– Drága hölgyem, jó barátként jövök – mondta dr. Holmes.

– Nem. Nem engedem meg, hogy a férjemmel beszéljen – mondta Rezia.

Látta őt odafentről, mint egy felborzolt tollú, széttárt szárnyú kis tyúkocska, úgy állt dr. Holmes útjába. De Holmest nem lehetett olyan könnyen lerázni.

– Drága hölgyem, engedje meg, hogy… – mondta Holmes, félretolva Reziát (jól megtermett, erős ember volt).

És Holmes elindult, föl a lépcsőn. És Holmes belöki majd az ajtót. Holmes azt fogja mondani: „Begyulladtunk, mi?” És Holmes elcsípi őt. De nem; Holmes ugyan nem; Bradshaw sem. Septimus kissé bizonytalanul felállt, vizsgálgatni kezdte közben Mrs. Filmer szép csillogó pengéjű kenyérvágó kését, melynek nyelébe belemaratva ez a felírás volt látható: „Kenyér”. Ó, nem, nem, ezt a gyönyörű szerszámot nem szabad bemocskolni. A gázcső? Alihoz viszont most már késő. Holmes útban van. A borotvapengéjével is kezdhetne talán valamit. De Rezia – mindig ő végezte a csomagolást – elcsomagolta már az útra. Maradt tehát az ablak, a bloomsburyi bérház nagy szárnyas ablaka; ez a fárasztó, körülményes és tulajdonképpen színpadias ügy: kinyitni az ablakot, levetni magát a mélybe. És ez pontosan beleillik ezeknek a gondolatvilágába, ahogy ezek a tragédiát képzelik; nem úgy ő meg Rezia (mert Rezia az ő oldalán van). Holmes és Bradshaw nyilván szereti az ilyesmit. (Septimus már az ablakpárkányon ült.) De várni akart, várni, a legutolsó pillanatig. Nem akart meghalni. Jó volt élni; melegen sütött a nap. Csak az emberek… A szemközti házban idős ember jött le a lépcsőn, most megállt, és nézett át feléje. Holmes már az ajtónál volt. – Majd én megmutatom neked! – kiáltotta, egy erőteljes mozdulattal elrúgta magát, le Mrs. Filmer kis előkertjenek vaskerítésére.

– A gyáva! – kiáltotta dr. Holmes, betaszítva az ajtót. Rezia az ablakhoz rohant, és látta, mi történt, és. megértette. Dr. Holmes és Mrs. Filmer egymásnak ütközött rohamában. Mrs. Filmer a kötényét gyűrögette, és Reziát a hálószobába tuszkolta, kényszerítette, hogy eltakarja a szemét. Nagy rohangálás kezdődött a lépcsőházban, föl-le. És akkor bejött végre megint dr. Holmes – mészfehéren, egész testében reszketve, kezében pohár. Legyen bátor, Rezia, és igya meg ezt itt (mi is? édes íze volt), mert a férje borzasztó állapotban van, nem is fogja visszanyerni többé az eszméletét; nem szabad látnia, legalább valamitől megmenekül ily módon, a halotti szemlén úgyis ott kell lennie; szegény kicsi fiatalasszony! Ki jósolhat meg ilyet előre? Egy hirtelen jött indulat; senki nem hibáztatható egy szemernyit sem (mondta a doktor Mrs. Filmernek). És hogy mi az ördögnek csinálta, dr. Holmes még csak elképzelni se tudta.

Rezia pedig, ahogy megitta az édes folyadékot, úgy érezte, mintha üvegajtó nyílna meg előtte, s azon egy kertbe lépne ki. De hol van ez a kert? Óra ütött – egy, kettő, három: milyen józanul csengett a hangja a nagy lárma meg suttogás mellett; maga Septimus is ilyen volt. Érezte: elalszik. De az óra ütött tovább: négy, öt, hat, és Mrs. Filmer, aki még mindig a köténye sarkát gyűrögette (csak nem hozták fel a végén a hullát? ide?), mintha Mrs. Filmer is a kert egy része lett volna; vagy valami zászló. Rezia látott egyszer egy zászlót ünnepélyesen felkúszni árbocára, igen, Velencében látta, mikor a nagynénjével volt ott. Így adják meg a csatában elesett férfiaknak a végtisztességet; és Septimus is végigharcolta a háborút. Rezia legtöbb emléke boldog volt.

Kalapot vett, és gabonaföldeken rohant át – ez meg hol lehetett vajon? –, rohant, föl egy dombra, valahol a közelben volt a tenger, mert hajók voltak ott, sirályok, pillangók; ott ültek egy sziklán. Londonban is ott ültek, és félálomban esőkopogás-csobogás hallatszott be a hálószoba ajtaján, suttogás, érett kalászok zizegése, a tenger lágy simogatását érezte, a tengerét, mely mindkettőjüket szép ívű kagylójába zárta, neki pedig, Reziának, akit partra sodort, mormolt, mormolt csak egyre, és ő ott hevert a fövenyen, sírra szórt virágszirmokhoz hasonlatosan.

– Halott – mondta, és rámosolygott a szegény öregasszonyra, aki ült mellette, becsületes égkék szemét az ajtóra függesztette, és vigyázott rá. (Csaknem hozzák be idea végén?) Mrs. Filmer azonban valószínűtlennek tartotta a dolgot. Ó, nem, nem! Hiszen most viszik éppen el. Nem kellene-e megmondani az asszonykának? A házastársak együvé tartoznak, gondolta Mrs. Filmer. De hát neki mégiscsak azt kell tennie, amit meghagyott az orvos.

– Hadd aludjon – mondta dr. Holmes, megtapintva Rezia pulzusát, ő pedig látta a nagy darab férfi alakját, látta sötéten kirajzolódva az ablak előtt. Ez volt hát dr. Holmes.

A civilizáció egyik diadala, gondolta Peter Walsh. A civilizáció egyik diadala ez is, gondolta, ahogy meghallotta a mentőkocsi magas, vékony szirénahangját. Gyorsan, ügyesen siklott a kórház felé a mentő, bizonyára éppen az imént szedett össze nagy sietve, emberbaráti szeretettől hajtva valami szegény ördögöt; ki talán kapott egy nagyot a fejére, vagy esetleg még egy perccel ezelőtt ott állt egy ilyen kereszteződésnél, mint ő is, és elsodorta egy jármű; ahogy vele is megtörténhet bármikor. Civilizáció, civilizáció. Most, Keletről hazatérve, mindez még jobban feltűnt neki – a hatékonyság, jól szervezett intézmények, London város szelleme. A teherautók, a személyautók maguktól kitértek a mentőkocsinak. Talán morbid dolog ez, persze; de mégis inkább: megható, milyen tiszteletet tanúsítanak az áldozattal robogó mentőkocsi iránt – elfoglalt emberek ülnek, hazasietőben, a kocsiban, s lám, mégis, ahogy a mentőautó elhaladt mellettük, mindjárt a feleségükre gondoltak; vagy talán arra, milyen könnyen ott fekhetnének maguk is a hordágyon, mellettük orvos, ápolónő… Ó, de a gondolatok hamar morbid fénybe játszanak, szentimentálisak lesznek, mihelyt az ember orvosokra, holttestekre gondol, képzeletében szinte fizikai valójukat is felidézve; s valami öröm is, valami gyönyör is felizzott szinte, a látványon túl még ez az intés, ez a figyelmeztetés is: állj! efféle dolgokkal; mert végzetes lehet művészetre, barátságra, mindenre. Így van. És mégis, gondolta Peter Walsh, hogy a mentőkocsi befordult a sarkon, vékony, magas szirénahangja azonban a következő utcából is odasüvített, sőt messzebbről, a Tottenham Court Road kereszteződésétől is hallatszott még, szakadatlanul sikoltott, és mégis, vajon nem a magánnyal járó előnyök egyike ez, gondolta, hogy az ember azt tehet, amit akar. Sírhat, ha senki se látja. Ez volt az ő végzete – ez az érzékenység – az indiai-angol társaságban; hogy soha nem akkor sírt, akkor nevetett, amikor éppen kellett volna. Van bennem, él bennem valami, gondolta, megállván egy levélszekrénynél, ami csak könnyekben oldódhat fel. Hogy miért, csak az ég a megmondhatója. Egyfajta szépség, bizonyára, meg az egész nap minden terhe, ezé a londoni napé, mely, kezdve a Clarissánál tett látogatással, aztán a hőséggel, intenzitásával kimerítette, s ott volt még ez a cseppre csepp játék is, gyűltek az élmények, a benyomások cseppjei odalent abban a ki-tudja-miféle pincében, ahol megmaradnak majd mind, mélyen, sötéten, és még csak tudni se fog róla senki. Részben hát ezért, mert ilyen csorbíthatatlan teljességgel titokzatos, ezért volt számára az élet leginkább egy ismeretlen, labirintusokkal, zugokkal teletűzdelt kerthez hasonlatos, ahol meglepetés meglepetést ér mindig; igen, a meglepetések; szinte lélegzetelállítóak ezek a pillanatok is már; és hány meg hány ilyen van, mint ez most, ahogy ott áll a British Museummal szemközt, egy levélszekrénynél, s a dolgok hirtelen összefutnak; a mentőkocsi, élet és halál. Úgy érezte, mintha ez a heves érzelmi vihar felkapná s felröpítené egy nagyon-nagyon magas tetőre, s ami odalent marad utána, nem egyéb, mint egy fehérlő, kagylókkal teleszórt tengerpart – immáron üresen. Ez volt a végzete az indiai-angol társaság világában – ez az érzékenység.

Clarissa egyszer, mikor egy autóbusz tetején utazott vele éppen valahova, Clarissa, aki – legalábbis felszínesen nézve a dolgot – olyan csapongó kedélyű volt, hol kétségbeesett, hol meg sugárzott belőle a jókedv, s csakúgy vibrált benne a feszültség azokban az időkben, s olyan remek társaság volt bármiben, minden furcsa apróságot észrevett, neveket cégtáblákon, embereket odafentről az autóbusztetőről, mert gyakran tettek Londonban efféle felfedező utakat, zsákszám vitték haza a „kincseket” a Caledonian úti ócskapiacról; Clarissa gyártott akkoriban valami elméletet – tömérdek elméletet gyártottak, mint fiatal fiúk és lányok általában –, mely végül is meg kellett volna hogy magyarázza elégedetlenségüket; azt, hogy nem ismerik az embereket, hogy mások nem ismerik őket. Mert hogy is ismerhetnék egymást az emberek? Egy darabig, mondjuk, mindennap találkozunk; aztán hat hónapig se látjuk egymást, vagy akár évekig se. Nem volt semmiképpen kielégítő, ebben egyetértettek, hogy ilyen kevéssé ismerik az embereket. Clarissa azonban azt mondta, ott fönn, a busz tetején, a Shaftesbury Avenue-n robogva, hogy ő úgy érzi, mintha ott Lenne mindenütt; nem „itt, itt, itt”; s azzal megütögette az előttük levő ülést; hanem – mindenütt. Kitárta a karját, ahogy a busz ott ment velük a Shaftesbury Avenue-n. Ez itt mind – ő. Ahhoz tehát, hogy valaki egyáltalán ismerhesse őt (vagy bárki mást), az illetőnek meg kell keresnie előbb mindazokat, akik az embert teljessé teszik; s nemcsak személyeket: helyeket is. Clarissát egészen különös kapcsolatok szálai fűzték ismeretlen emberekhez, akikkel soha életében nem is beszélt; egy asszonyhoz az utcán, egy férfihoz a pult mögött – de fákhoz, pajtákhoz is. S mindez egyetlen transzcendens elméletbe torkollott, mely aztán lehetővé tette neki (neki, aki úgy félt a haláltól!), hogy higgyen abban, legalábbis elmondhassa, hisz abban (minden borúlátása ellenére), hogy bár lényünk látható-érzékelhető része nagyon-nagyon múlandó, ha a másikkal, a láthatatlannal vetjük egybe, mely oly végtelen kiterjedésű, ez utóbbi, a láthatatlan rész talán túlél bennünket, talán újra fellelhető, visszaszerezhető valamiképpen, mikor már mások tulajdona, másutt kísért-bolyong, halálunk után. Talán – talán.

Visszatekintve erre a csaknem harmincéves barátságra, Peter Walsh úgy gondolta, ez az elmélet ezen a távon megállta a helyét. Bármily rövidek, töredékesek, gyakran fájdalmasak voltak is valóságos találkozásaik, bármennyire ziláltak is az ő hosszú távollétei meg egyéb váratlan események által (ma reggel, például, bejött Elizabeth, mint egy hosszú lábú csikó, kecses, néma jószág, bejött, épp mikor komolyan kezdett volna beszélni Clarissával), e találkozások mérhetetlen nagy hatással voltak életére. S volt ebben valami titokzatos. Volt hát egy furcsa, szögletes, kényelmetlen formájú magocska – a valóságos találkozás; nem ritkán szörnyen fájdalmas is akár; és mégis, Clarissa ott sem volt már, s ez a magocska a legvalószínűtlenebb helyeken hirtelen kihajtott, virágot hozott, széthintette illatát, megérinthető volt, ízlelhető, csodálható, és felébresztette az emberben mind a vele kapcsolatos érzéseket, gondolatokat, ez a magocska, miután évekig heveit már valahol, elfeledve. És Clarissa gyakran látogatta meg őt ekképpen; hajók fedélzetén; a Himaláján; a legbámulatraméltóbb dolgok idézték fel újra meg újra (ahogy például Sally Seton, ez a jószívű, örökké lelkesedő liba! rá kellett hogy gondoljon, mikor kék hortenziákat látott). Nagyobb befolyást gyakorolt rá Clarissa, mint bárki, akit csak ismert egész életében. S mindig így jelent meg lelki szemei előtt, kéretlenül, váratlanul: hűvösen, nagyvilágian, őt bírálgatva; vagy áradozva romantikus elragadtatásban, ahogy éppen egy gyönyörű rétet mutat neki, Anglia vetését! Peter Walsh többnyire vidéken látta őt, Londonban alig. Egyik kép a másik után, Bourtonból…

Szállodájához ért. Keresztülvágott az előcsarnokon; vöröses bevonatú dívány-és fotelhegyek mindenütt, hegyes levelű, fonnyatagnak látszó növények. Leemelte a kulcsát a szögről. A fiatal portásnő néhány levelet is átnyújtott neki. Felment – a leggyakrabban Bourtonban látta Clarissát, nyárutón; Peter Walsh egy hétig volt ott náluk, ahogy az idő tájt szokás volt. Az első kép ez volt: Clarissa főnt áll egy dombtetőn, kezével leszorítja a haját, kabát ja szárnya verdes a szélben; és mutat valamit odalent, valamit odalent, valamit odakiált nekik – látja a Severnt a völgyben! Vagy az erdőben vannak, és Clarissa forralni akar valamit az üstben – soha nem volt túlságosan ügyes kezű; fölcsap előtte a füst, szemükbe száll; aztán kibontakozik rózsás kis arca a füstfüggöny mögül újra; vagy: vizet kér éppen egy kis házban lakó öregasszonytól, aki az ajtóból utánuk nézett. Ők ketten mindig gyalog mentek; a többiek kocsin. Clarissát untatta a kocsikázás. Az állatokat sem szerette, kutyája volt az egyetlen kivétel. Mérföldeket gyalogoltak mindenféle országutakon. Clarissa ilyenkor hirtelen megállt valahol, tájékozódni egy kicsit, aztán megindult vele árkon-bokron visszafelé; és egész idő alatt vitatkoztak: versekről, emberekről, politikáról (Clarissa annak idején radikális eszmékért lelkesedett). Körülöttük a táj mintha ott se lett volna akár; csak néha-néha állt meg Clarissa, felkiáltott, milyen szép a kilátás, milyen szép ez meg az a fa, és Petert is rávette, erőnek erejével, nézzen oda; s aztán mentek megint tovább, tarlókon keresztül, Clarissa elöl, virággal a nagynénjének, és soha nem fárasztotta a járás, pedig milyen törékeny volt különben; alkonyodott már, mikor leértek Bourtonba. Aztán, vacsora után, az öreg Breitkopf leült a zongorához, és énekelt fahangján, semmi-hangján, ők meg elnyúltak a fotelokban, és vigyáztak, el ne nevessék magukat, de néha csak kirobbant belőlük a nevetés, olyankor aztán nevették a végtelenségig – nevettek, meg se tudták volna mondani: min. Valamennyien úgy tettek, mintha Breitkopf nem látott, nem hallott volna semmit. Reggel pedig Clarissa ott ugrált-repdesett a ház előtt ide-oda, akár egy barázdabillegető…

Ó, egy levél – tőle! Ez a kék boríték, és a kézírása. El kell olvasnia. Hát ez a mai – ez is afféle találkozás volt, ami végül csak fájdalmas lehet. Pokoli elhatározás kellett hozzá, hogy elolvassa levelét. „Isteni volt viszontlátni őt. Tudnia kell!” Ez volt minden.

Kihozta a sodrából ez a levél. Bosszantotta is. Annak örült volna leginkább, ha Clarissa nem írja meg. így, most, közvetlenül az iménti gondolatsor után úgy érte őt, mint egy kijózanító oldalba bökés. Miért nem hagyja békén? Végül is hozzáment Dallowayhez, és éveken át a legteljesebb boldogságban élt vele.

Ezek a szállodák; eléggé vigasztalan helyek mind. Méghogy vigasz – itt? Hány meg hány ember akasztotta fel már a kalapját erre a fogasra. S ha az ember belegondol, tulajdonképpen még a legyek is jócskán végigmászták már mások orrát. És a kínos, szembetűnő tisztaság sem tisztaság volt tulajdonképpen, inkább – sivárság, ridegség; valami, aminek mindenképpen meg kell lennie. Reggelente bizonyára körbejár egy rigolyás felügyelőnő, beszaglász ide-oda, észrevesz mindenfélét, és a besavanyodott, lila képű szobalányoknak parancsot ad: súroljanak, takarítsanak; s teszi mindezt olyképpen, mintha a következő vendég nem is ember lenne, csak egy szelet sült hús, melyet kifogástalanul tiszta tányéron illik feltaláltatni. Egy ágy – alvásra; karosszék – üldögélésre; fogmosáshoz, borotválkozáshoz – egy pohár, egy tükör. Könyvek, levelek, hálóköntösök csúszkáltak ide-oda a személytelen lószőrön, akárha pimasz, illetlen dolgok lennének. És Peter Walsh azért látta egyszerre mindezt, mert Clarissa levele kinyitotta a szemét. „Isteni volt viszontlátni téged. Ezt tudnia kell!” Összehajtotta a levelet; eltette; a világ minden kincséért el nem olvassa még egyszer!

Hogy a levelet még most, hat órakor megkapja, Clarissa bizonyára nyomban az ő távozása után leült írni; bélyeget ragasztott a borítékra; leküldte valakivel, adja fel. Az ilyesmi, ahogy mondani szokás: teljesen ő volt. Megzavarhatta a látogatás. És az érzések egész tömege zúdulhatott rá; egy pillanatig, ahogy a férfi kezét megcsókolta, sajnálta is talán, hogy minden így történt, irigyelhette is akár, s nincs kizárva (mert Peter Walsh ilyesféle kifejezést látott az arcán), hogy visszaemlékezett valamire, amit ő egykor mondott, talán arra, hogyan is fogják megváltoztatni majd a világot, ha Clarissa talán hozzámegy feleségül; amiből aztán ez lett csak: túl vagyunk az élet delén, és középszerűek maradtunk; de Clarissa itt már a benne élő fékezhetetlen vitalitással gátat vethetett érzelmeinek, félresöpört minden effélét; mert élt benne egy ilyen életideg; makacsul, kitartóan segítette át Clarissát minden akadályon, diadalmasan húzta ki megannyi csávából; igen, talán ebben volt messze a legnagyobb ereje, vélte Peter — már amiről ő tudhat. Ámde: jött egy másik reakció is, rögtön azután, hogy ő a szobából kilépett. Clarissa szörnyen sajnálni kezdte őt, töprengeni kezdett, mit is tehetne, hogy örömet szerezzen a férfinak; megtett volna bármit (mindig egyetlenegy dolognak a kivételével, persze); és Peter Walsh szinte látta, ahogy könnyes arccal megy az íróasztalhoz, vet oda pár sort: ezt a hevenyészett egysornyi levelet, mely aztán szállodájában, köszöntésül mintegy, várta… „Isteni volt viszontlátni téged!” És Clarissa komolyan így is gondolta.

Peter Walsh kifűzte a cipőjét.

De ha összeházasodnak történetesen – no, hát abból semmi jó nem lett volna. A másik dolog mindenesetre sokkal természetesebben alakult.

Furcsa volt ez így; mégis igaz; rengeteg ember érzett hasonlóképpen. Peter Walsh, aki éppen hogy megbecsülésre méltót produkált csak életében, éppen csak hogy megfelelt átlagos hivatalnokpozíciókban, nem mondhatta, hogy nem kedvelik – csak egy kicsit hóbortosnak, affektáltnak tartották; mégiscsak furcsa akkor, hogy éppen neki kell – különösen most, már őszülő fejjel – elégedett arcot vágni mindenhez; mintha Isten tudja, miféle lelki tartalékokkal rendelkezne. Éppen ez tette őt vonzóvá azoknak a nőknek a szemében, akik örömmel vélték felfedezni, hogy nem afféle ízig-vérig férfi. Bujkált benne-mögötte mindig valami rendkívüli, valami szokatlan. Talán nem is egyéb, mint hogy: afféle könyvmoly, aki nem mehet úgy látogatóba, hogy a könyv címét, mely épp az asztalon hever, meg ne nézze (most is olvasott, cipőfűzőjét maga után húzva a padlón); vagy hogy: tökéletes úriember, amit mi sem bizonyított ékesebben, mint ahogy a hamut kiverte a pipájából, és – természetesen a nőkkel szembeni viselkedése. Mert az már csakugyan elragadó volt – és nagyon-nagyon nevetséges –, ahogy bármelyik nő egy szikrányi különösebb igyekezet nélkül is az ujja köré csavarhatta. De – tette ezt mindegyik a maga vesztére. Ez pedig azt jelenti: akármilyen könnyű is volt bánni vele, s akármilyen elragadó társaságnak bizonyult ő, Peter Walsh, jó kedélye és pompás neveltetése okán, mindez – csak egy bizonyos pontig volt érvényes. A nő kijelentett valamit – nem, nem; átlát ő a dolgon. Ebbe ő nem megy bélé – nem, nem. És a hasát fogta néha nevettében, olyan jókat mulatott, olyan jól érezte magát férfitársaságban, ő volt az indiai konyha legavatottabb értője. Férfi volt tehát. Csak éppen nem az a fajta férfi, aki mindenáron tiszteletet parancsol – milyen szerencse; nem volt olyan, mint Simmons őrnagy, például; a legkevésbé sem, gondolta Daisy, amikor, két apró gyermeke ide vagy oda, összehasonlítást tett a két férfi közt.

Levetette a cipőjét. Kiürítette zsebeit. Előkerült a zsebkés meg egy amatőr felvétel: Daisy a verandán; Daisy: tiszta fehérben, ölében egy foxterrier; milyen elragadó, fekete hajú nő; a legjobb képe egyébként, ennél szebbnek nem is látta még. S a dolog csakugyan olyan egyszerűen jött, annyira magától; sokkal természetesebben, mint Clarissával hajdan. Nem volt az a sok cécó. Nehézségek. Kifogások, csűrés-csavarások. Ment minden szép simán. És ez a fekete hajú, imádnivalóan csinos teremtés, aki ott ült a verandán, így kiáltott fel (a férfi szinte hallotta is a hangját): természetes, természetes, hogy mindent megad neki! Ezt kiáltotta (nem sok érzéke volt a diszkrécióhoz), mindent megad neki, amit csak akar, és szaladt a férfi elé, nem törődve vele, ki látja. És csak huszonegy éves. És van két gyereke. Na persze, persze!

Csakugyan, gondolta Peter Walsh, mibe is bonyolódott; méghozzá: az ő korában. S éjjelente felébredvén, meg-megrohanta az érzés. Tegyük fel, hogy összeházasodnak. Számára még csak rendben van a dolog, de Daisyvel mi lesz? Mrs. Burgess, aki nagyon rendes volt mindig, nem afféle pletykazsák, s akiben Peter Walsh megbízott, azon a véleményen volt, hogy ez az angliai utazás, melynek célja nyilvánvalóan nem egyéb, mint hogy ügyvédeivel beszéljen, alkalmat ad Daisynek is, hogy még egyszer meggondolhassa a dolgot, meghányja-vesse, hogy s mint lesz. Tulajdonképpen Daisy helyzetéről van szó, mondta Mrs. Burgess; társadalmi korlátokról; s hogy elveszíti gyermekeit. Egy szép napon aztán majd özvegy lesz, bizonyos múlttal, ott éldegél majd visszavonultan egy kis kertvárosban, vagy, ami még valószínűbb, nem lesz túlságosan válogatós (hiszen tudja, mondotta Mrs. Burgess, mifélék ezek a nők a végén, akik olyan nagyon kenik-fenik magukat). Peter Walsh azonban úgy vélte: mindez túlzás; hiszen esze ágában sincs egyelőre még meghalni. Annyi bizonyos azonban, hogy Daisynek magának kell döntenie; mert a saját életéről dönt, gondolta, ahogy mezítláb, zokniban járkált a szobában, kisimogatta frakkingét, mert talán mégis elmegy Clarissa estélyére, vagy ha nem oda, hát valami varietéba, de az is lehet, hogy egész egyszerűen itthon marad és olvas; éppen egy hajdani, oxfordi ismerősének a könyvét olvasta, eléggé izgalmas dolog. S ha netán nyugdíjba menne, ő is ezt tenné – könyveket írna. Elmenne Oxfordba, s ott tenne-venne a Bodleian-könyvtárban. És akkor hiába szaladna ez a fekete hajú, imádnivalóan csinos kis jószág a terasz végébe; hiába integetne neki; hiába kiáltana fel, hogy tökéletesen mindegy, mit beszélnek róla az emberek. Így volnánk tehát; a férfi, akiről Daisy Isten tudja, mi mindent képzelt, a tökéletes úriember, az elragadó, disztingvált férfi (s hogy hány éves, nohát, az Daisyt a legkevésbé sem érdekli) ott csoszogott egy bloomsburyi hotelszoba szőnyegén mezítláb, zokniban, megborotválkozott, megmosdott, – és miközben a meleg vizes kancsóért nyúlt, borotváját lerakta – tovább kutatott-matatott a Bodleian-könyvtárban, megpróbálta, hogy egy-két kis kérdésben, mely történetesen érdekelte, nyomára bukkanjon az igazságnak. Így élne, elbeszélgetne ezzel-azzal, ahogy jön éppen, és egyre kevésbé törődne vele, hogy pontos legyen az ebédnél, egyre többször feledkezne meg megegyezéseikről; s ha Daisy azt kérné, mert biztosan azt kérné, csókolja meg, kész a jelenet mindjárt; nem erezne magában semmi lelkesedést (pedig hogy rajongott érte!) – egyszóval, talán csakugyan szerencsés megoldás lenne, ha, mint Mrs. Burgess mondotta, Daisy elfelejtené őt, vagy legfeljebb arra emlékezne csupán, milyen is volt 1922 augusztusában; mintha egy alakot látna csupán az útkereszteződésnél, szürkületkor, és ez az alak egyre kisebbedne, távolodna, ahogy a könnyű cséza tovarobog, s elviszi őt, Daisyt, aki ott ül jól beszíjazva, hátul, kinyújtott karral; s bár egyre kevésbé látja, már-már nem is látja a férfi alakját, még mindig azt kiáltja felé, hogy mindent megtenne érte a világon, mindent, mindent, mindent…

Peter Walsh soha nem tudta, mit is gondolnak az emberek. És egyre inkább nehezére esett, hogy összeszedje magát. Egész lénye örökké igénybe volt véve; felszívódott, mondhatni, saját dolgaiban; hol komor lett, hol vidám; nők szeszélyétől függött, szórakozott volt, saját hangulatainak a rabja, és egyre kevésbé tudta megérteni (gondolta, miközben végzett lassan a borotválkozással), miért is ne szerezhetne nekik Clarissa egy szép kis lakást, miért is ne lehetne kedves Daisyhez; miért ne vezetné be a társaságba? ő meg egész egyszerűen – nos hát, ő ugyan mit csinálhatna? Matathatna-kutathatna (ebben a pillanatban csakugyan azzal volt elfoglalva, hogy mindenféle kulcsokat meg papírokat rendezgetett), belecsipegethetne-kóstolgathatna ebbe-abba, egyedül lehetne, egyszóval, elég lenne önmagának; és mégis: talán senki nem volt annyira másokra utalva, mint ő (begombolta a mellényét); ez volt a végzete. Képtelen volt meglenni a dohányfüstös klubok nélkül, s olyan szívesen beszélgetett ezredesekkel, szeretett golfozni, bridzselni, mindenekelőtt azonban a nőtársaságot kedvelte, élvezte barátságuk finom varázsát, hűségüket, bátorságukat és nagyságukat a szerelemben, ami, bár megvoltak a komoly árnyoldalai is, számára (és a sötét haj keretezte, imádnivalóan csinos kis arc ott feküdt a levelek legtetején) mindig olyan bámulatosnak tűnt fel, akár egy pompás virág, mely ott virít az emberi élet hegyének csúcsán, de ő sehogyan sem tud feljutni oda, mert közben mindig elbámészkodik inkább jobbra-balra (Clarissa például egy életre lekötött a lényében valamit), nagyon hamar elege van a néma áhítatból, és változatosságra vágyik a szerelemben, habár ő maga beleőrülne, ha Daisy mást szeretne, beleőrülne, igen! – mert féltékeny volt, természettől fogva leküzdhetetlenül féltékeny. Micsoda kínokat állt ki! De hol is a zsebkése, az órája, pecsétgyűrűje, levéltárcája, Clarissa levele, melyet nem fog még egyszer elolvasni, de olyan szívesen gondolt rá azért; és Daisy fényképe! És most gyorsan vacsorázni.

Már mindenki a vacsoránál ült.

Ott ültek a kis asztaloknál (az asztalokon gömbölyű vázák), estélyi öltözetben vagy nem abban, sálak-retikülök mellettük, arcukon erőltetett könnyedség, mert nem voltak hozzászokva ennyi fogáshoz vacsorára; kellő önbizalom is ugyanakkor, mert minden további nélkül kifizethették; és ernyedt fáradtság, mert egész nap Londonban lótottak-futottak, bevásároltak, látnivalókat bámultak; és természetes kíváncsiság is volt az arcukon, ahogy felnéztek, körülnéztek, mikor ez a rokonszenves úr, csontkeretes szemüveggel, belépett; és jóakarat is, mert szíves-örömest segítettek apró dolgokban, amikor csak tudtak, örömest kölcsönöztek akár egy menetrendet bárkinek, készek voltak tanácsot, útbaigazítást adni; s ott lüktetett bennük, titokban ott emésztette őket a vágy, hogy ismeretséget kössenek valamiképpen, még ha csak egy közös szülővárosra (Liverpool például), hasonló nevű jó barátra épülne is a dolog; lopva ide-oda pillantgattak hát; és olyan hirtelen el-elnémultak, bámulatos volt, ahogy egyszerre visszahúzódtak, mint csiga a héjába, családi bizalmas beszélgetéseik-tréfálkozásaik világába; így ültek ott mindnyájan és vacsoráztak, amikor Mr. Walsh belépett és helyet foglalt egy kis asztalnál a függöny mellett.

S nem mintha mondott volna valamit bárkinek is, mert egyedül ülvén, csak a pincérhez fordulhatott: nem; hanem ahogy az étlapra pillantott, ahogy az ujjával rámutatott egyik vagy a másik borra, ahogy közelebb húzta székét az asztalhoz, és komolyan, de soha nem mohón belefelejtkezve evéshez látott, ez volt olyan tiszteletet parancsoló: s ez a tisztelgő elismerés, melynek oly sokáig kellett várnia sorára, majdnem az egész vacsora alatt, végre szabadabban lobbanhatott fel Morrisék asztalánál, mikor meghallották Mr. Walsh hangját, amint azt mondta a pincérnek az étkezés végén: „Bartlett-körte.” Hogy miért beszél mindig ilyen visszafogottan, mégis eltökélten, a fegyelemhez szokott ember gesztusával, aki tökéletesen tudatában van igazságosságon alapuló jogainak, nem tudta sem az ifjabb, sem az idősebb Charles Morris, és nem tudta Miss Elaine és Mrs. Morris sem. De amikor a függöny melletti asztalnál ülő magányos férfi „Bartlett-körtét” mondott, úgy érezték mindnyájan, hogy jogos követelésében az ő támogatásukra is számíthat; hogy igaz ügy harcosa, olyan ügyé, mellyel ők is haladéktalanul azonosíthatják magukat; így aztán rokonszenvező pillantással néztek felé, s amikor mind körülbelül egyszerre értek a dohányzóba, elkerülhetetlenül kialakult közöttük egy kis beszélgetés.

Ami persze nem volt különösképpen mélyreható – olyasmiről volt szó, mint hogy: London milyen zsúfolt; hogy megváltozott az utóbbi harminc évben; hogy Mr. Morris akkor már jobban szereti Liverpoolt; hogy Mrs. Morris elment megnézni a Westminstert virágkiállítást, s hogy mindnyájan látták a walesi herceget. S mégis, gondolta Peter Walsh, a világon egyetlen családot sem lehet Morrisékhoz hasonlítani, egyetlenegyet sem; egymáshoz fűződő kapcsolatuk pontosan az, aminek lennie kell; és fütyülnek a felső tízezerre, azt teszik mindig, ami nekik tetszik. Elaine arra készül, hogy belépjen a családi cégbe, a fiú ösztöndíjat kapott a leedsi egyetemre, az idős hölgynek pedig (körülbelül egykorú vele) még három gyermeke van odahaza; és van két autójuk, de Mr. Morris vasárnaponként még mindig maga foltozza a cipőjét; felülmúlhatatlan, teljességgel felülmúlhatatlan, gondolta Peter Walsh, ahogy ott állt a piros plüssfotelek meg hamutartók közt, és a sarkán himbálózott, likőrös pohárral a kezében, nagyon elégedetten önmagával, hogy Morrisék rokonszenvét, úgy látszik, megnyerte. Igen, Morrisék rokonszenvét joggal meg is nyerhette egy olyan ember, aki Bartlett-körtét kér. Megkedvelték, érezte, semmi kétség.

Mégis elmegy hát Clarissa estélyére. (Morrisék elbúcsúztak; de találkoznak még, hogyne.) Elmegy Clarissa estélyére, mert meg akarja kérdezni Richardtól, mit is akarnak hát Indiában – a konzervatív fuserok. S mit adnak a színházban? S milyen hangversenyek vannak… És – ó, igen – milyen pletykák.

Mert ez az igazság, ekképpen állunk a lelkűnkkel, gondolta, ekképpen állunk egész lényünkkel, önmagunkkal, mely úgy él, mint egy mélytengeri hal, különféle sötétségek közt úszkál ide-oda, óriásnövények százai, ágbogai közt keresi útját, napfényes pásztákon vág át, aztán megint árny jön, sivár sötétség, hideg mély ismeretlen; de akkor hirtelen nekiiramodik, föl a felszínre, kibukkan, fickándozik a szélfodrozta hullámokon; vagyis szó szerint szüksége van rá, hogy valahova odadörgölőzzön, ezt-azt megérintsen, felhevüljon – merő pletykálkodásokon. Mi a kormány szándéka – Richard Dalloway tudni fogja – Indiában?

Mert igen forró volt az este, s újságosfiúk szaladgáltak öles plakátokkal, melyeken hatalmas piros betűkkel ilyesmi állt: hőhullám, hőhullám, a szálloda előtti lépcsőkre fonott székeket raktak ki, ahol dohányozva-iddogálva ott üldögélt már néhány magányos férfi. Peter Walsh is közéjük telepedett. Az ember nagyon könnyen azt képzelhette, hogy a nap, London napja csak most kezdődik igazán. Ahogy egy nő veti le sima, nappali vászonruháját, fehér kötényét, hogy kékbe öltözzön, gyöngyöket rakjon fel, úgy vetkőzött-öltőzött a nap is; kendő le, tüll fel, estére készült, s ahogy egy nő örömmel sóhajt fel, ha szoknyáját földre engedheti, így vetette le magáról, boldogan, a nap is a port, forróságot, színeket. Az utcák forgalma ritkult; személykocsik surrantak-suhantak, felváltván a zötyögős-lármás teherautókat; és a sűrű lomb közül itt-ott erős fény villant elő. Visszahúzódom, mintha ezt mondta volna az alkonyat, és el sápadt, szökni készült a szállodák, lakótömbök és áruházak cirádás oromzatai-kiszögellései között-fölött; elsápadok, kezdte, eltűnök, de London hallani sem akart erről, bajonettjaival utánaszúrt, odaszögezte az éghez, így kényszerítette, hogy ott legyen, részt vegyen az éjszakai dáridón.

Mert Peter Walsh utolsó angliai tartózkodása óta végbement Mr. Willett időszámításának nagy forradalma. Szokatlan volt neki ez a meghosszabbodott este. Mondhatni: izgató. Mert ahogy a fiatal fiúk és lányok sétálgattak itt, aktatáskával némelyikük, s mind rettentő boldogan, hogy szabad lehet, s büszkén is valamelyest, kimondatlanul, igen, hogy ezen a híres aszfalton jár-kel, valamiféle öröm vonta be pírjával arcukat, olcsó, felszínes kis elragadtatás, ha úgy tetszik, de mégis: elragadtatás. És – jól öltözöttek voltak; testszínű harisnyák, szép cipők. Két óra mozigyönyörűség vár rájuk; s ez a kékessárga esti fény élesebbé, finomabbá tette körvonalaikat; az esti fény, mely ott derengett – hullaszerűen, borzongatón – a parkok lombján; mintha tengervízbe merült volna valamennyi – egy elsüllyedt, tenger mosta város lombjai. Peter Walsh bámult ennyi szépség láttán; és fel is bátorodott, mert míg az igazi Indiából-Hazatért-Ember (sok ilyet ismert) helyesen a Keleti Klubban üldögélt, és a világ romjait morzsolgatta-rakosgatta ide-oda elméjében, ő itt volt, és fiatalabb volt, mint valaha; és egy fiatal nő szavai, egy szobalány nevetése nyomán – megfoghatatlan, illanékony dolgok, az ember még a tenyerére sem veheti jószerivel – megsejtette, hogy abban a piramisszerű épülményben, melyet ifjúkorában rendíthetetlennek hitt, valami legalábbis eltolódott: mintha nyomás nehezedett volna az egészre, odafentről; különösen a nőkön érződött ez; akár a virágokon, melyeket Clarissa nagynénje, Helena néni szürke itatóspapírok közé préselt (Littré szótára legfelül), amikor esténként leült asztalához, lámpafényben. Helena néni már nem élt. Clarissától azt hallotta, meg is vakult előbb az egyik szemére. Beleillett az összképbe; a természet mesterműveinek egyike volt ez is, hogy az öreg Miss Parry megüvegesedik, Úgy halt meg bizonyára, mint egy madár, ha megfagy: markolva-szorítva az ágat. Helena néni más kórba tartozott, de annyira egy tömbből való volt, annyira teljes és egész, hogy soha nem tűnik el a láthatárról, ott magasodik majd fehér kőtömbként, s akár egy világítótorony, jelzi majd kalandos utazásunk immár magunk mögött hagyott szakaszát, hosszú-hosszú utazásunkét, mely nem más, mint ez a végtelen (zsebéből most egy rézpénzt halászott elő, vett egy esti lapot, hogy megnézze: hogy végződött a Surrey-Yorkshire mérkőzés; milliószor nyújtott már ugyanilyen rézpénzt, Surrey vesztett megint) – ez a végtelen élet. De a krikett nem csupán játék. Több annál. Soha nem tudott volna leszokni róla, hogy a kriketthíreket el ne olvassa. Először az eredményekét olvasta el a „Lapzárta” rovatban, aztán az időjárást: „rendkívül forró nap”; aztán a gyilkosságokat. Ha az ember milliószor csinál valamit, attól a dolog csak gazdagabb lesz, jelentőségteljesebb; hiába mondják, hogy a felszíne megkopik. A múlt: gazdagít, nemkülönben a tapasztalatok; valamint az is, hogy van egy-két ember, aki számít, aki fontos nekünk, s kialakul bennünk az a képesség, amely fiatalkorunkban nem volt meg: hogy elhagyjunk ezt-azt, azt tegyük, amihez kedvünk van: hogy fütyüljünk arra, mit mond a világ, jártunk-keltünkben ne várjunk túl sokat (újságját az asztalon hagyva felállt és elindult), amit persze (fogta a kalapját, felöltőjét) róla nem biztos, hogy el lehet mondani, ma este legalábbis nem nagyon, hiszen estélyre indult éppen, estélyre: az ő korában; méghozzá abban a hitben, hogy valamiféle élmény várja. De miféle?

Szépség egészen biztos. Persze, nem szemnek való, kirívó szépség. Mint ahogy ez nem volt itt egyszerűen csak szépség – a Russell Square-be torkolló Bedford Piacé. Mert ez is volt még: egyenes vonalak és üresség; egy folyosó szimmetriája; s hozzá még mind a kivilágított ablakok, zongora hangja, gramofoné; az az érzés, hogy megleshetjük, miképp töltik az időt – rejtve, vagy nem is annyira rejtve mint ha egy ablakon, melyen nincs függöny, vagy éppen egy nyitott ablakon benéz, és az asztalnál egy társaságot lát, látja, hogy keringenek lassan a fiatal párok, hogy beszélgetnek egymással férfiak és nők; és cselédlányok könyökölnek ráérősen az ablakokban (érdekes lenne az is: meghallgatni az ő kommentárjukat, mit mondanak, ha végeztek a munkával); zoknik lógnak itt-ott, száradóban; amott meg: egy papagáj; s néhány cserepes növény. Lenyűgözően titokzatos, végtelenül gazdag volt ez az élet. S a nagy téren, ahol a taxik oly gyorsan suhannak át, megkerülve közben a parkos szigetet, szerelmespárok álldogáltak, járkáltak összebújva, egymást átkarolva, megbújtak egy-egy fa árnyékában; megindító volt; némán, elmerülten, kiszakítva a világból; tapintatosan elsietett mellettük mindenki, nehogy frivol módon megzavarjon valamit, ami – szent. Ez is érdekes volt. És még mennyi minden; se szeri, se száma.

Könnyű felöltője szétnyílt, verdesett a szélben; ott ment Peter Walsh, elmondhatatlanul fogékonyan minden iránt, ott ment egy kicsit előredőlve, majdhogynem lábujjhegyen, kezét összekulcsolta maga mögött, szemében még mindig egy kis héjavillanás; így ment, szinte lábujjhegyen Londonon át, ment Westminster felé, és mindent észrevett.

Mi az, hát ma mindenki vacsorázni megy? Itt épp egy inas nyitott ki egy kaput, s kilépett egy büszke járású idős hölgy, csatos cipőben, hajában három rózsaszín strucctollal. Más kapuk is nyíltak, hölgyek tűntek fel bennük, sálba burkolt múmiák, tarka virágosak; hölgyek, fedetlen fővel. És a stukkóoszlopos, jómódú környéken, kis előkerteken át, könnyen öltözötten, hajukban óriási fésűvel (csak hazaugrottak éppen, hogy megnézzék, mi van a gyerekekkel), nők szaladtak ki az utcára. Férfiak várakoztak rájuk, felöltőjük meg-meglebbent a szélben; ott vártak az autók mellett, melyeknek már járt a motorja. Mindenki mulatni ment; s látván, hogy nyílnak-csukódnak az ajtók-kapuk, hogy indulnak-készülődnek itt is, ott is, azt hihette volna az ember: egész Londont behajózzák a végén, kis csónakokba, melyek ott imbolyognak parthoz kötve még a vízen; s aztán az egész város megindul, mint egy roppant karneváli felvonulás. És az ezüstösen csillogó Whitehallon mintha vízipókok futkostak volna idegesen, és úgy tetszett: tömegestül rajzanak a szúnyogok az utcalámpák körül. Olyan forróság volt, hogy az emberek csak ácsorogtak, beszélgettek. S itt, Westminsterben kinn ült valaki a háza előtt, nyugdíjas bíró talán, tetőtől talpig fehérbe öltözötten. Feltehetőleg egy indiai angol.

S amott meg: veszekedő, részeg nőszemélyek, nagy ribillió, s aztán: egyetlen rendőr csupán, magasan égbe tornyosuló házak, kupolás házak, templomok, a parlament, a folyóról meg: hajókürt hangja (öblös-ködös), jeladás. De ez már az ő utcája, Clarissáé; a sarkon úgy áramlottak-surrantak a taxik, akár pillérek tövén a víz, s mind azért jött errefelé, mert vendégeket hozott az estélyre, Clarissa estélyére.

A vizuális benyomások hideg áramlása most cserbenhagyta végképp: mintha valamiféle edény lenne a szem, melyen túlcsordul a felesleg, s kívül fut végig – oly mindegy immár – a porcelánon. Az elme: igen, az elme kell hogy résen legyen most. A testnek össze kell húznia magát, ahogy ebbe a házba belép: a kivilágított házba, melynek kapuja nyitva állt; és autók álltak meg előtte sorban, és az autókból ragyogóan öltözött nők szálltak ki: a léleknek kell megacéloznia magát, hogy tűrni tudjon. Kinyitotta zsebkése nagy pengéjét.

———

Lucy rohanva jött lefelé a lépcsőn, miután épp csak egy pillanatra beugrott a szalonba: kisimítani valami huzatot, megigazítani egy széket, s egy pillanatra megállni a nagy lótás-futásban, s arra gondolni, akárki jön is ma este, azt kell hogy gondolja majd: hogy ragyog minden, milyen ápolt, milyen tiszta, látván a. szép ezüstöket s réz tűzszerszámokat, vadonatúj fotelhuzatokat, a sárga chintz-függönyöket; Lucy mindet külön-külön megnézegette még egyszer, megelégedéssel; aztán kisebbfajta hangzavar hallatszott odalentről; jönnek már föl vacsoráról; sietni kell!

A miniszterelnök is itt lesz, mondta Ágnes: az ebédlőben beszélték, mondta, mikor bevitt egy tálca poharat. De hát nem mindegy? hogy egy miniszterelnökkel több vagy kevesebb? Ilyenkor este ez már igazán nem sokat számított Mrs. Walkernek, aki ott sürgölődött a tányér-és fazéktomyok, szűrők és tepsik között, itt egy kis csirke aszpikban, amott a fagylaltgépek, felaprított kenyérkockák, citromok, levesestálak, pudingformák, melyeket akármilyen gyorsan is öblítettek a mosogatóban, mégis úgy érezte: fejére nőnek e halmok a konyhaasztalon, a székeken, miközben sustorgott-pattogott a tűz, vakítóan ragyogtak a villanykörték, és még ezután kellett megteríteni a vacsorához. Mrs. Walkernek pedig csak az volt a véleménye: egy miniszterelnökkel több vagy kevesebb igazán nem számít.

A hölgyek már felmentek, jelentette Lucy; igen, a hölgyek felmentek már szépen sorban, Mrs. Dalloway utolsónak, és még onnan is szinte mindig leüzent valamit a konyhára. „El vagyok ragadtatva Mrs. Walkertől” – ezt például a múltkorjában egyszer. Másnap reggel aztán sorra vette az ételeket – a levest, a lazacot; a lazacot; a lazac, ezt jól tudta Mrs. Walker is, nem volt eléggé átsütve, igen, csak ő akkor már mindig a puding miatt izgult, és a lazacot Jennyre hagyta; ezért aztán a lazac soha nem volt eléggé átsütve. Egy hölgy azonban, aranyszőke hajú, ezüstékszeres hölgy ezt kérdezte az előételnél, mesélte Lucy, hogy: csakugyan idehaza készült? A lazac azonban egyre csak nyugtalanította Mrs. Walkert, ahogy sürgött-forgott a fazekak közt, és a tűzhely szabályozóit tologatta-húzogatta, mikor hogy kellett éppen; s akkor hirtelen dörgő nevetés hallatszott az ebédlőből: aztán egy hang mondott valamit, és – megint az iménti dörgő nevetés; az urak mulatnak, most, hogy a hölgyek felmentek már. A tokajit!, rendelkezett Lucy, futtában, Mr. Dalloway kéri a tokajit, a királyok borát, a borok királyát.

Felhozták hát a konyhába a tokajit. Lucy csak úgy a vállán keresztül visszaszólt még, hogy Miss Elizabeth egészen csodálatos; nem tudja levenni róla a szemét; rózsaszín ruha van rajta, és az a nyaklánc, amelyet Mr. Dallowaytől kapott. Jenny ne feledkezzen meg a kutyáról, Miss Elizabeth foxijáról, mely harapós volt egy kicsit, ezért aztán bezárták, s talán Miss Elizabeth úgy gondolja legalábbis, szüksége lehet valamire. Jenny ne feledkezzen meg a kutyáról. Jennynek azonban esze ágában sem volt, hogy felmenjen: most, mikor még csak érkezőfélben a társaság. Egy autó állt meg a ház előtt! Csengettek – és az urak még mindig az ebédlőben isszák a tokajit!

De – jönnek is már felfelé; az első vendégek, most aztán meggyorsul majd az egész, úgyhogy Mrs. Parkinson (akit mindig estélyek idején szerződtettek) inkább kitámasztotta a kaput; és a hall tele lesz mindjárt a várakozó urakkal (ott álldogáltak, a hajukat simítgatták), mialatt a hölgyek letették estélyi köpenyüket ott a folyosóról nyíló szobában; Mrs. Barnet segédkezett nekik, az öreg Ellen Barnet, aki negyven évet szolgált a családnál, és minden nyáron eljött, hogy a hölgyeknek segítsen: meglett családanyákra emlékezett – kislány korukból; s bár eléggé illetlen módon előre nyújtotta mindenkinek a kezét, s igen nagy tisztelettel osztogatta a „Milady”-ket, de az egészet olyan mulatságosan csinálta végül is; ahogy a fiatal hölgyeket nézegette például, vagy Lady Lovejoy körül forgolódott, akinek, úgy látszik, valami nem volt egészen rendben a ruhájával. És Lady Lovejoy meg Miss Alice határozottan úgy érezte, vannak bizonyos elsőbbségi jogaik fésűt és hajkefét illetően, lévén, hogy Mrs. Barnetet már oly régóta ismerik, legalább – „harminc éve, Milady”, segítette ki őket Mrs. Barnet. A fiatal lányok, mondta Lady Lovejoy, annak idején, még mikor Bourtonba jártak látogatóba, nem festették magukat. De hát Miss Alice-nek nincs is szüksége rúzsra, mondta Mrs. Barnet, és nagyon kedvesen nézett rá. Ott ült hát Mrs. Barnet, prémeket simított végig, spanyol sálakat igazgatott el, rendet tett az öltözőasztalon, és nagyon pontosan meg tudta mondani, hogy – prémek, ékszerek ide vagy oda – ki az, aki igazán finom úri hölgy, és ki nem. A jó öreg, mondta Lady Lovejoy, ahogy megindultak fölfelé, Clarissa hajdani nevelőnője.

És akkor egyszeriben kihúzta magát Lady Lovejoy. „Lady és Miss Lovejoy”, mondta Mr. Wilkinsnek (akit estélyek idején alkalmaztak). Csodálatosan csinálta a dolgát: ahogy meghajolt, kiegyenesedett, meghajolt, kiegyenesedett, és a lehető legtárgyilagosabb hangon közölte: „Lady és Miss Lovejoy… Sir John és Lady Needham… Miss Weld… Mr. Walsh.” Bámulatra méltó modora volt; családi élete bizonyára ugyanilyen feddhetetlen, bár szinte lehetetlen volt még csak elképzelni is, hogy ez a már-már zöldes ajkú, kékre borotvált arcú lény valaha is olyasmibe bonyolódott volna, mint például: apaság.

– Úgy örülök, hogy láthatom! – mondta Clarissa. Ezt mondta mindenkinek. Úgy örülök, hogy láthatom! Legrosszabb oldaláról mutatkozott meg itt – túljátszott volt, őszintétlen. Nagy hiba volt eljönni. Otthon kellett volna maradnia inkább, a könyve mellett, gondolta Peter Walsh; vagy elmenni valami varietéba; otthon kellett volna maradnia, mert itt senkit sem ismer.

Uram Isten, ez lesz csak a bukás; teljes balsiker, érezte Clarissa, megborzongva még a csontjaiban is, ahogy a kedves öreg Lord Lexham ott állt szemben vele és mentegetőzött: hogy a felesége megfázott egy kicsit a kerti fogadáson a Buckingham-palotában. A szeme sarkából látta Petert is; ott állt a fal mellett és – őt kritizálta. Minek fog egyáltalán ilyesmibe Clarissa? Miért ostromolja a csúcsokat, miért akar egy lángtenger közepén fölmagasodni? Égetné el akkor már ez a tűz! Égetné hamuvá! Mert akkor már bármi jobb! jobb, ha valaki lefelé fordítja és kioltja önmaga fáklyáját, mintsem hogy így váljon lassan semmivé, mint Ellie Henderson is ott! De hát szinte hihetetlen, hogy Peter ezt műveli vele, méghozzá egész egyszerűen azzal, hogy eljött s megállt a falnak támaszkodva. S ő ettől egyszerre látni kezdte önmagát; látta, hogy túlhajtja a dolgokat. Micsoda ostobaság! De hát miért jött el? csak azért, hogy őt kritizálja? Miért, hogy örökké elvesz valamit, ahelyett, hogy adna! Miért nem meri kockára tenni akkor a saját dédelgetett kis álláspontját is? No tessék, most meg elsétál onnan; neki viszont okvetlenül beszélnie kell vele. Csakhogy nem lesz rá alkalom. Ez az élet – örökös megaláztatás, lemondás. Lord Lexham azt mondta el éppen, hogy a felesége sehogyan sem akart prémet felvenni a kerti fogadáson, mert „kedvesem, minden nő egyforma, úgy bizony – és Lady Lexham legalább hetvenöt éves! Elragadó volt, ahogy ez az idős pár örökké évődött. Clarissa őszintén szerette az az öreg Lord Lexhamet. Meg volt győződve róla, hogy az estélye: csakugyan fontos, csakugyan számít, és most rettenetesen letörte, mikor látnia kellett: minden félresikerül, az egészből semmi nem lesz a végén. Mert akármi, igen, bármiféle robbanás, bármiféle szörnyűség jobb lenne annál, hogysem az emberek csak így ődöngjenek, kis csoportokba verődve álldogáljanak a fal mellett, a sarokban; vagy mint Ellie Henderson, aki még csak egyenesen tartani se próbálja magát.

A paradicsom minden madarával telefestett sárga függöny lágyan megduzzadt, lengeni kezdett, mintha egyszerre egy egész madársereg repülne be a szobába, aztán valami láthatatlan erő visszaszívná megint. (Mert az ablakok nyitva álltak.) Huzat lenne?, kérdezte magában Ellie Henderson. ő ugyanis könnyen megfázik. Persze, nem nagy baj az sem, ha holnap netalán náthásan megy le reggelizni; inkább azokra a meztelen vállú fiatal lányokra gondolt hát; mert egész életében erre nevelték: hogy másokra gondoljon, erre nevelte apja, a beteges, megboldogult bourtoni vikárius; Ellie pedig akárhogy megfázott is, sose kapott tüdőgyulladást. A fiatal lányokra gondolt, meztelen vállaikra; ő maga azonban mindig eléggé csenevész kis teremtés volt, haja ritkás, arcéle csontos, vékony; s bár mostanában már, hogy túl járt az ötvenen, mintha már valamiféle jóság is sugárzott volna a szeméből, igen, az önmegtagadás hosszú-hosszú évei tisztíthatják-nemesíthetik bensőnket ilyenné, de ez a fény hamar kihunyt s egyszer s mindenkorra; oka volt ennek az, hogy ilyen felemás módon tartozott csak a jobb körökhöz, oka az a páni félelem, hogyan jöjjön ki háromszáz fontból, s hogy teljesen kiszolgáltatott volt (semmiféle örökség nem várt rá), és így évről évre félénkebb lett, visszahúzódóbb, nem is nagyon tudott volna jól öltözött emberekkel összejárni, akik a szezon minden egyes estéjét valahol másutt töltötték, és csak annyit mondtak épp a cselédnek: „Ma este ezt-meg-azt veszem fel!”, míg ő idegesen ment el bárhova, és olcsó, rózsaszín virágokat vásárolt, vagy féltucatnyit, s aztán legfeljebb egy kendőt vett fel régi fekete ruhájára. Mert ez a meghívás is, Clarissa estélyére, az utolsó pillanatban futott be. És Ellie Henderson nem tudott tiszta szívből örülni a dolognak. Az volt az érzése, mintha Clarissa tulajdonképpen nem is akarta volna meghívni őt az idén.

S miért akarta volna? Csakugyan nem volt rá semmi oka, csak az, hogy ősidőktől fogva ismerték egymást. Valójában unokatestvérek voltak. De persze messze elváltak útjaik; hiszen Clarissa olyan kapós volt. Számára viszont nagy esemény már az is, ha egy-egy estélyre elmehet. Élvezet, hogy legalább közelről nézheti a pompás ruhákat. Az a felnőtt lány ott, rózsaszínben, divatos hajviselettel, csak nem Elizabeth? De hát alig lehet több tizenhét évesnél! Nagyon, nagyon csinos. S úgy látszik, manapság egy kislány, ha bevezetik a társaságba, nem fehér ruhában jelenik meg. (Ellie mindent pontosan meg akart jegyezni, hogy aztán beszámolhasson róla Edithnek.) A fiatal lányok manapság egyenes vonalú, nagyon szűk ruhát hordanak, a szoknya magasan boka felett végződik. Nem előnyös viselet, gondolta.

Így állt ott Ellie Henderson, és mert rövidlátó volt, nyújtogatnia kellett a nyakát; s nem is annyira őt zavarta, hogy senkivel még csak egy szót sem válthat (hiszen jóformán senkit nem ismert a jelenlevők közül), ő ugyanis úgy vélte, nagyon érdekes dolog kívülről nézni, megfigyelni a vendégeket, nagy részük bizonyára politikus, Richard Dalloway barátai; nem ő, hanem maga Richard Dalloway érezte kínosnak a helyzetet, hogy a szegény teremtés egész este ott álldogáljon szálegyedül.

– No, Ellie, hogy s mint vagy mostanában? – kérdezte tőle, megszokott jószívűségével. Ellie Henderson pedig, aki egyszeriben ideges lett, elpirult s úgy érezte, borzasztó kedves Richardtól, hogy idejött hozzá beszélgetni egy kicsit, azt felelte, hogy sok ember jobban szenved a hőségtől, mint a hidegtől.

– Igen, így van – mondta Richard Dalloway. – Igen.

De hát mit szokás még mondani?

– Hahó, Richard! – kiáltotta ekkor valaki, karon fogta, és jóságos ég, Peter volt az! a jó öreg Peter Walsh! Hogy megörült, hogy láthatja – csakugyan, hogy megörült! Semmit, de semmit nem változott! S már mentek is, keresztülvágtak a szobán, egymás hátát csapkodva, mintha ki tudja, mióta nem látták volna egymást, gondolta Ellie Henderson, utánuk nézve; és biztos volt benne, hogy látásból ismeri valahonnan ezt a férfit. Magas termetű, középkorú férfi, szép szemű, fekete hajú, szemüveges, és egy kicsit John Burrowsra hasonlít, Edith egész biztosan megmondja majd.

A függöny pedig, a paradicsombéli madarak sokaságával, újra belibbent a szobába. És Clarissa látta, ahogy – Ralph Lyon visszahajtotta szépen, és beszélgetett tovább. Tehát mégsincs kudarc! egész szépen menni fog most már minden, sikerülni fog az estélye. Elkezdődött. És ez már valami. De egy kicsit még mindig borotvaélen táncol minden. Ezért hát neki egyelőre itt kell maradnia, ahol van. Mert csak úgy özönlöttek az emberek.

Garrod ezredes és Mrs. Garrod… Mr. Hugh Whitbread… Mr. Bowley… Mrs. Hilbery… Lady Mary Middox… Mr. Quin… sorolta Wilkins. Clarissa váltott mindegyikükkel néhány szót, s aztán mentek tovább, mentek be a szobákba; most már csakugyan valahova, s nem csak úgy be a semmibe – mióta Ralph Lyon visszahajtotta azt a függönyt.

És mégis, ami őt illeti, túlságosan nagy erőfeszítésébe került ez az egész. Nem élvezte igazából. Úgy érezte, mintha nem is ő lenne ő, hanem – egyszerűen csak valaki, aki itt áll: mert állhatna itt helyette bárki más; és mégis: egy kicsit bámulta ezt a valakit, úgy érezte, mégiscsak ennek a Valakinek köszönhető mindez; s hogy ez a pozíció, melyet ő nemcsak elfoglalt, hanem – át is hasonult azzá, valamiféle korszakhatár; mert, milyen furcsa, mintha egészen megfeledkezett volna önmagáról, a külsejéről, s csak azt érezte, mintha ő maga nem lenne egyéb, mint valami cövek, melyet házának legfelső lépcsőjéhez vert be egy kéz. Valahányszor csak estély volt nála, mindig rátört ez az érzés: hogy ő – nem ő, hanem valami más; s hogy a többiek is valamilyen módon mintha nem lennének valóságosak, más vonatkozásban viszont valóságosabbak, mint bármikor. Ennek oka, gondolta, részben a ruha; részben az, hogy az emberek egyszeriben kizökkentek a hétköznapok egyhangúságából; s végül: az egésznek a hátterén is sok múlik; mert mód van rá, hogy az ember olyasmit mondjon, amit különben nem mondana, olyasmit, ami bizonyos fokú erőfeszítést igényel; ilyenkor mód van rá, hogy mélyebbre hatoljon egy kicsit az ember. Persze: nem ő; legalábbis: egyelőre még nem.

– Úgy örülök, hogy láthatom – mondta hát. A jó öreg Sir Harry! Ő aztán ismeri majd az összes jelenlevőket!

S ami a legfurcsább volt: az az érzés, ahogy feljönni látta őket a lépcsőn, egymás után – Mrs. Mount és Celia, Herbert Ainsty, Mrs. Dakers – ó, és Lady Bruton!

– Jaj, borzasztó kedves, hogy eljött! – mondta Clarissa, és csakugyan így is gondolta; milyen furcsa, szinte érezte, ahogy jönnek, jönnek, elhaladnak előtte, némelyikük már egészen öreg, a másik meg…

Hogy ki? Lady Rosseter? De hát várjunk csak, ki is az a Lady Rosseter?

– Clarissa! – Ez a hang! Sally Seton, hát persze! Sally Seton! ennyi év után! S mintha ködön át derengene most. Mert nem ilyen volt annak idején, Sally Seton, mikor Clarissa a meleg vizes kancsóért nyúlt. Ha az ember arra gondol, hogy itt van, ebben a házban, egy fedél alatt… Nem, nem így!

Egymás szavába vágtak, kapkodva, nevetgélve, zavartan feltörő mondatokkal – igen, igen, pillanatnyilag Londonban van; hallotta Clara Haydontól; micsoda pompás alkalom, hogy viszontláthatlak! Egyszóval – betolakodtam, meghívás nélkül…

Most már nyugodtan elő lehetett volna venni akár azt a meleg vizes kancsót is. Sallyről egy pillanat alatt eltűnt a máz. És mégis, milyen rendkívüli dolog, hogy látja őt: idősebbnek, boldogabbnak, nem olyan csinosnak. Megcsókolták egymást, előbb jobbról, majd balról, ott helyben, a szalonajtóban, és Clarissa, még mindig Sally kezét szorongatva, megfordult, és látta a szobában nyüzsgő sokaságot, hallotta a hangzavart, látta a lobogó gyertyák fényét, a meg-meglibbenő függönyöket és a rózsákat, melyeket Richardtól kapott.

– Öt nagy fiam van, képzeld – mondta Sally.

Élt benne hát, most is megvolt benne az a rettenetesen egyszerű önzés, mely egészen leplezetlenül követelte, hogy mindig vele foglalkozzanak elsősorban; hogy szerette érte Clarissa, hogy még mindig ilyen! – Hihetetlen! – kiáltotta hát, kigyúlva szinte a gyönyörűségtől, ahogy a múltra gondolt.

De, sajnos, itt volt Wilkins; Wilkins megint akart tőle valamit; Wilkins, ellentmondást nem tűrő fensőbbséggel rendre utasítván mintegy az egész vendégsereget, a háziasszonyt pedig elszólítva frivol mulatságai közül, bejelentett egy nevet:

– A miniszterelnök – mondta Peter Walsh.

A miniszterelnök? Igazán? Ellie Henderson odavolt a gyönyörűségtől. Ha ezt elmondja majd Edithnek!

A miniszterelnök megjelenése nem volt mosolyt keltő. Olyan mindennapinak látszott. Egészen nyugodtan odaképzelhetné őt az ember egy pult elé, ahogy éppen kekszet vásárol, mondjuk – szegény fickó, felcicomázva, aranyhímzésekkel! S meg kell mondani, nagyon jól csinálta a dolgát, ahogy kétszer körbement: előbb Clarissa, majd Richard kíséretében. Megpróbált olyannak látszani, mintha valaki lenne. Nagyon mulatságos volt figyelni őt eközben. Senki oda sem nézett. A társaság beszélgetett tovább, és mégis, tagadhatatlanul tudták mindnyájan, érezték csontjuk velejéig, hogy „valami” fenséges van a környezetükben; jelképe annak, amiért ők is mind-mind szavatoltak, amit valamennyien képviseltek: az angol társadalom szimbóluma. Megjelent, beúszott a képbe az öreg Lady Bruton, aki szintén igencsak pompás jelenség volt, daliás szinte a csipkeruhájában; és most ők kettesben visszahúzódtak egy kis szobába, mely egyszeriben a fürkész érdeklődés középpontjába került, a szemek odaszegeződtek, s mintha végighullámzott volna a jelenlevőkön, egészen nyíltan, minden titokzatoskodás nélkül is: a miniszterelnök!

Jóságos ég! ez az angol sznobizmus!, gondolta Peter Walsh, meghúzódván egy sarokban. Hogy szeretik a cicomát, az aranyhímzéseket, hogy szeretik mutogatni tiszteletük minden jelét! Az ott! Az ott egészen biztosan – Istenemre, az! – Hugit Whitbread, aki mindig a „nagyok” kegyeit lesi, csak már észrevehetően meghízott eközben, s a haja igencsak fehér lett: igen, az ott a bámulatra méltó Hugh!

Örökké úgy festett, mintha szolgálatban lenne éppen, gondolta Peter; kiváltságos, de rettenetesen fontoskodó lény, gyűjt mindenféle titkokat, melyekért azután kész lenne meghalni is, még ha csak valami udvari lakájforma ember elhullatta csip-csup pletykáról legyen is szó, melyet másnap valamennyi újság világgá kürtöl. Ilyen triccs-traccsban telt el az élete, ebben őszült meg, mondhatni, játszadozva ért el a közeledő öregkor küszöbére, mindenki tisztelte és szerette: mindenki, akinek szerencséje volt ismerhetni az előkelő kollégiumok növendékeinek eme tökéletes mintapéldányát. Mert az ember akarva-akaratlanul is ezt kellett hogy gondolja Hugh-ról; ez volt a stílusa; és ez volt a stílusa azoknak a leveleknek is, melyeket – sok ezer mérföldnyire Angliától – Peter a Times-ban olvashatott, s melyek olvastán hálát adott Istennek, hogy kívül tudhatja magát ezen a szellemi tohuvabohun, még akkor is, ha a helyében nem hall egyebet, mint páviánrikácsolást, meg hogy a kulik hogy s mint püfölik otthon az asszonyt. Hugh Whitbread mellett ott állt tiszteletteljesen egy olajbarna bőrű fiatalember; valamelyik egyetem diákja nyilván. Patrónusa nyilván ellátja majd tanácsokkal, támogatja, tanítgatja, hogy érvényesüljön. Mert Hugh ezt szerette a legjobban: ha szívességeket tehet; ha idős hölgyek szívét megdobogtathatja jöttével: lám, még most is, szomorú öregségükben is gondol rájuk valaki; már-már azt hitték, senki nem tudja róluk, hogy a világon vannak egyáltalán, és akkor betoppan ez a drága Hugh, eltölt velük egy órácskát, kellemesen elbeszélgetnek a múltról; és lám csak, mennyi apró dologra emlékszik, hogy dicséri a házi sütésű tésztát; holott életének akár minden egyes napján hercegnőkkel tésztázgathatna, s ha jól utánagondolunk, minden bizonnyal efféle kellemes foglalatosságokkal is töltötte el élete java részét. A mindenható kegyes Isten irgalmazzon neki ezért. De Peter Walsh – nem ismert irgalmat. Mindig is voltak s vannak hitvány semmirekellők ezen a világon; és Isten a megmondhatója: azok a nyomorult fickók, akik a vasúti fülkében lányokat vernek agyon s ezért kötelet kapnak, mindent egybevéve kevesebbet ártanak a világnak, mint a jóságos Hugh Whitbread! Csak rá kell nézni, hogy áll ott, hogy lépked, mintha a lábujja hegyén táncolna előre, hogy hajbókol, mihelyt a miniszterelnök meg Lady Bruton feltűnik, viselkedésével tüntetőleg jelezvén akár az egész világnak: kiváltságos joga, hogy a mellette elhaladó Lady Brutonnak valami bizalmas természetű dologról referáljon. Lady Bruton meg is állt; biccentett szép ősz fejével. Bizonyára köszönetét mondott Hugh Whitbread szolgalelkűségének valamely újabb tanújeléért. Mert Lady Brutonnak megvoltak mindenütt a tányérnyalói, minisztériumi kishivatalnokok, akiket rángathatott-szalajthatott, akik elintézték neki, ami kellett. Amiért is ebédmeghívásokat kaptak tőle viszonzásul. De hát Lady Bruton, úgy, ahogy van, még a tizennyolcadik századhoz való. Rá igazán nem lehet semmi rosszat mondani.

És most Clarissa kísérte végig a miniszterelnökét a szalonon; ott jött büszkélkedve-parádézva, őszülő haj a minden méltóságával. Fülében függők; a ruhája: ezüst-zöld sellőöltözet. S mintha csakugyan habok hátán úszna-ringana, vízcsobogás közepette fésülné-fonná hosszú haját; mert még mindig rendelkezett azzal a csodálatos képességgel, hogy: legyen, létezzen; hogy mindent, mindent összegyűjtsön annak a pillanatnak a fókuszába, melyben megjelenik, megfordul, ruhája stólájával beleakad egy másik nő ruhájába, nevetve szabadítja ki magát, s teszi mindezt olyasvalakinek az oldott magabiztosságával, aki elemében van ott, ahol éppen van. De a kor őt is megérintette már; hiába, még egy sellő is meg kell hogy lássa egy szokatlanul tiszta levegőjű este tükrében a víz felett leáldozó napot. Egész lénye mintha valamiféle gyengédséget sugárzott volna most; szigorúság, prüdéria, merevség: mind-mind átforrósodott e fényben; s ahogy a kövér, aranyhímzéses öltönyű férfi, aki – sok szerencsét! – minden tőle telhetőt megtett, hogy valakinek látsszon, elbúcsúzott tőle, abban a pillanatban Clarissát kimondhatatlan méltóság övezte; egészen rendkívüli szívélyesség áradt belőle; mintha az egész világnak küldené-sugározná jókívánságait, miközben ő maga, a dolgoknak egyszersmind küszöbén-peremén, búcsút kell hogy vegyen távozóban. Peterben legalábbis ilyen gondolatokat ébresztett. (De hogy szerelmes lenne belé, szó sincs róla.)

Csakugyan, vélte Clarissa, nagyon-nagyon kedves volt a miniszterelnöktől, hogy eljött. S ahogy végigkísérte őt a szobán, ahol ott volt Sally meg Peter és Richard, mind nagyon jókedvűen – s ez a sok ember talán hajlamos rá, hogy irigyeljék –, Clarissa megérezte hirtelen a pillanat szédületét: mintha önnön szívében feszülnének-tágulnának az idegek, míg egész szíve reszketni nem kezd; átjárta, egész lényét felfokozta ez az érzés; igen, de hát: ugyanezt érzik nyilván mások is; s bár ő maga úgy szerette, olyan izgatónak-bizsergetőnek találta ezt, mégis: ez a látszatvilág megannyi diadalával (hogy szegény jó Peter, például, olyan elragadónak véli őt) nagyon-nagyon üresnek tűnt fel egyszerre; mintha mindén – csak egy karnyújtásnyira lett volna tőle, nem pedig a szíve közepén; s ennek oka talán nem volt egyéb, mint hogy (ő maga) – megöregedett; tény az, hogy nem érzett több megnyugvást, mint korábban; s akkor hirtelen, ahogy a lépcsőn lefelé tartó miniszterelnök után nézett, Sir Joshua képének, a muffos kislány képmásának aranykerete emlékezetébe idézte Miss Kilmant; ellenségét, Kilmant. Megnyugtató érzés volt; valami, ami valóságos. Ó, hogy gyűlölte! – ezt a forrófejű, képmutató, korrupt teremtést; s a hatalmát; elszakította tőle Elizabethet; belopakodott – micsoda perszóna! – alamizsnát koldulva, hogy lopjon, gyalázatot okozzon a végén (Richard azt mondaná erre: Micsoda képtelenség!). Clarissa gyűlölte, szerette. Gyakran az embernek inkább ellenségekre van szüksége, mintsem barátokra – nem Mrs. Durrantra meg Clarára van szüksége, nem Sir William és Lady Bradshaw-ra, vagy éppen Miss Truelockra és Eleanor Gibsonra (látta: jön fölfelé a lépcsőn). Keressék csak meg, ha beszélni óhajtanak vele. Mert neki – az estélyére kell ügyelnie!

S lám csak, ott az öreg barátja, Sir Harry.

– Drága Sir Harry! – mondta Clarissa, odalépve a pompás öreg fiúhoz, aki több rossz festményt hozott össze egymaga, mint két más akadémiai tag St. John’s Wood bármely sarkán (képei többnyire teheneket ábrázoltak, pocsolyában álldogáló, szürcsölő teheneket, ahogy a lenyugvó nap fénye megvilágítja alakjukat, másik fő témája viszont – mert Sir Harry a gesztusok kifejezéslehetőségének bizonyos skálájával is rendelkezett – „A vetélytárs közelléte” volt, amit az állat egyik mellső lábának fölemelése, agancsos fejének hátraszegése szemléltetett – így Sir Harry életének minden megnyilvánulása: a házon kívül elköltött vacsorák, a lóversenyzés, egytől egyig tehenekre épült, pocsolyából vizet szürcsölő, a lemenő nap fényében álldogáló jószágokra).

– Min nevetnek olyan jóízűen? – kérdezte tőle Clarissa. Mert Willie Titcomb, Sir Harry és Herbert Ainsty ott álltak hármasban, és nagyokat nevettek éppen. Na nem, Sir Harry (bármennyire szerette is Clarissa Dallowayt; bármennyire tökéletesnek tartotta is őt a maga nemében, úgyhogy már-már a megfestés veszélye fenyegette titokban) mégsem mondhatta el neki a varietészínpadok világából való történeteit; ezért hát inkább az estélyével kezdte ugratni. Mondván: hiányzik neki a jó öreg konyak. Mert ezek a körök, tette hozzá, egy kicsit magasak neki. De Sir Harry persze szerette Clarissát; szerette őt, még ha ez az átkozott felső tízezerbeli finomkodás lehetetlenné tette is, hogy egyszerűen odaültesse a térdére. Ebben a pillanatban azonban érkezett valaki: lám csak, a vénséges Mrs. Hilbery, ez a két lábon járó lidércfény, aki már nem is egyéb talán, csak puszta foszforeszkálás, megérkezett és mintha kitárt kezekkel próbálta volna átölelni Sir Harry átforrósodó kacaját (a hölgyről meg a hercegről volt sző), melyet a szoba másik végéből meghallván, nyugtató szemek érzett: nyugtatónak abban a nagy-nagy kérdésben, ami olykor, ha a szokásosnál korábban megébredt, de nem volt kedve még becsöngetni a szobalányt a reggeli teával, gyötörte: nevezetesen az, hogy egyszer kétségkívül meg kell halnunk.

– Nekünk persze nem akarják elmondani kisded történeteiket – fogadta őt Clarissa.

– Clarissa, drágám – kiáltotta Mrs. Hilbery. S azzal folytatta, hogy Clarissa ma este szakasztott olyan, mint az édesanyja, mikor Mrs. Hilbery először látta: egy kertben sétált éppen, szürke kalapban.

És Clarissa szeme egyszeriben megtelt könnyel, igazi könnyel. Az édesanyja, ahogy egy kertben sétál éppen. De sajnos, mennie kell.

Mert ott állt Brierly professzor, a Milton-szakértő; beszélgetésbe merülve a kis Jim Huttonnal (aki még egy ilyen estélyre se tudta rendesen megkötni a nyakkendőjét, eligazítani a mellényét, lefésülni a haját), és Clarissa még így messziről is azonnal észrevette, hogy eléggé élesen vitatkoznak. Mert Brierly professzor furcsa szerzet volt. Hiába a sok tudományos fokozat, tisztség, katedra, ami mind messze a közönséges firkászhad fölé emelte, ő mégis mindenütt olyasmit szimatolt, ami sérti-bántja nagyon-nagyon bonyolult lényét, bámulatos tudását és félénkségét, fagyos, a legkisebb melegség nélküli charme-ját, sznobizmussal kevert naivitását; megborzongott, ha akár egy Hallgatónő rendetlen hajviselete vagy valamely fiatalember ápolatlan cipője rá kellett hogy ébressze: létezik egy, bár nyilván igen tiszteletreméltó, szellemi alvilág, lázadók, forrongó-nagyravágyó fiatal fiúk és lányok, önjelölt zsenik világa; ilyenkor fejét kicsit hátravetve, felhorkantva – hmpf! – szerette volna a mértéktartás áldásaira felhívni a figyelmet; arra például, hogy Milton helyes értékeléséhez szükséges azért valamelyest a klasszikusok ismerete is. Brierly professzor (mint azt Clarissa igen jól látta) Milton révén nem tudott különösképpen összebarátkozni a kis Jimmy Huttonnal (aki egyébként piros zoknit viselt, mert a fekete – mosásban volt éppen). Félbeszakította hát társalgásukat.

Azt mondta, imádja Bachot. Hutton is imádta Bachot. Ez volt kettejük között az összekötő kapocs, és Hutton (nagyon rossz költő) mindig azt érezte: Mrs. Dalloway messze kimagaslik a művészetek iránt érdeklődő társasági-nagyvilági hölgyek köréből. S milyen furcsa, hogy mindent olyan komolyan vesz! A zenét is egészen személytelenül kezeli. Igazi kis preciőz. De milyen pompás csak ránézni is! És a háza is, igazán elragadó; hát még a professzorai nélkül milyen lenne! Clarissának igen nagy kedve lett volna magával cipelni a kis Huttont, s egy mellékszobában leültetni a zongorához. Mert istenien játszott.

– De ez a zaj! – mondta Clarissa. – Ez a zaj!

– Egy jól sikerült estély jele. – A professzor, arcán mosoly, kecses léptekkel otthagyta őket.

– Mindent tud, a világon mindent, amit Miltonról egyáltalán tudni lehet – mondta Clarissa.

– Ó, igazán? – kérdezte Hutton; aki egyébként egészen biztosan Hampstead-szerte utánozza majd a professzort; a professzort, ahogy Miltonról szól, a mértéktartásról; a professzort, ahogy kecses léptekkel távozik.

De most már azzal a párral kelt ott néhány szót váltania, mondta Clarissa, Lord Gaytonnal és Nancy Blow-val.

Nem mintha ők ketten észrevehetően hozzájárultak volna az estély lármájához. Ott álltak egymás mellett a sárga függönynél, és (észrevehetően) nem beszélgettek. Hamarosan továbbállnak majd, mennek kettesben, másvalahová; de soha, sehol nem volt szükségük túlságosan sok társalgásra egymás között. A megjelenésük: ez volt minden. És ez – elég is volt. Olyan kifogástalanul ép-egészségesnek látszottak mindketten; Nancy arcán barackvirágzást idézett a könnyű púder, a leheletnyi festék; a férfi pedig maga volt a kavicscsiszoltság, a szeme madárrebbenésű, úgyhogy soha egy labda, soha egy ütődés-lendítés váratlanul nem érte. Lendült, ugrott ő is, pontosan oda, ahova kellett. Pónik pofája vibrált-remegett a kezében tartott zabla végén. Odahaza, a helybéli templomban ott sorakoztak ősei emlékművei, sírkőlapjai, lobogói. Neki magának is megvoltak a kötelességei; bérlői voltak, anyja, nővérei; a Lords krikettpályán töltötte jóformán az egész napot; éppen ilyesmiről beszélgettek Nancyvel a sárga függönynél – krikettről, unokafivérekről-nővérekről, filmekről amikor Mrs. Dalloway odalépett hozzájuk. Lord Gayton borzasztóan szerette Clarissát. Miss Blow nemkülönben. Olyan elragadó az egész viselkedése, minden.

– Angyali, igen, igen, olyan elragadó, hogy eljöttek – mondta Clarissa. Szerette a Lordsot; szerette a fiatalságot, és Nancyt, aki hihetetlen pénzekért a legelőkelőbb párizsi divatművészeknél öltözködött, s úgy állt ott, mintha minden külső beavatkozás nélkül maga a teste fodrozódna ilyen pompásan-zölden.

– Eredetileg az volt a tervem, hogy tánc is legyen – mondta Clarissa.

Mert ezek a férfiak és nők manapság nem hívei különösképpen a társalgásnak. Miért is! Lármázni, ölelgetni egymást, őrjöngeni, bele a világba – és hajnalban talpon lenni újra! Cukrot adni a póniknak; csókolgatni mindenféle imádni való csaukölyök pofáját, s aztán bizsergető, felcsiklandozott testtel fejest a legközepébe, és úszni, úszni! Az angol nyelv roppant forrásvidékei, nevezetesen hogy érzelmeinket szavakba öntsük (amikor olyan idősek voltak, mint ezek itt, Peter meg ő egész estéket átvitatkoztak): nos, az ilyesmi nem sokat számít a maiaknak. És már fiatalon lehiggadnak. Nagyon-nagyon emberségesek lesznek mindenkihez, odahaza, a birtokon; de amúgy, önmagukban, egy kicsit talán unalmasak.

– Milyen kár! – mondta Nancy. – Pedig azt reméltem, táncolhatok.

Rettentő kedves volt tőlük, hogy eljöttek. De hogy táncolni! Ilyet még csak említeni is, mikor a szobákban egy gombostűt elejteni alig lehet.

S ott az öreg Helena néni, sálba burkolózva. Sajnos, most itt kell hagynia őket, Lord Gaytont és Nancy Blow-t. Ott jött nagynénje, az öreg Miss Parry.

Mert Miss Helena Parry még nem volt halott; Miss Parry még élt. Nyolcvan elmúlt már. És lépcsőt járni csak lassan, botra támaszkodva tudott. Akadt a számára nagy hirtelen egy karosszék (Richard gondoskodott róla). És mindenkit odavittek hozzá, aki csak a hetvenes években Burmában megfordult. Hol bujkálhat vajon Peter? Hiszen ők egyébként is mindig olyan nagy barátságban voltak. És India vagy Ceylon nevének még csak az említésére is lassan mélykékre vált Miss Parry szeme (csak az egyik volt üveg), immár nem embereket látva – nem voltak egyébként sem gyengéd emlékei, büszke illúziói alkirályokról, tábornokokról, lázadásokról –, hanem orchideákat, hegyi ösvényeket, hágókat, s önmagát kulik hátán, ahogy elhagyatott magaslatokra cipelik fel, valamikor a hatvanas években; vagy lefelé ereszkedik éppen, orchideát szedni (bámulatos, azelőtt sosem látott virágok), hogy megfesse őket vízfestékkel; fékezhetetlen temperamentumú angol hölgy volt Miss Helena Parry, aki csak olyankor kedvetlenedett el valamelyest, ha mondjuk a háború, házának kapuja elé pottyantva éppen valami ostoba bombát, felriasztotta mélyes-mély töprengéseiből, melyek kizárólag orchideákkal és önmagának a hatvanas években Indiát keresztül-kasul utazó alakjával foglalkoztak – de itt volt már Peter.

– Gyere, beszélgess el egy kicsit Helena nénivel Burmáról – mondta Clarissa.

Mikor Peter még egész este egyetlen szót sem válthatott vele!

– Később majd beszélgetünk mi is – mondta Clarissa, odavezetvén őt Helena nénihez, aki fehér sálba burkolózva, botja a kezében, ült a karosszékben.

– Peter Walsh – mondta Clarissa.

Az öreg hölgynek ez a név nem mondott semmit.

Clarissa hívta meg. Fárasztó volt az egész; ez a lárma; de hát Clarissa meghívta. És ő eljött. Milyen kár, hogy Londonban élnek – Richard meg Clarissa. Ha csak Clarissa egészségének szempontjából nézzük is – mennyivel jobb lenne nekik vidéken. Csak Clarissa mindig annyira odavolt ezekért az estélyekért.

– Peter járt valaha Burmában – mondta Clarissa.

Ó! Helena néni nem tudta megállni, hogy el ne mesélje: mit is mondott Charles Darwin az ő kis könyvéről, melyet a burmai orchideákról írt.

(Clarissának sürgősen beszélnie kellett Lady Brutonnal.)

Mert semmi kétség, hogy ma már mindenki elfeledkezett róla, a burmai orchideákat tárgyaló kis könyvéről, 1870 előtt azonban három kiadást is megért, mesélte Peternek. S most már emlékszik is rá! Járt Bourtonban, és Peter Walshnak eszébe jutott: egy szó nélkül hagyta ott Helena nénit a szalonban azon az estén, amikor Clarissa visszajött érte, hogy elhívja csónakázni.

– Richard nagyszerűen érezte magát az ebédjén – mondta Lady Brutonnak Clarissa.

– Richard a lehető legnagyobb segítségemre volt – válaszolta Lady Bruton. – Segített megírnom egy levelet. S maga hogy van?

– Ó, remekül – mondta Clarissa. (Lady Bruton gyűlölte, ha politikusfeleségek betegeskednek.)

– S lám csak, az ott Peter Walsh! – mondta Lady Bruton (mert soha semmi nem jutott eszébe, mit is mondhatna Clarissának; jóllehet nagyon kedvelte őt. Rengeteg jó tulajdonsága volt; csak kettejükben éppen nem volt semmi közös – benne meg Clarissában. Talán jobb is lett volna Richardnak, ha valamelyest kevésbé elragadó nőt vesz feleségül, aki inkább segíthette volna a munkájában. Így ugyanis nem volt esélye rá, hogy miniszteri székbe jusson). – Lám csak, Peter Walsh! – mondta, és kezét nyújtotta a rendkívül rokonszenves bűnösnek, aki roppantul tehetséges ember volt, és komoly nevet is szerezhetett volna magának, de – nem tette (mindig valami nőügybe bonyolódott helyette), és az meg ott, igen, igen, az öreg Miss Parry. Csodálatraméltó öreg hölgy!

Lady Bruton odalépett Miss Parry székéhez, megállt, mint valami feketébe öltözött, okos fejű gránátos, és meghívta Peter Walshot ebédre; nagyon szívélyesen; semmiségekről azonban nem óhajtott társalogni, lévén, hogy amúgy sem jutott eszébe az indiai állat-és növényvilággal kapcsolatban semmi épkézláb dolog. Járt ott, hogyne járt volna; három alkirályt is meglátogatott; néhány ottani civil tisztviselőt remek-finom embernek ismert meg; de az egész micsoda tragédia – India helyzete! Éppen az imént beszélt róla neki a miniszterelnök (az öreg Miss Parry csak ült ott, sáljába burkolózva mélyen, és tökéletesen mindegy volt neki, miről beszélt éppen a miniszterelnök), Lady Bruton szeretné is hallani Peter Walsh véleményét a dologról, hiszen onnan jön, frissen a legközepéből, egyébként pedig szeretné összehozni őt Sir Sampsonnal, mert csakugyan, néha nem tud éjjelente aludni, ha arra gondol, milyen ostoba módon mennek ott a dolgok, milyen gazember módon, mondaná a legszívesebben ő, egy katonacsalád sarja. Mármost ami őt magát illeti: idős nő már, nem sokat tehet. De a háza, cselédei, jó barátnője, Milly Brush – emlékszik még rá Peter netán? –, mind, mind megvannak és arra várnak, hogy valaki hasznukat vegye, egyszóval, segíthetne-e valamiben? Mert Lady Bruton sohasem beszélt Angliáról, de ez a férfiak-szigete, ez a drága, drága föld a vérében volt (anélkül, hogy Shakespeare-t olvasott volna), s ha élt valaha nő, akihez illett a sisak, illett a megfeszülő íj, aki méltó lett volna rá, hogy egész hadsorokat vezessen harcba, azután kérlelhetetlen igazságossággal uralkodjék barbár hordák felett, s végül letörött orral heverjen egy kőlap alatt valami templomban, vagy zöld fű borította kis halom domborodjék fölötte egy erdős, vad domboldalon – ha élt ilyen nő, hát Millicent Bruton volt az. Nő létére (és mindenféle iskolapad iránti kiadós ellenszenvének következményeképp) a logika, a gondolkodás csúcsai járhatatlanok maradtak a számára (úgy érezte, képtelen akár egy levelet megfogalmazni is a Times-ba), a Birodalom gondolata azonban örökké eleven valóság volt a számára, s a pajzsos istennővel való rokonságát tanúsította nádszálegyenes tartása, erőteljes fellépése, úgyhogy senki el sem tudta képzelni, hogy akár halála után is elszakadjon ettől a földtől, s olyan vidékeken bolyongjon netán, ahol, bármiféle spirituális változatban akár, nem leng brit lobogó. Mert az, hogy ő – még a holtak közt is – ne legyen angol? – nem, nem, képtelenség.

Csak nem Lady Bruton az ott (akit régről jól ismert)? S a másik: Peter Walsh, megőszülve? Ezt kérdezte magától Lady Rosseter (a hajdani Sally Seton). Mert a székben, semmi kétség, az öreg Miss Parry ül – az öreg nagynéni, aki mindig olyan kelletlenül fogadta, valahányszor vendégségbe Bourtonba ment. Soha nem felejti el, hogy szaladt végig meztelenül a folyosón, hogy citálta maga elé aztán Helena néni! És Clarissa! ó, Clarissa! Sally karon fogta őt.

Clarissa megállt mellettük.

– De nem maradhatok most – mondta. – Majd visszajövök. Várjatok meg! – mondta, Peterre és Sallyre nézve. Meg kellene várniok, ezt jelentette a pillantása, míg ez a sok ember mind hazamegy.

– Visszajövök majd – mondta, miközben Peterre és Sallyre pillantott, régi barátaira, akik ott álltak, egymás kezét rázták, és Sally – bizonyára eszébe jutott ez-az a múltból –nagyokat nevetett. Hangjából azonban hiányzott az a régi, az a túlcsorduló bőség; szemei nem fénylettek, nem izzottak úgy, mint hajdan, mikor szivarozott, mikor visszaszaladt a folyosón a szivacsáért anyaszült meztelenül, és Ellen Atkins azt mondta: ha akkor összefut valakivel az urak közül! De mindenki megbocsátott neki. Csent egyszer egy csirkét az éléskamrából, éjszaka, csak úgy, mert megéhezett éppen; szivarozott a hálószobájában; és ottfelejtett egy megfizethetetlen könyvet a csónak fenekén. Mégis: mindenki imádta (papa kivételével talán). Az a melegség, az a vitalitás, mely csak úgy áradt belőle – festett, íróskodott. Falubeli öregasszonyok nem felejtették el mind a mai napig, gyakran érdeklődtek felőle: „Mi van azzal a piros kabátos barátnőjével, akit majd szétvetett mindig a jókedv?” És azzal vádolta Hugh Whitbreadet, éppen őt (lám csak, ott van öreg barátja, Hugh is, ott beszélget nagyban a portugál követtel), hogy megcsókolta a dohányzószalonban, büntetésül mintegy azért, mert azt merészelte mondani: a nőknek is járna a szavazati jog. Csak közönséges emberek vetemednek ilyesmire, mondta Sally. És Clarissa emlékezett rá, hogy próbálta rávenni, nehogy ott mindenki előtt megvádolja, mikor imára gyűlik majd össze a család – pedig képes lett volna még arra is, amilyen vakmerő volt, amilyen gátlástalan, s ahogy mindig rajongott azért, hogy – akármilyen teátrális módon is – középpontban álljon, jeleneteket rendezhessen, s a dolog úgy festett, hogy egyetlenegy-féleképpen végződhet csupán, gondolta Clarissa gyakran: valami iszonyatos tragédiával, Sally halálával, mártíriumával; ehelyett azután váratlanul férjhez ment: egy kopasz férfihoz, akinek mindig egész virágcsokrok díszelegtek a gomblyukában, s aki, úgy mondták, gyapjúfonoda-tulajdonos volt Manchesterben. És Sally most öt nagy fiú anyja!

Leültek kettesben Peterrel. Beszélgettek: mintha valami neki nagyon meghitt, bizalmas dolog lett volna, érezte Clarissa, hogy kettesben beszélgetnek. Bizonyára a múltról folyik a szó. Kettejükkel (igen, sokkal inkább, mint Richarddal) összefűzte őt a múlt: a fák; az öreg Joseph Breitkopf, ahogy Brahms-dalokat énekelt, fahangon; a szalon tapétája; a matracok illata. És Sally mindig része marad ennek; része marad Peter is. Neki azonban most egyelőre ott kell hagynia őket. Mert Bradshaw-ék érkeztek éppen; Bradshaw-ék, akiket ki nem állhatott.

Oda kellett mennie Lady Bradshaw-hoz (aki ezüstszürkében, akár valami vízmedence szélén egyensúlyozó oroszlánfóka, ugatott-kaffogott: meghívásokért, hercegnőkért; egy tipikus sikeremberfeleség), oda kellett mennie Lady Bradshaw-hoz, hogy azt mondja neki…

De Lady Bradshaw megelőzte.

– Rettenetesen elkéstünk, drága Mrs. Dalloway; már alig mertünk jönni – mondta.

Sir William pedig, aki rendkívül disztingvált jelenség volt ezúttal is, őszülő halántékával és kék szemével, azt mondta, igen, de hát azért nem voltak képesek ellenállni végül is a kísértésnek. Richarddal beszélgetett éppen, valószínűleg azokról a törvényjavaslatokról, melyek elfogadás előtt állnak az alsóházban. Miért érezte Clarissa, ahogy Sir William ott beszélgetett Richarddal, hogy minden összerándul benne? Ez az ember pontosan annak látszott, ami: íme, egy nagy orvos. Valaki, aki szakmájában egészen magasra vitte: s a megjelenése is: erőteljes, bár tagadhatatlanul lestrapált. Elég csak arra gondolni, miféle esetei lehetnek – a legszörnyűbb nyomorúságban vergődő emberek; az őrület küszöbére sodródott emberek; férjek, feleségek. Rettenetes fontosságú kérdésekben kellett döntenie. És mégis – Clarissa úgy érezte, hogy ha ilyesfajta sorscsapás érné, nem szívesen kerülne Sir William szeme elé. Nem, ennek az embernek a szeme elé – soha.

– Hogy van a fia Etonban? – kérdezte Lady Bradshaw-tól.

Éppen kimaradt a válogatott tizenegyből, a mumpsza miatt. Ami azután az apját talán még jobban letörte, mint a fiút, hiszen, mondta Lady Bradshaw, „igazából ő is csak egy nagy gyerek”.

Clarissa Sir Williamre nézett, aki Richarddal beszélgetett éppen. Egyáltalán nem úgy festett, mint egy nagy gyerek, a legkevésbé sem.

Elvitt hozzá egyszer valakit, éppen csak tanácsért. Sir Williamnek akkor tökéletesen igaza lett a diagnózisával; nagyon logikus volt, amit mondott. De, jóságos ég! – micsoda megváltás volt, amikor megint kint lehettek az utcán! A várószobában ott ült éppen valami szegény ördög, nyögve-zokogva, emlékezett Clarissa. De nem tudta volna pontosan megmondani, mi volt Sir Williamben, mi volt benne, amit ő ki nem állhatott. Éppen csak hogy – és Richard egyetértett vele – „nem bírta az ízét-bűzét”. Persze, az is bizonyos, hogy nagy tehetségű ember. A törvényjavaslatról beszélgettek. Sir William, hangját halkabbra fogva, megemlített egy esetet, amely nagyszerűen bizonyítja, amit a robbanásszerű sokk késleltetett hatásáról az imént éppen mondott. A törvényjavaslatnak okvetlenül figyelemmel kell lennie a dolognak erre a vonatkozására is.

Hangját halkabbra fogva s Mrs. Dallowayt mintegy asszonyközösségük védőszárnya alá vonva, közös büszkeségük jegyében, ami híres férjeik pompás képességeit és – sajna – munkájuk túlfeszítésére való hajlamukat illeti, azt mormogta Clarissának Lady Bradshaw (szegény buta liba, még csak különösebben rosszat se lehet rá mondani!): – Éppen indulóban voltunk már, mikor a férjemet telefonhoz hívatták. Rettentő szomorú eset. Egy fiatalember (éppen az ő esetét mesélte Mr. Dallowaynek Sir William) öngyilkos lett. A hadseregben is szolgált pedig. – Ó, gondolta Clarissa, itt, az estélyem közepén, egyszer csak megjelenik a halál!, gondolta.

Arrébb ment, be a kis szobába, ahova nemrég a miniszterelnök húzódott vissza Lady Brutonnal. Talán lesz ott valaki. De nem volt ott senki. A karszékeken mintha még érződött volna a miniszterelnök és Lady Bruton jelenléte; ahogy Lady Bruton odaadóan hajolt előre, a férfi pedig szögletesen, tekintélyesen trónolt vele szemben. Indiáról beszéltek. Most azonban senki nem volt ott. Estélyének egész fénye odalett, olyan furcsa volt egyedül belépnie ide; egyedül – társasághoz öltözötten.

De hát mi jutott eszébe a Bradshaw házaspárnak, hogy a halálról kezdtek beszélni – az ő estélyén! Öngyilkos lett valami fiatalember, és Bradshaw-ék erről beszélnek az estélyen. A halálról beszélnek. Öngyilkos lett – de hogyan? Clarissa mindig annyira átélte a dolgot, bármiféle szerencsétlenségről hallott; la teste égett. A fiatalember kiugrott az ablakon. Rohanvást közelített a föld; és a kerítés rozsdás lándzsái vak összevisszaságban, durván felnyársalták a testét. Ott feküdt aztán, agyában valami tompa robaj; és minden sötétségbe fúlt. Így látta legalábbis Clarissa. De miért tette? miért? És Bradshaw-ék! – erről kezdenek beszélgetni az estélyen!

Clarissa beledobott egyszer egy shillinget a Serpentine-tóba; egyetlenegyszer, többször se. De ez a fiatalember – mindent eldobott magától. Ők itt – élnek tovább (vissza kell mennie mindjárt; a szobákban még mindig nyüzsgött a vendégsereg; még mindig újak jöttek), ők valamennyien (egész nap Bourtonra gondolt, Peterre, Sallyre) megöregszenek majd. Van valami, ami igazából számít; valami, az ő életében is, amit egyre elborít ugyan mohón burjánzó csevegés-fecsegés, de megvan: eltorzítva, elhomályosítva is; hiába gondoskodik róla nap mint nap, hogy bűnbe, hazugságba, ostoba szószaporításba torkolljon: megvan. Az a fiatalember legalább mindettől megkímélte magát. A halál – dacos szembeszegülés, A halál – kísérlet, az önkifejezés, az eggyé válás kísérlete, mikor az ember úgy érzi már: lehetetlen elérnie valami visszahúzódó, tőle titokzatosan egyre távolibb középpontot; amikor a közelségből elválás lenne csak; az öröm oda; magányosak vagyunk, örökre. A halálban pedig valamiféle ölelés vár.

De ez a fiatalember, aki öngyilkos lett – vajon így vetette-e mélybe magát: kincsét magához szorítva közben? „S ha meg kellene halnom, halnék most, s – mily gyönyörrel!” – mondta magában egyszer, ahogy, hófehérben, lement a lépcsőn.

Vagy vegyük csak a költőket, filozófusokat. És ha ebben a fiatalemberben ott égett netalán valamelyik szenvedély a kettő közül; s így ment el Sir William Bradshaw-hoz; aki, semmi kétség, nagy orvos, ő, Clarissa azonban mindig úgy érezte: gonosz, nemenincs, vágyat-gyönyört nem ismerő ember, aki mindig rendkívül előzékeny a nőkkel szemben, de mintha a legrémségesebb bűnre is képes lenne – hogy leigázzon egy emberi lelket, arra, igen, arra –; mármost ha ez a fiatalember elment hozzá, Sir William pedig ily módon megfélemlítette őt, rászabadítván fenyegető hatalmát, nem lehetséges-e, hogy magában azt mondta ez a fiatalember: az életet (igen, ezt érezte most ő is), elviselhetetlenné teszik az életet az ilyen emberek.

És (ő ma reggel érezte életében először) itt ez a szörnyűséges félelem; ez az egész lényünket elárasztó tehetetlenség, lévén, hogy szüléink nekünk adták; ez az élet, melyet végig kell élni valahogy, sőt – jókedvvel, könnyeden kellene végigélnünk; és közben a szíve mélyén, érezte, ott leselkedik valami borzasztó félelem. Mert még manapság is (s milyen gyakran!): ha nincs ott Richard, a Times-t olvasgatva, hogy ő ezalatt, akár egy reszketve gubbasztó madár, erőre kaphasson egy kicsit, felszítsa ezt a mérhetetlen gyönyörűséget, tüzet csiholván mintegy, egymáshoz dörzsölve dolgokat, eseményeket – ha ez nincs így, még ma is egészen biztosan belepusztul. De – megmenekült. Ez a fiatalember viszont öngyilkos lett.

Valamiképpen az ő, Clarissa szerencsétlenségére – az ő szégyenére. Mert mintha a büntetése lett volna ez: hogy látnia kellett, miképp süllyed el, merül el itt egy férfi, ott egy asszony a feneketlen mély sötétbe, míg ő kénytelen azalatt estélyi ruhában álldogálni. Mert mit tett ő? Fondorkodott, tolvajkodott. Soha nem volt makulátlan. Sikerre vágyott: hogy olyan legyen, mint Lady Bexborough, és a többi. S egyszer, valamikor ott sétált fel s alá a teraszon, Bourtonban.

És milyen furcsa, milyen hihetetlen; azóta sem volt olyan boldog. Semmi nem lehet eléggé lassú; semmi nem tarthat elég soká. És nincs olyan gyönyörűség, gondolta, helyreigazítva egy széket, visszatolva a polcon egy előreálló könyvet, nincs, amely akár csak mérhető is lenne ahhoz, hogy: eltoljuk magunktól, mindörökre, ifjúságunk diadalait, beleugrunk az élet folyamába, hogy elvesszünk benne, hogy aztán az elragadtatás sokkszerű riadalmával leljünk magunkra újból: ahogy a nap feljön, a nap lemegy. Hányszor otthagyta őket Bourtonban is, társalgás közben, hogy kimenjen a házból: felnézni az égre; vagy vacsora közben pillantott fel mások feje-válla között a magasba; és Londonban is hányszor nézte, álmatlan éjszakáin. Az ablakhoz lépett.

S – bármilyen képtelennek látsszon is ez a gondolat – az égben: mintha ott lett volna valami őbelőle; a vidék egén, a Westminster feletti égbolton. Ó, micsoda meglepetés! – a szemközti ablakból az öreg hölgy is átnézett hozzá! Ágyba készült éppen. És az ég! Ünnepélyes lesz az égbolt, gondolta; sötét lesz, elfordítja gyönyörűséges arcát. Ehelyett azonban csak szürke volt, roppant felhőcsíkok húztak át rajta sebesen. Valamiképpen újdonság volt neki ez az ég. Szél támadhatott, bizonyára. Lefeküdni készült éppen a szemközti asszony. Lenyűgöző, hogy míg a szalonban hangosan nevetnek,, társalognak a vendégek, ő itt áll, és ezt az öregasszonyt nézi, ahogy lefekszik éppen csendesen, magányosan. Most lehúzta a rolettát. Ütni kezdett az óra. A fiatalember öngyilkos lett, ő azonban nem érez részvétet iránta; ahogy az óra ütött: egy, kettő, három – nem érzett részvétet iránta, miközben ez itt mind folyt tovább, folyt tovább. Lám csak! Az öreg hölgy eloltotta a lámpát! Az egész ház sötétségbe borult, míg ez itt folyt tovább, tartott tovább, gondolta újra, és megint eszébe jutott: Tűző napfénytől ne félj. Vissza kell mennie a vendégeihez. De – micsoda rendkívüli este! Clarissa úgy érezte: valamiképpen hasonlít hozzá – a fiatalemberhez, aki öngyilkos lett. Boldog volt, hogy az legalább megtette; eldobta magától, ami eldobható, míg a többiek – mind élték tovább. Ütött az óra. Az ólmosnehéz gyűrűk szétoszlottak a levegőben. Neki azonban vissza kell mennie. Maga köré kell gyűjtenie vendégeit. Meg kell keresnie Sallyt meg Petert. Belépett a kis szobából a szalonba.

– De hol lehet Clarissa? – kérdezte Peter. Ott ült Sallyvel a díványon. (Ennyi év után igazán nem kezdheti el „Lady Rosseter”-nek szólítani.) – Hova tűnt ez a nő? – kérdezte. – Hol lehet Clarissa?

Sally, csakúgy, mint Peter, sejtette, hogy igen jelentős személyiségek lehetnek jelen, politikusok, akiket egyikük sem ismert másképp, csak képes újságokból; akikkel azonban Clarissának kedvesnek kellett lennie, beszélgetnie kellett. Clarissa most az ő társaságukban van. És mégis: Richard Dalloway nem jutott be a kormányba. Nem lett belőle sikeres ember, vélte Sally. Ő a maga részéről persze alig-alig olvas újságot. Néha látja azért, hogy említik a Dalloway nevet. De végül is – na persze, ő igencsak visszavonultan él, a vadonban, mondaná Clarissa, nagykereskedők, nagy gyártulajdonosok között, egyszóval, olyan emberekkel körülvéve, akik valóban tettek valamit. És – ő is tett valamit!

– Öt fiam van! – mondta Peternek.

Jóságos ég, micsoda változás!, gondolta Peter. Az anyai gyengédség; s ennek a gyengédségnek is az egoizmusa. Emlékezett még rá, utoljára a kelkáposztaágyások között látták egymást, holdfényben, a levelek, „mint a nyers bronz”, mondta akkor Sally, kitörvén belőle némely elfojtott irodalmias hajlam; és letépett egy rózsát. Ott sétálgattak föl-le, föl-le, azon a szörnyű estén, a szökőkútjelenet után; Peternek éjfélkor indult a vonata. Uram Isten, hogy sírtam, gondolta Peter.

A régi trükkje, gondolta Sally, ez, hogy a zsebkését nyitogatja; valahányszor elragadták az indulatok, elővette a kést, és kinyitotta, visszakattintotta. Nagyon-nagyon bizalmas barátok voltak ők ketten akkoriban, hogy Peter szerelmes volt Clarissába. S ott volt az a szörnyű, az a nevetséges jelenet ebédnél, Richard Dalloway miatt. Sally „Wickham”-nek nevezte Richardot. Miért ne nevezhetné az ember Richardot Wickhamnek? Hogy felháborodott Clarissa. S azóta – nos, azóta nem mondhatni, hogy túlságosan gyakran találkoztak volna, Sally meg Clarissa, jó, ha egy tucatszor az elmúlt tíz év során. Peter Walsh pedig Indiába ment, Sally úgy szóbeszédből hallotta, hogy boldogtalan a házassága; azt se tudta, vannak-e gyerekei, megkérdezni meg nem nagyon kérdezhette, annyira megváltozott. Egy kicsit fonnyadt lett, de talán még kedvesebb, mint valaha is volt. Sally legalábbis úgy érezte. És őszintén vonzódott hozzá, hiszen az ifjúságuk összekötötte őket, s Sally mind a mai napig őrzött egy kis Emily Brontë-kötetet, melyet Petertől kapott ajándékba; várjunk csak – hiszen maga Peter is forgatott írói terveket! Akkoriban még, régen, író akart lenni, vagy nem? – írtál valamit végül? – kérdezte hát, erős, szép formájú kezét a térdére fektetve, ujjait szétfeszítve, milyen jól emlékezett Peter erre a mozdulatra.

– Egyetlen sort sem – mondta Peter Walsh, és Sally nevetett.

Még mindig milyen vonzó, még mindig milyen erőteljes egyéniség, Sally Seton. De hát ez a Rosseter – ez kicsoda? Két szál kamélia volt a gomblyukában a házasságkötésük napján – Peter ennyit tudott róla, semmi többet. „Milliónyi szolgájuk van, sok mérföldnyi üvegházuk” – ezt írta neki Clarissa, vagy legalábbis valami effélét. Sally csak nevetett, mikor ezt megemlítette neki.

– Igen, igen, úgy évi tízezrem lehet – de hogy adóval vagy anélkül, erre már nem emlékezett pontosan, lévén, hogy a férje, „akivel meg kell ismerkedned” – mondta Peternek –, „aki borzasztóan tetszeni fog neked” – mondta; egyszóval a férje intézett helyette is mindent.

És ez ugyanaz a Sally, aki hajdan majdhogynem rongyokban járt! Aki ükapja gyűrűjét csapta zálogba (melyet Marie-Antoinette adott még az öregnek), csak azért, hogy – emlékezik még rá? – Bourtonba mehessen.

Ó, hogyne, hogyne emlékezett volna Sally; még ma is megvan ez a rubinköves gyűrű; Marie-Antoinette-től kapta az ükapja, igen, igen. Akkoriban egy árva pennyje nem volt, s a Bourtonba utazás mindig kész borzalomnak számított, ilyen szempontból. Másrészt viszont rettentő sokat jelentett neki Bourton; semmi kétség, beleőrül, ha nem mehet legalább oda, olyan iszonyúan boldogtalan volt odahaza. No de ezek mind régi-régi dolgok – ez már elmúlt, talán igaz se volt. És Mr. Parry: halott; Miss Parry viszont még él ma is. Nahát, talán még életében nem rémült meg ennyire, mondta Peter. Hiszen ő egészen biztosra vette, hogy Miss Parry meghalt. És ez a házasság, tűnődött Sally, sikerese végül is? S ez a nagyon-nagyon csinos, öntudatos ifjú hölgy ott, ugye, Elizabeth, az ott, rózsaszínben, a függönynél?

(Akár egy ifjú nyárfa, üde vizű folyó, friss jácint, gondolta Willie Titcomb. Ó, mennyivel jobb falun, ahol azt teheti, gondolta Elizabeth, amihez kedve van! És mintha a szegény kiskutyája nyüszítene, megesküdött volna rá.) Cseppet sem hasonlít Clarissára, jegyezte meg Peter Walsh.

– Ó, Clarissa! – mondta Sally.

Sally egész egyszerűen úgy érezte: rettenetesen sokat köszönhet Clarissának. Barátnők voltak, nem csupán jó ismerősök: barátnők; és még ma is szinte látja, ahogy Clarissa ott jár-kel a ház körül, talpig fehérben, a karján tömérdek virág – ha dohánypalántát lát, mind a mai napig Bourton jut róla eszébe. De – érti-e Peter, mire gondol? – Clarissából hiányzik valami. Hiányzik belőle – mi is? Mert charme-ja, az van; egészen rendkívüli charme-ja. Igen. De, hogy egészen őszinte legyen (s miért ne lehetne az; hiszen Peter olyan régi jó barát, igazi barát – mert számít-e a távolság? a távoliét? Olyan gyakran azon volt már, hogy ír neki, Indiába, de aztán széttépte a levelet, mégis biztos benne, hogy ma is megérti őt, hiszen annyi mindent megért az ember, kimondatlanul is; például azt, hogy megöregszünk; mert ő, bizony, öreg már; épp ma délután járt Etonban, a fiainál, látogatóban; mumpszosak), szóval hogy egészen őszinte legyen, hogyan is tehetett Clarissa ilyesmit – hogy férjhez ment Richard Dallowayhez. Egy ilyen – sportfiúhoz, aki a kutyákon kívül szinte semmi máshoz nem konyít. Ha a szobába lép, az ember szó szerint istállószagot érez nyomban. S ez itt, ráadásul ez az egész! Legyintett.

Hugh Whitbread, mert ő volt az, elvonult előttük fehér mellényében; kövér, hülye alak, s látszott rajta: ráadásul vak is, mindenre, ami nem a hiúságát meg a kényelmét illeti.

– Minket észre sem vesz, meglátod – mondta Sally, s neki igazán nincs hozzá mersze, hogy… Hát ez Hugh! a bámulatra méltó Hugh!

– S mit csinál, úgy általában? – kérdezte Petert.

No hát, a király csizmáit pucolja, vagy a windsori kastély pincéjében számolgatja a fiaskókat, világosította fel Peter. Milyen csípős a nyelve Peternek még ma is! De most, kérte Sallyt, legyen egészen őszinte, és mondja meg, hogy az a csók, a dohányzóban, amit Hugh…

A szájára, igen, úgy volt,, ahogy mondta. A dohányzóban, egy este. Dühében egyenesen Clarissához rohant. Hugh nem tesz ilyesmit!, mondta Clarissa, a gáncs nélküli Hugh! Hugh zoknija a leggyönyörűségesebb darab, amit Sally valaha is látott életében – és ez a frakk! Makulátlan. Gyerekei vannak-e?

– A jelenlevők mindegyikének legalább hat fia van Etonban – válaszolta Peter, kivéve persze őt magát. Mert neki, hála Istennek, egy sincs. Se ha, se lánya, se felesége. No hát, nem is látszik, hogy valami nagyon búsulna miatta, mondta Sally. Fiatalosabb, gondolta aztán, mint bárki a többiek közül.

Persze, mégiscsak ostobaság volt sok tekintetben, hogy így nősült, mondta Peter; „igazi buta liba volt”, tette hozzá, „persze, az is igaz, hogy pompás napokat éltünk meg kezdetben”. De hát hogyan lehetséges ez?, csodálkozott Sally; hogy érti vajon? s milyen furcsa az is, hogy ismeri Petert, anélkül, hogy akárcsak sejtené is, mit élt át. S vajon – büszkeségből mondta mindezt? Valószínű, nagyon valószínű, hiszen végül is nagyon keserű érzés lehetett ez a számára (habár különös ember, meg kell adni, nem is ember a szó köznapi értelmében, valóságos kobold!), és borzasztó lehet, az ő korában, ez a magány is, hogy nincs sehol igazi otthona, akárhova menjen is. De hát mindenképpen el kell jönnie hozzájuk, ott kell maradnia hónapokig is. Persze, persze, boldogan; nagyon szívesen náluk tölt pár hetet, hát így bukott ki a dolog. Dallowayék annyi éven át egyetlenegyszer sem voltak náluk, bár Sally rengeteget hívta őket. Clarissa azonban (persze Clarissa) egyszerűen nem volt rá hajlandó. Mert, mondta Sally, Clarissa a szíve mélyén igazi sznob – sznob a javából –, semmi kétség. És ez az, ami elválasztja őket egymástól, erről meg van győződve. Clarissa úgy véli, Sally rangon alul házasodott, mivel férje – pedig ő, Sally, milyen büszke erre – egyszerű bányászember fia. És a vagyona minden pennyjét a saját munkájával szerezte. Fiatal fiúként (Sally hangja megremegett) már hatalmas zsákokat cipelt.

(És így mondja, mondja majd tovább, gondolta Peter, órák hosszat akár; bányászember fia; az emberek úgy vélik, rangon alul házasodott; öt fia van; és a többi – növények, hortenziák, orgonavirág, ritkaságszámba menő hibiszkuszliliomok, amelyek szinte soha nem nyílnak a Szuezi-csatornától északra, nekik azonban – egyetlen kertésszel! – Manchester egyik kertvárosában egész ágyásaik vannak belőle – szó szerint, ahogy mondja! Clarissa mindettől megmenekült hát, a maga oly kevéssé anyás lényével.)

S hogy sznob lenne? Igen, több vonatkozásban – az. De hol marad már annyi ideig? Lassan későre jár.

– És mégis – mondta Sally amikor hallottam Clarissa estélyéről, úgy éreztem, egész egyszerűen nem lehet nem eljönnöm, hogy látnom kell őt, mindenképpen (és hát itt lakom éppen a Victoria Streeten, ami annyi, hogy a szomszédban.) Szóval – minden meghívás nélkül beállítottam. De – suttogóra fogta a hangját – azt mondd meg nekem: ki az ott?

Mrs. Hilbery volt, a kijáratot kereste. Mert – milyen későre jár, csakugyan! És, motyogta magában, minél későbbre jár, minél többen hazamennek, annál több régi barátra bukkanok; meghitt sarkokra, zugokra; s ilyenkor kínálkoznak a legcsodálatosabb látványok is. Tudják-e vajon, kérdezte, hogy varázskert közepén vannak? Fények és fák, és csodálatos, csillámló vizű tavak, és az ég. Csak néhány tarka lampion a ház mögötti kertben, ennyi az egész, mondta Clarissa. De hát Clarissa – igazi varázslónő! Park az ott, park… És nem is tudj a a nevüket, de: barátok, egészen biztosan jó barátok, azt tudja, névtelen barátok; dalok szöveg nélkül – azok érnek a legtöbbet. De mennyi ajtó, mennyi szoba még, váratlan benyílók, merre is lehet a kijárat?

– Az öreg Mrs. Hilbery! – mondta Peter. De az – az meg ki ott? Az a hölgy, aki egész este némán állt a függöny mellett. Az arca ismerős, valahogy még Bourtonra is emlékezteti. Persze, persze, fehérneműt szabott-varrt mindig az ablak alatti nagy asztalnál, nem? Davidson, ugye, úgy hívják?

– Ó, hát az Ellie Henderson – mondta Sally. Clarissa csakugyan nagyon keményszívű vele. Unokatestvére, afféle szegény rokon. De hát Clarissa általában nagyon keményszívű mindenkivel.

– Épp eléggé – mondta Peter. És mégis, folytatta Sally, a maga szertelenül csapongó modorában, ezzel a hirtelen fellobbanó lelkesedéssel a hangjában, amit Peter úgy szeretett benne, most azonban inkább félt tőle egy kicsit, olyan bőbeszédű tudott lenni néha, és mégis, milyen nagylelkű Clarissa a barátaival szembeni S milyen ritka tulajdonság ez a világban, s hogy ő, éjjelente néha, vagy karácsonykor, felsorolván mindazt, amivel megáldotta a sors, ezt a barátságot teszi rögtön az első helyre. Fiatalok voltak annak idején, ennyi az egész; és Clarissa olyan tisztaszívű. Ennyi az egész. Lehet, hogy Peter most érzelmesnek tartja őt. És az is, igen. Mert eljutott oda, hogy belássa végre: az egyetlen, ami szóra érdemes, nem egyéb, mint amit az ember érez. Az okosság – mit számit az okosság. Egész egyszerűen azt kell mondani, amit az ember érez.

– Én azonban – mondta Peter Walsh – nem tudom, mit is érzek.

Szegény Peter!, gondolta Sally. Miért is nem jön Clarissa, hogy beszélgessen velük. Azt várja Peter; alig várja. Sally tudta. Egész idő alatt Clarissára gondolt, és a zsebkésével játszott, ő a maga részéről korántsem találja ilyen egyszerűnek az életet, mondta Peter. Clarissával való kapcsolatuk sem ilyen egyszerű. Ez rontotta el az életét, mondta. (Hiszen olyan bizalmas viszonyban voltak egymással – ő meg Sally Seton. Nevetséges lett volna, ha nem mondja ki, így, ilyen egyszerűen.) Nem lehet kétszer szeretni, mondta. S mit válaszolhatott erre Sally? Mindenesetre jobb így, ha valaki érzelmesnek tartja majd ezért – hiszen mindig olyan szigorú volt. Okvetlenül el kell jönnie hozzájuk Manchesterbe, de nem ám csak egy-két napra! Na persze, okvetlenül, mondta Peter, nagyon jó lesz. Mert boldogan megy, hogyne menne, mihelyt elintézte az ügyeit itt Londonban.

És Clarissának mindig sokkal fontosabb volt Peter, mint Richard, Sally egészen biztos volt ebben.

– Nem, nem, nem! – mondta Peter (Sallynek nem kellett volna ezt mondania – egy kicsit messzire merészkedett). Az a derék fiú – ott állt a szoba másik sarkában, és valamit magyarázott nagyban, mint mindig, drága öreg Richard. Ki az a nagyon disztingvált külsejű férfi? Ha valaki a vadonban él, úgy, mint ő, kielégíthetetlen kíváncsiság él benne, hogy megtudja: ki kicsoda. Peternek azonban fogalma sem volt, ki lehet az. A kinézése mindenesetre nem tetszik neki, mondta. Bizonyára valami miniszter. Valamennyiük közül Richard a legrokonszenvesebb – a legönzetlenebb mindenesetre.

– No de mit csinált? – kérdezte Sally. Dolgozott a közért, gondolta. És boldogok-e?, kérdezte még (mert ő rettenetesen boldog); hiszen, be kell vallania, tulajdonképpen semmit nem tud róluk; elhamarkodott következtetéseket von le csupán, már ahogy ez szokás. Mert mit tudhatunk akár olyanokról, is, akikkel nap mint nap együtt élünk? Nem vagyunk-e foglyok valamennyien? (Olvasott ő egy csodálatos darabot, egy emberről szólt, aki a cellájának a falára rajzolgatott, és Sally úgy érezte, ez az igazi élet – az ember rajzolgat a cellája falára.) Ó, ha úgy érzi, kétségbeesik mindjárt az emberi kapcsolatok miatt (hiszen néha olyan nehéz is), gyakran kimegy a kertbe, és a virágai között keres megnyugvást; amit az emberektől hiába is várna. Nem, nem; ő nem szereti a káposztafejeket; akkor már az emberek jobbak, mondta Peter. Semmi kétség, fiatalon nagyon szépek, mondta Sally, Elizabethet figyelvén éppen, ahogy keresztülment a szobán. Milyen más volt Clarissa ennyi idős korában! Peter ki tud rajta igazodni? Hiszen ez a lány ki sem nyitja a száját. No, nem, egyelőre nem nagyon, ismerte el Peter. Olyan, mint egy liliom, mondta Sally, mint egy liliom a medence partján. De Peter abban már nem értett egyet vele, hogy semmit sem tudhatunk. Mindent tudunk, mondta; ő legalábbis tud.

De hát ezek ketten például, suttogta Sally, ezek ketten, akik épp most készülődnek (és neki is mennie kell mindjárt, ha Clarissa vissza nem jön addig), ez a disztingvált külsejű férfi meg a felesége – eléggé köznapi teremtés –, akik Richarddal beszélgettek – efféle emberekről mit tudhatunk?

– Hogy átkozott szélhámosok, azt – mondta Peter, és közönyös arccal nézett utánuk. Sallynek ezen már nevetnie kellett.

Sir William Bradshaw azonban megállt a kijáratnál, mert meg akart nézni még egy képet. A rézmetsző nevét kereste a kép sarkában. A felesége is odament, együtt nézték. Sir William Bradshaw nagy művészetrajongó volt.

Míg fiatalok vagyunk, nyugtalanság tölt el: vágy, hogy az embereket igazán megismerhessük. De mikor az ember már öreg, hogy egészen pontosak legyünk: ötvenkét éves (Sally ötvenöt volt, de csak testben, mondta Peternek, lélekben húszévesnek érzi magát), nos hát így, érett fejjel képes már megfigyelni, képes megérteni a dolgokat, anélkül, hogy megszűnne érezni közben. Igen, ez így igaz, mondta Sally. ő is: évről évre mélyebben érez, szenvedélyesebben. Fokozódik, fokozódik, mondta Peter, sajnos – talán. De – örülni is kell, hogy így van: hogy fokozódik, érzése szerint. Van valakije Indiában. Szívesen mesélne róla Sallynek. És nagyon örülne, ha Sally megismerhetné. Férjes asszony, mondta; két kisgyereke van. Mindannyiuknak együtt el kell jönniük Manchesterbe, mondta Sally. Okvetlenül; meg kell ígérnie, mielőtt elmennének innen.

– Elizabeth, például – mondta Peter. – A felét sem érzi annak, amit mi érzünk, legalábbis: még nem. – De – mondta Sally, Elizabethet figyelve, ahogy odament az apjához – azt máris látni, mennyire rajonganak egymásért. Mert ezt – mondta – észrevenni abból, ahogy Elizabeth az apjához odament.

Mert apja odanézett felé, miközben Bradshaw-ékkal beszélgetett, és azt kérdezte magában; ki ez a gyönyörű teremtés? És akkor hirtelen rájött, hogy ez az ő lánya, Elizabeth. És ő még nem ismerte meg! Milyen elragadó ebben a rózsaszín ruhában! Elizabeth megérezte, hogy apja odanézett rá, ahogy Willie Titcombbal beszélgetett. Ezért ment oda hozzá; ott álltak hát egymás mellett, most, hogy az estély tulajdonképpen véget ért; nézték a távozó vendégeket az egyre üresebbé váló szobákat, a földre hullajtott kis ezt, kis azt. Ellie Henderson is hazaindult, majdnem utolsónak maradt, bár senki nem szólt hozzá egész idő alatt egy szót sem, de mindent látni akart, hogy elmesélhesse Edithnek. És Richard meg Elizabeth nagyon örült, hogy vége, Richard azonban büszke is volt a lányára. S bár nem akart ilyesmit mondani neki, végül csak nem tudta megállni mégsem. Nézte, mondta hát neki, nézte, ki az a gyönyörű lány ott, és akkor rájött, hogy az ő édes lánya! Elizabeth nagyon megörült ennek. De a kutyája, szegényke, nyüszít.

– Richard nagyon-nagyon előnyére változott. Igazad van – mondta Sally. – Odamegyek, váltok vele pár szót. Legalább elköszönök tőle. Mit ér az ész – mondta Lady Rosseter, felemelkedve ültéből – a szívhez képest!

– Megyek én is – mondta Peter, de egy pillanatig mégis ülve maradt. Mi ez a rémület? mi ez az elragadtatás?, gondolta. Mi ez, ami ilyen végtelen izgalommal tölt el hirtelen?

Ez csak Clarissa lehet, mondta.

Mert ő volt az.

A VILÁGÍTÓTORONY

Mátyás Sándor fordítása

———

I. AZ ABLAK

1

– Hát persze, ha szép idő lesz holnap – mondta Mrs. Ramsay. – De korán, hajnalban kell ám kelned – tette hozzá.

Fiának rendkívüli örömet jelentettek ezek a szavak. Mintha ezzel véglegesen el is dőlt volna, hogyha kirándulás meglesz, s a csoda, amelyre szinte már évek óta várt, egy éjnyi sötétség s egynapi vitorlázás után elérhető közelségbe került. Már hatéves korában azok közé tartozott – sokan vannak ilyenek –, akik nem tudják különválasztani egyik érzésüket a másiktól, hanem a jövő kilátásait: örömét, bánatát önkéntelenül a jelennel felhőzik; az ilyeneknél már zsenge gyermekkorukban azt a pillanatot rögzíti és kristályosítja az érzelmek kerekeinek minden fordulata, amelyre árnyéka vagy ragyogása éppen esik; James Ramsay a padlón ült, és képeket vagdosott ki egy katonai áruház illusztrált árjegyzékéből, s anyja szavai közben ruházta fel mennyei fényességgel egy hűtőszekrény képét. Az öröm glóriája sugározott körötte. A talicska, a fűnyíró, a nyárfák susogása, a zápor előtt elhalványuló levelek, varjak károgása, seprők koppanása, női ruhák suhogása – oly színesen és élesen jelentek meg képzeletében, hogy máris megvolt a maga külön jelrendszere, titkos nyelvé, bár a szigorú, megalkuvást nem ismerő komolyság megtestesülésének látszott magas homlokával és élénk, eleven kék szemével, mely nyíltan és tisztán, enyhe rosszallással szemléli az emberi gyarlóságot, úgyhogy anyja, miközben elnézte, milyen gyorsan vágja körül a hűtőszekrényt, máris hermelinprémes, vörös palástban képzelte el a bírói székben, vagy amint valamilyen komoly vállalkozást irányít, mikor a közügyek válságban vannak.

– Csakhogy nem lesz szép idő – mondta apja, s megállt a nappali ablaka előtt.

Ha lett volna kéznél fejsze, piszkavas vagy bármilyen fegyver, amely apja mellébe fúródva nyomban megölhetné, James biztosan megragadja. Mr. Ramsay puszta jelenléte ilyen szélsőséges érzelmeket keltett gyermekei lelkében. Most is, ahogy ott állt, mereven, mint a kés, vékonyan, mint a penge, gúnyosan mosolyogva nemcsak afölötti örömében, hogy kiábrándítja fiát, és nevetségessé teszi feleségét, aki minden tekintetben sokkal különb nála (gondolta James), hanem valami titkos gőggel is, hogy az ő ítélete biztos. Amit ő mond, igaz. Mindig igaz. Képtelen hazudni. Soha nem másítja meg a tényeket. Egy kellemetlen szót soha meg nem változtat semmilyen halandó kedvéért, legkevésbé saját magzataiért, akiknek már gyermekkorukban tudatában kell lenniök, hogy az élet nehéz; a tények makacsok; s miközben a mesés föld felé utazunk, ahol legragyogóbb reményeink válnak semmivé, rozoga bárkáink sötétben tévelyegnek (ilyenkor Mr. Ramsay ki szokott egyenesedni, s apró, kék szemét összehúzva a látóhatárra szegezte), tehát mindenekfölött bátorságra, igazságra és állhatatosságra van szükség.

– De azért lehet szép idő is, és remélem, hogy az lesz – jegyezte meg Mrs. Ramsay, s türelmetlenül rántott egyet a vörösesbarna harisnyán, amelyet éppen kötögetett. Ha ma este elkészül vele, s ha mégis kimennek a világítótoronyhoz, amit csak talál még szerte a lakásban, fölösleges holmit, limlomot, odaadja a torony őrének csonttuberkulózisos kisfia számára, egy csomó régi képeslappal, egy kis dohánnyal együtt, odaadja azoknak a szerencsétleneknek, akik egész nap csak ülnek, és valószínűleg halálra unják magukat, hiszen egyéb dolguk sincs, csak a lámpaüveget tisztogatni, a kanócot levágni, vagy tenyérnyi kertjükben gereblyézni, hogy elteljen valamivel az idő. Ugyan akadna-e valaki, akinek kedve volna csak egyszer egy teljes hónapra, viharos idő esetén talán többre is, bebörtönöztetni magát egy teniszpálya nagyságú sziklán?, tette fel magának gyakran a kérdést; nem kapna levelet, sem újságot, nem látna senkit; ha nős lenne, nem látná a feleségét, nem tudná, hogy vannak a gyermekei, nem betegek-e, nem estek-e le valahonnan s törték el kezüket, lábukat; ki vállalkoznék arra, hogy hétről hétre az egyhangú hullámverést vigyázza, majd a közeledő, félelmetes vihart, a tajtékkal borított ablakokat s a fényszórónak csapódó madarakat, miközben inog az egész építmény, s az orrát sem dughatja ki, nehogy a tengerbe sodorja az orkán? Kinek volna ilyesmihez kedve?, kérdezte, főként lányaihoz fordulva. Szóval, tette hozzá kicsit más hangon, minden lehetséges jóval el kell látni azokat az embereket.

– Határozottan nyugati szél – jegyezte meg Tansley, az istentagadó, úgy tárva szét csontos ujjait, hogy a szél keresztülfújhasson köztük, ugyanis Mr. Ramsay mellé szegődött esti sétáján, s együtt járkált vele föl és alá, föl és alá a teraszon; vagyis a szél a lehető legrosszabb irányból fújt ahhoz, hogy partra szállhassanak a világítótoronynál. Igen, ő aztán tud kellemetlen dolgokat mondani, ismerte el Mrs. Ramsay; utálatos tőle, hogy beleütötte az orrát a dolgokba, és még jobban elkeserítette Jamest. De azt nem fogja tűrni, hogy kinevessék a fiatalembert. „Az istentagadó“-nak hívták, „a kis ateistá”-nak. Rose kigúnyolta, Prue kigúnyolta, Andrew, Jasper, Roger kigúnyolta; még az öreg, fogatlan Badger is megharapta, lévén a száztizedik ifjú (Nancy szerint), aki egész a Hebridákig utánuk jött, mikor sokkal kellemesebb társaság nélkül.

– Badarság – mondta Mrs. Ramsay nagyon szigorúan. Eltekintve a túlzásra való hajlamtól, melyet gyermekei tőle örököltek, s az arra vonatkozó célzástól (ami igaz volt), hogy túl sok embert hívott meg, és néhányukat a városkában volt kénytelen elszállásolni, képtelen volt elviselni, hogy udvariatlanok legyenek vendégeivel, különösen az olyan fiatalemberekkel, akik szegények voltak, mint a templom egere, férje szerint, akinek nagy csodáiéi voltak, „rendkívül tehetségesek”, és hozzájuk jártak vakációzni. Mrs. Ramsay valójában az egész férfinemet védelmezte. Nem tudta volna megmagyarázni, miért: lovagiasságukért és bátorságukért, hogy szerződéseket kötnek, kormányozzák Indiát, irányítják a gazdasági ügyeket, végül azért, ahogyan vele viselkedtek; az ilyesmit minden nő megérzi és kellemesnek találja; van benne valami állhatatos, gyermeki, tisztelettudó; egy idősebb hölgy méltóságán ettől még nem esik csorba, és jaj annak a lánynak – hála az égnek, az ő lányai közül egyik sem ilyen –, aki csontja velejéig nem érzi át, hogy ez mit jelent.

Szigorúan fordult szembe Nancy-vel. Tansley nem jött utánunk, jelentette ki. Meghívták.

Találniok kell a dolgokra valamilyen megoldást. Hátha akad valami egyszerűbb, kevésbé fáradságos módja, sóhajtott fel, mikor belenézett a tükörbe, és meglátta ősz fürtjeit, ötvenéves korára beesett arcát; eszébe jutott, hogy talán jobban is intézhette volna a dolgokat: férjével, férje könyveivel, a pénzzel kapcsolatban. De ő a maga részéről soha, egy pillanatra sem fogja megbánni elhatározását, nem hátrál meg a nehézségek előtt, nem hanyagolja el kötelességeit. Ilyenkor félelmes jelenség volt, és lányai – Prue, Nancy, Rose –, némán felpillantva tányérjukról, miután olyan szigorúan beszélt velük Charles Tansley miatt, csak ilyenkor játszadoztak el hűtlen gondolatokkal, melyeket magukban szövögettek az anyjukétól különböző, féktelenebb életről, talán Párizsban; nem mindig férfira gondolva; mert mindhármójuk hallgatag gyanakvással fogadta a hódolatot és lovagiasságot, az Angol Nemzeti Bankot és az Indiai Birodalmat, a gyűrűs ujjakat és a csipkés mellfodrokat, noha mindhármuknak valami efféle jelentette a szépség lényegét, amely kislányos szívükben felkeltette a férfiasság érzetét, és arra késztette őket, hogy – miközben anyjuk szeme előtt ültek az asztalnál – tiszteljék számukra idegen komolyságát, végtelen udvariasságát; olyan volt, mint valami királynő, aki felemeli a sárból, és megmossa egy koldus piszkos lábát, amikor így figyelmeztette, szigorúan megfeddte őket, amiatt a nyomorult istentagadó miatt, aki Skye szigetéig üldözte őket – pontosabban, hivatalos volt hozzájuk, a szigetre.

– Szó se lehet róla, hogy holnap partra szálljunk a világítótoronynál – szólt Charles Tansley, összecsapva kezét, miközben Mr. Ramsayvel az ablak mellett állott. Igazán éppen eleget beszélt már. Bárcsak magára hagynák Jamesszel s mennének máshova beszélgetni. Az asszony Tansleyre pillantott. Micsoda szánalmas alak, a gyerekek szerint csupa púp meg horpadás. Nem tud krikettezni, lesunyja a fejét, húzza a lábát. Durva fráter, ahogy Andrew megállapította. Tudták, mit szeret legjobban – mindig csak sétálgatni Mr. Ramsayvel, föl-alá, föl-alá, megtárgyalva, ki nyerte meg ezt, ki nyerte meg azt, ki „elsőrangú” a latin verselésben, ki „ragyogó elme, de véleményem szerint alapjában véve megbízhatatlan”, ki kétségtelenül a „legtehetségesebb fickó a Balliolban”, ki temetkezett el átmenetileg Bristolban vagy Bedfordban, de akiről később még biztosan hallani fognak, ha prolegomenája – amelynek első oldalait Tansley kefelevonatban magával hozta, ha netán Mr. Ramsay kíváncsi volna rájuk, s amelyet a matematika vagy a filozófia valamelyik ágához írt – napvilágot lát. Ilyesmikről beszélgettek.

Mrs. Ramsay néha nem tudta megállni, hogy ne nevessen. A napokban mondott valamit a „hegymagasságú hullámokról”. Igen, mondta Charles Tansley, kicsit viharos volt. – Nem ázott bőrig? – kérdezte Mrs. Ramsay. – Kicsit átnedvesedtem, de nem nagyon – válaszolta Tansley, s megtapogatta a kabátja ujját meg a zokniját.

De a gyerekeket, amint mondták, nem ez izgatta. Sem az arca, sem a modora, hanem ő maga – a gondolkozásmódja. Mikor valami érdekes dolog került szóba: emberek, zene, történelem vagy akármi, s szép este lévén, még ki is ültek a szabadba, az volt a panaszuk Charles Tansley ellen, hogy addig nem nyugszik, míg ki nem forgatja a témát, hogy megcsillogtathassa tudását, hogy megvethesse valamennyiőjüket, késhegyen táncoltatva, felingerelve mindenkit, mindenről leszedve a keresztvizet a maga csípős modorában. Azért jár tárlatokra, mondogatták a gyerekek, hogy megkérdezhessen valakit, tetszik-e a nyakkendője. Rose szerint Isten a tudója, hogy nem tetszik senkinek.

Mihelyt végeztek az étkezéssel, a nyolc Ramsay gyerek eltűnt az asztaltól, mint a kámfor. Hálószobájukba mentek, ez volt az egyetlen védett helyük a házban, sehol másutt nem vitathattak meg nyugodtan semmit; se Tansley nyakkendőjét, se a reformtörvények megszavazását, se a tengeri madarakat és pillangókat, se az embereket. Közben a nap fénnyel árasztotta el padlásszobáikat, melyeket csak vékony deszkafal választott el egymástól, és jól lehetett hallani minden lépést meg a svájci lányt, amint zokogva siratja apját, aki rákban haldoklott valahol Graubünden egyik völgyében; a nap sugarai teniszütőkre, flanellnadrágokra, szalmakalapokra, tintatartókra, festékesdobozokra, bogarakra és parányi madarak koponyáira vetődtek, s a falakra tűzött hínár hosszú, fodros rojtjaiból csak úgy áradt a só és a moszat átható szaga, amely beleette magát a strand homokjától érdes törülközőkbe is.

Igen, már a sejtjeikbe is beivódott a viszály, a megoszlás, a széthúzás, az előítéletek! Ó, hogy milyen korán elkezdték, sajnálkozott Mrs. Ramsay. Olyan kritikus szemmel nézik a világot a gyerekei. Temérdek esztelenséget összefecsegnek. Jamest kézen fogva vezette ki az ebédlőből, mert a fiú nem akarta többiekkel menni. Olyan ostobaságnak érezte Mrs. Ramsay, hogy folyton az ellentéteket firtassák, mikor az ég a megmondhatója, amúgy is eléggé különböznek egymástól az emberek. A valóságban, gondolta, ahogy ott állt a szalon nyitott ablakánál, amúgy is elég sok a különbség: pillanatnyilag a gazdagokra és szegényekre, az alacsonyabb és magasabb néposztályokhoz tartozókra gondolt; az előkelőeknek kijár, ha szűken mérve is, bizonyos tisztelet, hiszen nem csörgedez-e az ő ereikben is annak a nemes, bár kicsit mitikus olasz családnak a véréből, amelynek leányai a tizenkilencedik században szóródtak szét az angol szalonokban, bájosan selypítve és vadul tombolva; szellemességét, viselkedését, vérmérsékletét tőlük örökölte, nem a nehézkes angoloktól vagy a hideg skótoktól; de sokkal inkább eltöprengett a másik kérdésen, a gazdagokén és szegényekén és azon, amit saját szemével látott hetenként, naponként, itt vagy Londonban, mikor személyesen látogatott meg egy-egy özvegyet vagy küzdelmes életű asszonyt – karján retiküljével, jegyzetfüzettel és ceruzával, hogy gondosan följegyezze, lajstromozza a béreket és a kiadást, munkát és munkanélküliséget, abban a reményben, hogy így nem lesz csupán magánszemély, akinek jótékonykodása odavetett konc, saját felháborodásának és kíváncsiságának csillapítása, hanem kutató lesz – az ilyesmit a maga tanulatlan fejével nagyon csodálta –, aki rávilágít a társadalmi problémákra.

Megoldhatatlan kérdések ezek, úgy érezte, amint ott állt James kezét fogva. A fiatalember, akit kinevettek, utánament a társalgóba. Az asztalnál állt, és babrált valamivel, félszegen, kívül érezve magát mindenen. Mrs. Ramsay tudta ezt, meg se kellett fordulnia. Mindenki eltűnt – a gyerekek. Minta Doyle és Paul Rayley, Augustus Carmichael, a férje –, mindenki. Így aztán az asszony felsóhajtott, megfordult és megkérdezte:

– Nem untatná, ha velem tartana, Mr. Tansley?

Jelentéktelen elintéznivalói vannak a városkában; de előbb egy-két levelet meg kell még írnia, talán tíz perc múlva készen lesz, felteszi a kalapját. És tíz perc múlva kosarával és napernyőjével ismét megjelent, felkészülve és felszerelve egy kis sétára, melyet egy pillanatra mégis meg kellett szakítania, amikor elhaladtak a teniszpálya mellett, hogy megkérdezze Carmichaelt, nincs-e szüksége valamire. Carmichael napozott, félig lehunyva sárga macskaszemét, amelyben visszatükröződtek a bólogató faágak s a vonuló felhők, de nem sejtettek semmi érzést, semmi gondolatot.

Ugyanis nagy kirándulásra indulnak, mondta nevetve Mrs. Ramsay. A városkába mennek. – Bélyeg, papír, dohány? – ajánlotta, megállva Carmichael mellett. De nem, az semmit sem akart. Kezét összekulcsolta tekintélyes pocakján, hunyorgott, mintha így akarta volna kedvesen viszonozni a feléje forduló varázst (mely az asszony vonzó s kissé ideges lényéből áradt), de hasztalan; oly mélyen belemerült valami szürkészöld szendergésbe, mely mindnyájukat körülölelte, anélkül hogy szavakra lett volna szükség, a jóakarat nagy és üdvös ernyedtségével; az egész házat; az egész világot s benne mindenkit; Carmichael ebéd közben poharába csöpögtetett néhány cseppet valamiből, és a gyerekek szerint ez volt a magyarázata annak az élénk kanárisárga csíknak egyébként tejfehér bajuszán és szakállán. Nem, nem kér semmit, dünnyögte.

Nagy filozófus lehetett volna belőle, mondta Mrs. Ramsay, miközben a halászfalu felé haladtak az úton, de nem sikerült a házassága. Fekete napernyőjét mereven tartva, oly mérhetetlen várakozás ült ki az arcára, mintha találkozója volna valakivel a sarkon; s elmesélte Carmichael történetét; valami szerelmi ügy Oxfordban; korai házasság; szegénység, azután India, egy kis versfordítás, „nagyon szép, azt hiszem”; majd az elhatározás, boy perzsára vagy hindusztáni nyelvre tanít fiatalokat; de mi értelme volt? – és most csak bever a pázsiton, amint látták is.

A dolog hízelgett Charles Tansleynek; mellőzöttségében vigasztalta, hogy Mrs. Ramsay ilyesmit elmond neki. Felélénkült. Az asszonynak az a célzása, hogy a nagy férfi szellemnek még hanyatlásában is kijár, hogy az asszony alávesse magát férje munkájának – nem mintha hibáztatná azt a lányt, és a házasság is elég boldog volt –, olyan jó érzéssel töltötte el Tansleyt, amilyet még soha nem tapasztalt, s ha például konflisba ülnek, szívesen fizette volna a viteldíjat, Nem vihetne ő Mrs. Ramsay táskáját? Nem, nem, azt mindig maga viszi. Így is volt. Igen, Tansley érezte ezt az asszonyban. Sok mindent érzett, és ez-az különösen izgatta és zavarta, nem tudta, miért. Szerette volna, ha látja őt az asszony talárban, felvonulás közben. Előadó, majd professzor – mindenre képesnek érezte és már látta is magát –, de mit néz Mrs. Ramsay? Egy plakátragasztó embert. A lepedő nagyságú plakát kisimult, s a kefe minden mozdulatára újabb lábak, karikák, lovak bukkantak elő ragyogó pirosban, kékben, míg a fél falat szép simán be nem borította egy cirkusz hirdetése; száz lovas, húsz idomított fóka, oroszlán, tigris… Mrs. Ramsay rövidlátó volt, előrehajolt, úgy olvasta, hogy… „városunkba látogat”. Szörnyen veszélyes munka egy félkarú embernek, kiáltott föl, így állni egy létra tetején – a férfi bal karját aratógép vágta le két esztendeje.

– Menjünk el mindnyájan – kiáltotta Mrs. Ramsay, miközben továbbment, mintha lovak és lovasok gyermekes örömmel töltötték volna el, s elfeledtették volna vele szánakozását.

– Menjünk – ismételte Tansley pattogva, de olyan öntudattal, hogy az asszony összerezzent tőle. – Menjünk el a cirkuszba. – Nem. Ezt nem mondhatta őszintén. Ezt nem érezhette őszintén. De miért ne?, tűnődött Mrs. Ramsay. De hát akkor mi baja? Meleg rokonszenvet érzett ebben a pillanatban Tansley iránt. Nem vitték őket cirkuszba, kérdezte, gyermekkorukban? Soha, válaszolta a férfi, mintha csak erre a kérdésre várt volna; mintha napok óta vágyott volna arra, hogy elmesélje, miért nem jártak cirkuszba. Nagy volt a család, kilencen voltak testvérek, apja dolgozó ember. – Apám gyógyszerész, Mrs. Ramsay, patikája van. – Tizenhárom éves kora óta maga gondoskodik magáról. Télen gyakran jár nagykabát nélkül. Soha nem volt módjában „viszonozni a vendéglátást” (ilyen mereven fejezte ki magát) egyetemista korában. Olyan ruhákat kellett csináltatnia, melyek kétszer annyi ideig tartottak, mint a másokéi; a legolcsóbb cigarettákat szívta; kapadohányt, mint az öregek a rakpartokon. Keményen dolgozott, hét órát naponta, aztán valami hatásról beszélt, amit valaki valakire gyakorolt – közben csak mentek, és Mrs. Ramsay nem egészen értette, miről van szó, csak a szavakat néha-néha… disszertáció… ösztöndíj… előadói állás… tanszék. Nem tudta követni a csúnya egyetemi zsargont, mely oly áradóan ömlött, de már megállapította magában, hogy érti, miért érintette olyan kellemetlenül szegényt a cirkuszba menés, és miért tálalt ki azonnal mindent apjáról, anyjáról, testvéreiről; s elhatározta, gondja lesz rá, hogy ne nevessenek többé rajta; beszél majd Prue-val a dologról. Legszívesebben arról számolna be – gondolta az asszony hogyan halad náluk Ibsen-tanulmányával. Borzasztó önhitt alak – ó, igen, elviselhetetlenül unalmas. Mert, noha már beértek a városkába, és a főutcán jártak, ahol szekerek zörögtek a kövezeten, még mindig településekről, oktatásról és dolgozó emberekről, osztályunk megsegítéséről, előadásokról beszélt, s végül Mrs. Ramsay észrevette, hogy a kis ember teljesen visszanyerte önbizalmát, felocsúdott a cirkusz okozta sérelemből, és már éppen azon van, hogy (s most újra meleg rokonszenvet érzett iránta) megmondja neki – de ekkor a házak mindkét oldalt elmaradoztak, kiértek a rakpartra, az egész öböl kitárult előttük, s Mrs. Ramsay nem állhatta meg, hogy fel ne kiáltson: – Ő, milyen gyönyörű! – Mert ott terült el előttük az óriás, kék víz; az öreg világítótorony a távolban, szigorúan, középen; jobbra, ameddig csak a szem ellátott, a végtelenbe veszve, lágy, alacsony redőkben a zöld homokdűnék, vad fűszőnyegükkel, melyek mindig mintha valami ember-nem-lakta holdbéli táj felé húzták volna.

Ez az a kép, szólott megállva, egyre szürkébbé váló szemmel, melyet az ura szeret.

Elhallgatott egy pillanatra. De már, mondta, itt vannak a művészek. Valóban, alig néhány lépésnyire ott állott egyikük, panamakalapban, sárga cipőben, komolyan, gyengéden, elmélyedt tekintetével; vagy tíz kisfiú figyelte, s miután mély megelégedést tükröző, kerek, piros arcát megfürdette a tájban, előrehajolt, ecsetje hegyét valami lágy zöldbe vagy rózsaszínbe mártva. Mióta három évvel ezelőtt Mr. Paunceforte itt járt, jegyezte meg Mrs. Ramsay, minden kép ilyen: zöld és szürke alapon citromsárga vitorlások és rózsaszínbe öltözött nők a parton.

De a nagyanyja barátai, mondta diszkrét pillantást vetve a festő felé, amint elhaladtak mellette, rengeteget fáradoztak. Először kikeverték a maguk színeit, majd megfestették az alapot, azután vizes ruhával takarták le, hogy nedves maradjon.

Így akarja vele megértetni, vélte Tansley, hogy annak az embernek silányak a képei. Vagy nem erről van szó? A színek nem megbízhatóak? Vagy nem erről van szó? Annak a rendkívüli érzelemnek a hatására, hogy mindent el akart mondani magáról, mindent, amit csak tudott, még önmagát is, ferde megvilágításban látta. Szörnyen furcsa volt.

Egy szegényes kis ház nappalijában állott, ahová Mrs. Ramsay vitte, s várta az asszonyt, aki felment az emeletre, hogy meglátogasson egy percre valakit. Hallotta fentről gyors lépteit, hangját, mely halkra váltott vidám hangosságából; nézte a gyékényszőnyegeket, teásdobozokat, üvegburákat, lámpaernyőket. Nagyon türelmetlenül várt, mohón várta, hogy hazafelé induljanak már; elhatározta, hogy ő viszi az asszony táskáját; azután hallotta, hogy kijön, becsuk egy ajtót, tanácsolja, hogy tartsák nyitva az ablakokat, csukva az ajtókat, szállíttassanak házhoz bármit, amire csak szükségük van – valószínűleg egy gyermekhez beszélt amikor hirtelen előtte termett; némán állott egy pillanatig (mintha még mindig fenn volna, s csak egy villanásra tűnnék fel idelenn), mozdulatlanul állt egy pillanatig Viktória királynő kék térdszalagrendes képe előtt; s Tansley egyszerre rádöbbent, miről van szó: igen, Mrs. Ramsay a legszebb asszony, akit valaha látott.

Csillagokkal a szemében, fátylakkal a haján, ciklámennel és erdei ibolyával – milyen őrültségeket gondol. Legalább ötvenéves; nyolc gyermeke van. Virágmezőkön át lépdel, kebléhez letört rügyeket, gyenge báránykákat szorítva, szemében csillagokkal, szélborzolta hajjal – Tansley elvette a táskáját.

– Viszontlátásra, Elsie – köszönt el Mrs. Ramsay, s elindultak az utcán; az asszony mereven tartotta napernyőjét, és úgy lépdelt, mintha arra számított volna, hogy valakivel találkozik a sarkon, míg mellette Charles Tansley életében először rendkívüli büszkeséget érzett; érezte a szelet, a cikláment és az ibolyát, mert életében először sétált egy gyönyörű asszonnyal, s már nála volt a táskája.

2

– Semmi sem lesz a kirándulásból a világítótoronyhoz, James – mondta félszegen Tansley az ablaknál állva, de Mrs. Ramsay iránt érzett hódolatból tompítani igyekezett hangja élét, hogy legalább valamennyire barátságosnak hasson.

Utálatos kis ember, gondolta Mrs. Ramsay, miért hajtogatja folyton?

3

– Lehet, hogy mire felébredsz, süt a nap és énekelnek a madarak – szólt részvéttel, megsimogatva kisfia haját, mert észrevette, hogy férje elrontotta a gyermek kedvét csípős megjegyzésével, hogy nem lesz szép idő. Tudta, ez a kirándulás a világítótoronyhoz fia boldogsága, és mintha nem lett volna elég férje csípős megjegyzése, hogy másnap nem lesz szép idő, ráadásul jött ez az utálatos kis ember, és állandóan ezt hajtogatta.

– Lehet, hogy szép idő lesz holnap – mondta, fia haját simogatva.

Nem tehetett egyebet, mint hogy megcsodálta a hűtőszekrényt, s az árjegyzéket lapozgatta, abban a reményben, hogy rábukkan valami villás-nyeles gereblye-vagy fűnyírófélére, amelynek a kivágásához igen nagy ügyesség és óvatosság kell. Ezek a fiatalemberek mind férjét majmolják, gondolta, ha azt mondja, esni fog, szerintük már valóságos tornádó lesz.

De most, amint lapozott egyet, hirtelen abbahagyta a gereblye-vagy fűnyírógép-keresést. A mély mormolás, amelyet szabálytalan időközökben megszakított a pipázgatás jellegzetes zaja, s amely megnyugtatta Mrs. Ramsayt, bár nem is hallotta, miről folyik a szó (mivel az ajtónyílásban ült), hiszen a férfiak jókedvűen beszélgetnek; ez a már félórája tartó mormolás, mely csillapítóan skálázott fölötte, mint az ütőkön a labda koppanása vagy a krikettező gyerekek éles, időnkint hirtelen felcsattanó „hogy volt”-jai, elhallgatott; úgyhogy a hullámok egyhangú moraja a parton, mely legtöbbször ütemes és megnyugtató kísérete volt gondolatainak, szinte vigasztalóan ismételte meg újra meg újra, miközben gyermekei körében ült, valami régi bölcsődal szavait, mintha a természet dúdolta volna: „Vigyázok rád – veled vagyok”; máskor meg hirtelen és váratlanul, különösen, amikor kissé elterelődött a figyelme pillanatnyi teendőjéről, nem hatott ilyen kedvesen, derűsen, inkább olyan volt, mint valami kísérteties dobpergés, mely könyörtelenül veri az élet ritmusát, eszébe juttatja, hogy a sziget elpusztul, elnyeli a tenger, s arra figyelmezteti őt, aki ide-oda kapkod, hogy minden múlandó, mint a szivárvány, ez a hang, mely tompa volt, és egyéb hangok mögé rejtezett, hirtelen dübörögve harsant fülébe, s arra késztette, hogy ösztönös rémülettel felnézzen.

Abbahagyták a beszélgetést: ez volt a magyarázat. A feszültségből, amely úrrá lett rajta, egy pillanat alatt a másik szélsőségbe esett, mintegy kárpótlásul a fölösleges érzelempazarlásért, hűvös, fölényes, sőt még enyhén maliciózus is lett. Arra a következtetésre jutott, hogy szegény Charles Tansley kudarcot vallott. Nem sokat számított neki. Ha férjének áldozatokra van szüksége (és van), örömmel ajánlja fel neki Tansleyt, aki letorkolta kisfiát.

Még egy pillanatig figyelt, fejét fölemelve, mintha valami megszokott hangra várna, valami szabályos, gépies hangja. Azután a kert felől ritmikus, félig károgás-, félig dalszerű valami hangzott fel, miközben férje fel-alá járkálta teraszon, s ő ismét megnyugodott, hogy semmi baj. Lepillantott a térdén tartott árjegyzékre, s talált is egy képet – egy hatpengéjű zsebkést, amelyet James csak akkor vághat ki, ha nagyon vigyáz.

Hirtelen hangos, szinte üvöltésszerű kiáltás zengett a fülébe, mintha felriasztott alvajáró sikoltott volna fel:

Golyó s repesz között…{2}

Olyan élesen, hogy kénytelen volt aggódva megfordulni, hogy körülnézzen, nem hallotta-e meg valaki a férjét. Örült, hogy csak Lily Briscoe-t látja, ő nem számít. De ahogy megpillantotta a lányt, amint a gyep szélén állva festeget, eszébe jutott, hogy elvárják tőle, pontosan olyan pózban tartsa a fejét, ahogy Lily képéhez kell. Lily képéhez! Mrs. Ramsay mosolygott. Lily keskeny, kínai vágású szemével, kissé ráncos arcával sosem fog férjhez menni; festményeit nem lehet komolyan venni, de független kis teremtés, Mrs. Ramsay ezért szerette, és így, emlékezve ígéretére, lehajtotta fejét.

4

Igen, az alvajáró csaknem feldöntötte Lily festőállványát, amint integetve közeledett feléje, s hangosan szavalta a Tennyson-verset: „Bátran küzdöttek ők”, de szerencsére hirtelen megfordult, és elszáguldott, hogy hősi halált haljon Lily képzeletében Balaclava magaslatain. Soha senki nem volt még egyszerre ilyen megható, ilyen nevetséges. De míg integetett és ordítozott, Lily biztonságban volt; nem fog megállni, hogy megnézze a képét. Lily Briscoe ezt nem tudta volna elviselni. Még miközben a formákat, vonalakat, színeket, a Jamesszel az ablakban ülő Mrs. Ramsayt nézte, egyik csápját a környezetén tartotta, nehogy valaki a közelébe osonjon, s egyszerre csak azt vegye észre, hogy a képét nézi. De most, hogy felfokozódtak érzékei, s feszülten nézett, míg a fal és a klematisz színe bele nem égett a szemébe, tudta, hogy valaki kijött a házból, és feléje tart. Valahogy a lépteiből megérezte, hogy William Bankes, s bár az ecset remegett kezében, nem borította vásznát a fűre, mint egyébként tette volna, ha például Tansley, Paul Rayley, Minta Doyle vagy más valaki közeledik, hanem az állványon hagyta. William Bankes állott mellette.

A faluban laktak, és így, oda s vissza sétálva, váltottak egy-két szót – későn búcsúzva egymástól a küszöb előtt – az ételekről, a gyermekekről meg más egyébről, ami szövetségesekké tette őket. Most tehát, amikor a férfi ott állt mellette, a maga szigorú módján (aggályosan ápolt, szappanszagú botanikus, özvegy, elég öreg ahhoz, hogy akár apja is lehessen), Lily nem mozdult. A férfi is csak állt. Észrevette, hogy a leány kitűnő cipőt visel, lábujjai kényelmesen elhelyezkedhetnek benne. Minthogy egy házban laktak, azt is észrevette, milyen rendes Lily, felkel reggeli előtt, festeni megy – egyedül; minden bizonnyal szegény, s hiányzik arcából Miss Doyle bája. De józan esze mégis fölébe helyezte annak a fiatal lánynak William Bankes szemében. Most például, amikor Ramsay kiabálva, gesztikulálva rájuk rontott, a férfi biztosan érezte, hogy Miss Briscoe érti.

Valaki tévedett.

Mr. Ramsay mereven bámult rájuk. Olyan mereven, mintha nem is látná őket. Mindketten kicsit kínosan érezték magukat emiatt. Együtt láttak valamit, ami nem nekik volt szánva, Megsértették valakinek a magánéletét. Lily szerint valószínűleg ez lehetett a magyarázata annak, hogy mikor Ramsay eltűnt, halló távolon kívül került, Bankes az idő hűvösségére hivatkozva szinte azonnal egy kis sétát ajánlott. Lily igent mondott, bár nehezére esett, hogy levegye tekintetét vásznáról.

A klematisz lilán ragyogott, a fal sugárzó fehéren. Nem tartotta volna becsületesnek, hogy meghamisítsa ezt az égő lilát és sugárzó fehéret, ha egyszer ilyeneknek látja, bármilyen divatos is Mr.Paunceforte látogatása óta mindent halványnak, könnyednek, félig áttetszőnek ábrázolni. Aztán a szín alatt ott rejtőzik a forma. Mindezt tisztán, határozottan látta, míg csak figyelt, de amikor ecsetjét kezébe vette, minden megváltozott. A röpke pillanat alatt, míg a tárgy képétől a vásznáig jutott, szállták meg a démonok, akik gyakran csaknem könnyekre fakasztották, és olyan félelmetessé tették számára a koncepciótól a kidolgozásig vezető utat, amilyen félelmetes a sötét folyosó egy gyermek számára. Gyakran érezte ezt a félelmet, s küzdött ijesztő kétségeivel, hogy bátorságát ne veszítse, „ezt látom, ezt látom”, mondogatta, hogy megmentse valahogy a lelke számára víziója szánalmas töredékét, mely ezeregy úton-módon igyekezett elillanni előle. S ilyen fagyos, ellenséges, meddő órákban, amikor festeni kezdett, sok minden egyéb is nehezedett rá: saját jelentéktelenségének, kisebbségi érzésének tudata, apja háztartásának gondjai, ott a Brompton Road közelében, s csak nagy nehezen tudott úrrá lenni a kísértésen, hogy Mrs. Ramsay lábához ne boruljon (hála az égnek, eddig még ellenállt ennek), s azt ne mondja neki – de mit mondhatna neki? Szeretlek? Nem, ez nem volna igaz. Szeretek itt mindent, és intene a sövény, a ház, a gyerekek felé. Mindez képtelenség, lehetetlen. Az ember nem tudja kimondani, amit gondol. Így aztán most gondosan egymás mellé rakta ecsetjeit a kazettában, és így szólt William Bankeshez:

– Hirtelen lehűl. Mintha már nem volna olyan ereje a napnak – mondta, s közben körülnézett, mert elég világos volt, a fű még mindig puha, mélyzöld, a ház ragyogó, a fák lombja között a bíbor golgotavirágokkal s a hűvösen károgó varjakkal a kék magasságban. De valami mozdult, villant, csillant ezüst szárnnyal a légben. Végül is szeptember volt, szeptember közepe, délután hat óra múlt. Lesétáltak hát a kerten a szokott irányba, a teniszpálya és a pampaszfű mellett, a sűrű sövénybe vágott nyílásig, melyet izzó vörös tűzliliomok öveztek, mint parázzsal teli rézserpenyők; az öböl kékje kékebbnek látszott közöttük, mint valaha.

Rendszeresen, valami szükségérzettől hajtva minden este lejöttek ide. Mint amikor a víz fölemeli a gondolatokat, és szárnyat ad nekik, míg a szárazon csak tespedtek, sőt, a testük is valahogy fizikailag megkönnyebbült. A színek lüktetése először kékkel árasztotta el az öblöt, vele együtt kitárulkozott a szív, és úszott a test, hogy a következő pillanatban megbénítsa és megdermessze a fodrozódó hullámok szúrós feketesége. Aztán fenn, a nagy, fekete szikla mögül, majdnem minden este, szabálytalan időközökben, úgy, hogy lesni kellett, és gyönyör volt, ha jött, fehér vízsugár szökött elő, s míg várták, figyelték a part homályos félkörében, hullám hullám után permetezett, újra meg újra egyenletesen, valami finom, opálos, gyöngyházfényben csillogó párafátylat.

Mindketten mosolyogtak, ahogy ott álltak. Mindketten közös vidámságot éreztek, amit fokoztak a közeledő hullámok, majd egy gyors ívben száguldó vitorlás, mely széles kanyart írva le az öbölben, megállt, egy darabig ringott még a vízen, leeresztette vitorláit; ők meg, e gyors mozgás után, hogy teljessé tegyék a képet, mindketten, ösztönszerűen, a távolban elnyúló dűnék felé néztek, és vidámság helyett valami szomorúságféle lepte meg őket, részint, mert a kép csak félig volt teljes, részint, mert a távoli tájak évmilliókkal élik túl a szemlélődőt (gondolta Lily), és már egy olyan éggel vannak kapcsolatban, amely egy teljesen mozdulatlan földhöz tartozik.

A távoli homokbuckák felé nézve, William Bankesnek Ramsay jutott az eszébe, egy westmorlandi országút, melyen Ramsay magában bandukol, körülötte magány, amely természetes környezetének tetszett. E magányt azonban hirtelen megzavarta, emlékezett rá William Bankes (és ez biztosan valami fontosat jelent), egy kotlós, kicsinyei fölé védőn terjesztett szárnyaival, mire Ramsay megállt, s botjával rájuk mutatva, azt mondta: „kedvesek – kedvesek”, szívében valami furcsa fénnyel, vélte Bankes, mely egyszerűségére, az egyszerű dolgok iránt érzett rokonszenvére vallott. De úgy hitte, hogy barátságuk ott, azon az útszakaszon ért véget. Ramsay ezután megnősült, más egyebek is közbejöttek, s barátságait zátonyra futott. Kinek a hibája volt, nem tudná megmondani; csak azt, hogy egy idő után a megszokás győzött, újra meg újra találkoztak. S csak ezért találkoztak. De ebben a homokbuckákkal folytatott néma beszélgetésben kitartott amellett, hogy szeretete Ramsay iránt nem csökkent. Mint turfába kövült, fiatal emberi test, melynek nem ártott egy-két század, s megmaradt ajkának üde pirossága, úgy feküdt ez a barátság is a maga hevességében és valóságában az öblön túl, a dűnék közt.

Ennek a barátságnak az érdekében, meg talán azért is, hogy tisztázza magát saját lelkiismerete előtt attól a gyanútól, hogy elfonnyadt és kiszáradt – hiszen Ramsay gyermekek forgatagában élt, míg Bankes gyermektelen volt és özvegy mindenáron azt akarta, hogy Lily Briscoe ne becsülje le Ramsayt (nagy ember a maga módján), mégis értse, mi van köztük. Sok évvel ezelőtt kezdődött barátságuk semmivé vált egy westmorlandi országúton, ahol egy kotlós szárnyai alá szedte kicsinyeit. Ezután Ramsay megnősült, útjaik elváltak. Mégis élt bennük, bizonyára egyformán, valami törekvés, hogy mindent elölről kezdjenek, mikor újra találkoztak.

Igen. Így történt. Abbahagyta. Elfordult a képtől. És visszafelé sétálva a másik úton, ahol a kocsik járnak, Bankes hatása alá került azoknak a dolgoknak, melyek egyébként talán fel sem vetődnek benne, ha a homokbuckák nem fedik fel turfába kövült barátsága tetemét, égő piros ajkakkal – például Cam, Ramsay legfiatalabb leánya. Százszorszépet szedett a folyóparton. Vad volt és szenvedélyes. Nem volt hajlandó „egy szál virágot adni az úrnak”, ahogy a dadája várta. Nem, nem, nem! Ő nem! Ökölbe szorította kezét. Toporzékolt. És Mr. Bankes öregnek érezte magát, szomorúnak, s Cam valahogyan rossz érzést keltett benne barátságuk dolgában. Biztosan ő fonnyasztotta és szárította el.

Ramsayék nem gazdagok. Csoda, hogy egyáltalán megvannak valahogy. Nyolc gyermek! Nyolc gyermeket etetni filozófiából! Egyikük, Jasper, éppen most húzott el mellettük, hogy madarat lőjön, mint mondta, hanyagul meglóbálva Lily kezét, mint valami szivattyú fogantyúját, mikor elhaladt mellettük, mire Bankes keserűen jegyezte meg, hogy, úgy látszik, ő Lily kedvence. El kell gondolkozni a neveltetésükön is (igaz, hogy Mrs. Ramsaynek megvolt a maga módszere), nem is szólva a ruhákról, cipőkről és harisnyákról, melyeket e nagy fiúk – csontos, szilaj kamaszok, mind alaposan megnőttek – naponként elnyűnek. Bankes nem volt biztos benne, hogy melyik melyik s hogy milyen sorrendben következnek egymás után, ez meghaladta képességeit. Magánhasználatra az angol királyokról és királynőkről nevezte el őket; Cam, a Gonosz, James, a Kegyetlen, Andrew, az Igazságos, Prue, a Szép – mert Prue szép volt, vélte Bankes, de hát tehetett róla? – s Andrew okos. Miközben, visszafelé sétáltak a kocsiúton, és Lily Briscoe igennel és nemmel válaszolt, s túllicitálta Bankes megjegyzéseit (mert Lily mindenkit szeretett itt, ezt az egész kis világot), a botanikus Ramsay esetét mérlegelte; sajnálta és irigyelte; mintha látta volna, hogy fosztja meg magát a zárkózottságnak és komolyságnak mindama dicsőségétől, mely ifjúságában koronázta, hogy végképp vállára vegye kitárt szárnyakkal és kodácsolva a család terheit. Valamit kapott tőlük – ezt William Bankes elismerte. Jólesett volna neki, ha Cam az ő gomblyukába tűzne virágot, vagy az ő vállára mászna úgy, mint az apjáéra; hogy megnézzen egy kitörőben levő vulkánt; de valamit – és ezt öreg barátai érezhetik – el is rontottak. Hogy látja egy idegen? Mit gondol Lily Briscoe? Ne vennék észre, hogy bizonyos szokások, talán különcségek vagy fogyatékosságok eluralkodnak rajta? Meglepő, hogy egy olyan okos ember, mint Ramsay, annyira lealacsonyodhat – de ez a kifejezés túl erős –, annyira a mások dicséretétől függhet.

– De gondoljon csak a munkájára! – szólalt meg Lily.

Valahányszor Lily a „munkájára gondolt”, mindig egy nagy konyhaasztalt látott világosan maga előtt, Andrew miatt. Megkérdezte a fiút, miről szólnak apja könyvei, s Andrew azt válaszolta: – Szubjektumról, objektumról és a realitás mibenlétének természetéről. – S mikor Lily „ó, egek”-kel válaszolt, mondván, hogy fogalma sincs róla, ez mit jelent: – Gondoljon hát egy konyhaasztalra – felelte Andrew –, ha nem érti.

Így aztán Lily mindig egy tisztára sikált konyhaasztalt látott maga előtt, ha Mr. Ramsay munkájára gondolt. Most éppen egy körtefa villás törzsén helyezkedett el, mert a gyümölcsöshöz értek. S keservesen igyekezve koncentrálni, nem a fa ezüstös kérgére vagy hal formájú leveleire összpontosította a figyelmét, hanem egy káprázat szülte konyhaasztalra, mely lábaival felfelé akadt fenn a körtefán; azoknak a tisztára súrolt, erezett, görcsös deszkaalkotmányoknak egyikére, melyeknek értékét valószínűleg csak hosszú évek muszkuláris integritása tárja fel. Persze, ha valaki napról napra így látja a szögletes tárgyakat, így sűríti az esték báját, azok minden kékjével-ezüstjével, skarlátvörös felhőivel négylábú, fehér asztallá (s ez a legkifinomultabb szellemek ismertetőjele), azt természetesen nem lehet úgy megítélni, mint egy közönséges embert.

Mr. Bankesnek jólesett, hogy Lily arra kérte, „gondoljon Ramsay munkájára”. Nagyon gyakran gondolt rá. Számtalanszor elmondta: Ramsay egyike azoknak az embereknek, akik negyvenéves koruk előtt alkotják meg legjobb munkájukat. Határozott eredményeket ért el a filozófiában egy huszonöt éves korában írt kis könyvével; ami utána jött, többé-kevésbé csak kiegészítés, ismétlés volt. De nagyon kevesen vannak olyanok, akik határozottan hozzá tudnak járulni bárminek a fejlődéséhez, mondotta, megállva a körtefa mellett, jólfésülten, aggályosan-precízen, páratlan kritikai érzékkel. Hirtelen, mintha kézmozdulata nyomán szabadult volna fel belőle, Lily róla összegyűlt benyomásainak súlyos zuhataga ömlött el körülötte. Nagy élmény volt. Azután Bankes lényének esszenciája párázott fel. Újabb nagy élmény. A lány érezte, hogy át-meg átjárja a férfi felfogóképességének ereje, szigorúsága, jósága. Minden részecskédben tisztellek (szólította meg gondolatban); nem vagy hiú; teljesen személytelen vagy, különb vagy, mint Mr. Ramsay; a legkiválóbb emberi lény vagy, akit ismerek, nincs sem feleséged, sem gyermeked (minden szexuális érzés nélkül szerette volna dédelgetni ezt a magányosságot), a tudománynak élsz (önkéntelenül burgonyaszeletek jelentek meg a szeme előtt); a dicséretet sértésnek találnád; nemes, tiszta szívű, hősies ember vagy! Ugyanakkor nem tudta elfelejteni, hogy Bankes inast hozott magával, kifogásolja, ha kutyák a széken ülnek, s órákig tud beszélni (míg Mr. Ramsay ki nem viharzik a szobából) a növények sótartalmáról és az angol szakácsok gyengéiről.

Hogyan lehetséges hát mindez? Hogyan ítéljük meg az embereket, hogyan vélekedünk róluk? Hogyan adunk össze dolgokat, s miből állapítjuk meg, hogy amit érzünk, szeretet vagy ellenszenv? S végül is mi a jelentésük egyáltalában e szavaknak? Szinte kővé dermedve állt a körtefa mellett, elárasztották a benyomások a két férfiról, és gondolatait követni olyan volt, mintha egy hangot követne, mely olyan gyorsan beszél, hogy nem lehet papírra vetni, és a hang a saját hangja, mely buzdítás nélkül tagadhatatlan, örökérvényű, egymásnak ellentmondó dolgokat nyilatkoztat ki úgy, hogy még a körtefa törzsén lévő repedések és dudorok is visszavonhatatlanul rögzítődnek az örökkévalóság számára. Nagyság van benned, folytatta magában, de Mr. Ramsayben ennek nyoma sincs. Ő kicsinyes, önző, hiú, saját énjébe szédült valaki; elkényeztetett; zsarnok. Mrs. Ramsayt halálra gyötri, de van benne valami, ami benned (ezt Bankesnek mondta) nincs: valami szenvedélyes átszellemültség. Nem törődik a jelentéktelen apróságokkal; szereti a kutyákat és a gyerekeit. Nyolc gyereke van. Neked egy sincs. Hát nem két kabátban jött le valamelyik este is, hogy pudingformára nyírássá a haját a feleségével? Mindez föl-alá táncolt, mint egy szúnyograj, mindegyik külön-külön, de valamennyi csodálatosan féken tartva valamiféle láthatatlan, rugalmas hálóban – le s föl táncolt Lily agyában, a körtefa ágai közt és körül, amelyen még mindig ott lógott képletesen felakasztva a tisztára súrolt konyhaasztal, Mr. Ramsay elméje iránt érzett mélységes tiszteletének szimbóluma, míg gondolatai, amelyek egyre gyorsabban és gyorsabban keringtek, szét nem robbantak önnön intenzitásuktól; megkönnyebbült. Lövés dördült el a közelükben, a sőrétektől felrebbentve, megriadt, áradó, lármás seregélyraj húzott el felettük.

– Jasper! – mondta Bankes. Arra fordultak, amerre a madarak szálltak, a terasz fölött. A gyors röptű raj szétszóródását figyelve lépték át a magas sövénykerítés kapuját, és egyenest Mr. Ramsaybe ütköztek, aki megrázó hangon dörgött rájuk: – Valaki tévedett!

A drámai feszültségtől kihívóvá, az érzelmektől fátyolossá vált tekintete egy másodpercre találkozott az övékével, s a felismerés határán remegett; de azután félig arca felé emelte egyik kezét, mintha el akarná űzni, kergetni ingerült szégyene gyötrelmében nyugodt tekintetüket, mintha kérné őket, hogy hallgassák el egy pillanatra azt, amiről tudta, hogy elkerülhetetlen, mintha meg akarná értetni velük ártatlan bosszankodását amiatt, hogy megzavarták, bár még a leleplezés pillanatában sem volt túlságosan riadt, inkább úgy látszott, hogy elhatározta: rendületlenül kitart felséges érzése, e tisztátalan rapszódia mellett, mely miatt szégyenkezett, de amelyben örömét lelte – hirtelen megfordult, s rájuk csapta lelke ajtaját; és Lily Briscoe meg Mr. Bankes, akik kényelmetlenül pillantottak fel az égre, látták, hogy a seregélyraj, melyet Jasper puskája felriasztott, letelepedett a szilfák tetején.

5

– És ha holnap nem is lesz szép idő – mondta Mrs. Ramsay, felemelve tekintetét, hogy egy pillantást vessen William Bankesre és Lily Briscoe-ra, amint elhaladtak mellette –, majd lesz máskor. És most – folytatta, miközben arra gondolt, hogy Lily bája ráncos kis fehér arcában ülő, ferde vágású kínai szemében rejlik, de ezt csak okos emberek vehetik észre –, és most állj fel, hadd mérjem meg a Lábad. – Mert lehet, hogy mégiscsak kimennek a világítótoronyhoz, s ügyelnie kell rá, hogy a harisnya ne legyen egy-két hüvelykkel hosszabb a kelleténél.

Mosolyogva, mert csodálatos ötlet villant át az agyán éppen ebben a másodpercben: – Williamnek és Lilynek össze kellene házasodnia – fogta a hangaszínű harisnyát a szára végén keresztbe rakott kötőtűkkel, és hozzámérte James lábához.

– Állj nyugodtan, szivecském – mondta, mert James, aki féltékeny volt, s nem tetszett neki, hogy mérőeszközül használják a világítótorony őrének fia számára, szándékosan izgett-mozgott, márpedig, ha mozog, hogyan tudja megállapítani, nem túl hosszú vagy rövid-e a harisnya, kérdezte.

Felnézett – micsoda démon szállta meg legfiatalabb, legkedvesebb gyermekét? –, s látta a szobát, látta a székeket, s arra gondolt, hogy szörnyen kopottak. Belsejük, ahogy Andrew mondta minap, a padlóig lóg, de hát mi értelme volna, tette fel magának a kérdést, jó székeket venni, hogy itt pusztuljanak egész télen, mikor a ház, amely egy öregasszony gondjára van bízva, a szó szoros értelmében csöpög a nedvességtől? Annyi baj legyen! A ház adója alig valami, a gyerekek szeretik, s férjének jót tesz, hogy nagyon messze van, ha egész pontos akar lenni, háromszáz mérföldre könyvtárától, előadótermeitől, tanítványaitól, és van hely a vendégek számára is. Lábtörlők, tábori ágyak, rozoga fotelkísértetek, Londonban már kiszolgált asztalok – nagyon jól megfelelnek itt; egy-két fénykép és könyvek. A könyvek, gondolta, maguktól szaporodtak. Sose volt ideje, hogy el is olvassa őket. Sajnos, még azokat sem, melyeket ő kapott s maga az írójuk dedikált neki: „Annak, akinek minden kívánsága parancs…” „Korunk legboldogabb Helénájának…” Szégyen, gyalázat, de nem olvasta őket. Sem Croom könyvét az emberi értelemről meg a Batesét Polinézia primitív erkölcseiről (állj rendesen, szivecském, mondta) nem küldheti el a világítótoronyba: úgy érezte, eljön egy pillanat, amikor a ház olyan rendetlen lesz, hogy muszáj lesz tenni valamit. Ha rá tudná szoktatni övéit, hogy töröljék meg a lábukat, és ne hordják be a parti homokot – az már volna valami. A rákokat kénytelen eltűrni, ha Andrew valóban fel akarja őket boncolni, vagy ha Jasper szerint az algából levest lehet készíteni, azt nem akadályozhatja meg; Rose holmiját – a kagylókat, köveket, nádakat se tilthatja ki, hiszen nagyon tehetségesek a gyermekei, csak mindegyik más módon. És ennek az az eredménye, sóhajtott fel, a padlótól a mennyezetig végigmustrálva az egész szobát, miközben James lábához tartotta a harisnyát, hogy a bútorok nyárról nyárra egyre nyűttebbek és nyűttebbek lesznek. A szőnyegek kifakulnak, a tapéta lóg. Már nem lehet megállapítani, hogy azok a foltok ott rajta egyszer rózsák voltak. Ha egy házban minden ajtót örökké nyitva hagynak, és egész Skóciában nem akad lakatos, aki meg tudna javítani egy zárat, a dolgoknak feltétlen pusztulás a sorsuk. Mit érne vele, ha egy képkeret sarkára zöld kasmírsálat vetne? Két hét alatt borsóleves-színűvé válna. De főként az ajtók bosszantották, mindet nyitva hagyják. Hallgatózott. A szalon ajtaja nyitva, a hallé is, úgy hallatszott, mintha a hálószobák ajtaja is nyitva lenne, és a lépcsőház ablaka is biztosan, hiszen azt ő maga hagyta ágy. Az ablakoknak nyitva, az ajtóknak csukva kellene lenniük, ez csak egyszerű, mért nem jut hát egyiküknek se eszébe? Éjjelente be-benéz a cselédek hálóiba, és csukott ablakokat talál; mintha kályhaajtók volnának, légmentesen zárva. Csak a svájci lányé, Marie-é nincs becsukva. Inkább megvan fürdés, mint friss levegő nélkül. Mert otthon, mint mondogatja, oly szépek a hegyek. A múlt este mondta, miközben könnyes szemmel bámult ki az ablakon. Oly szépek a hegyek. Közöttük haldoklik az édesapja, Mrs. Ramsay tudta. Apátlanul hagyja őket. Panaszos gesztusai közben (ahogyan ágyaz, becsuk vagy kitár egy ablakot francia nők módjára) minden szép csendesen elrendeződik körülötte, míg beszél, amint a napfényes égen átrepülő madár szárnyai elrendeződnek, tollazatuk kékjét fényes acélszürkéről lágy bíborra váltva. Ott állt szótlanul, mert nem volt mit mondania. A lány apjának gégerákja van. Az emlékre – hogy állt ott ő, s hogyan mondta a lány: Otthon oly szépek a hegyek, és nincs remény, semmi remény, ingerült görcs fogta el, és olyan éles hangon szólt Jamesre: – Maradj már nyugton, ne idegesíts hogy a gyermek rögtön megérezte, anyja szigora nem tréfa, kiegyenesítette lábát, s anyja megmérte.

A harisnya legalább fél hüvelykkel rövidebb volt a kelleténél, még akkor is, ha számításba vette, hogy Sorley kisfia nem olyan fejlett, mint James.

– Túl rövid – szólt még mindig nagyon rövid.

Soha senki nem volt még ilyen szomorú. Keserűen és sötéten, félúton, a homályban, az aknában, ahol mélységek nyelik el a napfényt, talán egy könnycsepp is felragyogott és legördült; a hömpölygő hullámok elnyelték, s lecsillapodtak. Soha senki nem volt még ilyen szomorú.

De mindez csak látszat?, mondogatták. Mi van mögötte – szépsége, ragyogása mögött? Öngyilkos lett a vőlegénye?, találgatták egymás közt az emberek. Meghalt házasságkötésük előtt egy héttel – egy régebbi kedves, akiről kósza hírek járnak? Vagy nincs semmi, csak páratlan szépsége, mely mögött rejtőzködve él, és semmi sem tudja megzavarni harmóniáját? Mert noha könnyen megnyilatkozhatott volna egy-egy meghitt alkalom pillanatában, amikor nagy szenvedélyekről, csalódott szerelmekről, meghiúsult ambíciókról szóló történeteket hallott, hogy ő is ismert, érzett vagy átélt hasonlót, soha nem beszélt. Mindig hallgatott. Tapasztalt volt, tapasztalt, anélkül hogy tanult volna. Természetes esze rávezette a dolgok nyitjára, hogyan hamisítják meg agyafúrt alakok a valóságot. Józan értelme úgy bocsátotta le mérőónját, mint valami követ, s mint egy madár – szelleme könnyed cikázásával úgy csapott le az igazságra; ez gyönyörködtette, enyhülést szerzett neki, fenntartotta – talán illúziókban.

– Kevés anyag kell a természetnek – mondta Bankes egyszer, telefonban hallva Mrs. Ramsay hangját, amely meghatotta, bár csak egy útról közölt vele valami adatot –, mikor olyan lényeket formál, mint maga. – Látta a vonal végén, görögösen, kék szemmel, egyenes orral. Milyen valószínűtlennek érezte, hogy ilyen nőnek telefonál. Mintha valamennyi grácia összefogott volna az asphodelos-mezőkön, hogy kiformálja ezt az arcot. Helyes, a 10.30-assal indul a Euston pályaudvarról.

„Még annyira sincs tudatában szépségének, mint egy gyermek” – gondolta Bankes, letéve a kagylót, s keresztülment a szobán, hogy megnézze, mennyit haladtak a munkások a szállodával, melyet háza mögött építettek. És amint ezt a nagy sürgést-forgást látta az emelkedő falak között, Mrs. Ramsayre gondolt. Mindig talált arca harmóniájában valami érthetetlent. Hol kackiás vadászkalapot nyomott a fejébe, hol sárcipőben futott át a gyepen, hogy valamelyik gyerekét elkapja, mielőtt még rossz fát tenne a tűzre. Ha az ember csak a szépségére gondol, remegő lényére, életteli lényére kell emlékeznie (téglát hordtak fel egy kis pallón, amikor figyelte a munkásokat); vagy ha csakúgy gondol rá mint nőre, felkeli ruháznia egy árnyalatnyi különcséggel, vagy fel kell tételeznie, hogy valami rejtett vágy arra készteti, hogy szabaduljon alakja fenségétől, mintha szépsége és mindaz, amit a férfiak a szépségről tartanak, untatná, és csak olyan szeretne lenni, mint a többiek, jelentéktelen. Nem értette, nem értette. Hozzá keli fognia munkájához.

Miközben a durva, vörösesbarna gyapjúharisnyát kötötte, s fejét valószínűtlenül kiemelte az aranyráma és a hiteles Michelangelo-mestermű keretére vetett zöld sál. Mrs. Ramsay lecsendesítette magában mindazt, ami az előbb még türelmetlenné tette, felemelte fejét, s homlokon csókolta kisfiát. – Keressünk egy másik kivágni való képet – mondta.

6

De mi történhetett?

Valaki tévedett.

Felriadva merengéséből, értelmet nyertek olyan szavak, amelyeket sokáig értelmetleneknek tartott. „Valaki tévedett.” Rövidlátó szemét feléje tartó férjére szögezve, mereven nézte, kitartóan, míg annak közelsége el nem árulta (a rímek játéka a fejében), hogy valami történhetett – valaki tévedett. De még ha az életéről lett volna szó, se tudta volna, miben.

Férje reszketett. Egész hiúsága, sikerein érzett öröme – mint villámcsapás, mint ragadozó sólyom, vadul cikázott emberei élén a halál völgyében – megsemmisült, szertefoszlott. Golyó s repesz között szálltunk mi, vakmerők – egyenesen Lily Briscoe-ba és William Bankesbe. Férje reszketett.

A világért sem szólott volna hozzá, látva a jól ismert jelekből – ahogyan elfordította szemét, s furcsa módon igyekezett összeszedni magát, saját lényébe burkolózva, mint akinek magányra van szüksége, hogy visszanyerje lelki egyensúlyát hogy szörnyen megsértették, és nagyon szenved. Mrs. Ramsay megsimogatta fia fejét; ebben a simogatásban benne volt mindaz, amit férje iránt érzett, és míg elnézte gyermekét, amint sárgára festi egy úr fehér frakkingét a képes árjegyzékben, arra gondolt, hogy milyen öröm lenne számára, ha fiából nagy művész válhatnék, és miért ne? Ragyogó homloka van. Azután felnézett, mikor a férje újra elhaladt mellette; megkönnyebbült: túl van a krízisen, győzött az otthon, a megszokás dúdolta, békés ritmus; úgyhogy mikor ismét az ablakhoz ért magános sétájában, s elszántan megállt, és behajolt bohókásan tréfálkozva, és megcsiklandozta James meztelen lábszárát valami gallyacskával, Mrs. Ramsay szemrehányást tett neki, hogy olyan hamar lerázta Charles Tansleyt, ezt „a szegény fiatalembert”. Be kellett mennie, hogy a disszertációját írja, felelt Mr. Ramsay.

– Jamesnek is meg kell írnia „a maga” disszertációját egyszer – tette hozzá ironikusan, hadonászva gallyacskájával.

James, aki gyűlölte apját, ellökte az ágacskát, amellyel apja a rá jellemző módon, a humor és szigor különös keverékével legkisebb fia csupasz bokáját csiklandozta.

Megpróbálja befejezni, ha nehezen is, ezt a pár harisnyát, mondta Mrs. Ramsay, hogy elküldhesse másnap Sorley kisfiának.

A legcsekélyebb esély sincs arra, hogy reggel kimehetnek a világítótoronyhoz, vágta rá haragosan Mr. Ramsay.

Honnan tudja?, kérdezte az asszony. A szél gyakran változik.

Megjegyzésének rendkívüli ésszerűtlensége, a női gondolkodás balgasága feldühítette férjét. Ő már megjárta a halál völgyét, remegett; s felesége most szembeszáll a tényekkel, teljesen alaptalan reményeket kelt gyermekeiben, valójában hazudik. Nagyot dobbantott a lépcsőfokon. – A fenét! – De mit is mondott a felesége? Csak annyit, hogy másnap esetleg szép idő lesz. Lehet.

Ha nem süllyed a légnyomás, és megfordul a nyugati szél.

Mások érzéseit ilyen elképesztően figyelembe nem véve keresni az igazságot, ilyen önkényesen, ilyen durván hasítani szét a civilizáció vékony fátylát, az emberi méltóság oly szörnyű meggyalázása volt Mrs. Ramsay szemében, hogy válasz nélkül, kábán és vakon hajtotta le fejét, mintha pusztító jégverés kárhozatának, szennyes vízár zuhatagának tenné ki magát védtelenül. Nem volt mit mondania.

Férje csöndben állt mellette. Végül nagyon szerényen megszólalt, hogy átmegy a parti őrséghez, és megkérdezi tőlük, ha felesége akarja.

Az asszony senkit sem tisztelt jobban uránál,

Készséggel hisz neki, mondta. Akkor hát nem kell szendvicseket csinálni – ennyi az egész. Egész nap, persze, az ő nyakára járnak ezzel-azzal, hiszen nő; az egyik ezt akarja, a másik azt. A gyerekek nőnek; gyakran úgy érezte, hogy nem egyéb emberi érzelmekkel telített szivacsnál. Hallotta férjét, amint azt mondja: – A fenét! –, amint esőt jósol, vagy száraz időt, s tüstént mennyei biztonság nyílt meg előtte. Senkit sem tisztel jobban nála. Úgy érezte, arra sem méltó, hogy megköthesse az ura cipőfűzőjét.

Szégyenkezve türelmetlensége miatt, meg ahogy hadonászott, mintha csapatai élén rohamozna, Mr. Ramsay még egyszer elég zavartan megbökdöste fia csupasz lábszárát, s azután, mintha engedélye volna rá feleségétől, egy mozdulattal, mely az asszonyt furcsa módon az állatkerti nagy oroszlánfókára emlékeztette, amint haladagját elfogyasztva visszavánszorog, nehézkesen mozogva, medencéjébe, hullámzásba hozva a vizet, eltűnt az alkonyi párában, mely már annyira megritkult, hogy a levelek és bokrok nem látszottak, de kigyújtotta cserébe a rózsák és szegfűk nappal lankadtabb színeit.

– Valaki tévedett – ismételte újra távozóban föl-alá lépdelve a teraszon.

De milyen különösen megváltozott a hangja! Mint a kakukké. „Júniusban csak károgás van.” Mintha valami szólamot próbálna ki egy új hangulathoz, bizonytalanul keresgélve, s csak arra az egyre találna rá, amit dúdol, bármilyen hamis is. Nevetségesen hangzott – „Valaki tévedett” –, majdnem úgy, mintha kérdés volna, meggyőződés nélkül, dallamosan. Mrs. Ramsaynek mosolyognia kellett: férje le s föl sétálgat, rövidesen biztosan elkezdi zümmögni, majd abbahagyja; elcsöndesedik.

A férfi biztonságban volt, visszahúzódott magányába. Megállt, hogy pipára gyújtson, még egyszer az ablaknál ülő feleségére és fiára pillantott, és ahogyan az ember a gyorsvonaton felemeli szemét egy újságlapról, s kitekint egy tanyára, fára, épületcsoportra, és úgy látja azokat, mint a nyomtatott szöveg illusztrációját, s bátorítást nyerve, elégedetten olvas tovább: úgy nyert erőt, bátorságot és biztatást, ahogy rájuk tekintett, anélkül hogy fiát vagy feleségét külön érzékelte volna, és igyekezett eljutni problémája teljesen világos megértéséig, amelynek erőfeszítését, ragyogó elméje minden energiáját szentelte.

Ragyogó elme volt. Mert ha a gondolkozást egy zongora billentyűzetéhez hasonlítjuk, mely oly sok hangra van felosztva, vagy az ábécéhez, melyben a huszonhat betű sorrendben követi egymást, akkor ragyogó elméje minden nehézség nélkül, határozottan és pontosan jut el végig a betűsoron, mondjuk, a Q-ig. Eljutotta Q-ig. Egész Angliában nagyon kevesen jutnak el idáig. Itt megállt egy pillanatra a kővázás gerániumok mellett, látta, de csak nagyon-nagyon távol, hogy kisgyerekek kagylóhéjakat keresgélnek, isteni ártatlansággal elmerülve a lábuk előtt heverő jelentéktelen semmiségekben, teljesen védtelenül a végzettel szemben, amelyet ő észrevett, együtt látva feleségét és fiát az ablak mögött. Szükségük van az ő támogatására; megadja nekik. De mi jön a Q után? A Q után sok betű van, az utolsót alig látja emberi szem, vörösen pislákol a távolban. A Z-ig csak egyszer jut el egyvalaki egy emberöltő alatt. Ha el tudna érni az R-ig, ez volna valami. Most legalább a Q-nál tart, Itt megveti a lábát. A Q-ban biztos. Ezt be tudja bizonyítani. Ha Q = Q-val, R =… Ekkor kiverte pipájából a hamut két-három hangos koppanással az urna fülén, a kosszarvon, és továbbhaladt. – Akkor R… – Összeszedte magát. Nekigyürkőzött.

Azok a tulajdonságok, melyek még egynéhány falat kétszersülttel s egy üveg vízzel a viharos tengeren hányódó társaságot is megmentenének – kitartás és igazság, előrelátás, odaadás, ügyesség –, mind a segítségére jöttek. Akkor tehát az R – mi is az R?

Akár a gyík hártyás szempillája, redőny kattant le átható tekintete előtt, s homályba burkolta az R-et. A sötétség e villanásában hallotta az embereket: – Megbukott – az R túl van tehetsége határain. Még egyszer neki az R-nek. Az R –

Azok a tulajdonságok, melyek a sarkvidék-jeges magányában egy reménytelen expedíció vezetőjévé, irányítójává, tanácsadójává tették volna, akinek alkata sem nem lobbanékony, sem nem csüggedő, aki egykedvűen néz szembe a valósággal, és úgy is cselekszik: segítségére jöttek. Az R – A gyíkszem még egyet rebbent. Homlokán kidagadtak az erek. A geránium meghökkentően láthatóvá lett urnájában, és levelei között előtte állt szemléletesen, anélkül hogy akarta volna, az emberek régóta ismert, össze nem téveszthető két fajtája; egyfelől az emberfeletti erejű szorgalmasok, akik állhatatosan robotolnak, sorrendben elismétlik az ábécé mind a huszonhat betűjét, elejétől végig; másfelől az ihletett tehetségek, akik csodálatosan együtt látnak minden betűt – egy villanásban, lángész módján. Nem volt lángész, nem is akart az lenni, de volt vagy lehetett volna tehetsége ahhoz, hogy A-tól Z-ig elsorolja az ábécé minden betűjét. Közben a Q-nál elakadt. De tovább, neki az R-nek!

Érzések, melyek nem szégyenítettek volna meg egy vezetőt, aki most, hogy beállt a havazás, és a hegycsúcs ködbe burkolózott, tudja, hogy le kell feküdnie, és nem éri meg a reggelt, érzések rohanták meg, elsápasztották szeme színét, teraszfordulójának két perce alatt is megöregítették külsejét. Mégsem fekve fog meghalni; keres valami szirtfokot, és ott, szemét a viharra szegezve, az utolsókig sem adva fel a harcot, hogy áthatoljon a sötétségen, állva hal meg. Az R-et sohasem fogja elérni.

Mozdulatlanul állt a gerániumos urna mellett. Végül is ezermillió év alatt, töprengett, hányán jutottak el a Z-ig? Egy reményvesztett vezető, persze anélkül, hogy elárulná a mögötte levőket, fölvetheti ezt a kérdést magának, s felelhet is rá. „Talán csak egyvalaki.” Egy nemzedékből egyetlenegy. Hibáztatható, ha nem ő ez az egy? Föltéve, ha becsületesen igyekezett, tehetsége legjavát adta, amíg bírta. És meddig marad fenn a hírneve? Még ha haldokló hős is valaki, megengedhető, hogy gondoljon arra, hogyan beszélnek majd róla halála után. Lehet, hogy hírneve fennmarad kétezer évig. De mi az a kétezer év?, tűnődött ironikusan Mr. Ramsay, a sövényre bámulva. Valóban mi, ha egy hegytetőről tekintünk le korszakok végtelen sivatagára? Még a kövek is, melyeket lábunkkal koptatunk, túlélik Shakespeare-t. Az ő kis fénye egy-két évig talán világít majd, nem nagyon fényesen, s azután beleolvad valami nagyobb fényességbe, és az egy még nagyobbá. (Belenézett a sötétségbe, az ágak kusza szövevényébe.) Végül is ki hibáztathatná annak az eltévedt társaságnak a vezetőjét, aki elég magasra jutott ahhoz, hogy lássa az évek hiábavalóságát, csillagok múlását, ha mielőtt a halál megmerevítené tagjait, apró öntudatos mozdulattal homlokához emeli meggémberedett ujjait, és kihúzza magát, hogy úgy találják meg, holtan is a posztján, ahogy katonához illik, ha jön a mentőexpedíció? Mr. Ramsay kihúzta magát, s úgy állt ott, szálegyenesen, mint egy oszlop, az urna mellett.

Ki hibáztathatja, ha így állva egy pillanatig, a hírnévre, a mentőexpedíciókra, a hálás követői által csontjai fölé emelt kövekre gondol? Végül ki hibáztathatja a pusztulásra ítélt expedíció vezetőjét, ha, miután mindent megpróbált, s a legteljesebb mértékben felhasználta erejét, s nem sokat törődve azzal, felébred-e vagy sem, álomba merült, és egyszer csak észreveszi, hogy bizsereg a lábujja, él, s alapjában véve nincs ellenére, hogy él, hanem rokonszenvre vágyik, és valakire, akinek azonnal elbeszélheti szenvedése történetét? Ki ítélheti el? Ki nem fog titokban örvendezni, ha a hős leveti páncélját, megáll az ablaknál, és elnézi feleségét meg fiát, akik először nagyon távoliaknak látszottak, de fokozatosan egyre közelebb és közelebb kerülnek, míg ajak, könyv és fej világosan ki nem rajzolódik előtte, kedvesen, bár még szokatlanul, kietlen magánya, a századok sivársága, csillagok múlása miatt, de végül is zsebre vágja pipáját, s meghajtja pompás fejét felesége előtt – ki hibáztathatja, ha hódol a világ szépségének?

7

De fia gyűlölte. Gyűlölte, mert odament hozzájuk, mert megállt, és rájuk nézett, gyűlölte, mert megzavarta őket; gyűlölte apját heves mozdulataiért és mozdulatai fenségéért; pompás fejéért; szigoráért, önzéséért (mert ott állt, kényszerítve őket, hogy vele foglalkozzanak); de legjobban gyűlölte apja érzelmeinek hangos kiáradását, mely köröttük vibrálva zavarta anyjához való viszonya tökéletes egyszerűségét és meghittségét. Remélte, hogy távozásra készteti apját, ha kitartóan nézi az árjegyzék képeit, ha rámutat egy szóra, és magára tereli anyja figyelmét, mely nagy bosszúságára tüstént apját lebegte körül, mihelyt megállt mellettük. De nem. Mr. Ramsayt semmi sem késztethette távozásra. Ott állt rokonszenvért esengve.

Mrs. Ramsay, aki kényelmesen ült, fiát átölelve, összeszedte magát, félig megfordult, s mintha erőlködve felemelkednék és hirtelen energiazáport lövellne ki magából, permetfelhőt, egyszerre látszott tevékenynek és serkentőnek, mintha minden ereje villamos árammá változott volna, mely ég és világol (noha veszteg maradt karosszékében, újra belefogva a harisnyakötésbe), és ebbe a felséges termékenységbe, az életnek ebbe a forrásába és sugárzásába fúródott bele, mint valami rézcsőr, meddőn és meztelenül, a végzetes férfiúi terméketlenség. Mr. Ramsaynek megértésre volt szüksége. Megbukott, mondogatta. Felesége kezében villantak a kötőtűk. Ő meg egy pillanatra sem véve le szemét az asszony arcáról, megismételte, hogy kudarcot vallott. Felesége érzéketlen maradt szavaira. – Charles Tansley… – csak ennyit mondott. De Ramsay bizonyára többet akart. Megértésre vágyott mindenekelőtt, hogy biztos legyen tehetsége felől, s azután, hogy ajnározva kerüljön bele az élet áramába, hogy visszakapja alkotóképességeit, hogy termékennyé váljék terméketlensége, hogy élettel teljék meg a ház minden helyisége – a társalgó, mögötte a konyha, a konyha fölött a hálók és azokon túl a gyerekek birodalma; be kell bútorozni, élettel kell megtölteni a szobákat.

Charles Tansley a kor legnagyobb metafizikusának tartja, mondta a felesége. De neki többre volt szüksége. Megértésre és rokonszenvre. Biztosnak kellett lennie abban, hogy ő is az élet középpontjában él, nemcsak itt, hanem az egész világon, hogy szükség van rá. Kötőtűit villogtatva, magabiztosan, határozottan, felesége teremtett társalgót, konyhát, felragyogtatta őket, felajánlotta, érezze jól magát, éljen kedve szerint bennük; nevetett, kötött. Mereven, anyja két térde közt állva, James érezte, hogyan lángol fel annak minden ereje, hogyan hamvad és enyészik el, amint lesújtott a rézcsőr, a férfiasság aszott szablyája, mely könyörtelenül csapott le újból és újból, rokonszenvért esdekelve.

Bukott ember, ismételgette. De lássák, érezzék is ezt! Felesége, kötőtűit villogtatva, egy pillantást vetett ki az ablakon, be a szobába, magára Jamesre, s a kétség árnyéka nélkül biztosította nevetésével, nyugalmával, rátermettségével (mint egy dajka, aki gyertyával kezében lecsillapít egy szorongó kisgyermeket a sötét szobában), hogy amit lát, valóság; a ház tele, a kert gondozott. Ha fenntartás nélkül hisz a feleségében, semmi sem árthat neki; bármilyen mélyre ássa is magát, vagy bármilyen magasra emelkedik is, egy pillanatra sem talál önmagára nélküle. Miközben így kérkedett védelmező, otthont teremtő képességével, magából alig maradt egy szemernyi, ami önmagára emlékeztetett volna; mindenét odaadta, eltékozolta; James, amint ott állt mereven a térde között, érezte, hogy anyja rózsaszín virágos gyümölcsfává változik, lombos, táncoló ágacskákkal, melyek közé behatol és lesújt a rézcsőr, apjának, a csak magával törődő férfinak aszott szablyája, rokonszenvért esdekelve.

Mr. Ramsay az asszony szavaival eltelve, mint egy kielégülten elszenderedett gyermek, alázatos hálával tekintett rá, s megnyugodva, megújhodva szólalt meg végre, hogy jár egyet, megnézi a krikettező gyerekeket. S elment.

Mrs. Ramsay szinte azonnal becsukódott, egymásra borultak szirmai, mint egy nagy virág; az egész építmény kimerültén összeesett, s csak arra maradt ereje, tökéletes ernyedtségében, hogy ujjával kövesse egy Grimm-mese sorait, miközben átlüktetett rajta a boldog teremtés gyönyöre, mint pattanásig feszített húron a rezgés, aztán fokozatosan elhalt.

Mikor férje eltávozott, e lüktetés minden dobbanása körülvette a házaspárt, és megadta mindkettőjüknek azt az enyhülést, feloldódást, melyet két különböző hang, egy magas és egy mély találkozása megad egymásnak, ha egyesül. Mégis, amint a rezonancia elhalt, és Mrs. Ramsay újra a Grimm-mese felé fordult, nemcsak testében érzett kimerültséget (ezt azután mindig érezte), hanem fizikai fáradtságát valami enyhén kellemetlen, más eredetű érzés is árnyalta. Nem mintha tudta volna, miközben hangosan olvasta a halász feleségének történetét, honnan származik; szavakba sem foglalta elégedetlenségét, amikor lapozás közben észrevette, s megállt; hallotta, amint egy hullám tompán és fenyegetőn hull alá, ez okozta elégedetlenségét: még egy pillanatig sem akarta azt érezni, hogy különb a férjénél; s azt sem tudta volna elviselni, hogy ne legyen egészen biztos abban, hogy igaz, amit férjének mond. Az egyetemeknek és az embereknek szükségük van rá, előadásaira, könyveire, és hogy mindez rendkívül fontos, ebben egy pillanatig sem kételkedett; de kapcsolatuk, az a mód, ahogy így nyíltan, mindenki szeme láttára hozzálép, zavarta. Azt beszélik, hogy csak felesége függvénye, pedig tudják, hogy kettejük közül férje az összehasonlíthatatlanul jelentékenyebb. Amit ő adott a világnak, ahhoz képest, amit a férje adott, elhanyagolható. Viszont itt van az a másik dolog is, saját félénksége; képtelen például elmondani férjének az igazat az üvegháztetőről és arról, hogy esetleg ötven fontba kerül a kijavíttatása; azután a könyvei; félelme, hogy megsejti, amit az asszony gyanított, hogy utolsó műve nem a legjobbak közül való (William Bankestől tudta); no meg titkolni a mindennapi élet apró dolgait a gyerekek előtt, hogy ne terhelje velük őket – mindez csökkenti teljes örömét, az együtt hangzó két dallam harmóniájának tiszta boldogságát, s lehangoló szürkeséggel hal el fülében a dallam.

Árny esett a nyitott könyvre, felnézett. Augustus Carmichael csoszogott arra éppen abban a pillanatban, amikor kínos elmélkedni az emberi kapcsolatok elégtelen voltán, mert a legtökéletesebb is repedezett, és nem állja ki a próbát, melynek a férjét szerető asszony ösztönös igazságérzetével éppen aláveti; mikor kínos megértenie, mennyire értéktelen, és mennyire akadályozzák igazi feladatai elvégzésében hazugságok, túlzások – éppen mikor érzelmei túlfűtöttsége miatt ilyen méltatlanul gyötrődik, csoszog el arra sárga papucsában Carmichael, s valami benne lakozó ördög arra készteti az asszonyt, hogy kikiáltson neki:

– Befelé, befelé, Mr. Carmichael?

8

Carmichael nem válaszolt. Szivarozott. A gyerekek szerint ettől sárgult meg a szakálla. Lehetséges. Mrs. Ramsay csak azt tudta, hogy boldogtalan, s úgy érkezik hozzájuk minden évben, mintha menekülne. Mégis minden évben ugyanazt érezte: a férfi nem bízik benne. – A városkába megyek. Hozzak bélyeget, levélpapírt, dohányt? – szokta kérdezni, s úgy érezte, hogy Carmichael összerezzen. Nem bízott benne. A felesége miatt.

Mrs. Ramsaynek eszébe jutott az asszony gonoszsága, mely makaccsá és könyörtelenné tette, ott, abban a szörnyű kis St. John’s Wood-i szobában; saját szemével látta, amint az a gyűlöletes nőszemély kikergette férjét a lakásból. Ápolatlan, lecsepegteti kabátját, fárasztó, mint az olyan öregek, akiknek az égvilágon semmi tennivalójuk sincs; felesége kitessékelte a szobából. – Most pedig Mrs. Ramsay és én egy kicsit beszélgetni szeretnénk – mondta a maga undorító modorában, és Mrs. Ramsay teljes valóságában láthatta Carmichael életének végtelen nyomorúságát. Van-e elég pénze dohányra? Kérnie kell-e tőle másfél shillinget, félkoronát? Mrs. Ramsay még gondolni sem szeretett azokra a méltatlanságokra, melyeket Carmichaelnek el kellett szenvednie a felesége miatt. És a férfi elzárkózik előle (nem tudta, miért; csak azt, hogy valószínűleg az asszony miatt). Soha nem beszélt neki semmiről. De mit tehetett volna érte többet? Napos szobát adott neki. A gyerekek jók hozzá, ő maga sohasem adta jelét, hogy nem látják szívesen. Mindent elkövetett, hogy kedvébe járjon. Szüksége van bélyegre, dohányra? Ez a könyv biztosan tetszeni fog, és így tovább. Pedig végül is – végül is (s ilyenkor észrevétlenül kihúzta magát szépsége tudatában, ami ritkán esett meg) –, végül is általában könnyen megszerettette magát az emberekkel, például George Manninggel, Mr. Wallace-szal; bármilyen híresek voltak, eljöttek hozzá este, és csendesen elbeszélgettek kettesben a kandalló előtt. Nem tehetett róla, de tudta, hogy szépségének fáklyája világol rajta, magasra tartva lép be vele minden terembe; szépsége, bárhogy leplezte, s bármilyen fárasztó volt is állandó viselése, végül is nyilvánvaló volt. Csodálták. Szerették. Ha gyászolók közé került, jelenlétében áradtak a könnyek. A férfiak, de még a nők sem törődtek az élet bonyolultságával, ha vele voltak: átengedték magukat egyszerűsége varázsának. Sértette, hogy Carmichael megretten tőle. Bántotta. És nem érthetően, nem jogosan. Úgy érezte, ez betetőzi férjével kapcsolatos elégedetlenségét; gyanús lett önmaga előtt; most, amint Mr. Carmichael elcsoszogott mellette sárga papucsában, könyvvel a hóna alatt, csak éppen biccentett kérdésére, az volt az érzése, hogy adnivágyása, segíteni akarása: csak hiúság. Nem önzésből akar ő olyan ösztönösen segíteni, adakozni, hogy az emberek azt mondhassák: „Ó, Mrs. Ramsay! A kedves Mrs. Ramsay.. Mrs. Ramsay, persze!”, hogy szükségük legyen rá, érte küldjenek, és csodálják? Nem erre vágyik-e titokban? S ezért, amikor Carmichael elhúzódott tőle, mint most is, valami sarokba, ahol végeláthatatlan akrosztichonokat gyárt, nemcsak ösztönében érzi magát leforrázottnak, hanem tudatára ébred lénye és az emberi kapcsolatok kicsinyességének is, hogy milyen fogyatékosak, milyen megvetésre méltók, milyen önzők legjobb perceikben is. Megviselt és elnyűtt, valószínűleg nem nyújt már olyan látványt, hogy felcsillannának a szemek az örömtől (arca beesett, haja ősz), okosabb lesz hát, ha A halász és felesége meséjének szenteli figyelmét, hogy lecsendesítse az érzékenységnek ezt a tengerét (egyik gyermeke sem ilyen érzékeny), James fiát.

– A férfi szíve elnehezült – olvasta fennhangon és nem akart menni. Így szólt magában: „Ez nem helyes” – és mégis ment. S mikor a tengerhez ért, a víz egészen bíborvörös és sötétkék volt, és szürke és sűrű, már nem olyan zöld és sárga, de még mindig nyugodt. És ő ott állt, és így szólt…

Mrs. Ramsay szerette volna, ha férje nem éppen ezt a pillanatot választja ki arra, hogy megálljon. Miért nem ment, mint mondta, hogy megnézze a krikettező gyerekeket? De a férfi nem szólt, csak nézett, bólintott helyeslőn, s indult tovább; észrevétlenül maga előtt látta a sövényt, mely annyiszor segített neki, hogy befejezzen egy mondatot, levonjon egy következtetést; feleségét és gyermekét, majd az urnákat, melyek annyiszor szolgáltak díszletül gondolatmenetéhez a lecsüngő, vörös gerániumokkal és leveleikkel, mintha papírdarabkák volnának, melyekre az ember az olvasás lázában ró jegyzeteket – mindezt látva, észrevétlenül azon kezdett tűnődni a Times egyik cikke alapján, hogy hány amerikai látogatja meg évente Shakespeare szülőházát. Sokban különböznék a világ a maitól, vetette fel a kérdést, ha Shakespeare nem lett volna? Függ-e a kultúra fejlődése a nagy emberektől? Jobb ma az átlagember sorsa, mint volt a fáraók idejében? Megítélhetjük-e a civilizáció mértékét az átlagember életszínvonalából? Talán nem. Hátha a legfőbb jó megköveteli a rabszolgaság létét? A földalatti vasút liftkezelője például örök szükségesség. Viszolygott ettől a gondolattól. Megvető mozdulatot tett a fejével. Hogy az ilyesmit elkerülje, valamilyen módot fog keresni a művészetek fölényének visszaszorítására. Be fogja bizonyítani, hogy a világ az átlagembereké, hogy a művészet csak díszítmény az emberi élet csúcsán, és nem kifejezője az emberi életnek. Shakespeare-re sincs szükség. Anélkül, hogy pontosan tudta volna, miért, le akarta becsülni Shakespeare-t, és az örökké a felvonóban álló ember segítségére akart sietni. Hirtelen leszakított egy levelet a sövényről. Mindezt a jövő hónapban fel fogja tálalni az ifjaknak Cardiffban, gondolta, itt, a teraszán, csak fölkészül, és anyagot gyűjt (eldobta a levelet, melyet olyan ingerülten szakított le), mint a lovas, aki lehajol egy csokor rózsáért, vagy megtörni a zsebeit mogyoróval, kedvére poroszkálva egy olyan vidék tájain és útjain, melyet gyermekkora óta ismer. Minden olyan meghitt; itt ez a kanyar, ott az az ösvény a mezőn keresztül. Órákat töltött így, pipájával, esténként, gondolkozva, föl s alá, összevissza bolyongva a régi, kedves ösvényeken, legelőkön, melyekhez ennek a hadjáratnak a története, annak az államférfinak élete fűződik, de sok költemény, anekdota, alakok is: ez a gondolkodó, az a katona; minden nagyon eleven és világos; de végül is az ösvény, a mező, a rét, a termő diófa, a virágos sövény elvisz az út túlsó hajlatához, ahol mindig le szokott szállni lováról, hozzáköti egy fához, és gyalog megy tovább, egyedül. Kiér a pázsit szélére, és lenéz az alant elterülő öbölre.

Az a szokása, de sorsa is, akár akarja, akár nem, hogy kijön ide, e földnyelvre, melyet lassan elnyel a tenger, és itt áll egyedül, mint egy magányos tengeri madár. Le tudott vetni magáról hirtelen minden feleslegest, összehúzódni és paránnyá válni, hogy csupasznak és cingárabbnak lássék, és érezze magát még testileg is, de szellemi erejéből ne veszítsen semmit, és úgy álljon ott kis őrhelyén, szemben az emberi tudatlanság homályával, hogy mennyire nem tudunk semmit, és a tenger mossa alattunk a földet, melyen állunk – ez a sorsa és adottsága. De mikor leszállt lováról, elvetett minden sallangot, felesleges cicomát, gesztusokat, mogyorók és rózsák trófeáit, és olyan paránnyá vált, hogy nemcsak hírnevét, de még nevét is elfelejtette, még ebben a magányában is őrzi éberségét, mely nem tűrt ábrándképeket, és nem tobzódott látomásokban, és ebben a mezben keltett William Bankesben (időnként) és Charles Tansleyben (udvariasságból) és most feleségében, aki felpillantott, és meglátta őt a pázsit szélén, mély hódolatot, szánalmat és hálát is; mint egy folyam medrébe sodródott szálfa, melyre sirályok fészkeltek, és a hullámverés a hála érzését kelti vidám utasaiban, amiért egyedül magára vállalta, hogy kijelöli a medret az áradásban.

„De nyolc gyermek apjának nincs választása..Itt abbahagyta, félhangosan dünnyögött; megfordult, sóhajtott, majd felnézett, és tekintetével megkereste felesége alakját, aki éppen mesét olvasott kisfiának. Megtöltötte pipáját. Elfordult az emberi tudatlanság és sors látványától, a tengertől, mely elmossa alólunk a földet; ha kitartóan tudta volna szemlélni, talán elvezet valamihez ez a látvány; de az imént eléje táruló fenséges témához képest olyan jelentéktelen semmiségekben lelt vigasztalást, hogy nem törődött kényelmével, sőt, elítélte azt, mintha egy becsületes ember számára a legrútabb bűn volna boldognak lenni e nyomorúsággal teli világban. Valóban: lényegében boldognak lehetett tekinteni; van felesége, vannak gyermekei, megígérte, hogy hat hét múlva előad „valami ostobaságot” a cardiffi fiataloknak Locke-ról, Hume-ról, Berkeleyről és a francia forradalom okairól.

De örömét, kedvét, melyet szólamaiban lelt, lelkesedését a fiatalság lángolásáért, felesége szépségéért, Swansea-ból, Cardiffból, Exeterből, Southampton-ból, Kidderminsterből, Oxfordból, Cambridge-ből érkező elismeréseket – mindezt el kell ítélnie, az „ostobaságok” frázisa alá kell rejtenie, mert valójában nem azt csinálja, amit csinálhatott volna. Álarcot visel. Ez az álarc egy riadt ember menedéke, aki fél saját érzéseitől, nem meri kimondani: Ezt szeretem – ez vagyok; mindez meglehetősen szánalmas és visszataszító William Bankes és Lily Briscoe előtt, akik nem értik, mire való ez a szerepjátszás; miért van szüksége mindig dicséretre, hogy az ilyen bátor gondolkodású ember miért ennyire félénk az életben; milyen különös, hogy egyszerre tiszteletre méltó is, nevetséges is.

A tanítás és prédikálás felülmúlja az emberi erőt, gyanította Lily (éppen kellékeit rakosgatta el). Ha az ember szertelen, így vagy úgy el kell buknia. Mr. Ramsay túl könnyen megkapott a feleségétől mindent, amit kért. Tehát nagyon zavaró lesz minden változás, vélte Lily. Egyenesen a könyveitől jön, és itt talál valamennyiünket, játék közben, és hogy ostobaságokat fecsegünk. Képzeljük el, mennyire különbözik ez attól, amin gondolkozik, mondta.

Éppen feléjük közeledett. Most megtorpant, s a tengert nézte. Majd újra elfordult.

9

– Igen – szólt Mr. Bankes, és figyelte, ahogy távozik. – Rendkívül sajnálatos. (Lily olyasmit mondott, hogy fél Ramsaytől – nagyon hirtelen változik a hangulata.) Igen, rendkívül sajnálatos – mondta Mr. Bankes –, hogy Mr. Ramsay nem tud legalább valamennyire úgy viselkedni, mint mások (Bankes szerette Lily Briscoe-t, tehát őszintén beszélhetett vele Ramsayről). Ezért nem olvassák a fiatalok Carlyle-t – mondotta. – Mogorva, vén, zsémbes alak, aki dühbe gurul, ha kihűl a zabkásája, mit akar ez prédikálni nekünk? – így beszélnek manapság Bankes szerint a fiatalok. Rendkívül sajnálatos, ha úgy gondolkodunk, mint ő, hogy Carlyle egyike az emberiség nagy tanítóinak. Lily szégyellte bevallani, hogy nem olvasta Carlyle-t, mióta kikerült az iskolából. De úgy vélte, Ramsayt annál inkább szeretik, mert úgy gondolkodik, hogy ha neki a kisujja fáj, akkor itt a világ vége; Lilyt nem ez zavarta. Mert ugyan kit tudna Ramsay rászedni? Egész nyíltan azt kéri az emberektől, hogy hízelegjenek neki, csodálják; apró mesterkedései senkit sem tévesztenek meg. Ő a szűklátókörűségét, a vakságát nem szereti, jelentette ki Lily, miközben Ramsay után nézett.

– Képmutató egy kicsit? – kockáztatta meg Mr. Bankes, szintén követve tekintetével Ramsayt, mert nem gondolt-e barátságukra, Camre, aki nem adott neki egy szál virágot sem, azután a fiúkra és lányokra, majd összkomfortos saját házára, mely felesége halála óta meglehetősen csendes? Természetesen megvan a munkája… Mégis azt szeretné, ha Lily egyetértene vele, hogy, mint mondotta, Ramsay „egy kicsit képmutató”.

Lily Briscoe folytatta ecsetjei elrakását, föl-le pillantva. ha fölnézett, Ramsayt látta, amint hintázva, magáról megfeledkezve, elmerülten feléjük tart. Egy kicsit képmutató?, ismételte meg. Nem. A világ legőszintébb, legigazabb (újra itt volt), legjobb embere. Ha lenézett, ezt gondolta: csak önmagával törődő, zsarnoki, igazságtalan; és így maradt, szándékosan lesütött szemmel, hiszen mint Ramsayék vendége, csak így tudott meggyőződése mellett kitartani. Ha valaki egyenest rájuk nézett, úgy látta, hogy nyakig úsznak a szerelemben, ahogy Lily kifejezte. Részei lettek annak a valószerűtlen, de átható és izgalmas univerzumnak, ami a világ, ha a szerelem szemüvegén át nézzük. Az ég bennük tükröződik, a madarak rajtuk keresztül énekelnek. És ami még izgatóbb eset, úgy is érezte, mikor Mr. Ramsay közeledett, majd visszavonult, Mrs. Ramsay meg Jamesszel az ablak előtt ült, a felhők szálltak, s a fák hajladoztak a szélben, hogy az élet, melyet különálló, jelentéktelen kis események sorozata alkot, amelyeket az ember egymás után él át, kígyózó egész, mint a hullám, mely hol felveti, hol magával sodorja az embert, hogy aztán egy csobbanással partra vesse.

Bankes várta, hogy Lily válaszoljon. És a leány Mrs. Ramsayt készült megbírálni, hogy a maga módján ő is milyen fölényes (vagy valami efféle kifejezést akart használni)… amikor Bankes elragadtatása teljesen feleslegessé tette, hogy Lily megnyilatkozzék. Tekintetbe kellett venni persze Bankes korát – hatvan elmúlt –, tisztaságát, személytelenségét és a tudósok fehér köpenyét, mely mintha most is rajta lett volna, olyan elragadtatással nézte Mrs. Ramsayt, hogy az Lily szerint felért egy sereg fiatalember szerelmével. (Mrs. Ramsay talán soha nem gyújtotta szerelemre fiatalemberek seregét.) Ez – szerelem, gondolta, s úgy tett, mintha vásznát tenné el; megszűrt, lepárolt szerelem. Olyan szerelem, mely sohasem akarja elragadni tárgyát, olyan szerelem, amilyet matematikusok éreznek képleteik vagy a költők mondataik iránt; olyan szerelem, amely az emberi gyarapodás része akar lenni, szétszóródva a világon. Valóban. A világnak mindenképpen részesülnie kell benne, ha Mr. Bankes meg tudja magyarázni, miért tetszik neki ennyire ez az asszony; miért hat rá éppen úgy, mint egy tudományos probléma megoldása, ha látja, hogy tündérmesét olvas a kisfiának; Bankes tovább nézte hát a képet, és úgy érezte magát, mint mikor valami végérvényeset bizonyított be a növények emésztőrendszerével kapcsolatosan, hogy a barbárság megszelídült, a káosz uralmának vége.

Ekkora elragadtatás – mert mi másnak lehetne nevezni? – teljesen elfeledtette Lily Briscoe-val, mit akart mondani. Semmi fontosat; valamit Mrs. Ramsayről; eltörpült e mellett az „elragadtatás” mellett, e néma csodálat mellett, mely iránt végtelen hálát érzett; mert semmi nem vigasztalta meg annyira, nem emelte ki az élet kuszaságából, és semmi oly csodálatosan nem könnyített terhein, mint ez a fenséges hatalom, ez a mennyei adomány, melyet éppen úgy nem szabad megzavarni, amíg el nem múlik, mint a padlón szétterülő fénypászmát, napsugárnyalábokat.

Hogy az emberek így szerethetnek, hogy Mr. Bankes így érezhet Mrs. Ramsay iránt (Lily mélázva tekintett rá), üdvös és felemelő. Megtörölte ecsetjeit, egyiket a másik után, valami ócska rongydarabbal, komótosan, mint egy cseléd. Menedéket talált a hódolatban, mely minden asszonynak szólt; úgy érezte, ő is felmagasztaltatik. Hadd merengjen csak Bankes; ő meg lopva egy pillantást vetett vásznára.

Sírni tudott volna. Rossz, rossz, végtelenül rossz! Persze, tudta volna másképpen is csinálni; halványabb és tompább színekkel, légiesebb alakokkal; Paunceforte biztosan így látta volna. De ő nem. Acélszerkezeten égő színt látott; egy pillangó szárnyának ragyogását egy székesegyház bolthajtásain. Mindebből csak néhány vaktában szétszórt jelzés maradt a képen. Úgysem fogja látni soha senki; még csak falra sem kerül, s Tansley a fülébe suttogja, nők nem tudnak festeni, nők nem tudnak írni…

Most eszébe jutott, mit akart mondani Mrs. Ramsayről. Nem tudta, hogyan fejezte volna ki, de valószínűleg bíráló megjegyzés lett volna. Valamelyik este bosszantotta bizonyos fölényeskedése. Bankes szemével nézve Mrs. Ramsayt, Lily arra gondolt, hogy asszonyok nem tudnak úgy rajongani egymásért, mint Bankes értük; ők csak oltalmat kereshetnek az árnyékban, melyet Bankes terjeszt kettőjük fölé. Bankes szemének ragyogását követve, Lily is csatlakozott hozzá, s rásugárzott, arra gondolva, hogy Mrs. Ramsay (aki könyve fölé hajolt) kétségtelenül a legbájosabb teremtés; talán a legjobb; de ugyanakkor különbözik is attól a tökéletes alaktól, akit az ember benne keres. De miért és hogyan különbözik?, tűnődött, miközben lekaparta palettájáról a kék és zöld dombocskákat, amelyek most élettelen rögöknek hatottak; ám megfogadta, hogy másnap életet lehel beléjük, kényszeríti őket, hogy villóddzanak, áradjanak, engedelmeskedjenek az akaratának. Hogyan különbözik? Mi benne az a szellem, a lényeg, melynek segítségével egy dívány sarkán talált fél kesztyű ujjának gyűrődéséből vitathatatlanul meg lehetne mondani, hogy csak az övé lehet? Gyors, mint a madár, célratörő, mint a nyílvessző, önfejű és parancsoló (persze, emlékeztette magát Lily, én csak a nőkhöz való viszonyára gondolok, sokkal fiatalabb vagyok nála, jelentéktelen senki, s a Brompton Road környékén lakom). Hálószobaablakokat nyitogat. Ajtókat csuk be (így próbált Lily ráhangolódni Mrs. Ramsayre). Ha késő éjjel érkezik haza, halkan bekopogtat valamelyik háló ablakán öreg prémbundájában (mert mindig ez szolgált szépsége rögtönzött, de találó keretéül), megjelenít valami történetet – hogyan vesztette el Charles Tansley az esernyőjét, hogy szipog és fújtat Carmichael, hogyan emlegeti Bankes a növényi sók hiányát. Mindezt remekül alakítja Mrs. Ramsay, sőt epésen túlozza is; és az ajtó felé tartva, mintha mennie kellene – hiszen hajnalodik, kel a nap –, félig visszafordulva, bizalmasabban, de még mindig nevetve bizonygatja, hogy neki, Mintának, mindnyájuknak férjhez kell menniük, mert az egész földkerekségen – bármilyen babérokkal halmozzák is el (Mrs. Ramsay fikarcnyira sem becsüli művészetét), bármilyen győzelmeket arasson is (Mrs. Ramsaynek bizonyára kijutott belőlük), ilyenkor elkomorodik, szomorú, visszaül helyére – ez sehol sem lehet vita tárgya; egy hajadon nő (egy pillanatra könnyedén megfogta Lily kezét), egy hajadon nő az élet legjobb részét szalasztja el. A ház szinte tele van alvó gyermekekkel és Mrs. Ramsay virrasztásával, ernyőzött lámpákkal és szabályos lélegzéssel.

De hát neki megvan az apja, az otthona, mondhatná Lily, sőt, ha lenne bátorsága hozzá, művész is. De mindez olyan jelentéktelennek, oly szűziesnek látszott a másikkal összehasonlítva. És mégis, amint fogyott az éjszaka, és fehér fények jelentek meg a függönyökön, sőt, már egy-egy madár is csiripelni kezdett a kertben, összeszedte lankadó bátorságát, bizonygatni kezdte, hogy ő kivétel az egyetemes törvény alól, védte az ügyét, kijelentette, hogy szeret egyedül lenni, magának élni, ő nem házasságra született, és akkor szembe kellett néznie a páratlanul komoly tekintettel, szembe kellett néznie Mrs. Ramsay egyszerű meggyőződésével (és ilyenkor úgy érezte magát, mint egy gyerek), hogy az ő kedves Lilyje, az ő kis Briskje, bolond. Azután, tisztán emlékezett rá, Mrs. Ramsay ölébe hajtotta fejét, és nevetett, nevetett, nevetett, és nevetett, majdnem hisztérikusan, arra a gondolatra, hogy Mrs. Ramsay rendíthetetlen nyugalommal uralkodik sorsok felett, melyeket képtelen megérteni. S ott ült egyszerűen, komolyan. Lily már kijózanodott – (íme, a fél kesztyű gyűrött ujja). Milyen szentélyekbe hatol be az ember?! Lily Briscoe végre feltekintett, és ott ült Mrs. Ramsay, nem tudta, hogy ő az oka Lily kacagásának, még mindig úgy, mint aki mindeneknek ura, de már az önkényesség minden nyoma nélkül, helyette valami tiszta űr fogta körül – a hold mellett alvó kis égdarab –, ahonnan a felhők elvonultak.

Bölcsesség volt ez? Tudás? Vagy újra csak a szépség csalóka játéka, mely képzeteinket félúton az igazság felé aranyhálóba kergeti? Vagy valami olyan titkot zár magába Mrs. Ramsay, amelyre Lily Briscoe hite szerint feltétlenül szüksége van az embernek, hogy a világ egyáltalán létezzék? Mindenki nem élhet olyan rendezetlen és bizonytalan körülmények között, mint ő. Ha tudnánk valamit, elmondhatnánk valakinek? A padlón ülve, olyan szorosan simult Mrs. Ramsayhez, amennyire csak lehetett, átfogta térdét, és mosolygott a gondolatra, hogy Mrs. Ramsay sohasem sejti meg az okát ennek a szorításnak; elképzelte, hogy annak az asszonynak a szívkamráiban, akinek a testéhez ér, mint a királysírok kincseskamráiban, táblácskák állnak szent feliratokkal, amelyek, ha el tudná olvasni őket valaki, mindent megmagyaráznának nekünk; de nem lesznek soha feltárta, nem kerülnek soha nyilvánosságra. Milyen módot ismer a szeretet vagy a furfang, amellyel bejuthatnánk ezekbe a titkos kamrácskákba? Van-e lehetőség arra, hogy, mint az egy kancsóba öntött folyadékok, szétbonthatatlanul egyek és azonosak legyünk az imádott tárggyal? El tudja ezt érni a test vagy a lélek, finoman keveredve a szív vagy az agy bonyolultan tekervényes útvesztőiben? Az, hogy szeretik egymást, mint közönségesen mondják, eggyé tudja-e őt forrasztani Mrs. Ramsayvel? Mert nem tudásra, hanem eggyé válásra vágyott, nem emléktáblák felirataira, semmi olyanra, ami ismert emberi nyelven közölhető, csak meghittségre, ami maga a tudás, gondolta, fejét Mrs. Ramsay térdére hajtva.

Nem történt semmi, semmi! Semmi, miközben fejét Mrs. Ramsay térdére hajtotta. És mégis tudta, hogy tudás és bölcsesség van fölhalmozva Mrs. Ramsay szívében. Hogy tudunk meg, kérdezte önmagától, ezt vagy azt az emberekről, akik oly erős pecséttel vannak lezárva? Csak mint a méhek a keserédes illatok csábító varázsára, melyet nyelv nem ízlelhet, ujj nem tapinthat, felkeressük a kupola alakú kaptárt, magunkban bejárjuk e földi terek légtengereit, azután ismét körülzümmögjük a kupola alakú kaptárakat, az embereket. Mrs. Ramsay felállt. Lily is. Mrs. Ramsay elment. Napokig ott lebegett még körülötte, mint álom után valami alig elemezhető változás azokban, akikről álmodtunk, élénkebben, mint bármi, amit mondott, a zümmögés, és hogy a fonott karosszékében ült, a társalgó nyitott ajtaja előtt, Lily képzeletében magasztos alakja volt; kupola formájú.

Ez az álomsugár együtt haladt a Bankesével Mrs. Ramsay felé, aki Jamesszel a térdén olvasott. De míg Lily még egyre csak nézett, Bankes cselekedett. Feltette szemüvegét. Hátralépett. Felemelte kezét. Kicsit összehúzta világoskék szemét, mikor Lily felriadt, s látva, hogy Bankes mire készül, összerezzent, mint a kutya az ütésre emelt kéz láttán. Le akarta kapni képét az állványról, de aztán azt mondta magában: Meg kell lennie. Összeszedte magát, hogy kiállja a szörnyű megpróbáltatást: valaki a festményét nézi. Valakinek látnia kell, mondta, valakinek látnia kell. És ha már látnia kell valakinek, Bankes kevésbé riasztó, mint más. De hogy valaki más szeme lássa harminchárom évének lecsapódását, egész életének eredményét, összevegyítve valami titkosabbal, mint amiről valaha is beszélt, vagy amit valaha is elárult az idők folyamán, nagy gyötrelem volt számára. És végtelen izgalom is.

Semmi sem történhetett volna hűvösebben és megfontoltabban. Bankes elővette zsebkését, s megérintette csontnyelével a képet. Mit akar kifejezni Lily azzal az „éppen csak odavetett”, háromszögletű bíbor folttal, kérdezte.

Mrs. Ramsayt, amint Jamesnek olvas, felelte Lily. Előre tudta Bankes ellenvetését – ezt senki nem láthatja emberi alaknak. Csakhogy ő nem is törekedett hasonlóságra, válaszolta. Miért festette hát őket a képre mégis, kérdezte Bankes. Miért is? – csak azért, mert ott az a sarok egészen világos volt, s ő úgy érezte, hogy ott valami sötét foltra van szükség. Mr. Bankest érdekelte a dolog, bármilyen egyszerű, nyilvánvaló, közhelyszerű volt is. Tehát anya és gyermeke – köztisztelet tárgyai, és adott esetben az anya szépsége – leegyszerűsíthető, tiszteletlenség nélkül, valamiféle bíbor árnnyá, elmélkedett.

Csakhogy a kép nem őket ábrázolja, felelte Lily. Legalábbis nem Bankes értelmezésében. Vannak másféle értelmezési módok is, amelyekkel kifejezheti az ember irántuk érzett tiszteletét. Például itt egy kis fénnyel, ott egy kis árnyékkal. Az ő tisztelete ilyen formában nyilvánult meg, ha ugyan, mint bizonytalanul feltételezte, egy képnek feltétlenül tiszteletadásnak kell lennie. Anya és gyermeke tiszteletlenség nélkül leegyszerűsíthető bíbor árnyakká. Ha az egyik ponton fény van, a másikon árnyékra van szükség. Bankes elgondolkozott. Érdekelte a kérdés. Tudományosan teljes jóhiszeműséggel elfogadta. De az igazság az, hogy ő szívvel-lélekkel a másik párton van. Szalonjában a legnagyobb képe, melyet festők dicsértek, és többre értékeltek, mint amennyit fizetett érte, Kennet-parti virágzó cseresznyefákat ábrázol. Mézesheteit a Kennet partján töltötte. Lilynek el kell mennie hozzá, és látnia kell azt a képet, mondta. Most azonban hozzáfogott, szemüvegét homlokára tolva, a kép tudományos vizsgálatához. A foltok, a fények és árnyékok viszonya a kérdés, mellyel, az igazat megvallva, korábban nem foglalkozott, és örülne, ha Lily megmagyarázná. Mit is akart kifejezni? Azzal az eléjük táruló jelenetre mutatott. Lily odanézett, de nem tudta megmondani, mit akart kifejezni; ő maga sem látta, amit ki akar fejezni, ha nem volt ecset a kezében. Újra szokott festő pózába helyezkedett, a maga szórakozott módján, kifejezéstelen tekintettel, minden nőiességét alávetve valami általánosabbnak. Ily módon ismét hatása alá került annak a látomásnak, mely egyszer már tisztán megjelent előtte, most azonban tapogatóznia kellett sövények és házak, anyák és gyermekek között – hogy megtalálja képét. Eszébe jutott, hogy mennyit töprengett, hogyan kösse össze a jobb oldali foltot a bal oldalival. Megtehette volna egy átlós ág vonalával, így; vagy betölthette volna az üres előteret valamivel (esetleg Jamesszel), például így. Csakhogy akkor fennáll az a veszély, hogy esetleg megtöri az egész kép egységét. Elhallgatott, nem akarta untatni Bankest; könnyedén levette a képet az állványról.

De már látták a képet, elvették tőle. Ez a férfi osztozott vele valamiben, ami mélységesen csak az övé volt. És köszönetét mondott Mr. Ramsaynek és Mrs. Ramsaynek mindenért: időért, helyért; elismerte a világ hatalmát, melyet nem sejtett: végigsétálhat rajta az ember, mint egy hosszú képtáron, nem egyedül, hanem valakivel, kart karba öltve – a legfurcsább és a legfelemelőbb érzés az égvilágon. A szükségesnél erősebben kattintottá be festékesdoboza zárát, és e kattanás zaja mintha örökre körülvette volna a dobozt, a gyepet, Mr. Bankest és azt a kis vadócot, Camet, aki éppen akkor száguldott el mellettük.

10

Mert Cam hajszálnyira húzott el a festőállvány mellett; sem Bankes, sem Lily Briscoe kedvéért nem állott volna meg, bár Bankes, aki mindig leánygyermeket szeretett volna, kinyújtotta feléje kezét; nem állt meg apja mellett sem, akitől ugyancsak hajszálnyira surrant el. Anyja rászólt – Cam, állj meg egy pillanatra! –, amint el viharzott mellette, mint a madár, nyíl vagy puskagolyó; ki lőtte ki, milyen vágy űzi, milyen cél felé, ki tudná megmondani? Mi lehet az, mi lehet?, tűnődött Mrs. Ramsay, miközben leányát figyelte. Talán valami látomás – egy kagyló, kocsi vagy a sövény túloldalán elterülő tündérkirályság víziója; vagy lehetne a száguldás mámora; ki tudja? De mikor Mrs. Ramsay másodszor is nevén szólította, a lövedék feleúton lecsapott, és Cam, egy falevelet szakítva útközben, anyjához ballagott.

Vajon miről ábrándozik?, tűnődött Mrs. Ramsay, most, hogy előtte állt, elmerülten, annyira elfoglalva gondolatával, hogy anyjának kétszer kellett elismételni neki az üzenetet: – Kérdezd meg Mildredtől, hogy Andrew, Miss Doyle és Mr. Rayley hazajött-e már. – Szavai mintha kútba hullottak volna, ahol, még ha tiszta is a víz, annyira eltorzulnak, mire leérnek, hogy a jó ég tudja, milyen gyűrűket vetnek a gyermek agyában. Milyen üzenetet ad át vajon Cam a szakácsnőnek?, tűnődött Mrs. Ramsay. Türelmes várakozás után végig kellett hallgatnia, hogy van a konyhában egy vörös képű öregasszony, levest iszik egy csészéből; de végül is papagájtermészetű, fecsegő lányától sikerült elég pontosan megtudnia, mit mondott Mildred. Cam egyik lábáról a másikra állva, monoton hangon elismételte a szakácsnő szavait: – Még nem jöttek haza, és mondtam Ellennek, hogy szedje le az uzsonnaasztalt.

Minta Doyle és Paul Rayley tehát még nem jött haza. Ez, gondolta Mrs. Ramsay, csak egyet jelenthet. A leánynak el kell fogadnia a fiút, vagy vissza kell utasítania. Az, hogy ebéd után sétálni mentek, még ha Andrew velük volt is, mi mást jelenthetne, mint azt, hogy Minta döntött, és helyesen (Mrs. Ramsay nagyon, nagyon szerette Mintát); elfogadja azt a rendes fiút, aki, lehet, hogy nem lángész, de végül is, gondolta Mrs. Ramsay, ráeszmélve, hogy James noszogatja, olvassa tovább a mesét, szíve szerint ő is sokkal jobban szereti a tökfilkókat az értekezéseket gyártó, okos embereknél; például Charles Tansley-nél. Bárhogy is, azóta biztosan megtörtént a döntés.

De olvasott: – Másnap reggel az asszony ébredt fel először; éppen hajnal volt, és ágyából láthatta az előtte elterülő, szép vidéket. Az ura még nyújtózkodott…

Hogyan is jelenthetné ki Minta most már, hogy nem kell neki a fiú? Ezt nem teheti, ha beleegyezett abba, hogy egész délutánokat kettesben andalogjanak a környéken – mert Andrew biztosan a rákjai után kószál –, de lehet, hogy Nancy is velük volt. Megpróbálta maga elé képzelni őket, amint ebéd után ott állnak a hallajtóban, nézik az eget, találgatják, milyen idő lesz, s ő megszólal, részben, hogy leplezze zavarukat, részben, hogy bátorítsa őket a kiruccanásra (mert rokonszenves volt neki Paul): – Sehol egy felhő a láthatáron –, mire a kis Charles Tansley, aki utánuk kullogott, gúnyosan kuncogni kezdett. De Mrs. Ramsay szándékosan tette ezt a kijelentést. Hogy Nancy velük van-e vagy sem, ebben nem biztos, most, hogy lelki szemei előtt egyikről a másikra tekint.

Tovább olvasott: – „Hallod-e, asszony? – kérdezte az ember. – Miért lennénk mi uralkodók? Én nem akarok király lenni”. „Jól van – mondta az asszony –, ha te nem akarsz király lenni, majd leszek én; menj el a halak királyához, mert én király akarok lenni.”

– Vagy ki, vagy be, Cam – szólt oda leányának Mrs. Ramsay, mert tudta, hogy Camet csak a halak királya érdekli, s egy perc múlva elkezd izegni-mozogni s Jamesszel civakodni, mint rendesen. Cam elviharzott, mintha puskából lőtték volna ki. Mrs. Ramsay megkönnyebbülten tovább olvasott, mert neki is tetszett a mese, és jól érezték magukat egymás társaságában.

– S amikor az ember a tengerhez ért, az egészen sötétszürke volt, a víz magas hullámokat vetett, és orrfacsaró szagot árasztott. Aztán az ember odament, megállt a parton, és így szólt:

Halkirály, halkirály, ura tengereknek!

Tehozzád beszélek, hallgass engemet meg:

Az a jó Ilsabil, feleségem küldött,

Akaratát mondom helyette mint küldött.

„Jól van, mit akar hát asszonyod?” – kérdezte a halak királya.

S most hol lehetnek?, tűnődött Mrs. Ramsay, aki egész könnyen olvasott és töprengett egyidejűleg, mert a halász és felesége meséje olyan volt, mint a dallamot kísérő basszus, mely időnként váratlanul felbukkan egy melódiában. S mikor mondja meg Mintának? Ha semmi sem történt, komolyan kell beszélnie vele. Mert nem csatangolhat csak úgy a környéken, még ha Nancy velük van is (újra megpróbálta, sikertelenül, maga elé képzelni alakjukat, amint lefelé mennek az ösvényen, és megszámolni őket). Felelősséggel tartozik Minta szüleinek – Bagolynak meg Piszkavasnak, ő nevezte el így őket, villant az agyába olvasás közben. Bagoly meg Piszkavas – igen, bántaná őket, ha hallanák, és biztosan meghallják, hogy Mintát, mikor Ramsay éknél vendégeskedett, látták stb., stb., stb. „Parókát viselt a képviselőházban, és felesége méltó segítőtársa volt az estélyükön”, ismételgette, ezzel a mondattal halászva ki most őket emlékezetéből. Egy fogadásról hazafelé jövet gondolta ki, hogy férjét szórakoztassa vele. Istenem, istenem, gondolta Mrs. Ramsay, honnan vették ezt a tőlük annyira elütő gyermeket, ezt a pajkos kis Mintát, akinek örökké lyukas a harisnyája? Ugyan hogy tud élni abban a szörnyű környezetben, ahol a szobalány állandóan a homokot söpri a papagáj után, és a társalgás csaknem kizárólag e madár – talán érdekes, de mindenesetre kisszámú – hőstetteire korlátozódik? Természetesen hívogatták Mintát ebédre, uzsonnára, vacsorára, sőt, meghívták, hogy maradjon Finlayben, ami némi súrlódást is okozott közte és a leány anyja, Bagoly között; gyakoribbak lettek a látogatások, több a beszéd meg a takarítás, s végezetül annyi hazugságot hallott papagájokról, hogy elege volt belőle egész életére (így mondta akkor, éjszaka férjének az estélyről hazajövet). Bárhogy is volt, Minta eljött… Igen, eljött, gondolta Mrs. Ramsay, érezve, hogy van valami tüske gondolatai kuszaságában. Ahogy jobban belegondolt, úgy találta, hogy ez a következő: egy asszony egyszer azzal vádolta őt, hogy „megfosztja az anyát leánya szeretetétől”; Mrs. Doyle szavai is erre a vádra emlékeztették. Uralkodni akar, szeret beleavatkozni mások ügyeibe, azt akarja, hogy az emberek kívánsága szerint cselekedjenek – ezzel vádolták, és ezt nagyon igazságtalannak tartotta. Tehet ő arról, hogy „ilyennek” látszik? Senki sem vádolhatja azzal, hogy hatalmaskodik. Gyakran szégyelli kopottságát. Nem uralkodni vágyó, nem is zsarnoki. Igazabbak lehettek volna a vádak a kórházakkal, tejcsarnokokkal vagy a csatornázással kapcsolatban. Ha ezekről a dolgokról volt szó, szenvedélyes lett, és ha módja lett volna rá, gallérjuknál fogva ragadja meg az embereket, hogy kinyissa szemüket. Nincs kórház az egész szigeten. Szégyen. A tej, melyet Londonban házhoz szállítva kap az ember, itt a szó szoros értelmében barna a piszoktól. Rendeletekkel kellene ezt az állapotot megszüntetni. Egy mintatejcsarnok és egy kórház; ezt a két dolgot szeretné létrehozni. De hogyan? Ennyi gyerekkel a nyakán? Mire felnőnek, s mind iskolások lesznek, talán lesz rá ideje.

Csakhogy nem vágyott arra, hogy James vagy akár Cam egy nappal is idősebb legyen. Ezt a kettőt örökké ilyennek szerette volna megtartani, mint amilyenek most: a kópéság démonainak; az öröm angyalainak; soha ne kelljen látnia, hogy válnak hosszú lábú szörnyetegekké. Semmi sem kárpótolná őt e veszteségért. Most, hogy éppen azt olvasta Jamesnek: „üstdobokkal és trombitákkal a sok katona”, kisfia szeme elsötétült, és Mrs. Ramsay azt gondolta, miért kell felnőniük s elveszíteniük mindezt. James a legtehetségesebb és legérzékenyebb gyermeke. De valamennyi ígéretes, Prue igazi angyal a többiekkel szemben, és néha, különösen este, mint most is, lélegzet-elállítóan szép. Andrew még férje szerint is rendkívüli matematikai tehetség. Nancy és Roger, most még kis vadócok, naphosszat a környéken csatangolnak. Ami Rose-t illeti, szája túl nagy, de csodálatos kézügyessége van. Ha maskarádét játszottak, mindig Rose készítette ruháikat; különösen kedvelte az asztal feldíszítését, virágok elrendezését a vázákban, de ügyesen megcsinált minden mást, ami adódott. Mrs. Ramsay nem szerette, hogy Jasper madarakra lövöldöz; de ez csak átmeneti állapot, ilyesmin mindenki átesik. Miért kell ilyen gyorsan felnőniük, tűnődött, állát James fejéhez szorítva. Miért kell iskolába járniuk? Szerette volna, ha mindig van egy kis ölben ülő gyermeke. Akkor volt a legboldogabb, ha karjában tarthatott egyet. Ilyenkor mondhatták róla, hogy zsarnok, hogy uralkodni vágyó, hatalmaskodó, ha úgy tetszett nekik; bánta is ő! És ajkával kisfia haját érintve arra gondolt, hogy James nem lesz többé soha ilyen boldog. De rögtön abba is hagyta merengését, mert eszébe jutott, hogy dühítené férjét, ha ilyesmit mondana neki. Pedig ez az igazság. Most boldogabbak a gyermekei, mint valaha is lesznek az életben. Egy tízpennys teáskészlet napokra boldoggá teszi Camet. Hallja feje fölött vidám kacajukat és a lábdobogást, amint felébrednek. Lökdösődve jönnek le a lépcsőn. Aztán felpattan az ajtó, bejönnek, frissen, mint a rózsák, tágra nyílt szemmel, vidáman, mintha ez a bevonulásuk az ebédlőbe, reggelire, minden áldott nap valóságos esemény volna számukra; és így tovább, egyik dolog a másik után, reggeltől estig, míg csak fel nem megy hozzájuk elköszönni éjszakára, és ott nem találja őket ágyacskáikba fészkelve, mint cseresznyefákon vagy málnabokrokon a madarakat, még egyre mesélgetve jelentéktelen kis dolgokról, melyeket itt vagy ott hallottak, vagy a kertben találtak. Mindeniknek megvan a maga kis kincseskamrája… Azután lemegy a férjéhez, és azt kérdezi: – Miért kell felnőniük és mindezt elveszíteniük? Soha többé nem lesznek ilyen boldogok –, s férje dühbe gurul. – Mire való ez a komor életszemlélet? – kérdi. Nem okos dolog. Mert furcsa: és Mrs. Ramsay hisz neki; igaznak hiszi, hogy férje minden csüggedésével és komorságával boldogabb, alapjában véve bizakodóbb, mint ő. Nincs annyira kitéve az emberi gondoknak-bajoknak – talán ez az oka. Mindig visszatérhet munkájához. Nem mintha ő maga „pesszimista” volna, mint férje vádolja. Csak az életre gondol – az idő egy kis sávja jelenik meg szeme előtt, a maga ötven esztendeje. Itt van előtte – az élet. Élet: gondolja, de nem fejezi be gondolatát. Egy pillantást vet az életre, mert tiszta fogalma van róla, valóságos, egyéni, s ebben nem osztozik sem gyermekeivel, sem férjével. Valamiféle ügyletet bonyolítanak le; ő az egyik oldalon, az Élet a másikon; és ő mindig megpróbál fölébe kerekedni; néha elbeszélgetnek (mikor egyedül üldögél); voltak nagy békülési jelenetek, emlékszik rájuk, de legtöbbször, elég különös módon be kell vallania, úgy érzi, hogy amit életnek nevez, szörnyű, ellenséges, s gyorsan lecsap az emberre, ha lehetőséget ad rá. Itt vannak az örök problémák: szenvedés, halál, szegénység. Még itt is mindig akad egy-egy haldokló, rákos asszony. De mindezek ellenére azt mondja gyermekeinek: Végig kell csinálnotok. Kérlelhetetlenül ismételgeti ezt nyolc gyermekének (és ötven font lesz az üvegházi számla). Éppen azért, mert tudja, mi vár rájuk – szerelem, becsvágy és magányos nyomorúság kietlen helyeken –, s gyakran támad fel benne a gondolat: Miért kell felnőniük és mindezt elveszíteniök? Majd, kardját az élet felé villogtatva, azt mondja magában: ostobaság, nagyon boldogok lesznek. És ugyanakkor itt van ő, töpreng, megint kicsit baljóslatúnak érzi az életet, miközben Mintát összeházasítja Paul Rayleyvel, mert akármit érez is a maga dolgáról, tapasztalatainak nem kell szükségszerűen megtörténniök mindenkivel (nem nevezi meg még magában sem őket); valami hajszolja, tudja, hogy túl gyorsan, mintha számára is menekülés volna, azt mondja: Az embereknek meg kell házasodniok, kell hogy legyenek gyermekeik.

Vajon tévedett-e az ügyben, kérdezi önmagától, átgondolva az utóbbi egy-két héten tanúsított magatartását, eltöpreng rajta, nem befolyásolta-e Mintát, aki még csak huszonnégy éves, hogy döntsön. Kényelmetlenül érzi magát. Nem nevetett-e a dolgon? Nem feledkezett-e meg ismét róla, milyen hatással van az emberekre? A házassághoz sok tulajdonság szükséges (és ötven font lesz az üvegházi számla); először is – nem kell megneveznie, az lényeges. Ez az ő házasságukban megvan. De megvan-e a fiataloknál is?

– Azután felhúzta nadrágját, s elfutott, mint egy őrült – olvasta. – De odakünn olyan nagy vihar dühöngött, és olyan erős szél fújt, hogy alig tudott megállni a lábán; házak omlottak össze, fák dőltek ki, a hegyek megremegtek; sziklák gördültek a tengerbe, az ég szurokfekete lett, dörgött és villámlott, a tenger fekete hullámaiban olyan magasra csapott, mint a templomtornyok és hegyek, fehér tajtékkal tarajukon.

Lapozott egyet, már csak néhány sor volt hátra, befejezi hát a mesét, bár elmúlt a lefekvés ideje. Későre jár. Látta a kert megvilágításán. A virágok világító fehér foltjai s a levelek komor szürke színe összeesküdtek ellene, hogy nyugtalanságot keltsenek szívében. Először nem akart rágondolni. De aztán eszébe jutott: Paul, Minta és Andrew még nem jött haza. Ismét maga elé idézte a kis társaságot a teraszon, a hallajtó előtt, amint az eget kémlelik. Andrew vitte a hálóját meg a kosarát, tehát rákászni készült. Elszakad a többiektől, kimászik egy sziklára. Hazafelé csak egyesével, libasorban jöhetnek a keskeny ösvények valamelyikén, a szikla fölött, s valamelyikük megcsúszhat. Talán Andrew, lezuhanhat és összezúzhatja magát. Közben teljesen besötétedett.

De vigyázott, hogy hangja el ne árulja nyugtalanságát, miközben befejezte a mesét, becsukta a könyvet, s az utolsó szavakat, mintha maga találta volna ki, James szemébe nézve mondta: – És még most is élnek, ha meg nem haltak.

– Ezzel vége – mondta, és látta, hogyan hal el fia szemében az érdeklődés a mese iránt, és foglalja el a helyét valami más, valami tűnődő, halvány csillanás, mint egy fénysugár tükröződése, mely egyszerre készteti látomásra és ámulásra. Megfordult, keresztülnézett az öblön, és lám, a hullámok fölött szabályos időközökben megvillant előbb két gyors, majd egy hosszú, elnyújtott fénysugár a világítótoronyból. Kivilágították.

James egy pillanat múlva megkérdezi: – Megyünk a világítótoronyhoz? – S azt kell válaszolnia: – Nem, holnap nem, azt mondja édesapád. – Szerencsére Mildred jött a gyerekekért, és a nagy nyüzsgés elfoglalta őket. De James állandóan visszapillantgatott, miközben Mildred kivitte, és az anyja tudta, mire gondol: nem megyünk holnap a világítótoronyhoz, ő meg arra gondolt, hogy a fiú egész életében emlékezni fog erre.

11

Nem, gondolta, miközben összeszedte a képeket, melyeket kisfia kivágott – egy hűtőszekrényt, egy fűnyírógépet, egy estélyi ruhás urat-, a gyerekek sosem felejtenek. Ezért olyan fontos, hogy mit teszünk vagy mondunk. Milyen megkönnyebbülés, hogy lefeküdtek. Most már nem kell törődnie senkivel sem.

Magában lehet, egyedül. S mostanában erre gyakran van szüksége – hogy gondolkozzék. Hogy ne kelljen beszélnie, egyedül legyen. Az egész lét, minden, amit teszünk, dallamos, ragyogó, lelkesítő, elillan, s ünnepélyes érzéssel önmagunkká, legigazibb lényünkké zsugorodunk, a sötétség ék alakú, mások számára láthatatlan magvává. Bár tovább kötött, és egyenes derékkal ült, így érezte igazán önmagát. S ez az énje, megszabadulva kötelékeitől, a legkülönösebb kalandokba bocsátkozhatott. Ha az élet egy pillanatra alámerül, élményeink határa korlátlannak látszik. S ez a kimeríthetetlen forrás mindenki számára bármikor rendelkezésre áll. ő, Lily, Augustus Carmichael; egyikük éppúgy, mint a másik, feltétlenül érzi, hogy egész lényünk, úgy, ahogy vagyunk, mindaz, amiről ránk ismernek, gyerekes. A felszín alatt minden sötét, bizonytalan és feneketlenül mély. Olykor azonban a felszínre emelkedünk, és így látnak bennünket. Látóhatárát szinte a végtelennek érezte. Benne voltak mindazok a helyek, ahol sose járt; az indiai síkságok; Róma, ahol, úgy érezte, egy templom vastag bőrfüggönyét húzza félre. A sötétségnek ez a magva bárhová eljuthat, mert senki sem látja. Nem lehet megállítani, gondolta ujjongva. Szabadságot ad, békét, és ami a legörvendetesebb, önmagunk összegezését, pihenőt az állandóság állapotában.

Nem mintha sohasem találnánk pihenőt (most egy ügyes hurkot csinált tűjével), de az igazi: a sötétség ék alakú magva. Aki elveszti személyiségét, elveszti vele a nyugtalanságot, a rohanást, mozgást; amikor a dolgok így összeálltak ebben a békében, ebben a nyugalomban, ebben az örökkévalóságban, mindig ajkára szökött valamiféle diadalittas kiáltás: győzött az élet felett. S elidőzve e gondolatnál – kinézett, és tekintete találkozott a világítótorony fénysugarával, azzal a hosszú, mozdulatlan sugárral, a három közül az utolsóval, mely az ő sugara volt. Mert ha ilyenkor, ilyen hangulatban elnézte e sugarakat, önkéntelenül választott egyet magának közülük. És ez, ez a hosszú, mozdulatlan sugár az ő sugara volt. Gyakran rádöbbent, hogy ül és figyel, ül és figyel, kézimunkája a kezében, míg végül azonosult azzal, amit figyelt – például ezzel a fénysugárral, és rövid kis mondatok tolultak az ajkára agya mélyéről: a gyerekek nem felejtenek, a gyerekek nem felejtenek – ezeket ismételgette, és hozzátette: Vége lesz, vége lesz. Eljön, eljön, s hirtelen hozzáfűzte: Mindnyájan az Úr kezében vagyunk.

De rögtön bosszús is lett, hogy ilyet mondott. Ki mondta? Nem ő; csapdába került, s kimondott valamit, amit nem volt szándékában kimondani. Elnézett kötése fölött, és találkozott a harmadik sugárral, és úgy érezte, mintha önnön tekintetével találkoznék; kutatott, ahogyan csak egy magányos ember képes kutatni a szívében-lelkében; kiirtva belőle minden hazugságot. Önmagát dicsőítette, mikor a fénysugarat dicsőítette, hiúság nélkül, mert komoly volt, kutató és szép, mint az a fénysugár. Különös, gondolta, hogyan fordul az ember, ha egyedül van, a dolgok, az élettelen tárgyak felé, a fák, folyók, virágok felé; mintha kifejeznék az embert, mintha eggyé válnának vele, mintha ismernék, bizonyos értelemben mintha azonosak volnának vele; olyan ésszerűtlen gyengédséget érzett irántuk (nézte azt a hosszú, mozdulatlan fénypászmát), mint önmaga iránt. Felemelkedett, és nézte, nézte – kezében megállt a kötőtű –, felbodrozódik lelke padlatáról, legbensőbb lénye titkos mélyéről valamiféle köd, mint valami menyasszony, hogy szerelmesével találkozzék.

Mi mondatta vele, hogy: Az Úr kezében vagyunk?, töprengett. Felbosszantotta, felingerelte az igazságok közé becsúszott hamisság. Újra kötni kezdett. Hogy tudná bármiféle Úr megteremteni ezt a világot?, kérdezte önmagától. Értelmével mindig felfogta a tényt, hogy nincs ésszerűség, rend, igazság, csak szenvedés, halál, nyomorúság. Tudta: nincs olyan alávaló árulás, amit a világ el ne követne. Tudta: nincs tartós boldogság. Elszántan, határozottan kötött tovább, kissé lebiggyesztve ajkát, és anélkül, hogy tudatában lett volna, arcvonásai a szokásává lett szigorúság olyan pózába merevedtek, hogy mikor férje elhaladt mellette, bár éppen azon kuncogott, hogy Hume, a filozófus mértéktelenül elhízott, és nem tudott kievickélni az ingoványból, észre kellett vennie felesége szépségének szívhez szóló komolyságát. Ez elszomorította, fájt neki, hogy az asszony távol él az ő világától, és érezte, amint elhaladt mellette, hogy nem tudja megoltalmazni, és mire a sövényhez ért, elszomorodott. Semmit sem tehet, amivel segíthetne rajta. Mellette kell állnia és vigyáznia reá. Ugyanakkor pokolian igaz volt, hogy csak megnehezítette felesége számára a dolgokat. Ingerlékeny volt és érzékeny. Kihozta sodrából a világítótorony. Belenézett a sövény kuszaságába, sötétjébe.

Mrs. Ramsay úgy érezte, hogy az ember sohasem szabadul szívesen magányából, ha valami véletlen, hang vagy látvány szakítja ki onnan. Hallgatózott, de teljes volt a csend; a krikettnek vége, a gyerekek fürdenek; csak a tenger zúgása hallatszott; abbahagyta a kötést, egy darabig csak lógatta kezében a hosszú, vörösesbarna harisnyát. Újra látta a fényt. Mint amikor felébredünk, és megváltoznak viszonyaink, kissé ironikusan és kérdőn nézte a mozdulatlan fénysugarat, a könyörtelent, irgalmatlant, amely oly sokat és oly keveset jelentett számára, és mindig jelen volt. (Éjszakánként felébredve látta, amint ágya fölött a padlóra vetődik.) De mégis, akárhogy is vélekedett róla, elragadtatással és megbűvölten figyelte, mintha a sugár ezüstös ujjaival valami lepecsételt palackot simogatna agyában, és mintha a palack feltörése gyönyörrel árasztaná el; ismerte a boldogságot, a tökéletes boldogságot, a végtelen boldogságot; a sugár ragyogóbban ezüstözte be a szilaj hullámokat, amint a nappali világosság elhalványult; a tenger elvesztette kék színét, citromsárga hullámokban hömpölygött, amelyek behorpadtak, kidomborodtak, felduzzadtak és megtörtek a parton; az öröm révülete csillant fel a szemében, a tiszta gyönyör hullámai borították el lelke padlatát, és úgy érezte: Elég! Elég!

Férje megfordult, és ránézett. Ó, milyen bájos, bájosabb, mint valaha, gondolta. De nem tudott szólni hozzá. Nem tudta volna háborítani. Pedig nagyon szeretett volna beszélni vele most, hogy James már nem volt ott, és az asszony végre egyedül maradt, de elhatározta, hogy nem, nem zavarja. Mrs. Ramsay bezárkózott férje elől szépségébe, szomorúságába. A férfi hagyta, s szó nélkül elment mellette, noha bántotta, sértette felesége tartózkodása, hogy nem tudja elérni, és semmivel sem tud segíteni rajta. És újra szó nélkül ment volna el mellette, ha az asszony éppen abban a pillanatban szabad akaratából meg nem adja neki azt, amiről tudta, hogy férje sohase kérné, megszólította, levette a zöld sálat a képkeretről, és odament hozzá, mert tudta, hogy férje nagyon szeretné oltalmazni.

12

Vállára terítette a zöld sálat, és belekarolt férjébe. Olyan nagyon szép, kezdett beszélni azonnal Kennedyről, a kertészről, olyan szörnyen csinos, hogy képtelen volna elbocsátani. A melegágy oldalához létra volt támasztva, kis gittdarabkák hevertek szanaszét, mert éppen javítani kezdték az üvegház tetejét. Igen, de mikor körüljárta férjével az épületet, érezte, hogy nyugtalansága tetőfokára ért. Már nyelve hegyén volt, hogy séta közben kimondja, „Ötven fontba fog kerülni”, de ehelyett, mert bátortalan volt pénzügyekben, Jasperről kezdett beszélni, hogy madarakra lövöldöz; férje azonnal megnyugtatja, hogy ez egy fiúnál természetes, és bízik benne, hogy nemsokára hasznosabb szórakozást talál magának. Férje olyan józan, olyan igazságos. Így aztán ezt mondta: – Igen, minden gyerek átesik ilyesmiken – aztán a nagy ágyásban lévő dáliákról beszélt, majd a jövő évi virágokról, s megkérdezte férjét, hallotta-e, hogyan csúfolják a gyerekek Charles Tansleyt. Ateistának nevezik, a kis ateistának. – Nem valami jó modorú alak – mondta Mr. Ramsay. – A legkevésbé sem – válaszolta a felesége.

Mrs. Ramsay kijelentette, szerinte legokosabb nem avatkozni bele a dologba, s közben azon tűnődött, volt-e értelme virághagymákat küldenie. Vajon elültették-e őket? – Meg kell írnia a disszertációját – mondta Mr. Ramsay. Ezt tudja, felelte Mrs. Ramsay. Férje egyébről sem beszélt. A disszertáció valakinek a valamire való hatásáról szól. – Ezzel kell foglalkoznia – mondta Mr. Ramsay. – Csak az ég szerelmére, bele ne szeressen Prue-ba – aggódott Mrs. Ramsay. Kitagadná, ha férjhez menne hozzá, jelentette ki Mr. Ramsay. Nem a dáliákra nézett, amelyek feleségét foglalkoztatták, hanem valahova messzebb. Nincs vele semmi baj, tette hozzá, és éppen folytatni akarta, hogy Tansley az egyetlen fiatalember Angliában, aki csodálja az ő… de nem mondta ki. Nem akart újra terhére lenni feleségének a könyveivel. Ezek a virágok szép példányok, nézett le a dáliákra, s észrevette, hogy némelyik piros, némelyik barna. Igen, de ezeket ő maga ültette, közölte az asszony. Az a kérdés, mi történik a hagymákkal, ha leküldi Kennedynek; vajon elülteti-e őket? Javíthatatlanul lusta, tette hozzá, amint tovább sétáltak. Ha egész nap ott őrzi az ember, maga is ásóval a kezében, néha rászánja magát, hogy valamit ő is csináljon. Így haladtak tovább a tűzpiros szalviák felé. Férje szemrehányást tett neki. Túlzásokra neveli lányait. Camilla nénje sokkal rosszabb volt, mint ő, jegyezte meg Mrs. Ramsay. – De Camilla nénédet soha senki sem tartotta az erény mintaképének, tudtommal – vágott vissza Mr. Ramsay. – A legszebb asszony volt, akit életemben láttam. – Valaki más volt az. – Prue sokkal szebb lesz nála – vélekedett Mrs. Ramsay. – Nem látszik rajta. – Egy darabig hallgattak. Az apa szerette volna Andrew-t komolyabb munkára fogni. Enélkül reménye sem lehet ösztöndíjra. – Ösztöndíjra! – kiáltott fel Mrs. Ramsay. Mr. Ramsay meggondolatlannak tartotta feleségét, amikor így nyilatkozott egy olyan komoly dologról, mint az ösztöndíj. Nagyon büszke lenne Andrew-ra, mondta, ha ösztöndíjat kapna. Mrs. Ramsay azt felelte, ugyanolyan büszke lenne rá akkor is, ha nem kapna. Ebben sohasem értettek egyet, de ez nem számított. Az asszonynak tetszett, hogy férje hisz az ösztöndíjban, férjének meg tetszett, hogy felesége minden körülmények között büszke Andrew-ra. Mrs. Ramsaynek hirtelen eszébe jutottak azok a keskeny kis ösvények a szakadékok szélén.

– Nincs még késő? – kérdezte Mrs. Ramsay. Még nem jöttek haza. Férje könnyedén felpattintotta zsebórája fedelét. Éppen hét óra múlt. Egy pillanatig nyitva tartotta zsebóráját. Elhatározta, hogy elmondja, amit a teraszon érzett. Először is nincs oka idegeskedésre. Andrew tud magára vigyázni. Azután el akarta mondani, hogy az imént, mikor a teraszon sétálgatott – ekkor kényelmetlen érzés fogta el: mintha betört volna felesége magányába, zárkózottságába, abba a tőle olyan távoli világba… De az asszony sürgette. Mit akart mondani, kérdezte, arra gondolva, hogy a kirándulásról lesz szó, a világítótoronyhoz, és hogy férjét bántja, hogy azt mondta: „Vigyen el az ördög.” De nem. Nem szereti, ha felesége olyan szomorú, mondta. Csak múló hangulat, tiltakozott az asszony kissé elpirulva. Mindketten kényelmetlenül érezték magukat, mintha azt sem tudták volna, hogy folytassák-e a sétát, vagy forduljanak vissza. Mrs. Ramsay elmondta, hogy mesét olvasott Jamesnek. Nem, abban nem voltak egyek, arról nem beszélgethettek.

Elértek a két izzó vörös szalviaágyas között lévő nyílásig, s újra felbukkant a világítótorony. De Mrs. Ramsay rá sem akart pillantani. Ha tudta volna, hogy férje figyeli, gondolta, nem ült volna olyan elmélázva. Gyűlölt mindent, ami arra emlékeztette, hogy ott ült, és mélázott. Ezért hátranézett, a városka felé. A fények úgy fodrozódtak és villóztak, mint ezüstös esőcsöppek a szélben. Minden szegénység, minden szenvedés csillogóvá változott, gondolta Mrs. Ramsay. A város, a kikötő és a hajók fényei káprázat szőtte hálóként lebegtek az égen, hogy emlékeztessenek valamire, ami elsüllyedt. Nos, ha nem tud osztozni felesége gondolataiban, mondta magában Mr. Ramsay, akkor megy tovább a maga útján, és folytatja elmélkedését Hume esetéről az ingovánnyal; nevetni szeretett volna. De először is, oktalanság aggódni Andrew miatt. Mikor ő olyan idős volt, mint Andrew, egész nap a határban csatangolt, egy darab kenyérrel a zsebében, és senki sem törődött vele, eszükbe se jutott, hogy lezuhanhat valami szikláról. Hangosan annyit mondott, hogy szeretne egy rövid, egynapos gyalogtúrára menni, ha szép marad az idő. Éppen elege van már Bankesből és Carmichaelből. Egy kis magányra vágyik. Felesége tudomásul vette. Mr. Ramsayt bosszantotta, hogy az asszony nem ellenkezik. Mrs. Ramsay tudta, hogy férje sohasem fog kirándulni. Nagyon öreg már ahhoz, hogy egész napos túrára menjen egy darab kenyérrel a zsebében. Mrs. Ramsay a fiai miatt aggódott, nem a férje miatt. Sok-sok évvel ezelőtt, amikor még nőtlen volt, gondolta a férfi, miközben ott állottak a tűzpiros szalviák között, végigtekintve az öblön, reggeltől estig gyalogolt, kenyeret és sajtot evett valami kocsmában. Tíz órát dolgozott együltében; egy öregasszony be-bedugta időnként a fejét, és megnézte a tüzet. Ezt a vidéket szerette a legjobban, a homokbuckákat, amelyek már a sötétségbe vesztek. Egész nap járhatott közöttük az ember anélkül, hogy egy lélekkel is találkozott volna. Alig akadt egy ház, egyetlen falu mérföldeken át. Magában töprenghetett mindenfélén. Akadtak is homokos partok, ahová senki sem vetődött el időtlen idők óta. A fókák felültek, és csodálkozva néztek rá. Néha arra gondolt, hogy ott, egy kis házban, egyedül – de abbahagyta, és felsóhajtott. Nincs hozzá joga. Nyolc gyermek apja, emlékeztette magát. Hitvány gazfickó és szörnyeteg lenne, ha bármin is változtatni kívánna. Andrew derekabb ember lesz, mint ő volt. Prue az anyja véleménye szerint gyönyörű. Ők majd ellenszegülnek az árnak. Alapjában véve szép teljesítmény – az ő nyolc gyermeke, ők a bizonyság rá, hogy mégsem volt ő olyan nagy ellensége ennek a szegény kis világegyetemnek; mert egy ilyen estén, mint ez, a homályba vesző földre tekintve értette meg, hogy ez a kis sziget szánalmasan parányi, s félig már el is nyelte a tenger.

– Szegény kis foltocska – mormolta sóhajtva.

A felesége meghallotta. Nagyon gyászos dolgokat mondott, de Mrs. Ramsay észrevette, hogy ha ezt nyíltan teszi, mindig derűsebb, mint egyébként. Ez az egész mondogatózás csak játék, gondolta, mert ha ő csak a felét mondta volna annak, amit a férje, már rég megölte volna magát.

Ez a mondogatózás bosszantotta Mrs. Ramsayt; s férjével tárgyilagos hangon közölte: tökéletesen szép az este. Aztán félig panaszosan, félig nevetve megkérdezte, miért sóhajtozik, mert kitalálta, mire gondolt a férje – ha nem házasodik meg, sokkal jobb könyveket írt volna.

Nem panaszkodik, felelte. Felesége tudta, hogy nem panaszkodott. Tudta, hogy nincs miért panaszkodnia. Mr. Ramsay megragadta az asszony kezét, ajkához emelte, és olyan hevesen csókolta meg, hogy könnyek szöktek az asszony szemébe, mire gyorsan elengedte.

Elfordultak az elébük táruló képtől, s kart karba öltve megindultak az ösvényen, melyen ezüstzöld, dárdalevelű virágok nőttek. Majdnem olyan a karja, mint egy fiatalemberé, vékony és izmos, gondolta örömmel Mrs. Ramsay, s még mindig milyen erős, bár már túl van a hatvanon, és milyen szenvedélyes és optimista, s milyen különös, hogy a borzalmak, noha tudomást vett róluk, nem verték le, hanem felvidították. Nem különös?, gondolta az asszony. Néha úgy látta, hogy férje egészen más, mint a többiek: vak és süket a hétköznapi dolgok iránt, de rendkívüli dolgok számára sasszeme van. Gyakran meglepte, milyen megértő. De észrevette a virágokat? Nem. Észrevette egy táj szépségét? Nem. Észrevette-e akár saját lánya szépségét, vagy hogy mi van a tányérján, puding vagy rósztbíf? Úgy ült köztük az asztalnál, mint aki álmodik. S az asszony félt, hogy az a szokása, hogy hangosan beszél, vagy verseket szaval, egyre inkább belérögződik. Néha kellemetlen volt.

Legjobb, legszebb, indulás!

Szegény Miss Giddings, mikor így rákiáltott, majd kiugrott a bőréből. De persze, Mrs. Ramsay, bár azonnal férje pártjára állt a világ minden ostoba Giddingsével szemben, persze, gondolta, miközben bizalmasan megszorította egy kicsit férje karját, jelezve, hogy túl gyorsan halad felfelé az emelkedőn, és neki meg kell állnia egy pillanatra, hogy megnézze, vajon nem friss vakondtúrások-e ott azok a parton; persze, gondolta, miközben lehajolt, az olyan nagy szellem, mint Ramsay, bizonyára minden tekintetben különbözik tőlünk. Minden nagy ember ilyen, akit eddig ismert, gondolta, miközben megállapította, hogy valószínűleg nyúl járt a kertben, és a fiatalok számára hasznos (bár az előadótermek légköre áporodott, s csaknem elviselhetetlenségig lehangoló) egyszerűen csak hallani vagy látni őt. De anélkül, hogy lelövöldöznénk a nyulakat, hogyan tudnánk őket távol tartani?, tűnődött. Lehet, hogy nyúl, lehet, hogy vakond. Valami mindenesetre tönkretette a primuláit. Mikor felnézett az égre, látta a keszeg fák fölött az első csillag szívverésének erőteljes lüktetését; szerette volna, ha férje is megnézi, benne ugyanis végtelen örömet keltett. De nem szólt neki. Férje sose nézett meg semmit. Ha meg is tette, csak annyit mondott: „Szegény kis világ”, szokásos sóhajával.

E pillanatban, hogy örömet szerezzen feleségének, azt mondta: – Nagyon szép – s úgy tett, mintha csodálná a virágokat. Felesége azonban tudta, hogy esze ágában sincs csodálni őket, sőt még azt sem veszi észre, hogy ott vannak. Csak örömöt akar szerezni neki. De nem Lily Briscoe sétálgat ott William Bankesszel? Rövidlátó szemével egy visszafelé haladó pár hátát fürkészte. Igen, ők azok. Nem azt jelenti ez, hogy összeházasodnak? De igen, feltétlenül! Milyen csodálatos gondolat! össze kell házasodniok!

13

Amszterdamban, mesélte Mr. Bankes, mialatt Lily Briscoe-val keresztülballagott a pázsiton, látta a Rembrandtokat. Járt Madridban. Sajnos nagypénteken, s a Prado zárva volt. Járt Rómában is. Miss Briscoe még nem járt Rómában? Ó, el kell mennie – csodálatos élménye lesz –, a Sixtus-kápolna; Michelangelo és Padova, a Giottóival. A felesége évekig betegeskedett, így aztán nem sokat láttak a világból.

Lily járt Brüsszelben, járt Párizsban, de csak röpke látogatást tett beteg nagynénjénél. Járt Drezdában; rengeteg képet nem látott; de, gondolta, talán jobb nem látni képeket, mert csak reménytelenül elégedetlenné teszik az embert saját munkájával.

Bankes szerint ez túlságosan messzire vezethet. Nem lehet mindenki Tiziano, sem Darwin; ugyanakkor kétségbe vonta, nem lehetnének-e vajon Darwinjaink vagy Tizianóink, ha nem volnánk ilyen szerények, mint amilyenek vagyunk. Lily bókolni szeretett volna neki; ön igazán nem szerény, Mr. Bankes, szerette volna mondani, de Bankes nem vágyott bókokra (a legtöbb férfi igen, gondolta a lány), és egy kicsit szégyellte is, amit érez, és nem szólt egy szót se, míg Bankes meg nem jegyezte, hogy amit mondott, a festészetre talán nem is vonatkozik. Akárhogy is van, mondta Lily, félretéve kis őszintétlenségét, ő tovább fest, mert érdekli a festészet. Igen, állapította meg Bankes, ő biztos benne, hogy Lily nem hagyja abba a festést, s amint a pázsit szélére értek, éppen azt kérdezte, nincsenek-e témaválasztási nehézségei Londonban, amikor megfordultak, és meglátták Ramsayéket. Ez hát a házasság, vélte Lily, egy férfi meg egy nő egy labdázó lányt figyel. Ezt akarta nekem Mrs. Ramsay valamelyik este elmesélni, gondolta. Mert Mrs. Ramsaynek zöld sál volt a nyakában, közel állt a férjéhez, s így nézték Prue és Jasper adogatását. És egyszerre jelentést nyertek, mint amikor valamilyen ismeretlen oknál fogva, talán éppen a földalattiból kilépve, vagy becsengetve egy ajtón, váratlanul jelentést nyernek az emberek, s jelképekké válnak, valaminek a képviselői lesznek, így váltak a házasság jelképeivé, férjjé, feleséggé, ahogy ott álltak, és nézelődtek az alkonyatban. Eztán egy pillanat múlva a jelképes körvonalak, melyek a valóságos alakokat transzcendentálissá tették, eltűntek, s mikor Lily és Bankes odaért hozzájuk, ismét Mr. és Mrs. Ramsay lett belőlük, akik gyermekeik adogatását figyelik. De még egy pillanatig – bár Mrs. Ramsay szokásos mosolyával üdvözölte őket (azt hiszi, hogy össze fogunk házasodni, gondolta Lily), s azt mondta: „Ma este győztem”, ami azt jelentette, hogy ez egyszer Bankes beleegyezett, hogy velük vacsorázik, és nem megy haza, pedig szakácsa otthon a szája íze szerint készíti a főzeléket –, még egy pillanatra uralkodott a szétszóródott dolgok, a tér s a felelőtlenség érzése, amint a labda a magasba repült, utánanéztek, szem elől tévesztették, és csak azt az egy csillagot látták, meg a fekete leplekkel bevont ágakat. A sötétedésben mindnyájan éles körvonalakkal rajzolódtak ki, éterivé váltak, s nagy távolságokra kerültek egymástól. Azután visszafelé nekilendülve a hatalmas térnek (mintha a dolgok valósága teljesen eltűnt volna), Prue teljes sebességgel nekik rohant, és ragyogóan fogta el magasan fenn a labdát a bal kezével, majd anyja kérdésére: – Nem jöttek még haza? – megtört a varázs. Mr. Ramsay úgy érezte, hogy most már nyugodtan nevethet Hume-on, aki benn ragadt az ingoványban, és egy öregasszony szabadította ki azzal a feltétellel, hogy elmondja a Miatyánkot, majd magában kuncogva beballagott a dolgozószobájába. Mrs. Ramsay visszahozta Prue-t a családi élet közösségébe, melyből kimenekült, hogy labdázzék, s megkérdezte:

– Nancy velük ment?

14

Igen, velük ment, mert Minta Doyle megkérte rá néma tekintettel, feléje nyújtva a kezét, mikor Nancy ebéd után fel akart menni padlásszobájába, hogy elmeneküljön a családi élet borzalmai elől. Úgy érezte, velük kell mennie, noha nem volt szándékában. Nem akart belekeveredni a dologba.

Ahogy a szirthez vezető úton haladtak, Minta állandóan fogta a kezét. Majd elengedte, aztán ismét megfogta. Mit akar vajon?, tűnődött Nancy. Az ember mindig akar valamit. Mert mikor Minta megfogta és nem engedte el a kezét, Nancy, akarva, nem akarva, az egész világot látta lábai alatt: s mintha Konstantinápoly csillant volna meg a ködön át, s bármennyire fáradt is az ember szeme, lehetetlen, hogy meg ne kérdezze: „Ez a Hagia Sophia?” „Az az Aranyszarv?” így tett Nancy is, mikor Minta fogta a kezét. „Mit akarhat? Ezt?” és mi az az ez? Itt-ott felbukkant a ködön át (amint Nancy lenézett az alatta elterülő világra) egy csúcsos torony, egy kupola, ismeretlen, kiugró alakzatok. De amikor Minta elengedte a kezét (amikor lefelé futottak a lejtőn), a kupola, a torony meg minden, ami felmerült a ködből, elsüllyedt, eltűnt.

Minta, Andrew megfigyelte, meglehetősen jó gyalogló volt. Ésszerűbb ruhadarabokat viselt, mint a nők általában: rövid szoknyát és fekete térdnadrágot. Gondolkozás nélkül ugrott be egy-egy kis patakba, és gázolt át rajta. Tetszett neki szeleburdisága, de azt is tudta, hogy ez helytelen – valami ostoba módon egy nap még kitörheti a nyakát, úgy látszott, semmitől se fél, csak a bikáktól. Ha meglátott egy bikát a mezőn, felemelt karral, sikoltozva eredt futásnak, ami persze a legjobb módja a bika megvadításának. Ezt a gyengéjét azonban férfiasan megvallotta, el kell ismerni. Tudta, hogy szörnyen gyáva, ha bikákról van szó. Valószínűleg sokat lökdöshették babakocsijában, csecsemőkorában, gondolta. Azzal sem törődött, hogy mit mond, vagy mit csinál. Hirtelen hasra feküdt a szikla peremén, és dalolni kezdte, hogy:

Azok a kék szemeid, azok a kék szemeid!

Mindnyájuknak csatlakozniok kellett hozzá és együtt harsogniok:

Azok a kék szemeid, azok a kék szemeid! –

de kár lett volna, ha megvárják, amíg az ár elárasztja a jó vadászterületet.

– Kár bizony – vélte Paul is. Felugrott, és amint meg-megcsúszva lefelé ereszkedtek, folyton az útikönyvet idézgette, hogy: „Ezek a szigetek méltán híresek parkszerű tájaikról és a sok és változatos tengeri ritkaságukról.” De Andrew úgy érezte, mindez nem elégíti ki: sem a dalolás, sem a kék szemek, miközben a szírt fokáról leereszkedtek, sem a hátbaveregetés meg az, hogy „öreg fiú”-nak szólítják. Egyáltalán nem elégíti ki. A legoktalanabb dolog nőkkel túrázni. Mihelyt a parton elváltak, Andrew fölment a Pap-oromra, lehúzta cipőjét, és belegyűrte harisnyáját, csináljanak Mintáék, amit akarnak. Nancy belegázolt a vízbe a maga kedvenc sziklájára, megkereste a maga külön kis tavacskáját, csináljon a másik kettő, amit akar. Lekuporodott, és megtapogatta a sima, gumiszerű tengeri kökörcsineket, amelyek kocsonyaként tapadtak a szikla oldalához. Elmerengett. Képzeletében a kis tavacskából tenger lett, a csellékből cápák és bálnák; hatalmas felhőkkel árnyékba borította ezt a kis világot, mint maga Isten, a nap elé tartva kezét, sötétséget és gyászt hozva ártatlan és gyámoltalan teremtmények millióira; s azután hirtelen elkapta a kezét, és hagyta, hogy süssön a nap. Kinn, a sárgás, összevissza taposott fövenyen valami fantasztikus tengeri szörny lépdelt peckesen, hosszú, borzos tollazatú lábaival (még mindig óceánná nagyította kis tavacskáját) és tűnt el hirtelen a hegyoldal hatalmas hasadékaiban. Tekintete azután észrevétlenül átsiklott tavacskája fölött, és megpihent a tenger és az égbolt reszkető határán, gőzhajók füstjén, melyek fatörzsekként ringtak a láthatáron; megigézte az a vadul előtörő, majd szükségszerűen visszahúzódó erő, a nagyság és a magában is kivirágzó kicsiség (a tó megint kicsi lett) két formája; úgy érezte, keze, lába össze van kötözve, s képtelen mozdulni az érzelmek túlfűtöttsége miatt, amely testét és életét, de a világon mindenkinek az életét mindörökre szinte megsemmisítette. Így hallgatta a hullámokat a tavacska fölé guggolva, s tűnődött.

Aztán Andrew kiáltott, hogy jön az ár, mire Nancy felugrott, és fröcskölve átgázolt a sekélyes hullámokon a partra, végigszaladt a strandon, onnan hevessége és a gyors mozgás utáni vágya egy szikla mögé űzte, ahol, ó, egek, egymás karjában feküdt Paul és Minta, valószínűleg csókolóztak. Meg volt sértve, fel volt háborodva. Andrew is, ő is felhúzta harisnyáját, cipőjét, néma csöndben, egy szóval sem említve az esetet. Pedig meglehetősen éles hangon szoktak beszélni egymással: ha Nancy homárt vagy effélét látott, ugyan hívhatta Andrew-t, az csak dörmögött valamit. Most azonban mindketten érezték, hogy ami történt, nem az ő hibájuk. Nem akarták, hogy ez a szörnyűség megtörténjék. Andrew-t az idegesítette, hogy Nancy nő, Nancyt meg, hogy Andrew férfi. Gondosan fűzték be cipőjüket, s meglehetősen szorosra kötötték a csomót.

Csak mikor újra a szírt csúcsán voltak, kiáltott fel Minta, hogy elvesztette a nagyanyja melltűjét – nagyanyja melltűjét, egyetlen ékszerét –, egy gyöngykeretbe foglalt szomorúfűzet. Biztos emlékeznek rá, biztosan látták a brossot, mellyel nagyanyja élete utolsó napjáig főkötőjét tűzte össze, mondta, s végiggördültek arcán könnyei. Most elvesztette. Veszített volna el bármit, csak ezt ne! Visszamegy, és megkeresi. Mindnyájan visszakísérték. Átkutattak érte mindent. Leszegett fejjel, kevés és barátságtalan szóval keresgéltek. Paul Rayley mint egy őrült kutatta körül a sziklát, ahol ültek. Ekkora hűhót igazán nem érdemes csapni egy melltűért, gondolta Andrew, mikor Paul ráparancsolt, hogy alaposan kutasson át egy területet két pont között. A dagály rohamosan közeledett. A tenger pillanatok alatt elborítja a helyet, ahol ültek. Halvány reményük sem volt rá, hogy megtalálják a melltűt. – Nem fogunk kijutni innen – sikoltott fel Minta hirtelen rémületében. Mintha csakugyan veszély fenyegette volna őket! Ugyanaz az eset, mint a bikákkal – nem tud uralkodni az érzelmein, gondolta Andrew. A nők nem tudnak. A szerencsétlen Paulnak kellett megnyugtatnia. A férfiak (Andrew és Paul egyszerre férfiak lettek, nem úgy, mint egyébként) rövid tanácskozást tartottak, és elhatározták, hogy leszúrják Rayley botját arra a helyre, ahol ültek, és apály idején visszajönnek. Többet nem tehettek. Ha a melltű ott veszett el, ott lesz reggel is, vigasztalták Mintát, de ő csak zokogott tovább, míg fel nem értek a szikla tetejére. A nagyanyja melltűje! Inkább vesztett volna el bármi mást, csak ezt ne, és még Nancy is érezte, hogy bár igaz lehet, hogy bántja a bross eltűnése, nemcsak emiatt sír. Valami mást sirat. Mindnyájan leülhetnénk és sírhatnánk, gondolta. De nem tudta, miért.

Paul és Minta előrementek. Paul vigasztalta Mintát, s azt mondta, híres arról, hogy mindent megtalál. Kisgyerek korában talált egy aranyórát. Hajnalhasadtakor felkel, és biztosan meg fogja találni. Még majdnem sötétben, egyedül a parton, gondolta, meglehetősen veszélyes lesz. Mégis elkezdte mesélni, hogy biztosan ráakad; erre Minta azzal válaszolt, hogy ő úgyse fogja hallani, ha hajnalban felkel; a tű elveszett, tudja; már délután rossz előérzete volt, mikor feltette. Paul elhatározta, hogy nem szól neki róla, de hajnalban, mikor még mindenki alszik, kioson a házból, és ha nem találja meg a tűt, bemegy Edinburgh-be, és vesz neki egy másikat, éppen olyat, csak szebbet. Bebizonyítja, hogy mire képes. S amikor felértek a hegyre, és meglátták lábuk alatt a városka fényeit, ahogy a lámpák egymás után hirtelen felvillantak, úgy rémlett Paulnak, mintha élete ezután következő eseményeit látná – házasságát, gyermekeit, házát; s mikor kiértek az országúira, melyet magas bokrok árnyékoltak, akkor meg arra gondolt, hogy vonulnak majd együtt vissza a magányba, s haladnak egyre tovább és tovább; ő mindig vezeti Mintát, aki szorosan hozzásimul (mint most is). Mikor befordultak a keresztútnál, arra gondolt, milyen megrázó élményen esett át, hogy el kell mondania valakinek – természetesen Mrs. Ramsaynek, mert a lélegzete is elállt, ha arra gondolt, mit művelt, és hogyan viselkedett. Élete legeslegszörnyűbb pillanata volt, mikor megkérte Mintát, hogy legyen a felesége. Egyenesen Mrs. Ramsayhez megy. Mert valahogy úgy érezte, hogy ő késztette erre a lépésre, ő hitette el vele, hogy mindenre képes. Senki más nem vette öt komolyan. De Mrs. Ramsay elhitette vele, hogy bármit véghez tud vinni, amit akar; ma egész nap magán érezte a tekintetét: úgy követte a szemével (bár szólni nem szólt), mintha azt mondta volna: „Igen, meg tudja csinálni. Én hiszek magában. Ezt elvárom magától.” Ő késztette ilyen érzésekre, tehát ha hazaérnek (kereste a ház fényeit az öböl fölött), odamegy hozzá, megmondja: „Megtettem, Mrs. Ramsay, köszönöm.” Mikor befordultak a házhoz vezető ösvényre, látta: az emeleti ablakok világosak, biztosan szörnyű késő van már. Vacsorához készülődnek. Az egész ház ki volt világítva; a sötétség után a fény jólesett a szemének, és gyerekesen ismételgette magában, miközben a feljárón felfelé haladt: fény, fény, fény, majd újra, mintha meg lett volna babonázva: fény, fény, fény; amint beértek a házba, merev arccal nézett körül. Te jó isten, gondolta, megigazítva a nyakkendőjét, nem szabad bolondot csinálnom magamból.

15

– Igen – mondta Prue a maga megfontolt módján, anyja kérdésére válaszolva –, azt hiszem, Nancy velük ment.

16

Tehát Nancy velük ment, gondolta Mrs. Ramsay, s miközben letett egy kefét, felvett egy fésűt, és – Szabad – mondta egy kopogtatásra (Jasper és Rose lépett a szobába), azon tűnődött, vajon az a körülmény, hogy Nancy velük van, valószínűbbé vagy valószínűtlenebbé teszi-e, hogy történt valami; talán valahogy valószínűtlenebbé, érezte, nagyon is ésszerűtlenül, csak az volt benne ésszerű, hogy ilyen arányú katasztrófa valószínűtlen. Mindnyájan nem fulladhattak vízbe. S megint egyedül érezte magát régi ellenfelével, az élettel szemben.

Jasper és Rose azt mondták, hogy Mildred szeretné tudni, várjon-e a vacsorával.

– Még az angol királynő kedvéért sem – mondta Mrs. Ramsay nyomatékkal.

– Még a mexikói császárné kedvéért sem – tette hozzá, ránevetve Jasperre, aki örökölte anyja gyengéit: ő is eltúlozta a dolgokat.

Ha Rose-nak kedve van hozzá, mondta, míg Jasper leviszi az üzenetet, kiválaszthatja, milyen ékszereket tegyen fel ma este. Ha tizenöten ülnek vacsorához, az ember nem várhat a végtelenségig. Most már bosszankodni kezdett, hogy annyit késnek; figyelmetlenség tőlük, s az külön bántotta még az értük való aggódáson kívül, hogy éppen a mai estét szemelték ki, hogy így elkéssenek, amikor különösen szép vacsorát akart, mivel William Bankes végül beleegyezett, hogy náluk vacsorázik; és Mildred remeke kerül az asztalra – Boeuf en Daube. Minden azon múlik, hogy pontosan akkor tálalja-e, amikor elkészül. A marhahúsnak, babérlevélnek, bornak egy időben kell megfőnie, felforrnia. Hogy várni kell, arra nem számított.

De persze ma este is, mint mindig, elmentek, későn jönnek haza, az ételeket melegen kell tartani, a Boeuf en Daube teljesen tönkremegy.

Jasper opál nyakláncot ajánlott, Rose aranyat. Melyik áll jobban fekete ruhájához? Melyik?, kérdezte Mrs. Ramsay szórakozottan, a tükörben nézegetve (arcát kihagyva) nyakát és vállait. Aztán, míg gyermekei a holmija között matattak, kinézett az ablakon, mert mindig mulattatta a látvány, amikor a varjak megpróbálják eldönteni, melyik fára telepedjenek. Úgy látszott, minduntalan mást határoztak, újra meg újra felrepültek, mert (gondolta Mrs. Ramsay) az öreg varjú, az atya, az öreg Joseph, ahogyan Mrs. Ramsay nevezte, nehéz természetű, nyűgös madár. Gyalázatos, vén madár, szárnytollainak fele hiányzik. Olyan, mint az a keménykalapos, kopott öregúr, akit egy vendéglő előtt látott trombitálni. – Oda nézz – szólott nevetve. A varjak verekedtek. Joseph és Mary összekapott. Erre mind újra felröppent, szabályos, szablya alakú fekete szárnyakkal csapkodva a levegőt. Lebegő, csattogó, kibomló (sohasem találta meg a kedvére való szót) szárnycsapásukat szerette legjobban. – Nézd csak – mondta Rose-nak, remélve, hogy lánya pontosabban érzékel nála: gyermekeink gyakran tesznek túl rajtunk az érzékelés finomságában.

De melyiket tegye hát fel? Ékszerdoboza valamennyi rekeszét kinyitották. Az arany olasz nyakláncot vagy az opált, melyet James bácsi hozott Indiából; vagy az ametisztet?

– Válasszatok, drágáim, válasszatok – mondta, remélve, hogy sietni fognak.

De hagyta, hogy nyugodtan válogassanak. Különösen Rose-t, aki hol az egyiket, hol a másikat vette fel, s odatartotta az ékszereket anyja fekete ruhájához. Mrs. Ramsay tudta, hogy az ékszerek kiválasztásának ez a minden este megismétlődő kis szertartása Rose legkedvesebb szórakozása. Megvolt a maga titkolt oka, miért tulajdonított jelentőséget a választásnak, hogy melyik ékszert viselje az anyja. Mi ez az ok?, töprengett Mrs. Ramsay, s csendben figyelte, amint Rose felkapcsolja a kiválasztott nyakláncot: saját múltjára gondolva megérezte azt a mély, szinte eltemetett, szavakban teljesen kifejezhetetlen érzést, melyet egy Rose korában lévő leány érez az anyja iránt. Mint minden valaki felé irányuló érzés, gondolta Mrs. Ramsay, elszomorítja az embert: olyan aránytalanul keveset adhatunk érte cserébe. S amit Rose érez, valóban aránytalanul nagy érzés, hozzá és korához képest; Rose fel fog nőni, és szenvedni fog, ha ilyen mély érzései vannak. De készen is van, mondta, lemehetnek, s mivel Jasper a férfi, nyújtsa a karját, s mivel Rose a hölgy, ő viszi a zsebkendőjét (odaadta neki a zsebkendőt). Mi is kell még? Hát persze, hátha hűvös lesz! Egy sál. – Válassz ki nekem egy sálat – kérte Rose-t, aki boldogan megtette – olyan sokat kell majd szenvednie! – Nini – mondta, és megállt az ablaknál a lépcsőházban –, újra ott vannak. – Joseph egy másik fa csúcsára telepedett. – Gondolod, hogy nem bánják – kérdezte Jaspertől –, ha összetörik a szárnyuk? – Miért akarja Jasper lelőni a szegény öreg Josephet és Maryt? A fiú egy kicsit belebotlott a lépcsőbe, úgy érezte, szemrehányást kapott, de nem komolyan, hiszen anyja nem érti, milyen mulatság a madarak lelövöldözése: hogy azok semmit sem éreznek; és noha az anyja egészen más világban él, szereti Maryről és Josephről szóló meséit. Anyja megnevetteti velük. De honnan tudja az anyja, hogy az a két madár Mary és Joseph, s hogy ugyanazok a madarak ugyanazokra a fákra telepszenek minden éjszaka? Ezt a kérdést azonban anyja a felnőttek szokása szerint figyelemre sem méltatta. A hallban felhangzó lármára figyelt.

– Megjöttek! – kiáltott fel, s inkább neheztelést érzett, mint megkönnyebbülést.

Szerette volna tudni, megtörtént-e a dolog.

Most lemegy, és el fogják neki mondani – de nem. Nem mondhatnak el semmit, mikor ennyien vannak. Le kell hát menni, vacsorához ülni, és várni. S akár egy királynő, aki a hallban összegyűlt hódolói fölött tart szemlét, végignéz rajtuk, leereszkedik közéjük, és szó nélkül veszi tudomásul tiszteletadásukat, elfogadva térdhajtásukat és hódolatukat (Paulnak arcizma sem rándult, s egyenesen tekintett maga elé, amikor Mrs. Ramsay elvonult előtte), lement, áthaladt a halion, s alig észrevehető fejbólintással fogadta, amit szóval nem mondhattak el: szépségének szánt hódolatukat.

De megtorpant. Égett szagot érzett. – Csak nem a Boeuf en Daube-ot kozmálták le? Az ég szerelmére, csak azt ne! – A gong erőteljes kongása ünnepélyesen és szertartásosan megszólalt, jelezve, hogy a házban mindenki, aki a manzárdszobákban, a hálókban vagy valamilyen rejtekhelyen olvas, ír, az utolsó simítást végzi a haján, gombolkozik, hagyja abba, és hagyja apró-cseprő holmiját a fürdőszobában, a fésülködőasztalon, a regényeket és a titkos naplókat az éjjeliszekrényen, és gyülekezzék vacsorára az ebédlőbe.

17

Mit tettem az életemmel?, tűnődött Mrs. Ramsay, miközben elfoglalta helyét az asztalfőn, s végignézett a fehér körökben kirajzolódó tányérokon. – William, ide, mellém. Lily – mondta fáradtan –, te oda. – ők ott ülnek, Paul Rayley és Minta Doyle, ő csak itt, ennél a végtelenül hosszú asztalnál, tányérok és kések előtt. Az asztal túlsó végén magába roskadva ült férje, homlokát ráncolva. Miért? Nem tudta. Nem is érdekelte. Nem értette, hogyan érezhetett valaha is bármilyen érzelmet vagy szeretetet férje iránt. Az volt az érzése, miközben mert a levesből, hogy mindenen túl van, mindenen átesett, mindenen kívül maradt; mintha volna valami örvény – ott –, s az ember lehetne benne is, kívüle is. S ő kívül van rajta. Minden elmúlik, gondolta, miközben egymás után léptek be – Charles Tansley – oda tessék, kérem –, Augustus Carmichael – és ültek le, s közben ernyedten várt, várta, hogy valaki válaszoljon neki, valami történjék. De a levesmerés, gondolta, nem olyasmi, ami szóra bírja az embereket.

Az eltérés miatt, mely gondolatai és mozdulatai között volt – most éppen levest mert –, felhúzta szemöldökét, és úgy érezte, egyre inkább kívül kerül az örvényen; vagy mintha árnyék hullott volna a dolgokra, s színüktől megfosztva, a maguk igaz valójában látta volna őket. A szoba (körülnézett) nagyon kopott. Sehol semmi szépség. Kerülte, hogy Mr. Tansleyre nézzen. Nem olvadt össze semmi. Mindenki különvált. Az összeolvasztás, mozgás, teremtés minden erőfeszítése reá hárul. Újra tapasztalta, mint tényt, minden ellenséges érzület nélkül, a férfiúi sterilitást, mert ha ő nem törődött volna a dolgokkal, senki sem csinált volna semmit, megrázta hát egy kicsit magát, mint ahogy a megállt órákat szokták, s az ismerős régi pulzus ismét lüktetni kezdett, ahogy az óra ketyegni kezd – egy, kettő, három, egy, kettő, három. És így tovább, ismételgette, figyelve a ketyegést, védelmezve, dajkálva a még gyenge pulzust, ahogy újságpapírral szoktuk élesztgetni a gyönge lángot. Így, tovább, gondolta, s Bankes felé fordult, sajnálkozva – szegény ember! Nincs felesége, se gyermekei, magában költi el vacsoráit szobájában, kivéve a mai estét; s a férfi iránt érzett szánalmában megint magára vette az élet terhét, nyűgét, baját, mint a tengerész, aki fáradtan nézi, hogy szél duzzasztja a vitorlákat, és semmi kedve újból útra kelni, mert arra gondol, ha elsüllyed hajója, körbe-körbe ragadja az örvénylés, s a tenger fenekén lesz örök pihenője.

– Megtalálta a leveleit? Szóltam, hogy tegyék ki magának a hallba – mondta William Bankesnek.

Lily Briscoe figyelte, hogyan sodródik Mrs. Ramsay a különös senki földje felé, ahová lehetetlen követni valakit. Az ilyen útrakelések megborzongatják azt, aki nézi, mégis mindig megpróbálja legalább a szemével követni a másikat, ahogy a távolodó hajót követjük, míg vitorlái el nem tűnnek a láthatáron.

Milyen öregnek, milyen megviseltnek látszik, gondolta Lily. És milyen távolinak! De mikor William Bankeshez fordult, mosolyogva, olyan volt, mintha a hajó visszafordult volna, s vitorláin ismét megcsillanna a napfény. És Lily megkönnyebbülten, kicsit mulatva azt gondolta: „Mit sajnál rajta?” Mert Mrs. Ramsay ilyen benyomást keltett, mikor közölte Bankesszel, hogy levelei a hallban vannak. Mintha csak azt mondta volna: szegény William Bankes, mintha részben saját fáradtsága keltene szánalmat az emberek iránt, és pislákoló élete, elhatározása, hogy újra éljen, erősödnék a mások iránt érzett szánalomtól. Pedig nem így van, gondolta Lily, egyike ez téves elképzeléseinek, amelyek, úgy látszik, ösztönösek nála, s inkább saját lelki szükségletéből fakadnak, mint a másokéból. William egyáltalán nem szánalomra méltó. Van tennivalója, gondolta Lily. S egyszerre, mintha kincset talált volna, eszébe jutott, neki is megvan a maga tennivalója. Felvillant előtte a festménye, és azt gondolta: Igen, azt a fát távolabb viszem, ott a középen. S így elkerülöm ezt a suta foltot. Ezt kell tennem. Ez zavart. Felemelte a sótartót, s egy virágmintára tette a térítőn, mintha emlékeztetni akarná magát, hogy arrább kell vinnie azt a fát.

– Különös, hogy az ember alig kap valami érdemeset a postával, mégis mindig várja a leveleket – válaszolta Bankes.

Micsoda átkozott badarságokról fecsegnek, gondolta Charles Tansley, pontosan tányérja közepére téve le kanalát. Az utolsó cseppig kikanalazta levesét, mintha, gondolta Lily (a férfi szemben ült vele, háttal az ablaknak, pontosan a kilátás közepén), elhatározta volna, hogy biztosítja, hogy jóllakik. Minden ilyen lehangolóan pontos, ilyen siváran ellenszenves volt körülötte. Mindazonáltal a tény tény marad, hogy majdnem lehetetlen gyűlölni valakit, ha jobban megnézzük. Szerette a férfi szemeit, ezeket a mélyen ülő, kék, ijesztő szemeket.

– Sok levelet ír, Mr. Tansley? – kérdezte Mrs. Ramsay, rajta is szánakozva, gondolta Lily; mert az igaz, hogy Mrs. Ramsay sajnálta a férfiakat, mintha nélkülöznének valamit; a nőket soha, mintha nekik volna valamijük. Az anyjának ír, ha ír, különben alig ír egy levelet havonta, válaszolta kurtán Tansley.

Mert nem volt hajlandó olyan sületlenséget összefecsegni, amilyet ezek itt szeretnének, őt nem fogják ezek a buta nők lekezelni. Eddig a szobájában olvasott, most lejött, és mindent sekélyesnek, felületesnek, ostobának talált. Miért öltöznek át? ő utcai ruhájában jött le; nincs is estélyi ruhája. „Az ember sohase kap postán semmi érdekeset”, mindig ilyesmiket mondogatnak, és ilyesmiket várnak el a többiektől is. Igen, ez nagyon is igaz, gondolta Tansley. Sohasem kapnak semmi érdemeset, évről évre. Csak fecsegnek, fecsegnek, fecsegnek, esznek, esznek, esznek. S ez a nők hibája. A nők sekélyesítik el a kultúrát charme-jukkal és butaságukkal.

– Nem lesz kirándulás holnap a világítótoronyhoz, Mrs. Ramsay – mondta fontoskodva. Szerette az asszonyt; csodálta; még mindig a csatornaásó járt az eszében, amint felnézett rá, de úgy gondolta, hogy fontoskodnia kell.

Szemei ellenére – csak az orrát és a kezét kellett megnézni – egyike a legvisszataszítóbb embereknek, akikkel valaha találkozott, gondolta Lily Briscoe. Akkor hát mit törődik azzal, hogy mit mond? A nők nem tudnak írni, a nők nem tudnak festeni; mit számít, ha ő mondja, mikor világos, hogy nem így gondolja, csak valamiért jólesik ilyesmiket mondania, ezért mondja. Miért hajolna meg előtte egész lénye, mint szélben a búzakalász, hogy azután nagy és igen fáradságos erőfeszítéssel emelkedjék fel ismét ebből a megaláztatásból? Újra meg kell festenie azt a képet. Itt ez az ágacska az asztalterítőn; ez a képen; a fát középre kell vinnem; az a fontos, semmi egyéb. Nem tud-e emellett kitartani, tette fel magának a kérdést, önuralmát megőrizni, és nem vitatkozni, s ha egy kis bosszút akar állni rajta, kinevetni?

– Ó, Mr. Tansley – mondta –, vigyen magával a világítótoronyhoz. Úgy szeretném!

Tansley látta, hogy Lily nem őszinte. Olyat mondott, amivel nem bosszantani akarta, csak nevet rajta, ócska flanelnadrágján. Nincs másik. Nagyon faragatlannak, kiközösítettnek, elhagyatottnak érezte magát. Tudta, hogy Lily csak húzni akarja valamiért, nem akar vele menni a világítótoronyhoz, lenézi, mint Prue Ramsay, mint mindenki. Csakhogy ő nem tűri, hogy a nők bolondot csináljanak belőle, így aztán tüntetőén megfordult ültében, kinézett az ablakon, s szinte kapásból nagyon gorombán azt mondta, hogy másnap túl viharos lenne számára a tenger, s biztosan belebetegedne.

Bosszantotta, hogy Lily Mrs. Ramsay füle hallatára kényszeríti ilyen kemény szavakra. Bárcsak egyedül lehetne szobájában, s dolgozhatna, gondolta, a könyvei közt. Ott érzi igazán jól magát. Soha nem csinált semennyi adósságot; tizenöt éves kora óta egy fityingjébe sem került az apjának, sőt ő segíti az otthoniakat megtakarított pénzéből. Ő taníttatta ki húgát. De Lily Briscoe-nak szeretett volna méltó választ adni. Bárcsak ne csúszott volna ki a száján az az elhamarkodott „belebetegedne”, bárcsak ki tudna találni valamit, amit Mrs. Ramsaynek mondhatna, hogy megmutassa, nem olyan unalmas alak ő. Mindenki annak tartja. Az asszony felé fordult, de az William Bankesszel olyan emberekről beszélgetett, akiknek a nevét sem hallotta.

– Igen, kiviheti – szólt oda kurtán Mrs. Ramsay a lánynak, félbeszakítva Bankesszel folytatott beszélgetését. – Legalább tizenöt, nem is, húsz éve, hogy utoljára láttam – folytatta, újra Bankes felé fordulva, mintha egy pillanatot se szeretne elmulasztani társalgásukból, annyira érdekli a téma. Szóval ma este Bankes valóban hírt kapott róla! És Carrie még mindig Marlow-ban él, és semmi se változott? Ó, úgy emlékszik rá, mintha tegnap történt volna – a csónaktúrára a folyón, s hogy mennyire fázott. De ha Manningék valamit elhatároznak, ahhoz ragaszkodnak. Sose fogja elfelejteni, hogy Herbert teáskanállal ütött agyon egy darazsat a parton. S még mindig tart, merengett Mrs. Ramsay, kísértetként suhanva végig annak a szalonnak a bútorai között, ott, a Temze partján, ahol olyan nagyon, de nagyon fázott húsz esztendővel ezelőtt, de most szellemként jár köztük; bűvöletbe esett, mintha, mialatt ő megváltozott, az a különleges nap, elcsendesülve, megszépülve, megmaradt volna változatlanul mind a mai napig. – Carrie maga írt? – kérdezte.

– Igen. Azt írja, hogy új biliárdszobát építenek – felelt Bankes. Nem! Nem! Ez lehetetlen! Új biliárdszobát építenek! Mrs. Ramsay elképzelhetetlennek tartotta.

Bankes nem értette, mi különös van a dologban. Anyagilag nagyon jól állnak. Megírja Carrie-nek, hogy Mrs. Ramsay üdvözli?

– Ó – mondta Mrs. Ramsay kicsit zavartan. – Ne – tette hozzá, mert eszébe jutott, hogy nem is ismeri már azt a Carrie-t, aki új biliárdszobát épít. De milyen különös, ismételte meg Mr. Bankes mulatságára, hogy ott még minden a régi. Mert rendkívüli volt már elképzelni is, hogy Manningék az elmúlt években is élhettek, mikor ő egész idő alatt egyszer ha gondolt rájuk. Mennyire gazdag volt eseményekben az ő élete ezekben az években. S lehet, hogy Carrie Manning sem gondolt őrá. A gondolat furcsa volt és kellemetlen.

– Hamar elsodródnak egymástól az emberek – jegyezte meg Bankes némi elégtétellel, arra gondolva, hogy ő Manningéket meg Ramsay éket is ismeri. Ő nem sodródott el, gondolta, letéve kanalát, szertartásosan megtörölve simára borotvált arcát. De lehet, hogy ő ebben a vonatkozásban rendkívüli jelenség, gondolta. Nem rögződött bele megszokásokba. Minden társaságban vannak barátai… Mrs. Ramsay most kénytelen volt abbahagyni a beszélgetést, hogy utasítást adjon a lánynak: tartsák melegen az ételt. Bankes ezért szeretett jobban egyedül étkezni. Idegesítették az efféle megszakítások. Nos, gondolta, megőrizve tökéletes udvariasságát, s csak bal keze ujjait terpesztette szét a térítőn, mint ahogy a műszerész vizsgál meg munkaszünetben valamilyen szépen csiszolt, elkészült szerszámot; ilyen áldozatokat követel a barátság. Megsértette volna Mrs. Ramsayt, ha nem fogadja el a meghívást. Nem érte meg neki. A kezét nézte. Arra gondolt, hogy ha egyedül vacsorázott volna, már túl lenne rajta, és nyugodtan dolgozhatna; az ilyesmi szörnyű időpocsékolás. A gyerekek még mindig be-beugrottak. – Szeretném, ha egyikőtök felnézne Roger szobájába – mondta Mrs. Ramsay. Milyen jelentéktelen, milyen unalmas mindez, gondolta Bankes, összehasonlítva a munkával. Itt ül, s az ujjaival dobol a térítőn, mikor ülhetne… – madártávlatból maga előtt látta a munkáját. Hát az biztos, hogy nagy időpazarlás. De hát, gondolta, Mrs. Ramsay egyike legrégibb barátaimnak. Odaadó híve vagyok. Mégis most, e pillanatban a világon semmit nem jelent neki az asszony jelenléte, szépsége; hogy ott ül a kisfiával az ajtónyílásban – semmit, semmit. Csak arra vágyott, hogy egyedül legyen, s elővehesse a könyvet. Kényelmetlenül érezte magát; árulónak, hogy itt ülhet az asszony mellett, és semmit sem érez iránta. Az az igazság, hogy ő nem szereti a családi életet. Ilyenkor szokták az emberek megkérdezni maguktól: Miért élünk? Miért vállaljuk a sok fáradságot, hogy az emberiség fennmaradjon? Annyira kívánatos ez? Olyan vonzóak vagyunk, mint faj? Nem olyan nagyon, gondolta, amint ezekre az elég rendetlen gyerekekre nézett. Cam, a kedvence, bizonyára már ágyban van. Bolondos kérdések, hiú kérdések, melyeket fel se teszünk, ha el vagyunk foglalva. Ez az emberi élet? Ilyen az emberi élet? Az embernek soha sincs ideje elgondolkozni rajta. Most mégis ilyesféle kérdést tett fel, mert Mrs. Ramsay éppen utasításokat ad a személyzetnek; s mert az is feltűnt neki, mennyire meglepődött Mrs. Ramsay azon, hogy Carrie Manning még mindig él, és hogy a barátság, még a legjobb is, mennyire törékeny. Az emberek elsodródnak egymástól. Újra szemrehányást tett magának. Itt ül Mrs. Ramsay mellett, és az égvilágon semmi mondanivalója nincs a számára.

– Elnézést – fordult vissza végre Mrs. Ramsay. Bankes rideg és száraz volt, mint egy bakancs, amely átnedvesedett, és úgy kiszárították, hogy az ember alig tudja beledugni a lábát. Mégis bele kell erőltetnie. Nem hallgathat. Ha nem lesz nagyon óvatos, Mrs. Ramsay rájön árulására, s hogy nem törődik már vele, ez pedig egyáltalán nem volna kellemes. Ezért udvariasan feléfordult.

– Biztosan nagyon kellemetlen lehet magának ebben a zajos társaságban vacsorázni – folytatta Mrs. Ramsay társasági tónusban, mint mindig, ha szórakozott volt. Mint valami ülésen, ahol különböző nyelvek versenyeznek, s az elnök, hogy egységet teremtsen, azt ajánlja, hogy beszéljen mindenki franciául. Esetleg hibás franciasággal, esetleg ebben a nyelvben nincsenek olyan szavak, amelyek kifejeznék a szónok gondolatait, mindazonáltal az, hogy franciául beszélnek, bizonyos rendet és egyöntetűséget teremt. Bankes is ugyanebben a tónusban válaszolt: – Dehogy, egyáltalán nem. – És Mr. Tansley, aki nem ismerte ezt a társasági nyelvet, még darabos, egyszótagos formájában sem, azonnal megsejtette, hogy nem őszinte. Badarságokat fecsegnek Ramsayék, gondolta; s örömmel csapott le a friss példára, feljegyezte, hogy valamelyik nap felolvassa egy-két barátjának. A társaságot, ahol mindenféle butaságról beszélgetnek, és mindent el lehet mondani, ami éppen tetszik, maró gúnnyal csak „Ramsayék vacsorájának” nevezte. Egyszer még hagyján, de másodszor már nem, szokta mondogatni. „A nők unalmasak. Persze Ramsay jól megjárta, hogy egy csinos nőt vett feleségül, s nyolc gyereke van.” Ilyenféle gondolatok szoktak támadni az agyában, de pillanatnyilag, székéhez szögezve, maga mellett egy üres hellyel, semmi nem jutott eszébe. Nem volt egyetlen épkézláb gondolata. Még fizikailag is rendkívül kényelmetlenül érezte magát. Szerette volna, ha valaki lehetőséget ad neki, hogy fontosságát bebizonyíthassa. Annyira szerette volna, hogy izegni-mozogni kezdett a széken, hol erre, hol arra a vendégre pillantott; próbált belekapcsolódni beszélgetésükbe, kinyitotta, majd újra becsukta a száját. A halásziparról beszélgettek. Miért nem kérdezi senki az ő véleményét? Mit tudnak ezek a halásziparról?

Lily Briscoe mindezt észrevette. Szemközt ült vele. Látta, mint valami röntgenképen, a fiatalember érvényesülési vágyának csontozatát, bordáit és combcsontjait, sötétben húzódtak meg – húsa burkában; ezt a vékony burkot a konvenció borította égő vágyára, hogy a társalgásba bekapcsolódjék. De hát, gondolta, összehúzva ferde vágású kínai szemét, visszaemlékezve a nőkre tett gúnyos megjegyzésére: „nem tudnak sem írni, sem festeni”, miért segítsek neki, hogy megkönnyebbüljön?

Tudta, hogy létezik egy illemkódex, amelynek talán a hetedik pontja kimondja, hogy ilyen alkalmakkor a nő tartozik, bárminemű foglalkozású legyen is, a szemben ülő fiatalember segítségére sietni, hogy az feloldhassa, feltárhassa hiúsága, égő vágya csontozatát, s bebizonyíthassa fontosságát. Mint ahogy az ő kötelességük, gondolta vénkisasszonyos igazságérzettel, segíteni bennünket, ha, tegyük fel, lángba borul a földalatti. Ebben az esetben, tűnődött, feltétlenül elvárnám Mr. Tansleytől, hogy kiszabadítson. De mi lenne, ha egyikőnk sem csinálná meg sem ezt, sem azt? így csak ült és mosolygott.

– Ugye, Lily, maga nem szándékszik kimenni a világítótoronyhoz? – kérdezte Mrs. Ramsay. – Gondoljon csak szegény Mr. Langleyre; jó néhányszor körülutazta a világot, de azt mondta nekem, hogy sohasem szenvedett annyit, mint amikor a férjem egyszer kivitte oda. Maga jól bírja a tengert, Mr. Tansley? – kérdezte.

Tansley felemelte a kalapácsot; meglendítette a magasban, de mikor leeresztette, észrevette, hogy ilyen szerszámmal nem tudja ezt a pillangót agyonütni; így csak azt válaszolta, hogy még soha életében nem volt tengeribeteg. De ebbe az egy mondatba, mint a puskapor, bele volt préselve, hogy nagyapja halász volt, az apja patikus, ő maga teljesen egyedül küzdötte fel magát, amire büszke, hogy ő Charles Tansley – olyan tény, amit, úgy látszik, senki sem vesz észre, de egyszer majd mindenki tudni fogja. Mogorván nézett maga elé. Szinte szánta ezeket a jámbor, jól nevelt embereket, akik az égbe röpülnek, akár a gyapjúbálák vagy az almáshordók, ha egy szép napon felrobban a bennük lévő puskapor.

– Nem vinne ki engem, Mr. Tansley? – kérte gyorsan, kedvesen Lily, mert ha Mrs. Ramsay mondta, mint ahogyan valójában mondta is neki: „Megfulladok, kedvesem, a tűztengerben. Ha nem csepegtetsz valami balzsamot e gyötrelmes pillanatra, és nem mondasz valami kedveset annak a fiatalembernek, az élet zátonyra fut. Már hallom is a fenyegető morajt. Idegeim feszültek, akár a hegedű húrjai, még egy érintés, és elpattannak” – ha Mrs. Ramsay ezt mondta, márpedig a szeme pillantása ezt mondta, Lily Briscoe-nak természetesen százötvenedszer is le kellett mondania a kísérletről – mi történnék, ha valaki egyszer nem volna kedves ehhez a fiatalemberhez? –, és kedvesnek kellett lennie.

A Lily hangulatában beállott változást helyesen értékelve – hogy a lány barátságos lett hozzá Tansley felszabadult egoizmusából, és elmesélte neki, hogyan dobták ki kisgyerek korában egy csónakból, hogyan halászta ki csáklyával az apja, s hogy akkor tanult meg úszni. Egyik nagybátyja valahol a skót partokon világítótorony-őr volt. Egyszer, vihar idején, nála volt. Ezt hangosan mondta; a társaság éppen hallgatott, oda kellett hát figyelni, mikor elmesélte, hogy egy vihar alkalmával nagybátyjánál volt egy világítóroronyban. Ó, gondolta Lily, amint a társalgás ilyen szerencsés fordulatot vett, és érezte Mrs. Ramsay háláját (mert egy darabig nem kellett beszélnie), mit nem adtam volna érte, gondolta, hogy megszerezzem neki ezt az örömet. Nem volt őszinte.

A szokásos trükkhöz folyamodott – kedves volt. Sohasem fogják egymást kiismerni, sem ő Tansleyt, sem az őt. Az emberi kapcsolatok mind ilyenek, gondolta, és a legrosszabbak (kivéve Bankest) a férfiak és nők közti kapcsolatok. Ezek szükségszerűen nagyon színleltek. Aztán megakadt a szeme a sótartón, amelyet azért tett oda, hogy emlékeztesse; és eszébe is jutott, holnap a fát közelebb kell vinnie a kép közepéhez, s olyan jó hangulata kerekedett ettől a gondolattól, hogy másnap festeni fog, hogy hangosan nevetett Tansley szavain. Beszéljen csak akár egész este, ha kedve tartja.

– És mennyi ideig hagynak valakit egy ilyen világítótoronyban? – kérdezte. Tansley megmondta. Bámulatosan kiismerte magát. S mivel hálás volt, és szerette Lilyt, s kezdte jól érezni magát, Mrs. Ramsay úgy érezte, most már visszatérhet álmai földjére, arra a valószínűtlen, de elbűvölő helyre, Manningék húsz év előtti szalonjába, Marlow-ba, ahol sietség és nyugtalanság nélkül mozogtak az emberek, mert nem kellett aggódniuk a jövő miatt. Tudta, mi történt velük, mi történt vele magával. Mintha egy jó könyvet olvasott volna újra, hiszen ismerte a történet végét, mivel húsz éve történt; és az élet, mely még erről az ebédlőasztalról is úgy ömlött alá, mint valami zuhatag, az ég tudja, hová, ott megállt, s mint valami tó, csendesen pihent partjai közt. Bankes mondta, hogy biliárdszobát építettek – elképzelhető? Hajlandó volna vajon William még többet is mondani Manningékről? Szerette volna. De nem – William hangulata valamitől megváltozott. Mrs. Ramsay megpróbálkozott. William elzárkózott. Nem kényszeríthette. Mrs. Ramsay csalódást érzett.

– A gyerekek haszontalanok – mondta sóhajtva. Férje mondott valamit a pontosságról, mely egyike azoknak a kisebb erényeknek, amelyeket csak később sajátítunk el életünk folyamán.

– Ha egyáltalán elsajátítjuk – vetette közbe Mrs. Ramsay, csak hogy kitöltse a csöndet, s arra gondolt, milyen vénkisasszonyos lett William. Bankes hűtlenségének, továbbá annak tudatában, hogy Mrs. Ramsay valami bizalmasabb tárgyról szeretne beszélgetni, de neki most nincs hozzá hangulata, Ramsay érezte, mint öntik el az élet apró-cseprő kellemetlenségei, amint ott ült, és várt. Hátha a többiek valami érdekes dologról beszélgetnek? Ugyan miről van szó köztük?

Hogy a halászati idény rossz volt; sokan kivándorolnak. Szó esett a bérekről és a munkanélküliségről. A fiatalember szidta a kormányt. William Bankes, arra gondolva, milyen megkönnyebbülés ilyesmire terelni a szót, mikor kellemetlen a magánélet, hallotta, hogy „a jelenlegi kormány legbotrányosabb tetteinek egyikéről” mond valamit. Lily is hallgatta. Mrs. Ramsay és a többiek is. De már unták. Lily érezte, hogy valami hiányzik, Mr. Bankes hasonlóképpen. Mrs. Ramsay a vállára borította sálját, s ő is érezte, hogy hiányzik valami. Mindannyian előrehajoltak, figyeltek, és ezt gondolták: „Az ég szerelmére, csak észre ne vegyék titkos gondolataimat”, mert mindegyikük ezt gondolta: „A többiek átérzik ezt. Fel vannak háborodva, és dühösek a halászok miatt a kormányra. Én viszont semmit sem érzek.” De talán, gondolta Bankes, amint Tansleyre pillantott, itt van a megfelelő ember. Mindig a megfelelő emberre vártunk. Mindig reménykedtünk. Minden pillanatban felbukkanhat a vezér, a lángész, a politikában csakúgy, mint bármi másban. Valószínűleg nagyon kellemetlen lesz nekünk, régivágású embereknek, gondolta Bankes, s tőle telhetőleg igyekezett figyelni, mert furcsa fizikai tünetekből – mintha idegei táncoltak volna gerincében – érezte, hogy féltékeny, részben Tansleyre magára, részben, s ez volt a valószínűbb, a munkájára, álláspontjára, tudására; azért nem volt egészen őszinte, sem teljesen elfogulatlan, mert Tansley szinte kimondta: „Eltékozoltátok az életeteket. Egyikőtöknek sincs igaza. Szegény, jó öregek, reménytelenül elmaradtatok.” Kicsit elbizakodottnak látszott ez a fiatalember, és rossz volt a modora. De Bankes kitartásra sarkallta magát, hogy megfigyelje: van bátorsága, tehetséges, rendkívül jártas a tényekben. Valószínű, gondolta Bankes, miközben Tansley szidta a kormányt, sok igazság van abban, amit mond.

– Most azt mondja meg nekem… – kezdte a férfi. Politikáról vitatkoztak, s Lily a levelet nézte a térítőn. Mrs. Ramsay teljesen a két férfira hagyta a vitát, csodálkozott, hogy vajon miért untatja ez a beszélgetés. Ahogy az asztal túlsó végén ülő férjére nézett, azt kívánta, bár ő is szólna valamit. Legalább egy szót, gondolta. Egyetlen szava teljesen más világításba helyezne mindent. Mindig a dolgok velejéig hatol. Törődik a halászokkal és bérviszonyaikkal. Aludni sem tud, ha rájuk gondol. Egészen más, ha ő beszél. Az emberek olyankor nem gondolnak másra, Isten óvjon, hogy megtudják, milyen keveset jelent nekem, mert nekik bizony jelent valamit. Majd, ráeszmélve, hogy azért várja férje megszólalását, mert annyira csodálja, úgy érezte, mintha valaki a férjét és házasságukat dicsérte volna, s ettől egész testében átforrósodott, anélkül hogy tudatára ébredt volna, ő maga dicséri férjét. Ránézett, azt gondolva, hogy mindezt felfedezi az arcán. Milyen fenséges lesz a külseje… De egyáltalán nem! Fintorgatta az arcát, mogorván nézett, szigorú pillantásokkal, s elvörösödött/a dühtől. Mi a csoda történt?, tűnődött Mrs. Ranpay. Mi lehet a baj? Csak szegény, öreg Augustus kért még egy tányér levest – ez volt minden. Elképzelhetetlen és utálatos (jelezte tekintetével feleségének az asztalon keresztül), hogy Augustus ismét levesezni kezdjen. Ki nem állhatta, ha mások még ettek, mikor ő már befejezte. Mrs. Ramsay látta férje haragját, mint. valami nyugtalanul rohanó kutyafalkát, a szemében, a homlokán, és tudta, hogy pillanatokon belül dühkitörésre kerül sor, és akkor – de hála Istennek!, látta, hogy uralkodik magán, megfékezi kitörő indulatait, s egész teste szikrákat szór csak, nem szavakat. Csak ül, mogorva tekintettel, nem szól semmit, szeretné, ha ő, Mrs. Ramsay is észrevenné a dolgot, és helyeselné viselkedését. De végül is miért ne kérhetne szegény Augustus még egy tányér levest? Éppen csak megérintette Ellen karját: – Ellen, kérem, még egy tányér levest – s erre Mr. Ramsay így megdühödött.

Miért is ne?, gondolta Mrs. Ramsay. Augustus a vendégük, egyék csak, ha jólesik neki. Férje borús pillantásokat vetett feléje, ki nem állhatta azokat, akik nem ismernek mértéket az evésben. Nem szeretett semmit, ami órákig elnyúlik, mint ez a vacsora. De uralkodott magán, felesége figyelmét szerette volna felhívni a kiábrándító látványra. De miért olyan feltűnően?, kérdezte Mrs. Ramsay (a hosszú asztal két végéről nézték egymást és váltottak kérdés-feleletet, s mindketten pontosan tudták, mit gondol a másik). Mindenki észreveheti, gondolta Mrs. Ramsay.

Rose az apjára bámult, Roger szintén; Mrs. Ramsay tudta, hogy a következő pillanatban mindkettő nevetőgörcsben tör ki, s ezért tüstént megszólalt (ideje is volt már), sóhajtva: – Gyújtsatok gyertyát – mire nyomban felugrottak, s turkálni kezdtek a pohárszékben.

Mrs. Ramsay azon töprengett, hogy férje miért képtelen eltitkolni érzelmeit, s vajon Augustus Carmichael észrevette-e. Talán igen, talán nem. Önkéntelenül is becsülte azt a nyugalmat, ahogyan ott ült, és levesét itta. Ha leves kellett neki, kért. Akár kinevették, akár haragudtak rá, ő nem változott. Nem szerette Mrs. Ramsayt, aki tudta ezt, de részben éppen ezért tisztelte, s miközben elnézte, amint levesét kortyolgatja, nagyon nyugodtan és természetesen a sűrűsödő homályban, elgondolkodva és monumentálisan, Mrs. Ramsay szerette volna tudni, mit érez, és miért olyan elégedett és méltóságteljes mindig; majd arra gondolt, mennyire él-hal Carmichael Andrew-ért, és hogy be szokta hívni a szobájába, ahogy fia mondta, „hogy mindenféléket mutasson neki”. Naphosszat a gyepen heverészik, s valószínűleg költeményein meditál; madarakra leső macskára emlékeztet, aztán összecsapja a mancsait, ha megtalálja a megfelelő szót, s Ramsay ilyenkor azt szokta mondani: „Jó öreg Augustus, igazi költő” – ami nagy dicséret a férje szájából.

Már nyolc gyertya állott az asztalon, és a kezdeti pislákolás után felegyenesedtek a lángok, s teljes hosszában megvilágították az asztalt, középen a bíborvörös és sárga gyümölcsöstállal. Vajon hogy csinálta Rose, csodálkozott Mrs. Ramsay, mert leánya a szőlőfürtöket, a kemény héjú, vörösen erezett körtéket meg a banánt úgy rendezte el, hogy Mrs. Ramsaynek tenger fenekéről, Neptunus lakomájáról szerzett győzelmi jelvény jutott az eszébe, meg az a gyümölcsköteg, mely a leopárdbőrökbe öltözött Bacchus válláról csüng szőlőlevelek közt, aranyló vörös fáklyák fényében (mint néhány képen látható)… Hirtelen megvilágítva, mintha székében, hosszában és mélységében mérhetetlenül megnőtt volna, olyan lett, mint egy világ, amelyben mindenki foghatja botját, hogy megmássza a hegyeket, gondolta Mrs. Ramsay, leereszkedhet a völgyekbe, és nagy örömére (mert a tál egy pillanatra kapcsolatot teremtett köztük), látta, hogy Augustus is ugyanazon a gyümölcsöstálon legelteti szemét, elmerül benne, itt egy virágot szakít le, ott egy porzón torkoskodik, s miután belakmározott, visszatér kaptárjába. Ő így nézte a tálat, nem úgy, mint Mrs. Ramsay. De az, hogy mindketten nézték, egyesítette őket.

Már valamennyi gyertya égett, és az arcok az asztal mindkét oldalán közelebb kerültek egymáshoz a gyertyafényben; most egy társaságot alkottak, nem úgy, mint az alkonyi homályban, amikor mindegyikük külön élt, mert az éjszakát kizárták az ablaktáblák, melyek nemhogy pontos képet adtak volna a külvilágról, olyan különös módon fodroztak, hogy itt benn, a szobában rendnek és szárazföldnek tetszett, odakinn meg víztükörnek, melyen a dolgok inognak, aztán eltűnnek.

Egyszerre csak mindannyiukkal valami változás történt, mintha valóban úgy lenne, tudnák, hogy egy szigeten, valami barlangban gyűltek össze, s közösen kell harcolniok a kinti víz ellen. Mrs. Ramsay, aki kényelmetlenül érezte magát, Pault és Mintát várva, most úgy érezte, hogy ez a kényelmetlen érzése reménységgé változott. Most már hamarosan be kell jönniük, és Lily Briscoe, aki megpróbálta kielemezni a hirtelen derű okát, azzal hasonlította össze, ami a teniszpályán történt, amikor a biztonság egyszerre szertefoszlott, s nagy térközök kerültek közéjük; most ugyanezt a hatást keltette a sok gyertya a gyéren bútorozott szobában, meg az el nem függönyözött ablakok s a gyertyafényben megpillantott, maszkszerű arcok. Súlyukat vesztették. Úgy érezte, akármi megtörténhet. Most kell jönniük, gondolta Mrs. Ramsay az ajtóra figyelve, és e pillanatban Minta Doyle, Paul Rayley s egy nagy tálat cipelő cselédlány egyszerre léptek a szobába. Szörnyen elkéstek, rettenetesen elkéstek, mondta Minta, miközben az asztal két végére igyekeztek.

– Elvesztettem a brossomat – a nagymamám brossát – jelentette be Minta siránkozó hangon, s nagy, barna szemét könny borította el, amint szemét lesütve, majd felnyitva leült Mr. Ramsay mellé, ami kötődésre késztette lovagiasságát.

Hogy lehet valaki olyan liba, kérdezte, hogy ékszerekkel mászkál a sziklák közt.

Minta szinte félt tőle – félt ijesztően nagy szellemétől, s az első este, mikor mellette ült, és George Eliotról beszélt, valóban megrémült, mert annak idején a vonaton hagyta a Middlemarch harmadik kötetét, és soha nem tudta meg, mi lett a vége. De azután tökéletesen megértették egymást, és ő még tudatlanabbnak tettette magát, mint amilyen volt, mert Mr. Ramsay szívesen nevezgette kis szeleburdinak. Így aztán ma este, noha szomszédja kinevette, nem félt tőle. Különben is tudta, mihelyt belépett a szobába, hogy megtörtént a csoda. Körüllengte aranyfátyla. Néha rajta volt ez a fátyol, néha nem. Sohasem tudta, honnan kerül elő, miért tűnik el a fátyla, vagy körüllengi-e, míg be nem lépett egy szobába: akkor azonnal megérezte a férfiak tekintetéből. Igen, ma este félelmesen körüllengte. Abból tudta, hogy Mr. Ramsay nem nevezte szeleburdinak. Mellette ült, mosolyogva.

Biztosan megtörtént, gondolta Mrs. Ramsay; jegyesek. Egy pillanatra újra érezte, amire már nem számított, hogy féltékeny. Mert férjét is megcsapta Minta izzása; Ramsay szerette ezeket a lányokat, aranyló-vöröslő hajukkal; kötetlenségüket, szárnyalásukat, azt a kis vadságot bennük, hogy nem sokat teketóriáznak, nem nyírják a hajukat, s nem „nyiszlettek”, ahogy szegény Lily Briscoe-t nevezte. Van bennük valami, ami belőle hiányzik: csillogás, bőség, mely vonzotta és mulattatta férjét, sőt az olyanok, mint Minta, kedvencei is lettek. Levághatták a haját, óraláncot fonhattak neki belőle, megzavarhatták munkájában, bekiálthattak hozzá (Mrs. Ramsay hallotta őket): „Jöjjön Mr. Ramsay, most rajtunk a sor, hogy megverjük őket”, s férje kiment, hogy teniszezzék.

De valójában nem volt féltékeny, csak néha, mikor tükörbe nézett, kicsit meg volt sértve, hogy megöregedett, talán saját hibájából (az üvegházi számla meg a többi). Hálás volt nekik, hogy férjére nevettek („hányadik pipánál tart ma már, Mr. Ramsay?” és más hasonlók), aki még fiatalembernek látszott; asszonyok szemében nagyon vonzó férfinak; nem roskadozott terhek alatt, nem görnyedt meg munkájának, a világ bajainak, hírnevének vagy kudarcának súlya alatt, hanem olyan volt ismét, mint mikor megismerte: komoly, de lovagias; eszébe jutott, hogyan segítette ki egy csónakból; elragadó modorú volt, mint most (ránéz, és látja, milyen meglepően fiatal, ahogy Mintával kötekedik). Neki – „tegye ide”, mondta, és segített a svájci lánynak, hogy óvatosan eléhelyezhesse a nagy, barna tálat a Boeuf en Daube-bal –, neki, a maga részéről, kamasz fiai tetszettek. Paulnak mellette kell ülnie. Fenntartott számára egy helyet. Néha valóban azt hitte, fiait szereti jobban. Nem háborgattak senkit értekezéseikkel. Mennyire különböztek, mindent összevéve, ezektől a nagyon művelt férfiaktól! Nagyon zárkózottak lettek, ez kétségtelen. Paulban van valami vonzó, gondolta, amikor a fiú leült mellé. Modorát elragadónak találta, akárcsak éles metszésű orrát és ragyogó, kék szemét. Olyan megfontolt. Most, hogy mindnyájan újra beszélgetni kezdtek, elmondja vajon, mi történt?

– Visszamentünk megkeresni Minta brossát – szólalt meg Paul, mikor leült mellé. Ez a többes szám első személy – elég volt. Az asszony érezte erőltetett, felemelt hangjából, milyen nehéz legyőznie a gátlást e rag miatt, melyet először használt. Ezt tett-ük, azt tett-ük, egész életükben ezt fogják ismételni, gondolta, s az olajbogyó és mártás pompás illata kicsapott a nagy barna tálból, amint Marthe lendületes mozdulattal leemelte róla a fedőt. A szakácsnő három napot áldozott erre a fogásra. És neki nagyon kell ügyelnie, gondolta Mrs. Ramsay, a lágy masszába merítve kanalát, hogy William Bankes számára különösen omlós darabot válasszon. S beletekintve a csillogó oldatú tálba, az ízletes, barna és sárga hússzeletek egyvelegébe, mely babérlevelek közt s borban úszott, azt gondolta: Ezzel ünnepeljük meg a nagy eseményt – furcsa érzés támadt benne, szeszélyes s egyben gyöngéd, hogy ünnepet ül, mintha két érzés született volna benne: egy mély, mert mi lehet komolyabb, mint egy férfinak egy nő iránt érzett szerelme, mi lehet parancsolóbb, hatásosabb, a halál csíráit magában hordozó; egyidejűleg úgy érezte, hogy ezeket a szerelmeseket, akik csillogó szemmel lépnek az illúziók világába, gúnyosan, virágfüzérekkel felékesítve kellene körültáncolni.

– A szakácsművészet diadala – szólalt meg Bankes, és egy pillanatra letette kését. Figyelmesen evett. A hús puha volt, tökéletesen megfőtt. Hogy sikerült ezeket a dolgokat az isten háta mögött előteremtenie?, kérdezte Mrs. Ramsayt. Csodálatos asszony. Egész szerelme, minden tisztelete visszatért; s Mrs. Ramsay tudta ezt.

– Nagyanyám egyik francia receptje – válaszolta, s végtelen öröm csengett a hangjában. Nyilvánvaló, hogy francia recept. Ami főzés címén Angliában történik, az szörnyűség (ebben egyetértettek). Vízbe teszik a káposztát. Addig sütik a húst, míg rágós nem lesz, mint a szíj. Meghámozzák a zöldséget. – Pedig a héjukban van az értékük – mondta Bankes. És pazarlás is, toldotta meg Mrs. Ramsay. Egy francia család megélne azon, amit egy angol szakács kidob. Felvillanyozta az érzés, hogy William szeretete ismét feléje fordult, és hogy minden újra rendben van, hogy a feszültség feloldódott, s most már nyugodtan diadalmaskodhatik és tréfálhat; nevetett, gesztikulált, miközben Lily arra gondolt: „Milyen gyerekes, milyen lehetetlen, amint ott ül újra kivirágzott szépségében, s a zöldségek héjáról beszél. Van valami félelmetes benne. Ellenállhatatlan. A végén mindig sikerül elérnie, amit akar. Most ezt is kimódolta – Paul és Minta valószínűleg eljegyezték egymást. Mr. Bankes itt vacsorázik. Mindenkit elvarázsol, olyan egyszerűen, olyan közvetlenül tud kívánni!” Lily összehasonlította ezt a sikersorozatot szellemének szegénységével, s úgy vélte, hogy a hatást részben az a hit váltja ki (Mrs. Ramsay arca kigyúlt – anélkül hogy fiatalos lett volna, ragyogott), mely Paul Rayleyből furcsán, félelmetesen központot csinál, amely csupa remegés, de elvont, néma, hallgatag. Lily érzése szerint Mrs. Ramsay, miközben a főzelékfélék héjáról beszél, felmagasztalja, imádja a dolgot, a tenyerében dédelgeti a szerelmeseket, védi a varázst, és mégis, miután az egészet létrehozta, valamiképpen nevet rajta, hogy oltárhoz vezeti áldozatait. Máris hatalmába kerítette a meghatottság, a szerelem vibrálása. Milyen jelentéktelennek érzi magát Paul mellett, Paul égő, lángoló; ő tartózkodó, gúnyos; Paul kalandra kész; ő lehorgonyzóit; Paul vakmerőén tengerre száll, ő magános, elhagyatott – és mintha hajlandó volna osztozni a csapásban, ha ugyan az, félénken megkérdezi:

– Hol vesztette el Minta a melltűjét?

Paul megrázta fejét a mosolyok mosolyával, amelyet elfátyolozott az emlékezés, s átszőttek az álmok:

– A parton.

– Megkeresem, majd korán felkelek – tette hozzá. Mivel ezt Minta tudta nélkül akarta csinálni, leeresztette hangját, és nevetve a lány felé – Mr. Ramsay mellett ült – fordította tekintetét.

Lily szeretett volna hevesen tiltakozni és kinyilvánítani azt az óhaját, hogy ő majd segít neki, s már előre látta, hogy hajnalban a parton ő fog lecsapni egy kődarabbal félig eltakart melltűre, s így őt is a tengerjáró felfedezők közé sorolják. De mit felel Paul az ajánlatára? Lily ritkán megnyilvánuló érzelmi nyomatékkal végül is megszólalt: – Hadd menjek magával –, de Paul csak nevetett. Ez jelenthetett igent is, nemet is, esetleg mindkettőt. Pedig nem ezt jelentette: a furcsa kuncogással mintha azt mondta volna: „Felőlem akár a szikláról is levetheted magad.” Paul a szerelem pírját, borzalmát, kegyetlenségét, gátlástalanságát varázsolta Lily arcára. Lilynek égett tőle az arca, és ahogy Mintára nézett, aki az asztal túlsó végén Mr. Ramsayvel enyelgett, megrettent, hogy ilyen ragadozókarmok fenyegetik, s hálás volt. Mert neki, gondolta a térítőn lévő sótartóra pillantva, hála az egeknek, nem kell férjhez mennie, nem kell így megaláznia magát. Védve van ettől a felhígulástól. A fát közelebb viszi a kép közepéhez.

Ilyen bonyolultak a dolgok. Most, hogy itt maradt Ramsayéknél, egyszerre két élesen ellentétes dolgot érzett: az egyik az volt, amit a többiek éreztek, a másik, amit ő, az énje, s aztán a kettő, mint most, csatára kelt. Olyan szép, olyan izgató ez a szerelem, hogy szinte beleszédülök a szakadékéba, s szokásom ellenére ajánlkozom, hogy megkeresek egy melltűt a parton; ugyanakkor a legostobább, legbarbárabb emberi szenvedély, és ilyen kedves fiatalembereket, akiknek arcéle mint a drágakő (a Paulé csodálatos), a Mile End Road-i feszítővasas kötekedőkké változtat (hencegőnek és szemtelennek látta az ifjút). Mégis, gondolta magában, az idők kezdetétől fogva ódákban dicsőítik a szerelmet; virágfüzérekkel, rózsakoszorúkkal; és tíz közül kilenc, ha megkérdeznék, nem akarna egyebet. Bár a nőknek, saját tapasztalata alapján, mindig az az érzésük: „Nem ezt akartuk”, nincs semmi utálatosabb, gyerekesebb és embertelenebb, mint a szerelem; de szép is, és szükséges. Hát akkor, hát akkor?, kérdezte, némiképpen a többiektől várva a vita folytatását, mintha egy ilyen vitában az ember eldobhatná a maga kis gátlásait, hadd vegyék fel s vigyék tovább a többiek. Tehát újra figyelni kezdte, miről beszélnek, hátha fényt derítenek a szerelem problémájára.

– Vagy az a lötty, amit az angolok kávénak neveznek – mondta Mr. Bankes.

– Ó, a kávé! – ismételte meg Mrs. Ramsay. De sokkal inkább a valódi vaj és tiszta tej problémája lappangott szavaiban (Lily látta, mennyire izgatott, s milyen nyomatékkal beszél). Belemelegedve, ékesszólóan ecsetelte az angol tejtermelés hiányosságait, s hogy milyen állapotban kerül a tej az ajtó elé, s már bizonyítani is akarta vádjait, alaposan belemélyedve tárgyába, amikor az asztal körül, a középen ülő Andrew-val az élen, gyermekei, mint a rekettyésben elharapódzó futótűz, sorra hahotázni kezdtek; nevetett férje is; kinevették; az össztűzben megadásra, állásai leszerelésére kényszerült. Egyetlen elégtétele az volt, hogy a társaság gúnykacaját és derültségét példaként mutathatta be Bankesnek: mit kell elszenvednie annak, aki a brit közönség előítéleteit ostromolja.

De szándékosan, mert nyomta a lelkét, hogy Lily, aki segítségére volt Tansley esetében, kívül maradt a dolgokon, a lányt kiemelte a többiek közül – Lily egyetért velem – mondotta, s azzal bevonta a társalgásba a lányt, aki kicsit izgatott, kicsit zavart volt. (Mert éppen a szerelemről elmélkedett.) Mindketten kívül maradtak a dolgokon, gondolta Mrs. Ramsay, Lily is, Charles Tansley is. Mindketten szenvedtek a másik kettő izzásától. Tansley, ez világos, kifejezetten versenyen kívül állónak érzi magát; nyilván egy nő sem néz rá, ha Paul Rayley a szobában van. Szegény ördög! De hát ott van az értekezése, valakinek a hatása valamire: tud vigyázni magára. Lily más eset: ő elhalványul Minta izzása mellett, jelentéktelenebb, mint valaha, kis szürke ruhájában, ráncos kis arcával, apró, ferde vágású kínai szemével. Minden olyan jelentéktelen rajta. Mégis, gondolta Mrs. Ramsay, összehasonlítva Lilyt Mintával, mikor a segítségét igényelte (mert Lily bizonyíthatta, hogy ő nem beszél többet a tejellátásról, mint férje a bakancsáról – órákig tudott beszélni róla), kettejük közül Lily a különb a negyven évével. Lilyben van valami kötőanyag, valamilyen villódzás, valami egyéni, amit Mrs. Ramsay nagyon szeretett benne, de tartott tőle, hogy a férfiak nem szeretik. Persze, a jóval idősebbek kivételek, mint például William Bankes. Felesége halála óta, gondolta olykor Mrs. Ramsay, talán kedveli is. Nem „szerelmes” persze, csak valami meghatározhatatlan érzése van, ami gyakran előfordul. De badarság, gondolta, Williamnek feleségül kell vennie Lilyt. Sok vonatkozásban közös az érdeklődési területük. Lily nagyon szereti a virágokat. Mindketten hűvösek, tartózkodóak és meglehetősen önállóak. Hosszú sétaalkalmakat kell teremtenie számukra.

Meggondolatlanul szemközt ültette őket egymással. Ezt holnap jóvá kell tennie. Ha szép idő lenne, kirándulást kellene tenniök. Minden lehetségesnek, minden helyesnek látszott. Éppen most (de nem tarthat soká, gondolta, nem törődve a többiekkel, akik bakancsokról tárgyaltak), éppen most került biztonságba. Mint héja keringett felettük, mint lobogó lengett az öröm zuhatagában, mely teljesen és jólesően eltöltötte teste minden idegszálát, zajtalanul, valamelyest ünnepélyesen, mert, gondolta elnézve valamennyiüket ahogy esznek, belőlük fakad ez az öröme, férjétől kezdve, gyermekein át, a barátokig; innen emelkedik föl, ebben a mély csöndben az öröm (William Bankesnek adott még egy csöpp darab húst, s a fajansztál aljára pillantott), és látszólag minden különös ok nélkül ott lebeg fölöttük, mint fölszálló füst vagy pára, s biztonságban összetartja őket. Nincs szükség szavakra, nincs is mit mondani. Itt van körülöttük. Egy darabja az örökkévalóságnak, érezte, miközben egy különlegesen omlós szeletet halászott ki Mr. Bankes számára. A délután folyamán egyszer már átélte ugyanezt valami mással kapcsolatban; van valami kohézió, valami állandóság a dolgokban; valami, gondolta, ami nincs változásnak alávetve, és felragyog (a visszavert fények fodrozódására pillantott az ablakon), akár a rubin, minden eliramló, tovatűnő, kísérteties felszínén; ma este, mint egy ízben a nap folyamán már, újból átélte a békének és nyugalomnak ezt az érzését. Az ilyen pillanatokból, gondolta, születik meg az, ami örökre megmarad. Ez meg fog maradni.

– Igen – nyugtatta meg William Bankest –, jut bőven mindenkinek.

– Andrew – mondta –, tartsd lejjebb a tányérod, különben melléöntöm. – (A Boeuf en Daube tökéletes diadal volt.) Érezte, ahogy letette a kanalat, a dolgok szíve köré fonódott csendet, melyben mozogni is, pihenni is lehet; most éppen (mindenki szedett) várakozva figyelni; aztán héja módjára, mely hirtelen csap le a magasból, könnyedén átsiklani a nevetésbe, teljes súlyával arra támaszkodva, amit férje az asztal másik végén mondott az ezerkétszázötvenhárom négyzetgyökéről, mely történetesen vasúti jegyének száma volt.

Mit jelentett mindez? Mindmáig nem is sejtette. Négyzetgyök? Mi az? Fiai tudták. Rájuk támaszkodott köb-és négyzetgyökök dolgában; most erről folyt a beszéd, majd Voltaire-ről és Madame de Staëlról, Napóleon jelleméről, a trágyázás francia rendszeréről, Lord Roseberyről, Creevey emlékiratairól. Hagyta, hogy a férfiúi elme csodás szövevénye, amely, mint az ingó konstrukciókat átölelő vastraverzek, amelyek fenntartják a világot, le, föl, keresztbe és hosszába fut, őt is fenntartsa, felemelje; rábízhatja magát tökéletesen, még csukott szemmel is, vagy hunyorgatva egy pillanatig, mint ahogy egy párnájáról pislogó gyerek néz fel hunyorogva egy fa leveleinek végtelen sokaságára. Aztán felriadt. Még tartott az építkezés. William Bankes éppen a Waverley-regényeket magasztalta.

Félévenként el szokott olvasni egyet, jelentette ki. De miért lett ettől dühös Charles Tansley? Dühbe gurult (csak azért, gondolta Mrs. Ramsay, mert Prue nem akar kedves lenni hozzá), és ócsárolni kezdte a Waverley-regényeket, bár nem tudott róluk semmit, semmit az égvilágon, gondolta Mrs. Ramsay, aki inkább őt nézte, s nem arra figyelt, amit mond. Láthatta viselkedéséből, hogy mindig csak saját magát akarja előtérbe helyezni, s ez így lesz mindaddig, míg tanszéket nem szerez, vagy meg nem nősül, s nem kell örökké csak azt hangoztatnia, hogy: „Én, én, én”. Mert szegény Sir Walterről vagy akár Jane Austenről mondott bírálata mindig ide lyukadt ki: „Én, én, én”. Állandóan önmagára és az általa keltett benyomásra gondolt, miként azt Mrs. Ramsay a hangja csengéséből, hangsúlyából és zavarából megállapíthatta. Jót tesz majd neki a siker. Mindenesetre elhallgattak. Már nem kellett figyelnie. Tudta, hogy nem tarthat sokáig, de e pillanatban olyan tisztán látott, hogy az asztal körül mindenki lelepleződött előtte érzéseivel és gondolataival együtt, nem kellett hozzá semmi erőfeszítés, akárcsak a víz alá hatoló fénysugárnak, mely átvilágítja a víz fodrait, a nádast, az árral ringó cselléket s a hirtelen mozdulatlanná vált, lebegő, remegő pisztrángokat. Így látott, így hallott Mrs. Ramsay mindenkit; bármit mondtak, olyan volt, mint a pisztrángok suhanása, amikor az ember tőlük jobbra is, balra is látja a víztükör fodrait s a kavicsot, s mindez egységes egésszé áll össze; mert noha a mindennapi életben ki kell halásznia és el kell különítenie egymástól a dolgokat, megmondani, hogy szereti-e a Waverley-regényeket, vagy nem is olvasta azokat, siettetnie kell magát; most nem szólt semmit. Pillanatnyilag hallgatásba burkolózva lebegett.

– Mit gondol, meddig fog tartani? – kérdezte valaki. Mintha antennák álltak volna ki remegve a testéből, s felfogtak volna bizonyos szavakat, figyelésre kényszerítve őt. Ez is ilyen antenna volt. Érezte, hogy veszély fenyegeti a férjét. Egy ilyen kérdés majdnem biztosan olyan kijelentéshez vezet, amely saját kudarcára emlékezteti. Meddig fogják őt olvasni?, gondolja majd hirtelen a férje. William Bankes (akiben nem volt efféle hiúság) nevetett, és kijelentette, hogy nem tulajdonít jelentőséget a divat változásainak. Ki tudhatja, mi maradandó – akár az irodalomban, akár bármi másban?

– Élvezzük azt, ami tetszik – mondta. Becsületességét Mrs. Ramsay egészen csodálatosnak találta. Sosem látszott rajta, hogy csak egy pillanatig is elgondolkoznék: „Mikor lesz ennek következménye rám nézve?” De ha az embernek más temperamentuma van, dicséretre vagy bátorításra van szüksége, természetesen kezdi kényelmetlenül érezni magát (s Mrs. Ramsay tudta, hogy férje már kezdi); szeretné, ha valaki megszólalna: Ó, a maga műve fenn fog maradni, Mr. Ramsay, vagy valami hasonlót. Világosan el is árulta kényelmetlen érzését, amikor némi ingerültséggel kijelentette, hogy neki Scott (vagy Shakespeare?) mindenesetre élete végéig megmarad. Ingerülten mondta. Mindenki, gondolta Mrs. Ramsay, kicsit kényelmetlenül érzi magát, anélkül hogy tudná, miért. Aztán Minta Doyle, akinek kifinomult ösztönei voltak, nyersen, elképesztően kijelentette, hogy ő nem hiszi, hogy bárki is valóban élvezné Shakespeare-t. Mr. Ramsay komoran állapította meg (de gondolatai már ismét másutt jártak), hogy kevesen szeretik annyira, mint állítják. De, tette hozzá, néhány darabjának azért jelentős érdeme van. Mrs. Ramsay ebből úgy látta, hogy pillanatnyilag semmi baj, férje kineveti Mintát, neki pedig, a feleségének, miután észrevette, mennyire aggódott az ura önmaga miatt, a maga módján vigyáznia kell rá, valahogy dicsérnie kell. De azt kívánta, bár ne kellene; talán az ő hibája, hogy kell. Mindenesetre most már hallhatta, amit Paul Rayley próbált elmondani azokról a könyvekről, amelyeket gyerekkorában olvas az ember. Ezek megmaradnak. Még iskolás korában olvasta Tolsztoj néhány művét. Van köztük egy, melyre mindig emlékszik, de elfelejtette a címét. Az orosz nevek lehetetlenek, mondta Mrs. Ramsay. – Vronszkij – mondta Paul. Erre emlékezett, mert mindig úgy érezte, hogy találó név egy csirkefogó számára. – Vronszkij – ismételte Mrs. Ramsay ó, az Anna Karenina – de ezzel nem mentek sokra: az irodalom nem volt erős oldaluk. Nem bizony! Charles Tansley pillanatok alatt eligazíthatta volna őket a könyvek birodalmában, de olyan körülményesen csinálta „Igazam van?”-jaival s „Jó benyomást teszek-e?”-jeivel, hogy végül is róla magáról többet lehetett megtudni, mint Tolsztojról; Paul viszont nem beszélt magáról, csak a tárgyról. Mint minden ostoba ember, ő is szerény volt, tekintettel a mások érzéseire, amit Mrs. Ramsay, legalábbis bizonyos szempontból, vonzónak talált. Most sem magára vagy Tolsztojra gondolt, hanem arra, nem fázik-e az asszony, nem ül-e léghuzatban, nem kíván-e egy körtét.

Nem, nem kér körtét, mondta. Pedig szüntelen a gyümölcsöstálat figyelte (anélkül, hogy észrevette volna), féltékenyen, remélve, hogy senki sem nyúl hozzá. Tekintete körüljárta a gyümölcsök alakját, görbületeit, a nap érlelte fürtök gazdag bíborát, majd a héjak szöszös felületét, összehasonlítva a sárgát a bíborral, az íveltet a kerekkel, anélkül, hogy tudta volna, miért csinálja, s miért lesz közben egyre derűsebb. Végül, ó, milyen kár, kinyúlt egy kéz, elvett egy körtét, s elrontotta az egészet. Rokonszenvvel nézett Rose-ra, aki Jasper és Prue között ült. Milyen furcsa, hogy az ember saját gyereke csinál ilyet.

Milyen furcsa, hogy itt ülnek sorban a gyermekei: Jasper, Rose, Prue, Andrew, szinte teljes csendben, de azért mókázva, ahogy ajkuk rándulásaiból sejtette. Különbözött ez minden más mókától, gyűjtögették, tartogatták, hogy majd a szobájukban nevessenek rajta. Remélte, hogy nem apjuk a móka tárgya. Nem, úgy gondolta, hogy nem. Elég leverten tűnődött magában, mi lehet, mert úgy érezte, hogy nevetni fognak, ha nem lesz jelen. Sok minden gyülemlett fel ezek mögött a meglehetősen komoly, csendes, maszkszerű arcok mögött; mert nem könnyen osztották meg; nézők, felfedezők voltak, a felnőttek által kicsit félreállítva, kicsit föléjük emelkedve. Ahogy ma este Prue-ra nézett, látta, hogy rá ez teljességgel áll. Most kezdi, most indul el, most ereszkedik le. Halványan ragyogott az arca, mintegy a szemben ülő Minta izzásától, a boldogság izgalma, előérzete tükröződött rajta, mintha a nők és férfiak szerelmének napja lett volna felkelőben az asztalterítő szegélye fölött, s anélkül, hogy tudta volna, mi az, meghajolt előtte, hogy üdvözölje. Egyre csak Mintát nézte, szemérmesen, mégis kíváncsian, úgyhogy Mrs. Ramsay egyikről a másikra tekintve, gondolatban odaszólt Prue-nak: Egyszer te is ilyen boldog leszel, mint ő. Sokkal boldogabb leszel, tette hozzá, mert a lányom vagy. Az ő lányának boldogabbnak kell lennie a másokénál. De a vacsora véget ért. Ideje volt indulni. Már csak a tányérjukon maradt morzsákkal játszogattak. Még megvárja, míg nevetnek egyet valami történeten – amit férje mesélt, aki Mintával tréfálkozott egy fogadáson. Aztán feláll.

Hirtelen úgy érezte, megtetszett neki Charles Tansley; szerette a nevetését. Szerette, hogy annyira haragszik Paulra és Mintára. Szerette esetlenségét. Azért végül is van valami ebben a fiatalemberben. És Lily, gondolta, tányérja mellé helyezve szalvétáját, neki mindig megvannak a maga tréfái. Lilyt sohase kell félteni. Várt. Szalvétáját tányérja széle alá gyűrte. Nos, végeznek már? Nem. A történet egy másikhoz vezetett. Férje pompás hangulatban volt ma este, és Mrs. Ramsay úgy gondolta, ki akar békülni az öreg Augustusszal az után a levesjelenet után; bevonta őt is a társalgásba – anekdotákat meséltek valakiről, akit mindketten ismertek az egyetemen. Az ablakra pillantott, melyen a gyertyák fénye most fényesebben ragyogott, hogy az üvegtáblák feketék lettek, s a kinti sötétségbe kémlelve nagyon idegennek hallotta a hangokat, mintha egy székesegyházban tartott misén hangzottak volna el, mert nem a szavakra figyelt. A hirtelen kitörő nevetések s aztán egyetlen hang (a Mintáé) egy római katolikus katedrális litániájának latin szavaira emlékeztették, melyeket férfi-és gyermekkórus váltogat. Várt. Férje beszélt. Valamit recitált, s Mrs. Ramsay a ritmusból, férje hangjának mélabújából és elragadtatott csengéséből tudta, hogy vers:

Jöjj és nézz a kerti útra,

Luriana, Lurilee.

Futórózsák virágzanak, s ellepi

A sárga méh:

Úgy hangzottak a szavak (közben az ablakot nézte), mintha lebegtek volna, mint virágok odakinn, a vízen, mindnyájuktól különváltan, mintha senki sem mondta volna őket, hanem maguktól keletkeztek volna.

S mindahányan, akik éltünk, s mindahányon, akik élnek

Tele lombbal, tele színnel, frissen sarjadt levelekkel.

Mrs. Ramsay nem értette a szavak jelentését, csak a muzsikájukat, s a szavakat mintha az ő hangja mondta volna ki, énjén kívül, s egész csendesen és természetesen mondták volna el, amire egész este gondolt, miközben különböző dolgokról beszélt. Tudta, anélkül hogy körülnézett volna, hogy mindenki erre a hangra figyel az asztalnál:

Látod te is, amit én

Luriana, Lurilee,

ugyanolyan örömmel és megkönnyebbüléssel, mint ő, mintha ez volna végül is a természetes mondanivaló, s az ő hangjuk beszélne.

De a hang elhallgatott. Mrs. Ramsay körülnézett. Felállt. Felállt Augustus Carmichael is, s úgy tartva szalvétáját, mint valami hosszú, fehér talárt, kántálni kezdett:

Királyok serege lovagolt erre

Vadvirágos réten át itt

Cédrusággal, pálmalevéllel

Luriana, Lurilee,

amint az asszony elhaladt mellette, kicsit feléje fordult, és megismételte az utolsó szavakat:

Luriana, Lurilee.

S mintegy hódolata jeléül, meghajolt előtte. Nem tudta, miért, de érezte, hogy Augustus most jobban szereti, mint bármikor; a megkönnyebbülés és a hála érzésével viszonozta főhajtását, és kiment az ajtón, melyet a költő kitárt előtte.

Most mindent tovább kellett vinni egy lépéssel. A küszöbön állva ott maradt még egy pillanatig a jelenetben, mely már akkor is tűnőben volt, amikor nézte, s aztán, mikor megmozdult, és Mintára támaszkodva elhagyta a szobát, megváltozott, új alakot öltött; tudta, vállán keresztül még egy utolsó pillantást vetve rá, hogy az már a múlt.

18

Szokás szerint, gondolta Lily. Mindig volt valami tennivaló, ami nem tűrt halasztást, valami, amit Mrs. Ramsay szerint – ő tudta, miért – azonnal el kellett intézni, esetleg a tréfálkozók valamelyikével, mint most is, akik nem tudják eldönteni, hová vonuljanak: a dohányzóba-e, a szalonba vagy padlásszobájukba. S a zsibongás közepette egyszerre csak ott áll Mrs. Ramsay, Mintával karonfogva, eszébe jut, hogy „igen, most van itt az ideje”, s titokzatos arccal eltűnik, hogy egyedül elintézzen valamit. S távozása után azonnal valamiféle osztódás következett be, tétováztak, ki erre, ki arra ment] Mr. Bankes karon fogta Charles Tansleyt, s kiment vele a teraszra, hogy befejezzék a vacsoránál megkezdett politikai vitát, így borítva fel az est egész egyensúlyát, más irányba dobva a kalapácsot, mintha, gondolta Lily, mikor látta, hogy távoznak, s hallott egy-két szót a munkáspárt politikájáról, valami hajóhídra kapaszkodnának fel, hogy onnan tájékozódjanak; így hatott Lilyre a költészetről a politikára való átváltás. Szóval Mr. Bankes és Charles Tansley eltávoztak, míg a többiek Mrs. Ramsayt figyelték, amint egyedül megy fel a lámpafényben a lépcsőn. Vajon hova siethet, tűnődött Lily.

Nem mintha valóban sietett vagy rohant volna; sőt, elég lassan lépdelt. Szívesen meg is állt volná még egy pillanatra a sok fecsegés után, hogy kiragadjon belőle valami jellegzetesei, a lényeget, hogy elkülönítse, elszigetelje; kigyomláljon belőle minden érzést és földi kacatot, s így tarthassa maga elé, aztán az ítélőszék elé vihesse, ahol konklávéban maga választott bírák ülnek, hogy döntsenek e dolog felől. Jó vagy rossz, helyes vagy helytelen? Merre tartunk? s így tovább. Az élmény döbbenetéből magához térve, öntudatlanul és meghökkentően a kinti szilfák ágaiba fogódzik, hogy segítsék egyensúlya megtartásában, s felegyenesedik. Világa változóban: azoké nem. Élménye a mozgás érzetét kelti benne. Mindennek rendben kell lennie. Ezt meg azt majd el kell igazítania, gondolta, önkéntelenül helyeselve a fák csendjének méltóságát, az ágak fenséges ringását (mintha hajóorr ringana a hullámokon), ahogy a szél beléjük kap. Mert szeles az idő (egy pillanatra megáll, kinéz). Szél fúj, így a levelek néha felfednek egy-egy csillagot, s azok maguk is mintha remegnének, fénysugarakat lövellnének, s megpróbálnak kicsillanni a levelek pereme között. Igen, a dolog megtörtént, végbement, s mint minden, ami megtörtént, ünnepélyessé vált. Aki visszagondol rá, így, megtisztítva a szó és érzelem salakjától, úgy fogja érezni, hogy mindig ilyen is volt, csak most mutatkozott meg, s megmutatkozván, mindent az állandóság állapotába varázsolt. Bármeddig élnek, folytatta a gondolatsort, mindig visszatérnek ehhez az éjszakához, ehhez a holdhoz, ehhez a szélhez, ehhez a házhoz s őhozzá is. Hízelgett neki a gondolat – e tekintetben volt legfogékonyabb a hiúságra –, hogy bármeddig élnek is, szívükbe szövődik; és ez is, ez is, ez is, gondolta felfelé menve a lépcsőn, és megmosolyogta, de szeretettel, a díványt a lépcsőházban (anyjáé volt), a hintaszéket (az apjáé), a Hebridák térképét. Mindez újraéled Paul és Minta életében. „Rayleyék”, próbálgatta az új nevet, s félkezével a gyerekszoba kilincsén érezte azt a többiekkel való, az érzelmekből fakadó közösséget, mely a válaszfalakat úgy elvékonyítja (megkönnyebbülés és boldogság fogta el), hogy minden egyetlen folyammá válik, s székek, asztalok, térképek mind az övéi, az övék, mindegy, hogy kié, Paulban meg Mintában folytatódik minden, ha ő már halott lesz.

Lenyomta a kilincset, határozottan, hogy ne nyikorogjon, és belépett, kicsit csücsörítve a száját mintegy emlékeztetőül, hogy nem szabad hangosan beszélnie. De mindjárt, ahogy belépett, bosszúsan látta, hogy fölösleges volt az óvatosság. A gyerekek nem aludtak. Nagyon bosszantó volt. Mildrednek jobban kellene vigyáznia. James ébren volt, Cam egyenesen ült ágyán, mintha nyársat nyelt volna, Mildred is velük van, mezítláb, már tizenegy felé jár, s még beszélgetnek. Mi történt? Megint az a szörnyű koponya! Megmondta Mildrednek, hogy vigye ki, de persze elfelejtette, s Cam is, James is ébren vannak, és civakodnak, mikor már órák óta aludniok kellene. Mi ütött Edwardba, hogy ezt a szörnyű koponyát küldte neki? S ő volt olyan meggondolatlan, és megengedte, hogy a falra szögezzék. Erősen odaszögezték, állította Mildred, s Cam nem tudott vele egy szobában aludni, James meg sikoltozott, ha Cam hozzányúlt.

Camnek aludnia kell (mekkora agyarai vannak, mondta Cam), aludnia bizony, s álmodnia szép palotákról, mondta Mrs. Ramsay, s leült Cam ágya szélére. A szoba minden pontjáról látja az agyarakat, jelentette ki Cam. Valóban. Akárhová tették a lámpát (James nem tudott lámpafény nélkül aludni), valahova mindig esett árnyék.

– De Cam, gondolj csak arra, hogy egy öreg vaddisznó koponyája, egy szép, fekete disznóé, olyané, amilyenek a farmon vannak – mondta Mrs. Ramsay. De Cam szerint rettenetes, hogy mindenünnen feléje acsarkodik.

– Jó, hát akkor betakarjuk – mondta Mrs. Ramsay, és mindnyájan nézték, ahogy odamegy a fiókosszekrényhez, és gyorsan egymás után kihúzogatja a fiókokat; de nem talál semmit, ami megfelelne, mire gyorsan leveszi a sálját, teljesen bepólyálja vele a koponyát; aztán visszamegy Camhez, fejét majdnem vízszintesen Cam feje mellé fekteti a párnára, és azt mondja, hogy így milyen kedves; meséli, hogy fogják a tündérek szeretni; olyan, mint egy madárfészek, mint egy gyönyörű hegy, amilyet külföldön látott, virágos völgyekkel, harangszóval, madárcsicsergéssel, kis kecskékkel meg antilopokkal… Tisztán látta, hogyan visszhangzanak ritmikusan ejtett szavai Cam agyában, amint utána mondja, hogy a koponya olyan, mint egy hegy, mint egy madárfészek, mint egy kert kis antilopokkal, a szeme hol kinyílik, hol becsukódik, s Mrs. Ramsay még egyhangúbban, még ritmikusabban, még értelmetlenebbül folytatja, hogy hunyja be a szemét, aludjon, és álmodjon hegycsúcsokról, völgyekről, hulló csillagokról, papagájokról, antilopokról, kertekről és mindenféle szépről; majd lassan felemeli fejét, egyre gépiesebben beszél, végül felegyenesedik, és látja, hogy Cam alszik.

Most, suttogta, James ágyához lépve, aludjon már ő is, hiszen láthatja, hogy ott a vaddisznókoponya, senki sem nyúlt hozzá, csak az történt vele, amit akart; ott van teljesen sértetlenül. James meggyőződött róla, hogy a koponya valóban ott van a sál alatt. De még valamit akart kérdezni az anyjától. Kimennek-e másnap a világítótoronyhoz?

Nem, másnap nem, de nemsokára, ígérte anyja; mihelyt szép idő lesz. James jól viselkedett, lefeküdt. Anyja betakarta, de tudta, hogy fia ezt sose felejti el; haragudott Charles Tansleyre, férjére és önmagára, hogy reményt keltett benne. Ahogy sálja után tapogatott, eszébe jutott, hogy a vaddisznó koponyája köré csavarta, felállt; egy-két hüvelykkel lejjebb húzta a tolóablak felső szárnyát; hallotta a szélzúgást, szippantott egyet a közömbös, csípős éjszakai levegőből, jó éjszakát mormolt Mildrednek, s lassan becsúsztatva a zár nyelvét a tokjába, kiment a szobából.

Remélte, hogy Charles Tansley nem fogja földhöz vagdosni könyvét a gyerekek feje fölött, s még mindig azon járt az esze, milyen bosszantóan viselkedett a férfi. Tudniillik egyik gyerek sem volt jó alvó; könnyen felizgultak, s mivel olyanokat mondott a világítótoronyról, Mrs. Ramsay valószínűnek tartotta, hogy Tansley éppen akkor söpör majd le ügyetlenül egy csomó könyvet a könyökével az asztalról, amikor elaludnának. Mert Mrs. Ramsay feltételezte, hogy Tansley még dolgozni akar a szobájában. Nagyon elkeseredettnek látszik; de meg fog könnyebbülni, ha a férfi elutazik; gondja lesz rá, hogy másnap jobban bánjanak vele; a férjével olyan remekül megvan; bár a modora bizonyos mértékig csiszolásra szorul; ő szereti a nevetését – s miközben ilyeneket gondolt, lefelé jövet a lépcsőn, az ablakon át megpillantotta a holdat, a sárga, szeptember végi holdat, megfordult, és a többiek látták, hogy ott áll felettük a lépcsőn.

„Ilyen az anyám”, gondolta Prue. Igen, Mintának is, Paulnak is tisztelnie kell. Úgy érezte, ez az egyetlen fontos dolog, mintha egyetlen ilyen élőlény lenne a földön: az anyja. S noha egy pillanattal előbb még, mialatt a többiekkel beszélt, felnőtt volt, most megint gyerek lett, s amit csináltak, csak játék, és azon tűnődött, vajon anyja helyesli vagy elítéli játékukat. S miközben arra gondolt, hogy milyen szerencse Minta, Paul és Lily számára, hogy ismerhetik, s érezte, milyen rendkívüli áldás neki, hogy ilyen anyja van, s hogy ő sose lesz felnőtt, és sose megy el hazulról, úgy szólalt meg, mint egy gyerek: – Arra gondoltunk, hogy lemegyünk a partra, hogy nézzük a hullámokat.

Mrs. Ramsay hirtelenében, minden ok nélkül, nagyon derűs, húszéves lánnyá változott. Egyszerre vidám hangulat kerítette hatalmába. Menjenek csak, természetesen, menjenek, kiáltotta nevetve, s gyorsan lement az utolsó három-négy lépcsőfokon, és egyiküktől a másikukhoz fordult, nevetett, Mintára adta felöltőjét, mondván, hogy ő is szívesen velük tartana, ha lehetne, megkérdezte tőlük, nagyon későig maradnak-e, s van-e valamelyikőjüknél óra.

– Igen, Paulnál van – válaszolt Minta. Paul gyönyörű aranyórát húzott elő egy kis szarvasbőr tokból, és megmutatta neki. S amint tenyerén elébe tartotta, úgy érezte: „Mindent tud a dologról. Semmit sem kell mondanom.” Mégis így szólt, miközben az órát mutatta neki: – Megtettem, Mrs. Ramsay. Mindent magának köszönhetek. – Mrs. Ramsay meg, látva a kezében lévő aranyórát, arra gondolt: „Milyen rendkívül szerencsés Minta! Olyan emberhez megy feleségül, akinek aranyórája van, szarvasbőr tokban.”

– Milyen szívesen veletek mennék – kiáltotta. De valami érzés olyan erővel visszatartotta, hogy még csak eszébe se jutott feltenni magának a kérdést, hogy mi is az. Természetesen nem mehetett velük, pedig szeretett volna, ha nem lett volna az a másik valami, és gondolata képtelenségétől csiklandozva (milyen szerencse olyan emberhez férjhez menni, aki szarvasbőr tokban tartja az óráját), ajkán egy mosollyal, bement a másik szobába, ahol férje ült és olvasott.

19

Persze, gondolta, amint a szobába lépett, azért kellett ide jönnie, mert akar valamit. Először is leülni egy bizonyos székbe, egy bizonyos lámpa alá. De valami többet is akar, bár maga sem tudta, képtelen volt rájönni, mit. Férjére nézett (fogta a harisnyát, és kötni kezdett), és látta, hogy nem szeretné, ha megzavarnák – ez nyilvánvaló. Valami olyat olvasott, ami nagyon meghatotta. Enyhe mosolyából érezhette, hogy uralkodik meghatottságán. Gyorsan lapozott. Megjátszotta a cselekményt – talán a hősnek képzelte magát. Az asszony kíváncsi volt, miféle könyv lehet. Ó, az öreg Sir Walter egyik regénye, látta, amint a lámpaernyőt úgy igazította, hogy a fény a kötésre essék. Mert Charles Tansley azt mondta (fölnézett, mintha várná, mikor zuhannak fölöttük a könyvek a padlóra), hogy nem olvassák már Scottot. „Ezt mondják majd rólam is”, gondolta a férje; azért vette elő ezt a művet. S ha arra a következtetésre jutna, hogy „igaz”, amit Charles Tansley mondott, elfogadná Scottra vonatkozó véleményét (látta, amint férje mérlegel, fontolgat, töpreng, miközben olvas). De a rá vonatkozó véleményét nem. Magával kapcsolatban mindig kényelmetlen érzése volt. Ez zavarta Mrs. Ramsayt. Mindig saját könyvei sorsán töprengett – olvassák-e majd őket? jók-e a könyvei? miért nem jobbak? hogy vélekednek róla? Mrs. Ramsay nem szívesen gondolt így a férjére, és miközben azon tűnődött, hogy a vacsoránál kitalálták-e, miért lett olyan ingerlékeny, mikor a hírnévről és a könyvek maradandóságáról volt szó, s vajon a gyerekek ezen nevettek-e, kifordította a harisnyát, és ajka körül meg a homlokán, mintha acéltűkkel húzták volna ki, minden finom ránc megjelent, s ő elcsendesedett, mint a fa, melyet a szél rázott, tépázott, és most, hogy elült a szél, levelenként csendesedik el.

Nem számít, semmi sem számít, gondolta. Nagy ember, nagy könyv, hírnév – ki tudná megmondani? Neki fogalma sincs róla. De a modora, az őszintesége – például a vacsoránál, önkéntelenül azt gondolta: „Bárcsak beszélne!” Tökéletesen bízott a férjében. De ettől eltekintve, mint a búvár, aki hol valami hínár, hol valami kákagyökér, hol meg buborékpezsgés mellett merül egyre mélyebbre, egyszerre csak ugyanolyan érzés fogta el, amilyet már a hallban érzett, mikor a többiek beszélgettek: „Valamit szeretnék, valamit, amiért víz alá buktam”, s egyre mélyebbre és mélyebbre süllyedt, csukott szemmel, anélkül, hogy pontosan tudta volna, mi az. Várt egy kicsit, kötött, tűnődött, és a szavak, melyeket a vacsoránál skandáltak: „Futórózsák virágzanak, s ellepi a sárga méh”, lassan, ritmikusan kezdtek agyában ide-oda áramlani, és áramlás közben a szavak, mint kis, ernyős lámpák, pirosán, kéken, sárgán felgyúltak lelke sötétjében, elhagyták kis fészküket a magasban, s lecsaptak, hogy keresztül-kasul röpködjenek benne, kiáltsanak, és választ kapjanak; ezért megfordult, s kikeresett egy könyvet a mellette lévő asztalon.

5 mindahányon, akik éltünk,

S mindahányon, akik élnek,

Tele lombbal, tele színnel,

Frissen sarjadt levelekkel,

dünnyögte, s kötőtűit a harisnyába szúrta. Kinyitotta a könyvet, találomra itt-ott beleolvasott, s közben úgy érezte, hogy föléje hajló szirmok alatt kúszik előre, hátra, föl, s csak azt tudja, hogy az egyik fehér, a másik vörös. Először még a szavak jelentését sem értette.

Erre, erre, szárnyas hajótokon, viharvert tengerészek,

olvasta, s lapozott egyet, forgolódva, egyik sorról a másikra ugrálva, mintha egyik ágról a másikra, egyik piros-fehér virágról a másikra szállna, míg valami nesz föl nem riasztotta – férje a combját csapkodta. Tekintetük találkozott egy pillanatra, de nem akartak egymással beszélni. Nem volt mondanivalójuk, mégis úgy látszott, valami sugárzik Ramsayből a felesége felé. Az élet, az életerő, a félelmes humor késztette arra, hogy a combját csapkodja. Mintha azt mondta volna, ne szólj közbe, ne szólj egy szót se. Csak ülj ott. Olvasott tovább. Ajka meg-megrándult. Feltöltődött, erősebb lett. Az este apró kellemetlenségeit teljesen elfelejtette, azt is, hogy milyen kimondhatatlanul untatta, hogy ott kellett ülnie csendben, míg a többiek véget nem érőn ettek, ittak, s milyen ingerült volt a feleségével, s milyen érzékeny és sértődött, mikor úgy hallgattak a könyveiről, mintha nem is léteznének. De most úgy érezte, nem érdekes, ki jut el a nagy Z-ig (ha a gondolat is, mint az ábécé, A-tól Z-ig terjed). Valaki eljut, ha nem ő, akkor más. Ennek az embernek az ereje és egészsége, fogékonysága az egyenes, egyszerű dolgok iránt, ezek a halászok, a szegény, öreg, bogaras teremtés Mucklebackit kunyhójában, olyan életerővel töltötték el, olyan felszabadulttá tették, hogy tetterősnek, diadalmasnak érezte magát, és nem tudta visszafojtani könnyeit. Kicsit felemelte a könyvet, hogy elrejtse arcát, fejét csóválva hullatta könnyeit, s teljesen megfeledkezett magáról (de egy-két erkölcsi tételről s a francia és angol regényekről nem, s arról sem, hogy Scott keze meg volt kötve, ám álláspontja talán éppolyan igaz, mint a másik), megfeledkezett a saját bosszúságairól, kudarcairól, szegény Steenie vízbe fulladása s Mucklebackit gyásza miatt (Scott legjobb lapjai közé tartoznak) meg a meglepő elragadtatás – és életöröm miatt, melyet mindebből merített.

Nos, csinálják jobban, gondolta, amint végzett a fejezettel. Úgy érezte, vitázott valakivel s felülkerekedett. Nem tudnák jobban csinálni, akármit is mondanak. Saját álláspontja megszilárdult. A szerelmesek dolgát sületlenségnek tartotta, amikor újra átgondolta az egészet. Ez sületlenség, ez meg elsőrangú, állapította meg, összevetve egymással a dolgokat. De még egyszer el kell olvasnia. Nem emlékezett az egészre. Függőben kell tartania ítéletét. Ezért visszatért a másik gondolathoz – ha a fiatalembereket ez nem érdekli, természetesen ő sem érdekli őket. Nem illik panaszkodni, gondolta, igyekezvén felesége előtt elfojtani panaszvágyát a fiatalokról, akik nem csodálják. De elhatározta, hogy nem fogja többé bosszantani. Elnézte, amint olvas. Nagyon békésnek látszott olvasás közben. Kellemes gondolat volt, hogy már mindenki elment, s egyedül van a feleségével. Az élet nem abból áll, gondolta, hogy lefekszünk egy asszonnyal, miközben visszatért Scotthoz és Balzachoz, az angol és a francia regényhez. Mrs. Ramsay felemelte a fejét, s mintha könnyű álomból ébredt volna, úgy tetszett, mintha megkérdezné férjétől, kívánja-e, hogy fölébredjen, mert szívesen megteszi, egyébként alhatna-e tovább még egy kicsit, csak egy kicsit? Felkúszott azokra az ágakra, hol erre, hol arra, hol egyik, hol másik virág után nyúlva.

A mélyvörös rózsákat se dicsérd,

olvasta, s olvasás közben úgy érezte, egyre feljebb emelkedik, a tetőre, a csúcsra. Milyen kielégülés! Milyen megnyugvás! A nap minden apró-cseprő vicik-vacakja hozzátapadt e mágneshez, lélekben kisöpörtnek, tisztának érezte magát. Meg aztán itt volt a kezében egyszerre tökéletesen megformálva, szépen és értelmesen, világosan és teljesen – az életből párolt, kerek formába öntött lényeg – a szonett.

De észrevette, hogy férje figyeli. Az rámosolygott, csúfondárosan, mintha szelíden mulatna rajta, hogy fényes nappal alszik, ugyanakkor meg mintha arra is gondolna: „Olvass csak tovább. Most nem vagy szomorú.” Kíváncsi volt rá, mit olvas, és eltúlozta az asszony tudatlanságát, egyszerűségét, mert szerette azt hinni, hogy felesége nem okos, egyáltalán nem művelt. Azon tűnődött, vajon érti-e, amit olvas. Bizonyára nem, gondolta. Meglepően szép. Szépsége, úgy tetszett, ha lehetséges, még fokozódott.

Még most is tél van, és te, tőlem távol,

Mit tehetnék? Az árnyékoddal játszom,

fejezte be Mrs. Ramsay.

– Nos? – szólalt meg, álmatagon viszonozva férje mosolyát, feltekintve könyvéből.

Mit tehetnék? Az árnyékoddal játszom,

mormolta, az asztalra téve a könyvet.

Mi történt, tűnődött, amint felvette kötését, mióta utoljára láttam egyedül? Emlékezett, hogy átöltözött, látta a holdat; Andrew nagyon magasra tartotta vacsoránál a tányérját; William mondott valamit, ami lehangolta; a madarak a fákon, a dívány a lépcsőfordulóban; s hogy a gyerekek ébren voltak? hogy Charles Tansley ébresztette fel őket lelökött könyveivel – ó, nem, ezt ő találta ki? Meg hogy Paulnak szarvasbőr óratokja van. Miről beszéljen vele?

– Paul és Minta – mondta, és elkezdte a kötést – eljegyezték egymást.

– Sejtettem – felelte a férje. Nem volt sok beszélnivaló rajta. Felesége gondolatai még mindig a költészet körül repdestek – újra meg újra föl-alá szálltak. Ő meg még mindig nagyon életerősnek, tettre késznek érezte magát, miután elolvasta Steenie temetését, így hát szótlanul ültek, aztán Mrs. Ramsay tudatára ébredt, hogy mondania kellene a férjének valamit.

Akármit, akármit, gondolta, s kötött tovább. Mindegy, hogy mit.

– Milyen szép lehet olyan emberhez menni feleségül, akinek szarvasbőr óratokja van – mondta, mert így szoktak tréfálkozni egymással.

Mr. Ramsay felhorkant. Ezzel az eljegyzéssel kapcsolatban is azt érezte, amit mindegyikkel: a leány túl jó ahhoz a fiatalemberhez. Az asszonynak lassan az a gondolata támadt, miért is kell az embereknek összeházasodniuk. Mi az egésznek az értéke, jelentése? (Minden most elhangzó szónak igaznak kellene lennie.) Csak mondana valamit, gondolta az asszony, csak hallani akarta férje hangját. Mert érezte, hogy az árnyék, az a valami, mely körülfogta kettőjüket, kezdi újra körülzárni. Szólj valamit, könyörgött, mintegy segélykérőn, a tekintetével.

Mr. Ramsay ide-oda rázta óraláncán az iránytűt, és hallgatott. Scott és Balzac regényeire gondolt. De az asszony meghitt kettősük homályba vesző falain át is – mert önkéntelenül egymáshoz húzódtak, egymás mellé ültek, egészen közel – tisztán érezte, hogy férje szelleme, mint egy felemelt kéz, árnyékba borítja az ő szellemét, s hogy gondolatai a férjének nem tetsző utakra fordultak, a „pesszimizmus” felé, ahogy nevezte – a férfi izegni-mozogni kezdett, bár egy szót se szólt, csak a kezét emelte homlokához, egy hajfürtjét csavargatta, majd újra elengedte.

– Ma este már nem fejezed be ezt a harisnyát – mondta, a kötésre mutatva. Az asszony erre várt, megrovó hangja érdességére. Ha azt mondja, hogy helytelen dolog a pesszimizmus, valószínűleg helytelen is, gondolta. Kiderült, hogy egész jó dolog a házasság.

– Nem – válaszolta, kisimítva térdén a harisnyát. – Nem fogom befejezni.

S azután? Mert érezte, hogy férje tekintete még mindig rajta pihen, de ez a tekintet megváltozott. Akart valamit – azt, amit ő mindig olyan nehezen tudott megadni: azt akarta: mondja neki, hogy szereti. És ezt nem, nem tudta megtenni. Férje sokkal könnyebbnek tartotta a beszédet, mint ő. Természetes hát, hogy mindig ő mondta ki a dolgokat, aztán valamiért hirtelen megbánta, és neki tett szemrehányást. Szívtelen asszonynak nevezte; sosem mondja neki, hogy szereti. Pedig nem így volt – nem így volt. Az igazság az, hogy soha nem tudta kimondani, amit érez… Nincs morzsa a felöltőjén? Nem tud semmit tenni érte? Felállt, kezében a vörösesbarna harisnyával, s az ablakhoz lépett, egyrészt, hogy elforduljon tőle, másrészt, mert szerette nézni, ha férje szeme rajta pihent, a világítótornyot. Tudta, hogy amint ő elfordítja fejét, férje ugyanezt teszi; figyeli őt. Ismerte gondolatait: „Szebb vagy, mint valaha.” És nagyon szépnek érezte magát. „Nem mondod, csak most az egyszer, hogy szeretsz?” Ezt gondolja, mert izgatott Minta miatt, a könyve miatt, s mert vége a napnak, s mert civakodtak, hogy kimenjenek-e a világítótoronyhoz. De nem tudta megtenni; nem tudta kimondani. Aztán tudva, hogy férje figyeli, ahelyett, hogy egy szót is szólt volna, a harisnyával a kezében feléje fordult, és ránézett. S miközben nézte, mosolyogni kezdett, mert, bár nem szólt egy szót se, a férfi tudta, igenis tudta, hogy szereti. Ezt nem tagadhatta. Az asszony mosolyogva kinézett az ablakon, és azt mondta (magában azt gondolva, hogy „a világon semmi sem ér fel ezzel a boldogsággal”):

„Igen, igazad van. Holnap esni fog.” Mrs. Ramsay nem mondta ki ezt, de férje megértette. És az asszony mosolyogva ránézett. Mert ismét diadalmaskodott.

II. MÚLÓ IDŐ

1

– Nos, meg kell várnunk, mit hoz a holnap – mondta Mr. Ramsay, mikor bejött a teraszról.

– Szinte látni sem lehet, olyan sötét van – mondta Andrew, mikor feljött a partról.

– Alig lehet megkülönböztetni a tengert a szárazföldtől – mondta Prue.

– Égve hagyjuk ezt a lámpát? – kérdezte Lily, amint letették benn a felöltőjüket.

– Nem – válaszolta Prue –, ha már mindenki itthon van.

– Andrew – kiáltott vissza –, oltsd már el azt a lámpát a hallban!

A lámpák sorra kialudtak, kivéve Mr. Carmichaelét, aki szeretett egy kicsit Vergiliust olvasni az ágyban, tehát valamivel tovább égette gyertyáját, mint a többiek.

2

A fények így mind kialudtak, a hold lement, csöndes eső dobolt a tetőn, s feneketlen sötétség borult a világra. Úgy látszott, semmi sem fogja túlélni azt az árvizet, a sötétség áradását, amely beszivárgott a kulcslyukakon és réseken, belopakodott az ablakredőnyökön, behatolt a hálókba, itt elnyelt egy kancsót meg egy mosdótálat, ott egy vázát vörös és sárga dáliákkal, amott meg egy fiókosszekrény éles peremét, hatalmas tömegét. Nemcsak a bútorok tűntek el; alig maradt test vagy lélek, amelyről meg lehetett volna állapítani: „ez férfi”, vagy „ez nő”. Néha felmerült egy kéz, hogy megragadjon vagy elhárítson valamit, vagy nyöszörgött valaki, vagy hangosan felnevetett, mintha a semmivel tréfálkozott volna.

A társalgóban, az ebédlőben és a lépcsőházban semmi sem mozdult. Csak a rozsdás sarokvasak, a tenger párájától megdagadt faszerkezetek körül lopakodtak be némi fuvalmak, melyek a szél testéből szakadtak ki (a ház végül is rozoga állapotban volt), a sarkok körül, s merészkedtek az épületbe. Szinte el lehetett képzelni őket, amint belopóznak a társalgóba, kérdezősködnek, csodálkoznak, eljátszadoznak a málladozó tapétával, s megkérdezik, akar-e még tovább lógni, vagy inkább le akar potyogni. Aztán, lágyan súrolva a falakat, tűnődve továbbmennek, mintegy megkérdezve a tapéta vörös és sárga rózsáitól, vajon kifakulnak-e; kifaggatják (gyengéden, mert van rá idejük) a papírkosárban az eltépett leveleket, a virágokat, könyveket, amelyek mind kinyílnak előttük: „Szövetségesek? Ellenségek? Meddig élnek?”

Véletlen fények irányították őket egy felhők közül kiragyogó csillagról, egy elsikló hajóról vagy éppen a világítótoronyból, sápadt sugaraikkal a lépcsőfokokon, gyékényeken; így kapaszkodtak fel az erőtlen fuvalmak az emeletre, s körülszaglászták a hálószobák ajtait. Persze, itt szét kellett foszlaniok. Bármi más eltűnhet és elpusztulhat; ami itt fekszik, örökkévaló. Itt meg lehet mondani e sikló fényeknek, tapogatózó, félénk fuvalmaknak, amelyek leheletükkel még az ágyra is ráhajolnak: „Itt nem nyúlhattok semmihez, nem pusztíthattok el semmit.” Erre elcsigázva, szellemszerűen, mintha ujjaik s könnyed lényük tollból volna, vetnek még egy-egy pillantást a csukott szemekre, lazán összekulcsolt ujjakra, s fáradtan, lepleikbe burkolózva eltűnnek. És így, szimatolva, súrlódva, a lépcsőház ablakához lebbennek, a személyzet hálóiba, a padlásszobákhoz. Leszálltukban megsápasztják az almákat az ebédlőasztalon, turkálnak a rózsaszirmok közt, vizsgálgatják az állványon lévő képet, végigsimítják a szőnyeget, s egy kis homokot fújnak a padlóra. Végül abbahagyják, összegyűlnek, egyszerre felsóhajtanak, elnyögnek valami céltalan sirámot, amire valamelyik konyhaajtó válaszol, szélesre tárul, beengedi a semmit, becsapódik.

(Mr. Carmichael, aki Vergiliust olvasott, most fújta el a gyertyáját. Éjfél múlt.)

3

De végül is, mi egy éjszaka? Rövid időszak, különösen mikor a sötétségnek oly hamar vége, egy madár oly korán kezd énekelni, egy kakas kukorékolni, s a halványzöld, akár egy megforduló levél, sötétebbre válik a hullám hajlatában. De éjszakát éjszaka követ. A télnek nagy készlete van belőle, és fáradhatatlan kézzel, igazságosan és egyenlően osztja el. Az éjszakák meghosszabbodnak, sötétebbek lesznek. Némelyikük ragyogó égitesteket, fénytáblákat emel magasba. Az őszi fák, ha mégoly viharvertek is, átveszik a tépett zászlók tüzét, amelyek hűvös székesegyházak kriptáinak homályában lángolnak, ahol márványlapok aranybetűi örökítik meg a hősi halált, a távoli India homokjában fakuló és kiégő csontok történetét. Az őszi fák izzanak a sárga holdfényben, a holdtölték fényében, a fényben, mely ellankasztja a munkaerőt, lesimítja a tarlót, s kéken veri a parthoz a hullámokat.

Mintegy meghatva az emberi bűnbánattól s a sok földi vesződségtől, az isteni jóság elhúzta a függönyt, s megmutatta mögötte magánosán, jól láthatóan a két lábon álló mezei nyulat, a hullám esését, a hajó ringását, mely, ha kiérdemeljük, örökre a miénk marad. De, sajnos, az isteni jóság rántott egyet a zsinóron, összehúzta a függönyt, nem tetszik neki a dolog; jégveréssel takarja el kincseit, s úgy összetöri, úgy összezavarja őket, hogy lehetetlennek látszik, hogy összhangjuk valaha is visszatérjen, vagy hogy töredékeiből valaha is teljes egészet szerkesszünk, vagy szétszórt darabjaiból az igazság tiszta szavait valaha is kiolvashassuk. Mert bűnbánatunk csak futó pillantást érdemel; vesződségünk csak haladékot.

Az éjszakák most már viharosak és pusztítóak; a fák meghajlanak, elgörbülnek, leveleik szeszélyes hullása vastag takaróval fedi be a pázsitot, halmokban kerül a csurgókba, eltörni az esőcsatornákat, s beszemeteli a nyirkos ösvényeket. A tenger is nyugtalanul hánykolódik, verdesi a partot, és ha az alvó azt képzeli, hogy lenn a parton feleletet találhat kétségeire, vagy magányát megoszthatja valakivel, dobja le magáról a takarót, s menjen le, bolyongjon egyedül a fövenyen, majd meglátja, hogy nyoma sincs isteni segítségnek, készségnek, mely rendet teremtene az éjszakában, vagy a világot a lélek iránytűje szerint tükrözné. A kéz eltűnik kezében; a hang bömböl a fülében. Szinte hasztalannak tetszik ebben az összevisszaságban olyan kérdésekkel faggatni az éjszakát, hogy mi és miért és mi célból – amelyek az alvót kicsalják az ágyból, hogy feleletet keressen rájuk.

(Mr. Ramsay egy sötét reggelen egy folyosón botorkálva kinyújtotta karját, mivel azonban Mrs. Ramsay előző éjjel elég váratlanul meghalt, hiába nyújtotta ki. Üres maradt.)

4

Mert a ház üres volt, az ajtók el voltak reteszelve, s a matracok összetekerve, amikor a kósza fuvalmak, egy nagy hadsereg előőrsei, hangoskodva betörtek, csak csupasz deszkákat súroltak végig, amelyeken már látszott a szél s idő foga, nem találtak semmit a hálóban, sem az ebédlőben, ami igazán ellenállt volna nekik, csak a libegő-lobogó függönyöket, a szútól percegő bútorokat, a kopott asztallábakat, serpenyőket, már színüket vesztett, lepedékes, megrepedezett porcelánokat. Csak amit eldobtak, itthagytak – egy pár cipőt, egy vadászsapkát, néhány kifakult szoknyát és felöltőt a ruhásszekrényekben –, csak az őrizte még az emberi alakot, s ürességében is emlékeztetett arra, hogy valamikor teli volt, használták, kezek szorgoskodtak a kapcsokon és gombokon, a tükör egy arc vonásait őrizte; visszatükrözött egy új világot, melyben valaki járt-kelt; kéz villant, ajtó nyílt, zsibongva és ugrándozva gyerekek rontottak be s rohantak ki. Most nap nap után, mint a vízben tükröződő virág, csak a napsugarak vetítették tiszta képmásukat a szemközti falra. Csak a szélben ringó fák árnyai hajbókoltak a falon, s egy pillanatra beárnyékolták a tavat, melyben visszatükröződött a fény; vagy repülő madarak vetették lágy foltokban lassú számycsapásuk árnyékát a hálószoba padlójára.

Egyszóval báj és csend uralkodott, és együttesen megalkották a szépség formáját, olyan formát, melyből az élet kivált; magányosat, mint az esti tó a messzi távolban, amint egy gyorsan tovatűnő vonat ablakából nézve, sápadtan fölcsillan az esti félhomályban, bár láttuk, aligha veszít magányából. A szépség és a csend kulcsolták össze kezüket a hálószobában, s a letakart kancsók és bevont székek között még a szimatoló szél és a puha orrú, nyirkos tengeri szellők, amelyek sziszegve, makacsul újra meg újra, ismételve kérdezték: „Megfakultok? Elpusztultok?” – még ezek is alig zavarták a békét, a nyugalmat, a tiszta összhangot, mintha kérdéseik alig várták volna a feleletet: megmaradunk.

Úgy látszott, semmi sem törheti meg ezt a képet, nem ronthatja meg ezt az ártatlanságot, nem zavarhatja meg a lebegő palástú csendet, mely a múló hetekkel, az üres szobában, magába szőtte az elhalkuló madárdalt, a sirályok röptének surranását, a távoli hajókürt bugását, a mezők neszeit emberi hangokkal, kutyaugatással, szárnyai alá vett mindent a csendbe merült ház körül. Csak egyszer pattant le egy deszkalemez a lépcsőfordulón; egyszer meg az éjszaka derekán nagy robajjal, reccsenéssel, mintha a csend századai után szikla hasadt volna le a hegygerincről s zuhant volna le dübörögve a völgybe, meglazult a sál egyik ránca, s ide-oda lebegett. Aztán újra béke szállott alá, árnyék remegett, a hálószoba falán saját képmására hódolva hajolt rá a fény; amíg nem jött Mrs. McNab, mosóteknőben ráncosra ázott kezével – mert utasították, hogy nyissa ki az ablakokat, és takarítsa ki a szobákat – letépte a csend fátylát, s rátaposott cipőjével, mely épp elégszer recsegtette meg a parti kavicsot.

5

Ahogy bedülöngélt (mert himbálódzott, mint a hajó a tengeren), s pislogva bámult (mert tekintetét nem vetette közvetlenül semmire, hanem csak ferde pillantással, mely helytelenítette a világ haragját és megvetését – tudta magáról, hogy nehéz felfogású), s a lépcsőkarfába kapaszkodva felkecmergett az emeletre, és szobáról szobára járt, énekelt. Miközben kifényesítette a nagy tükör üveglapját, s oldalpillantást vetett hintázó alakjára, egy dallam tolult az ajkára – egy dallam, mely húsz évvel ezelőtt hangulatos lehetett színpadon, dúdolhatták s táncolhattak rá, de most, hogy egy fogatlan, főkötős takarítónő szájából hangzott fel, értelmét vesztette, úgy hangzott, mint rossz tréfa, szellemtelenség, mint maga a makacs állandóság, amelyet már letapostak, de újra felágaskodott; úgyhogy amíg imbolyogva törölgetett, porolt, szinte azt bizonyította, hogy az élet hosszú bánatok és bajok sora, felkelések és lefekvések láncolata, bizonyos holmik előkeresése, majd eltevése. Nem volt könnyű és kényelmes az a világ, melyet csaknem hetven éve ismert. Fáradtság görbítette meg a hátát. Meddig?, kérdezte nyögve, nyöszörögve, az ágy alatt térdelve törlőrongyával, s törölgetve a padlót, meddig tart még? – de sántikálva újra lábra állt, kihúzta magát, s egy oldalpillantással, amely kerülte még saját arcát, saját bánatát is, megállt, s belebámult a tükörbe, cél nélkül mosolyogva, és elkezdte újra régi döcögését, sántikálását, felszedve a szőnyegeket, helyrerakva a porcelánokat, belesandítva a tükörbe, mintha ez végül is vigasztalást jelentene számára, mintha valóban leledzene dalában valami javíthatatlan remény. Gyönyörű látomások élhettek benne a mosóteknő mellett gyermekeiről (kettő házasságon kívül született, s az egyik elhagyta); a kocsmában, ivás közben, vagy amikor foltnakvalóért túrta fel fiókjait. Valami résnek kellett nyílnia a sötétben, valami csatornának a homály mélyében, melyen át elég fény tört fel, hogy vigyorba rántsa tükörbe néző arcát, és hogy, újra munkájához fogva, eldúdoltassa vele a régi tingli-tanglit. Közben a misztikusok, a vizionáriusok a parton sétáltak, felkavartak egy tócsát, megnéztek egy kődarabot, és feltették maguknak a kérdést: „Mi vagyok én?”, „Mi ez?” – és hirtelenében választ is kaptak (hogy mit, azt nem tudták megmondani), s így nem fáztak a fagyban, s jól érezték magukat a sivatagban. Mrs. McNab azonban ivott, és pletykált tovább, mint azelőtt.

6

Levélfakadás nélkül, csupaszon és ragyogóan, mint tisztaságára büszke, érintetlenségében gőgös szűz, tárulkozott ki a mezőkön a tavasz, tágra nyitott szemmel és éberen, ügyet sem vetve mindarra, amit a nézők tettek vagy gondoltak.

(Prue Ramsay ezen a májuson lépett oltár elé apja karján. Mi lehet természetesebb?, mondták az emberek, és hozzátették: Milyen gyönyörű volt!)

Amint közeledett a nyár, amint meghosszabbodtak az esték, a parton sétáló, tócsát zavaró, éber, reménykedő szellemek számára elérkezett a legfurcsább képzelgések ideje – a testről, amely szélkergette atomokká válik; a saját szívükben ragyogó csillagokról, sziklákról, tengerről, égről és felhőkről, melyeket szándékosan azért hozott össze a képzeleti, hogy a belső kép széttört részeit külsőleg egyesítse. Ezekben a tükrökben, az emberi lelkekben, a nyugtalan vizek e tavaiban, melyekben örökké felhők fürdenek, árnyékok képződnek, álmok rögződnek, lehetetlen volt ellenállni a különös sugalmazásnak, melyet minden sirály, fű, fa, virág, férfi és nő s maga a fehér föld hirdetett (de kérdések esetén azonnal megnémult volna), hogy a jó diadalmaskodik, a boldogság az általános, rend uralkodik; vagy annak a rendkívüli ösztönzőerőnek, hogy ide-oda kóboroljanak valami legfőbb, abszolút jó, valamilyen feszültségmérő kristály keresésében, távol a meghitt örömöktől, a jól ismert erényektől; ami idegen a mindennapi élet eseményeitől, egyedül való, kemény, ragyogó, mint homokban a gyémánt, s biztonságot ad tulajdonosának. Ráadásul meglágyulva, engedékenyen zümmögő méheivel és táncoló szúnyogjaival, a tavasz magára terítette köpenyét, lefátyolozta szemét, elfordította fejét, és suhanó árnyak s kis záporok között úgy látszott, hogy magára öltötte az emberi fájdalom tudatát.

(Prue Ramsay azon a nyáron valami szüléssel kapcsolatos betegségben meghalt, ami valóban tragédia volt, mondták az emberek. Azt is hozzátették, senki sem érdemelte volna meg jobban a boldogságot.)

S most, a nyári melegben a szél ismét elküldte kémeit a ház köré. Pókok szőttek hálót a napos szobákban; a gyomok, amelyek az ablakig nőttek, éjszakánként kitartóan kopogtak az üvegen. Mikor leszállt az éj, a világítótorony fénynyalábjai, amelyek olyan tekintélyesen hullottak a sötétben a szőnyegre, kirajzolva mintáját, most a lágyabb tavaszi fényben holdsugárral vegyülve érkeztek, suhanva, simogatóan, bizonytalanul, lopakodva; körülnéztek, majd újra megjelentek szerelmesen. De a szerelmes simogatás pillanatnyi szünetében, amint a fénynyalábok az ágyra hulltak, széthasadt a szikla; a sál egy másik ránca rúgta ki magát; ott lógott, lebegett. A rövid nyári éjszakákon és hosszú nappalokon, mikor az üres szobák visszhangozták a mezők neszeit és a legyek zümmögését, a hosszú árboczászlók lágyan lebegtek, céltalanul lobogtak; a nap úgy becsíkozta, részekre bontva a szobákat, sárga párával töltve meg valamennyit, hogy Mrs. McNab, mikor megjelent és végigcsetlett-botlott rajtuk, söprögetve, porolva, olyan volt, akár napsütött vizeken fickándozó trópusi hal.

Bár szendergett s aludt a ház, a nyár vége felé mégis baljóslatú hangok keltek, mint nemezdarabra hulló, egyenletes, tompa kalapácsütések, amelyek ismétlődő dobogásukkal még jobban meglazították a sál anyagának szálait, s továbbrepesztették a teáscsészéket. Néha egy üveghang csendült a pohárszékben, mintha egy óriás üvöltött volna fel fájdalmában olyan erővel, hogy az ebédlőszekrényben a serlegek is beleremegtek. Majd újra csend lett, s aztán, éjszakáról éjszakára vagy néha a dél kellős közepén, mikor legfénylőbben ragyogtak a rózsák, és a fény éles árnyékot vetített a falra, valami zuhanás tompa puffanása hallatszott ebben a csöndben, békében, ebben az összhangban.

(Egy gránát robbant. Húsz vagy harminc fiatalember repült a levegőbe Franciaországban. Köztük Andrew Ramsay, aki szerencsére azonnal meghalt.)

Azoknak, akik ebben az évszakban sétálni mentek a partra, vagy az eget és a tengert kémlelték, hogy milyen üzenetet hoznak, milyen látomást jelentenek, figyelembe kellett venniök az isteni jóság szokásos jelei – a naplemente a tengeren, a hajnalpír, a felkelő hold s a fényében fürdő halászbárkák, az egymást fűcsomókkal hajigáló gyerekek – között valamit, ami nem állt összhangban ezzel a derűvel, vidámsággal. Fölbukkant például egy néma, hamuszürke hajó, majd eltűnt; egy lilás folt a tenger sima tükrén olyan volt, mintha lenn, a mélyben láthatatlanul valami forrt és vérzett volna.

Ezek a képek lelassították a sétálók lépteit, s nem keltettek bennük sem olyan fenséges gondolatokat, sem olyan kellemes következtetéseket. Átsiklani nehéz volt rajtuk, egyszerűen azért, mert szervesen hozzátartoztak a tájhoz, s a parton szemlélődök nem folytathatták zavartalanul elmélkedéseiket arról, hogy miként tükröződik a belső szép a külsőben.

Kiegészítette a természet, amit az ember tervezett? Befejezte, amit elkezdett? Egyforma nyugalommal figyelte nyomorúságát, nézte el közönségességét, és nyugodott bele szenvedéseibe. Az álom tehát, hogy részesei lehetünk a feleletnek, teljessé tehetjük, a parti magányban választ kaphatunk problémáinkra, csak tükörkép, s a tükör maga csak üvegszerű felület, mely a nyugalomban alakot ölt, míg a nemesebb erők a mélyben szunnyadnak? Türelmetlenül, kétségek közt, vonakodva, de mégis menni (mert a szépségnek megvan a varázsa és vigasza is), le s föl sétálgatni a parton lehetetlen volt; az elmélkedés elviselhetetlen; a tükör elpattant.

(Mr. Carmichael azon a tavaszon kiadott egy kötet költeményt, váratlan sikerrel. A háború, az emberek szerint, újraélesztette érdeklődésüket a költészet iránt.)

7

Éjszakáról éjszakára, télen-nyáron szüntelenül váltakozott a viharok gyötrelme s a szép idő nyílsuhanású csendje. A lakatlan ház emeleti szobájából figyelve (ha figyelte volna valaki) csak éktelen káosz dübörgése és csattogása hallatszott volna, villámlás közepette, amint a szelek és hullámok játszadozni kezdtek, akár alaktalan tengeri szörnyek, amelyek homlokán nem ütközik ki az értelem fénye, s egymás hegyén-hátán ugrabugrálnak éjjel-nappal (mert éjszakák és nappalok, hónapok és évek alaktalanul folytak egymásba), bárgyú játékuk közben, mintha a világegyetem küzdött és csatázott volna önmagával, vad zűrzavarban, feneketlen vággyal, céltalanul.

Tavasszal a kerti urnák, amelyeket szélhordta virágcsemeték töltöttek meg, tarkábbak voltak, mint valaha. Ibolyák és nárciszok bújtak elő. De a nappal csendje és ragyogása éppolyan különös volt, mint az éjszaka zsivaja és zűrzavara; a fák, a virágok, ahogy ott álltak, maguk elé meredtek, az égre néztek, de semmit se látón, vakon, tehát rettenetesen.

8

Semmi rosszat nem akarva, hiszen a család nem jön soha többé, egyesek szerint, és a ház talán eladásra is kerül Szent Mihály napján, Mrs. McNab lehajolt, s egy csokor virágot szedett, hogy hazavigye. Az asztalra tette, míg porolt. Szerette a virágokat. Kár volna hagyni őket, hogy elhervadjanak. Ha a ház eladó (csípőre tette kezét, úgy állt a tükör előtt), gondolni kellene már rá – bizony. Itt állt az elmúlt években egyetlen lakó nélkül. A könyvek és egyéb holmik megpenészedtek, mért a háború miatt nehéz volt segítséget kapni; s a házat nem takarították úgy, ahogy szerette volna. Most már meghaladta egy ember erejét, hogy újra rendbe hozza. Ő maga már nagyon öreg. A lábai fájnak. A könyveket mind ki kellene rakni a fűbe, a napra. A hallban hull a vakolat. Az esőcsatorna eldugult a dolgozószoba ablaka fölött, s becsurog róla a víz; a szőnyeg teljesen tönkrement. De nekik maguknak kellene lejönniök, vagy küldeniök valakit, hogy megnézze. Mert a szekrények tele ruhákkal; a hálószobákban is maradtak ruhadarabok. Mit csináljon velük? Beléjük ette magát a moly – Mrs. Ramsay holmijába. Szegény asszony! Neki már nem lesz többé szüksége rájuk. Meghalt, azt mondják; évekkel ezelőtt Londonban. Itt van a régi szürke köpenye, melyet akkor vett fel, mikor kertészkedett (Mrs. McNab megtapogatta). Látta, amint fölfelé jön a kocsifeljárón, a mosott ruhával, vagy virágai fölé hajolt (a kert most micsoda szánalmas látvány; teljesen elgyomosodott, s nyulak ugrálnak az emberre a virágágyakból) – ebben a szürke köpenyben, oldalán valamelyik gyermekével. Aztán a cipők meg a bakancsok; az öltözőasztalon egy fésű meg egy kefe maradt, mintha holnap vissza akarna térni (állítólag nagyon hirtelen halt meg). Egyszer akartak is jönni, de a háború miatt elhalasztották; olyan nehéz volt akkoriban az utazás; sose jöttek azokban az években; csak pénzt küldtek, de soha nem írtak, soha nem jelentkeztek, és azt hitték szegények, hogy mindent úgy találnak, ahogy hagytak! Hiszen az öltözőasztal fiókjai (kihúzogatta sorban) tele vannak mindenfélével, zsebkendőkkel, szalagdarabokkal. Igen, látta Mrs. Ramsayt, amint fölfelé jött a kocsifeljárón a mosott ruhával.

„Jó estét, Mrs. McNab”, szokta köszönteni.

Kedvesen viselkedett. A lányok is mind szerették. De jaj, istenem, sok minden megváltozott azóta (becsukta a fiókokat); sok család elvesztette szeretteit. Mrs. Ramsay is meghalt; Andrew úrfi is elesett; Prue-t is elvitte, azt mondják, első gyermekágya, de hát mindenki vesztett valakit azokban az években. Az árak gyalázatosan felszöktek, azóta se estek semmit. Jól emlékezett Mrs. Ramsay szürke köpenyes alakjára.

„Jó estét, Mrs. McNab”, köszönt, s szólt a szakácsnőnek, hogy adjon neki egy tányér tejlevest, kétségtelenül kívánta, egész úton maga hozta azt a nehéz ruháskosarat a faluból. Most újra látta, amint virágai fölé hajol (törékeny, remegő asszony, mint egy sárga sugár vagy egy távcső lencséjének fényköre, szürke köpenyben, virágai fölé hajolva, ott bolyong hálószobája falán, fésülködőasztalánál, mosdóállványa előtt, míg ő, Mrs. McNab sántikálva, bicegve porol, takarít).

Mi is volt a szakácsnő neve? Mildred? Marian? – valami ilyesféle. Hogy elfelejtette! Sok mindent elfelejtett. Tüzes volt, mint minden vörös hajú asszony, sokat nevettek együtt. Mindig szívesen látta őt a konyhán. Bizony, megnevettetett ott mindenkit. Jobban mentek akkoriban a dolgok, mint most.

Sóhajtott; túl sok munka ez egy asszony számára. Erre-arra forgatta fejét. Ez volt a gyerekszoba. Teljesen átnyirkosodott. Hull a vakolata. Mi a csudát akartak ezek azzal a vadállatkoponyával, hogy ide akasztották? Meg is penészedett. S patkányok vannak minden padlásszobában. Becsurog mindegyikbe az eső. De sose jött senki, sose küldtek senkit. Néhány zár is elromlott, csapódnak az ajtók. Nem is szeret itt maradni alkonyatig, egyedül. Túl sok ez egy asszonynak, túl sok, túl sok. Ízületei ropogtak, sóhajtozott. Becsapta az ajtót, megfordította a kulcsot a zárban, és magára hagyta a lezárt házat.

9

A ház magára maradt, a ház elhagyatott volt. Úgy maradt magára, mint kagylóhéj egy homokbuckában, hogy megteljék száraz, sós szemcsékkel, miután az élet elköltözött belőle. Úgy látszott, hogy beállott a hosszú éjszaka, s győztek a lassan őrlő játszi szelek s a mindent belepő, nyirkos fuvalmak. A serpenyő megrozsdásodott, a szőnyeg tönkrement. Varangyos békák ugráltak be a lakásba. A sál használaton kívül, céltalanul himbálódzott ide-oda. Bogáncs nőtt a kamra csempéi között. Fecskék raktak fészket a társalgóban; gizgazzal volt teli a padló; lapátszámra hullt a vakolat, kilátszottak a gerendák; patkányok hordtak ezt-azt a falburkolat mögé, hogy ott elrágcsálják; nappali pávaszemek bújtak ki gubóikból, hogy ott pusztuljanak el az ablaküvegeken. Piros gyűszűvirágok nőttek a dáliák közt, a pázsiton elburjánzott a nyíratlan fű, óriás articsókák tornyosodtak a rózsák fölé, rojtos szélű szegfű virágzott a káposzta közt; az ablakokon az indák, az egész szobát nyáron zöldbe borító, hatalmas fák és tövises vadrózsabokrok indáinak halk kopogtatása – a téli éjszakákon hangos dobolássá változott.

Miféle hatalom tudná megakadályozni a természet termékenységét, nemtörődömségét? Mrs. McNab álmát egy úrnőről, egy gyermekről, egy tányér tej levesről? Ott cikázott a falakon, mint a napsugarak játéka, majd tovatűnt Mrs. McNab bezárta az ajtót, s elment. Meghaladja egy asszony erejét, mondta. Sose küldtek senkit, sose írtak. A holmik rohadni kezdtek benn a fiókokban – szégyen úgy hagyni őket, gondolta. Pusztulásnak indult itt minden. Csak a világítótorony sugara tört be egy pillanatra a szobába, villanó fényt vetett ágyra, falra a téli sötétben, s egykedvűen pillantott bogáncsra, fecskére, patkányra, gizre-gazra. Semmi nem állt ellen neki, semmi nem mondott nemet. Hadd fújjon a szél, hadd szórja a mák a magját, s kereszteződjék a szegfű a káposztával. Fészkeljen csak a fecske a szalonban, s a bogáncs lazítsa csak a csempéket, sütkérezzen a lepke a karosszékek kifakult huzatán. A törött poharak és porcelánok heverjenek ott a gyepen, s nője be őket a fű meg a gaz.

Most jött el a pillanat, az a bizonytalan, amikor vége az éjszakának, s remeg a hajnal, és mikor a mérlegre hulló pihe már lebillenti a serpenyőt. Egy könnyű kis pihe, s a ház süllyedve, zuhanva fordul a sötétség mélyére. A romokban heverő szobában kirándulók raknak tüzet bográcsaik alá, szerelmesek keresnek búvóhelyet a csupasz padlóra heveredve, a téglák közt a pásztor tartja elemózsiáját, s a csavargók itt hálnak kabátjukba burkolózva, hogy védjék magukat a hideg ellen. Aztán beszakad a tető; a tüskebokrok meg a bürök eltüntetik az ösvényt, a lépcsőt, az ablakokat. Az omladékot egyenetlenül, de buján növi be a fű, s ugyan ki más tudja majd megmondani, hogy valaha ház állott s lakott itt valaki, ha nem egy útját vesztett tilosban járó, aki tűzpiros piszkavasra bukkan a csalánok vagy porcelándarabokra a bürökindák között.

Ha a pihe lehull, lebillenti a mérleg serpenyőjét, az egész ház elmerül a mélyben, hogy ott pihenjen örökre a feledés homokjában. De volt valami hatóerő, valami nem nagyon tudatos; valami kancsal és döcögő; valami, ami nem lelkesedett azért, hogy méltóságteljes rítussal s ünnepi zsolozsmázással végezze munkáját. Mrs. McNab sóhajtozott, Mrs. Bastnak ropogtak az ízületei. Mindketten öregek, nehezen hajoltak, fájt a lábuk. Végre megjelentek seprűikkel és vödreikkel; munkához láttak. Gondoskodnék-e róla Mrs. McNab, hogy a ház rendben legyen, írta váratlanul az egyik ifjú hölgy. Elvégezné-e ezt, elvégezné-e amazt; mindent hamarjában. Lehet, hogy lejönnek a nyárra; mindent az utolsó pillanatra hagytak; azt hiszik, mindent úgy találnak, ahogy volt. Lassan, keservesen, söprűvel, lapáttal, felmosóronggyal, súrolókefével Mrs. McNab és Mrs. Bast megállította a pusztulást, a felbomlást; az idő mocsarából, mely csaknem elnyelte már őket, megmentettek hol egy mosdótálat, hol egy szekrényt; egy délelőtt előkotorták a feledésből a Waverley-regényeket meg a teáskészletet; délután ragyogóra tisztították a sárgaréz kályhaellenzőt s az acél tűzszerszámokat. George, Mrs. Bast fia kiirtotta a patkányokat, megnyírta a füvet. Kőműveseket hívtak. A recsegő sarokvasak és síró reteszek, a nedvességtől megdagadt, nagy zajjal csapódó, nyikorgó ajtótokok és szárnyak rendbehozatalánál segédkező asszonyok hajlongva, felegyenesedve, énekelve, nyögve kopogtak, zörögtek, hol fenn az emeleten, hol lenn a pincében, mintha nehéz szülés tanúi lettek volna. Ó, mondták, mennyi munka!

Vagy a hálóban, vagy a dolgozóban teáztak; délben maszatos arccal, a söprűnyélen meggémberedett, görcsbe rándult kézzel hagyták abba a munkát. A karosszékekbe roskadva szemlélték nagyszerű győzelmüket a csapokon és a fürdőkádon, vagy még fárasztóbb, nem is teljes diadalukat a hosszú könyvsorokon, melyek valamikor hollófeketék voltak, most fehér foltosak a rajtuk tenyésző, sápadt gombáktól s a bennük titkon meghúzódó pókoktól. Mihelyt érezte, hogy átmelegíti a tea, Mrs. McNabnek újra szeméhez illeszkedett a messzelátó, s a fénygyűrűben – amint hozta haza a mosott holmit – látta a hajdani urat, soványan, mint a gereblye, fejét csóválva, magában beszélgetve, így gondolta az asszony, a gyepen. Az úr sose vette őt észre. Egyesek azt mondták, meghalt, mások szerint az asszony távozott az élők sorából. Melyik hír igaz? Mrs. Bast egyikben sem volt biztos. A fiatalúr elesett, ezt határozottan tudta. Olvasta nevét az újságokban.

Azután ott volt a szakácsnő, Mildred, Marian vagy valami ilyen nevű – egy vörös hajú asszony, hirtelen haragú, mint a magafajta valamennyi, különben szintén kedves, ha tudta az ember, hogy bánjék vele. Sokat nevetgéltek együtt. Félretett Maggie-nek egy tányér levest, néha egy falat sonkát, vagy ami éppen maradt. Jól éltek akkoriban. Mindenük megvolt, ami kellett (kedélyesen, sokat fecsegve, a teától átmelegedve gombolyította le emlékei fonalát, a fonott karosszékben ülve a gyerekszoba kandallója mellett). Mindig sok volt a munka. Néha húszán is ültek az asztalnál a vendégekkel együtt, s a mosogatás eltartott jóval éjfél utánig.

Mrs. Bast (sose ismerte őket, Glasgow-ban élt akkoriban) megkérdezte, letéve teáscsészéjét, mi a csodának akasztották oda azt az állatfejet. Biztos külországban lőtték.

Nagyon is lehetséges, mondta Mrs. McNab, tovább játszadozva emlékeivel, voltak barátaik a keleti országokban; urak és hölgyek estélyi ruhában. Egyszer látta őket az ebédlő ajtaján keresztül, vacsoránál ültek. Nyugodtan állíthatja, voltak vagy húszán, a dámák fölékszerezve, s őt megkérték, hogy maradjon ott segítségül a mosogatáshoz; eltarthatott jóval éjfél utánig.

No akkor, szólt Mrs. Bast, találnak majd egy kis változást. Kihajolt az ablakon. Fiát, George-ot figyelte, ahogy a füvet kaszálja. Megkérdezhetik, hogy ki csinálta, ha látják, hiszen az öreg Kennedyt bízták meg vele, de annak tönkrement a lába, mióta leesett a szekérről; egy évig vagy majdnem egy évig senki; aztán Davie Macdonald. Magokat küldtek ugyan, de ki tudja, földbe kerültek-e egyáltalán? Találnak majd egy kis változást! Nézte, hogy kaszál a fia. Nagyon jó munkás – az a fajta, aki keveset beszél. No de neki kell látni a szekrényeknek, gondolta. Feltápászkodtak.

Végre néhány napi munka után elkészültek a takarítással benn, nyeséssel, ásással kinn, a portörlőrongyok végeztek feladatukkal, az ablakokat becsukták, kulcsra zárták a ház minden ajtaját; a kaput is: végeztek.

És most, mintha addig a törölgetés, súrolás, nyírás, kaszálás elfojtotta volna, félig hallható dallam tört fel, olyan ki-kihagyó zene, amilyet valahogy felfog a fül, de nem törődik vele; ugatás, bégetés, mely szabálytalan, meg-megszakadó, mégis ismerős valahogy; egy rovar zümmögése, a levágott fű remegése külön-külön, mégis összhangban; a cserebogár surrogása, egy kerék hangos vagy csendes nyikorgása, mely titokzatosan rokoni, a fülnek nehéz összerakni őket, mégis mindig az összhang határán járnak, mégsem hallhatóak teljesen, tiszta harmóniában; s végül este ezek a hangok egymás után elnémulnak, megszűnik az összhang, s beáll a csend. Napnyugtával elmosódik a körvonalak élessége, s mint felszálló köd, nyugalom árad szét, ömlik el mindenen; elül a szél; a világ felszabadultan veti magát álomba, teljes sötétségben, fények nélkül; csak a levelek zöldje, a fehér virágok sápadtsága áraszt némi világosságot az ablakon át.

(Lily Briscoe egy szeptemberi késő estén vitette föl táskáját a házba. Mr. Carmichael ugyanazzal a vonattal érkezett.)

10

Aztán valóban eljött a béke. Üzenetei érkeztek a tengerről a part felé. Ne törjétek meg többé az álmát, inkább ringassátok el még mélyebb pihenésre, mert a szent álmok, bölcs álmok erősítenek – mi mást mormolt a tenger, mikor Lily Briscoe párnájára hajtotta fejét a tiszta, csendes szobában, és hallgatta? A nyitott ablakon át a világ szépségének hangja áradt halk morajjal, olyan halkan, hogy lehetetlen volt pontosan érteni, mit mond – de mit számított, érthető-e? –, könyörögve az alvóknak (a ház újra tele; Mrs. Beckwith és Mr. Carmichael is itt voltak), hogy ha már nem is mennek le a partra, legalább húzzák fel a redőnyt, és nézzenek ki. Látják majd a bíbor színben áradó éjszakát, koronával a fején, drágakövekkel kirakott jogarral s olyan tekintettel, amilyen csak egy gyermeké lehet. S ha még mindig haboznának (Lilyt kifárasztotta az utazás, s csaknem azonnal elaludt, de Mr. Carmichael gyertyafénynél olvasott), ha még mindig nemet mondanának, hogy pompája csak pára, s maga gyengébb a harmatnál is; s hogy inkább alszanak; ekkor a hang panasz vagy vita nélkül lágyan dalba kezdett. A hullámok lágyan verődtek a parthoz (Lily hallotta álmában); a fény gyengéden szállt alá (szinte áthatolt szemhéjain). Minden olyan, gondolta Carmichael, becsukva könyvét, álomba hullva, éppen olyan, mint évekkel ezelőtt.

Valóban, folytatta a hang, amint a sötétség burkai befedték a házat, beburkolták Mrs. Beckwitht, Carmichaelt és Lily Briscoe-t úgy, hogy szemükön tucatnyi fekete ránc, gyűrődés húzódott, miért nem fogadják el ezt, miért nem érik be ezzel, miért nem nyugszanak, miért nem törődnek bele?

A szigetek körül ütemesen hullámzó tengerek sóhaja megnyugtatta, az éjszaka leplébe burkolta őket; semmi sem zavarta álmukat, míg a madarak rá nem kezdték, s hangjukat a hajnal nem szőtte pírjába, míg egy szekér nem nyikorgott, egy kutya nem ugatott valahol, s míg a nap fel nem lebbentette a függönyöket, s le nem szedte szemükről a fátylat; Lily Briscoe megmozdult álmában, s takarójához kapott, mint a szikláról lezuhanó a szakadék szélén nőtt fűcsomóba. Szeme tágra nyílt. Itt van megint, gondolta, s felült az ágyban. Felébredt.

III. A VILÁGÍTÓTORONY

1

Mit jelent hát ez? Mit jelenthet mindez? Lily Briscoe tette fel magának a kérdést, eltűnődve, vajon neki kell-e, mivel egyedül hagyták, a konyhába mennie még egy csésze kávéért, vagy itt várjon? Mit jelent ez? Valami könyvből kihalászott közhely volt ez, melyet éppen csak hogy be tudott illeszteni gondolataiba, mert a Ramsayéknél töltött első reggelen még nem tudta érzéseit összeszedni, s csak ilyen semmitmondó frázis visszhangjával leplezte agya ürességét, míg ezek a párák el nem oszlanak. Mert tulajdonképpen mit is érzett, visszatérve annyi év után, amikor Mrs. Ramsay már nem élt? Semmit, semmit – semmit, amit ki tudót volna fejezni.

A múlt éjjel későn érkezett; minden titokzatos és sötét volt. Most ébren van, régi helyén, a reggelizőasztal mellett, de egyedül. Még nagyon korán van, nyolc óra sincs. Itt ez a kirándulás – Mr. Ramsay, Cam és James a világítótoronyhoz készülnek. Már el kellett volna indulniok – el kellett volna kapniok a dagályt vagy mit. De Cam nem készült el. James sem, és Nancy elfelejtett szendvicseket készíttetni; Mr. Ramsay elvesztette türelmét, kiviharzott a szobából.

– Most már mi értelme elindulnunk? – dühöngött.

Nancy eltűnt, Mr. Ramsay dühöngve járt föl-alá a teraszon. Mintha az egész házban csak ajtócsapkodás meg hívó hangok hallatszottak volna. Most Nancy rontott be, körülnézett a szobában, s furcsa, félig hökkent, félig csüggedt hangon kérdezte: Mit küldhet az ember a világítótoronyhoz? – mintha olyasmire kényszerülne, amit soha nem lenne képes [megtenni.

Valóban, mit küldhet az ember a világítótoronyhoz! Máskor Lily józanul teát, dohányt, újságot javasolt volna, de ma reggel minden olyan rendkívül furcsának látszott, hogy az ilyen kérdés, mint Nancyé: – Mit küldhet az ember a világítótoronyhoz? –, gondolatban ajtókat nyitott, melyek becsapódtak, vagy ide-oda lengtek, s arra késztették, hogy tanácstalanul folyton csak azt kérdezze: Mit küldhetné? Mit kéne tennie? Végeredményben miért ül itt?

Ahogy ott ült egyedül – mert Nancy újra kiment – a hosszú asztalnál, a tiszta csészék között, Lily úgy érezte, el van vágva a többiektől, és csak szemlélődésre, tűnődésre, töprengésre képes. A ház, a hely, a reggel, mindent idegennek érzett. Nem fűzi ide semmi, úgy érezte, semmi köze a dolgokhoz, bármi történhet, és bármi történt, kinn egy lépés, egy felhangzó parancs („Nincs a szekrényben; keresd a lépcsőházban”, kiáltotta valaki), kérdéssé vált, mintha a láncszemet, amely máskor összekötötte a dolgokat, elvágták volna, s most itt lebegnének a dolgok, fönn vagy lenn, valahol, valahogy. Milyen céltalan, kusza, milyen valószínűtlen ez, gondolta, miközben üres csészéjét nézte. Mrs. Ramsay halott, Andrew elesett, Prue is meghalt – bármennyiszer elismételte is, nem keltett benne semmiféle érzést. S mi meg összegyűlünk egy ilyen házban, egy ilyen reggelen, mondta, kitekintve az ablakon – gyönyörű, csendes nap volt.

Mr. Ramsay hirtelen felkapta fejét, amint elhaladt mellette, s egyenesen ránézett zavart, eszelős tekintettel, amely mégis oly átható volt, mintha először látta volna őt, egy pillanatra, örökre. Lily úgy tett, mintha inna üres kávéscsészéjéből, hogy elkerülje tekintetét – elkerülje ezt az őt követelő tekintetet, hogy elodázza egy pillanattal ezt a parancsoló szükséget. A férfi megrázta fejét, s továbbment („Egyedül”, hallotta Lily, „Elveszett”), és mint minden egyéb ezen a különös reggelen, a szavak szimbólumokká változtak, s felíródtak szerte a szürkészöld falakra. Ha legalább össze tudná rakni őket, gondolta Lily, mondatba tudná foglalni, akkor eljutna a dolgok lényegéhez.

Az öreg Carmichael jött be, halkan lépdelve, fogta a kávéját, a csészéjét, s kiült vele a napra. Ijesztő volt a rendkívüli valószínűtlenség, de ugyanakkor izgató is. Kimennek a világítótoronyhoz. De mit küldjön oda az ember? Elveszett. Egyedül. Szemben, a falon, a szürkészöld fény. Az üres szobák. Néhány részlet, de hogy hozza össze őket? Mintha bármiféle beavatkozás árthatott volna a törékeny formának, melyet az asztalon felépített, hátat fordított az ablaknak, hogy Mr. Ramsay ne láthassa. Meg kell szöknie valamiképp, hogy egyedül lehessen. Egyszerre csak eszébe jutott. Mikor tíz évvel ezelőtt utoljára ült itt, volt egy kis leveles ágminta a térítőn, amelyre akkor egy ihletett pillanatában ránézett. Egy kép előtere foglalkoztatta. Középre kell tenni a fát, gondolta akkor. Azt a képet sohasem fejezte be. Állandóan gondolataiban kísértett az elmúlt években. Most meg fogja festeni. Hol is vannak a festékei? Igen, a festékei. Lenn hagyta az este a hallban. Azonnal nekifog. Gyorsan felállt, mielőtt Mr. Ramsay megfordult volna.

Hozott magának egy széket, kimért, öreglányos mozdulatokkal felállította festőállványát a pázsit szélén, nem nagyon közel Carmichaelhez, de ahhoz eléggé, hogy védelmezze. Igen, pontosan itt állt tíz évvel ezelőtt is. Itt volt a fal, a sövény, a fa. Hogy teremtsen kapcsolatot köztük? Ez motoszkált a fejében az elmúlt években. Most mintha megszületett volna a megoldás, tudta, mit akar.

De így, hogy Mr. Ramsay bármikor lecsaphatott rá, megbénult. Valahányszor közeledett – föl s alá sétált a teraszon –, a pusztulás közeledett, a káosz. Képtelen volt festeni. Lehajolt, megfordult; felvette ezt a rongyot, megnyomta azt a tubust, de csak azért, hogy elodázza a dolgot. Mr. Ramsay lehetetlenné tette, hogy bármit is csináljon. Mert ha csak a legkisebb mértékben is alkalmat ad neki, ha például látja, hogy egy pillanatra szabad, vagy ha ő csak feléje néz, Mr. Ramsay már mellette terem, mint az este, egy „alaposan megváltoztunk”-kal. Az este is felállt, megállt előtte, és ezt mondta. Bármilyen némán és meredten ült is ott a hat gyermek, akiket az angol királyok és királynők után a Vörösnek, a Szépnek, a Gonosznak, a Kegyetlennek neveztek, Lily érezte, hogy forrnak a dühtől emiatt. A kedves, öreg Mrs. Beckwith mondott valami értelmeset. De a ház tele volt elfojtott szenvedélyekkel – egész este ezt érezte. S hogy még nagyobb legyen a zűrzavar, Mr. Ramsay felállt, megszorította a kezét, és azt mondta: – Majd meglátja, mennyire megváltoztunk –, és senki nem mozdult, se nem szólt, csak ültek, mintha arra volnának kényszerítve, hogy hagyják apjukat, hogy ilyet mondjon. Csak James – kétségtelenül a Komor – vetett haragos pillantást a lámpára, s Cam csavargatta zsebkendőjét az ujja körül. Apjuk aztán emlékeztette őket, hogy másnap kirándulnak a világítótoronyhoz. Készen kell államok a hallban, fél nyolcra. Aztán kezét a kilincsre téve megállt, feléjük fordult. Nem akarnak menni?, kérdezte. Ha nemet mondanak (valami oknál fogva azt szerette volna), drámai módon meghátrálva a kétségbeesés keserű vizébe veti magát. Efféle pózokban csillogtatta tehetségét, olyan volt, mint egy száműzött király. James barátságtalanul igent mondott. Cam még kelletlenebbül dünnyögte, igen, ó, igen, mind a ketten készen lesznek. S a jelenet egy pillanatra úgy hatott Lilyre, mint egy tragédia – nem szemfedő, por, halotti lepel, hanem elnyomott gyermekek, leigázott lelkek. James tizenhat éves, Cam talán tizenhét. Körülnézett, valakit keresett, aki nem volt ott, valószínűleg Mrs. Ramsayt, de csak a kedves Mrs. Beckwith lapozgatott vázlatai között a lámpa fényében. S aztán, mert fáradt volt, s gondolatai még mindig a tenger hullámaival együtt csaptak fel és hulltak alá, hatalmába kerítette az az íz és az a szag, mely a hosszú idő után újra látott helyekből árad, meg a remegő gyertyalángok, elvesztette önmagát, révületbe esett. Csodálatos, csillagfényes éjszaka volt. A hullámok zúgtak, amint felmentek az emeletre; meglepte őket, milyen hatalmas, milyen sápadt a hold, mikor elhaladtak a lépcsőház ablaka előtt. Azonnal elaludt.

Felerősítette üres vásznát az állványra, mint valami pajzsot, törékeny volt, de remélte, ahhoz elég erős, hogy elhárítsa Mr. Ramsay fárasztó személyét. Minden erejét összeszedte, hogy mikor a férfi hátat fordított, a képét figyelje; itt ez a vonal, ott az a folt. De nem sikerült. Legyen bár ötven lépésre, ne beszéljen hozzá, még csak ne is nézzen felé, mégis átjárja az embert, uralkodik rajta, ráerőszakolja magát. Mindent megváltoztat. Lily nem látta a színeket, nem látta a vonalakat. Még ha háttal áll is, Lily csak arra tudott gondolni: A következő pillanatban nekem esik, és kér valamit – valamit, amit, úgy érezte, nem tud neki megadni. Ledobott egy ecsetet, másikat választott. Mikor jönnek már azok a gyerekek? Mikor mennek már el valamennyien? – türelmetlenkedett. Ez az ember, gondolta haragra gerjedve, sohasem adott; mindig csak elvett. Ő viszont kénytelen lesz adni! Mrs. Ramsay adott. Adott, adott, adott, s belehalt – s ezt hagyta hátra. Igazán haragudott Mrs. Ramsayre. Ujjai közt kicsit reszketett az ecset; nézte a sövényt, a lépcsőt, a falat. Ez mind Mrs. Ramsay műve. Halott. S ő, Lily, negyvennégy évesen csak pazarolja idejét, képtelen valamit alkotni, itt áll, festészetet játszik; játszik valamivel, amivel nem szabad játszani, s ez mind Mrs. Ramsay bűne. Ő halott. A lépcső, amelyen ülni szokott – üres. Mrs. Ramsay meghalt.

De minek ismételgeti ezt újra meg újra? Miért kell felkorbácsolnia olyan érzéseket, amelyek valójában nincsenek meg benne? Volt ebben valami istenkáromlás. Minden elszáradt, elhervadt, kialudt. Nem kellett volna őt meghívniok, nem lett volna szabad eljönnie. Az ember negyvennégy éves korában nem pazarolhatja az idejét, gondolta. Gyűlölte ezt a festősdit. Az ecset az egyetlen megbízható dolog ebben a gyűlölettel, pusztulással, felfordulással fenyegető világban – az egyetlen biztos dolog, amivel nem volna szabad játszani, méghozzá tudván tudva: gyűlölte ezt a szerepet. De Mr. Ramsay rákényszerítette. Mintha csak azt mondta volna, fenyegetőzve: Nem nyúlhatsz addig a vásznadhoz, míg ide nem adtad nekem, amit kívánok tőled. Itt volt újra, egészen közel hozzá, mohón, szórakozottan. Nos, gondolta Lily kétségbeesésében, leeresztve jobbját, talán egyszerűbb volna túlesni rajta. Bizonyára utánozni tudja emlékezetből a hevülést, az elragadtatást, az odaadást, melyet annyi asszony arcán látott (Mrs. Ramsayén például), amikor ilyen alkalmakkor felgyúlnak – emlékezett Mrs. Ramsay vonásaira –, a rokonszenv és révület csúcspontján, cserébe azért, amit kaptak; s ami – bár neki ebben nem volt része – nyilván a legfőbb gyönyör forrása, amire csak az emberi természet képes. Itt volt, megállt mellette. Megadja neki, amit megadhat.

2

Lily egy kicsit ráncosabb lett, gondolta Ramsay. Egy kicsit sovány, egy kicsit szegényes, de vonzó. Neki tetszik. Egy időben azt beszélték, hogy William Bankes felesége lesz, de semmi sem lett a dologból. A felesége szerette Lilyt. Ramsay a reggelinél egy kicsit ki is jött a sodrából, és aztán, aztán egyike volt ez azoknak a pillanatoknak, mikor mérhetetlen vágy hajtotta minden asszony után, anélkül, hogy tudatában lett volna, hogyan közeledjék hozzájuk, s kényszerítse őket, nem törődve vele, hogyan, oly nagy volt a hiányérzete, hogy adják meg neki, amire vágyott: az együttérzést.

Törődik vele valaki?, tudakolta. Megvan mindene, amire szüksége van?

– Igen, köszönöm, mindenem – válaszolta Lily Briscoe idegesen. Nem; képtelen megtenni. Tüstént tova kellene libegnie a rokonszenvnyilvánítás valamilyen hullámán. Félelmetes nyomás nehezedett rá, de kitartott. Nyomasztó csend következett. Mindketten a tengert nézték. Vajon miért kell a tengert néznie, mikor mellette vagyok?, gondolta Mr. Ramsay. Reméli, elég csendes lesz, hogy kiköthessenek a világítótoronynál, mondta Lily. A világítótorony! A világítótorony! Mi köze ennek a világítótoronyhoz, gondolta Mr. Ramsay türelmetlenül. Ebben a pillanatban valami ősi vihar erejével (mert Ramsay nem tudta magát tovább türtőztetni) olyan sóhaj tört ki belőle, hogy a világ minden asszonya tett vagy mondott volna valamit – rajtam kívül, gondolta Lily, keserűen ugratva magát; mert nem is asszony vagyok, hanem egy nyűgös, durcás, modortalan, fonnyadt vénlány, igen, az.

Mr. Ramsay nagyon mélyet sóhajtott. Várt. Megszólal-e Lily? Nem érzi, mit kíván tőle? Aztán azt mondta, különleges oka van rá, hogy ki akar menni a világítótoronyhoz. Felesége szokott küldözgetni egyet-mást az ottaniaknak. Volt ott egy szerencsétlen csonttuberkulózisos gyerek, az őr fia. Mélyet sóhajtott, jelentőségteljesen. Lily minden kívánsága az volt, hogy ez a roppant bánatözön, ez a kielégíthetetlen sóvárgás a megértés után, ez a követelés, hogy adja át magát teljesen neki – még így is maradna elég szomorúsága, amivel őt örökre kísérthetné múljék el tőle, forduljon más irányba (kitartóan nézte a házat, mintha onnan remélt volna segítséget), még mielőtt elragadja áradása.

– Az ilyen kirándulások – mondta Ramsay, bakancsa orrával kapargálva a földön – nagyon fárasztóak. – Lily még mindig nem szólt. (Fatuskó, kődarab, gondolta Ramsay.) – Nagyon kimerítőek – mondta, és olyan beteges pillantást vetett szép kezeire, hogy Lily enyhe hányingert érzett tőle. (Megjátssza magát, az volt az érzése, ez a nagy ember színészkedik.) Szörnyű volt, illetlen volt. Hát sose jönnek már, türelmetlenkedett, mert egy pillanatig sem tudta tovább elviselni a szomorúságnak ezt az iszonyú súlyát, a bánatnak ezeket a nehéz drapériáit. (Ramsay az elesettség szélsőséges pózát vette fel, még tántorgott is, ahogy ott állt.)

Lily még mindig képtelen volt megszólalni. Az egész láthatárról mintha elsöpörtek volna minden tárgyat, amikről beszélni lehetett volna. Csak azt vette észre csodálkozva, miközben Ramsay mellette állt, hogy a férfi tekintete olyan bánatosan hull a napos pázsitra, hogy elveszi a fű színét, majd a nyugágyában francia regényt olvasó, pirospozsgás, álmos Carmichael elégedett alakjára vet gyászfátylat; mintha ilyen valaki, a fájdalom világában jólétét fitogtatva, a legsötétebb gondolatokat kelthetné. Mintha azt mondta volna Ramsay: Nézz rá, és nézz rám, s csakugyan egész idő alatt ez járt az eszében: Gondolj rám, gondolj rám! Csak legalább ez a pocakos lenne közelebb, kívánta Lily; ha csak pár lépéssel közelebb állította volna fel az állványát; egy férfi, bármilyen férfi, elnyomná az ilyen érzelmi kitöréseket, véget vetne ezeknek a siránkozásoknak. Ő maga, nő lévén, provokálta ezt a szörnyűséget, neki, nő lévén, tudnia kellene, hogy bánjon el vele. Határtalan szégyene nemének, hogy szótlanul áll itt. Azt mondják az emberek – mit is mondanak? „Ó, Mr. Ramsay! Kedves Mr. Ramsay!” Azt mondta volna az a kedves, idős asszony is, azonnal és helyesen, az a vázlatokat készítő Mrs. Beckwith. De nem. Ők ott álltak, elszigetelve mindenkitől a világon. A férfi végtelen szánalma önmaga iránt, megértés iránti igénye kiömlött, és tócsákban terült el Lily lába körül; s ő, a szánalmas bűnös, mindössze annyit tett, hogy szoknyája alját szorosabbra vonta bokái köré, hogy át ne nedvesedjék. Némán állt ott, ecsetjét szorongatva.

Nem lehet soha eléggé hálás az égnek! Hangokat hallott a házban. Biztosan James és Cam jön. De Mr. Ramsay, mintha tudná, hogy ideje lejárt, óriási nyomással nehezedett Lily magános alakjára tömény fájdalmával, korával, gyengeségével, magárahagyatottságával; s ahogy türelmetlenül felvetette fejét bosszúságában, mert végül is melyik nő állhat ellen neki? – hirtelen észrevette, hogy kioldódott bakancsának fűzője. Remek lábbeli, gondolta Lily, ahogy lenézett rájuk: díszesek, nagyszerűek; mint minden, amit Mr. Ramsay viselt, rojtos nyakkendőjétől kezdve félig gombolt mellényéig, ízlésre vallott. Szinte látta e holmikat, hogyan lépdelnek be önként a szobájába, gazdájuk pátosza, keménysége, haragja, bája nélkül is kifejezőn.

– Milyen szép sportcipő! – kiáltott fel. Szégyellte magát, hogy a bakancsát dicséri, mikor a férfi lelki vigaszt kér tőle, mikor vérző kezét, megkínzott szívét mutogatja neki, mikor szánalomért esedezik hozzá: ő akkor vidáman azt mondja: „Ó, milyen szép sportcipője van!” Felnézett rá, várva, hogy Ramsay dühkitörésének egy rohamában, megérdemelten, teljesen megsemmisítse.

Ramsay mosolygott. Halotti leple, szemfedője, gyengeségei lehullottak róla. Ó, igen, szólott, és eléje tartotta lábát, hogy nézze meg; elsőrangú bakancs volt. Csak egyvalaki van Angliában, aki ilyet tud csinálni. A bakancs az emberiség egyik fő átka, mondta. – A cipészek sportot űznek abból – kiáltott fel hogy megkínozzák és nyomorékká tegyék az emberi lábat. – Az emberiség legmakacsabb és legelfajzottabb tagjai. Ifjúságának legszebb korszaka ment rá, hogy kedve szerint való lábbelit szerezzen. Szerette volna, ha Lily észreveszi (először a jobb, majd a bal lábát emelte fel), hogy soha ezelőtt nem látott ilyen formájú bakancsot. Méghozzá a világon a legjobb bőrből készült. A legtöbb bőr egyszerűen barna – vagy kartonpapír. Elégedetten szemlélte még mindig felemelt lábát. Lily úgy érezte, hogy egy napos szigetre jutottak, ahol béke honol, egészség uralkodik, s örökké süt a nap; a jó lábbelik áldott szigetére. Felmelegedett iránta a szíve. – Hadd látom, meg tudja-e kötni – kérdezte Lilytől, s lefitymálta a lány nem kielégítő módszerét, aztán bemutatta neki saját találmányát. Ha egyszer így köti meg az ember, soha nem oldódik ki. Háromszor kötötte meg Lily cipőjén a fűzőt, és háromszor oldotta ki.

Miért éppen ebben a teljesen alkalmatlan pillanatban, mikor Ramsay Lily cipője fölé hajolt, szenvedett a lány annyira a férfi iránt érzett részvéttől, hogy amikor aztán ő is lehajolt, a vér az arcába szökött, s érzéketlenségére gondolva (ripacsnak nevezte magában az előbb Ramsayt), érezte, hogy szeme könnybe lábad és elhomályosul. Míg Ramsay szorgoskodott, Lily végtelenül megható alaknak látta: bogot köt, cipőt vásárol. Nem lehet megkönnyíteni számára a nagy utat, amelyre készül. De épp most, hogy mondani akart s talán tudott volna is mondani neki valamit, megjelent – Cam és James a teraszon. El-elmaradozva bandukoltak egymás mellett, komoly, szomorú párban.

De miért éppen így jöttek? Lily önkéntelenül bosszankodott miattuk. Jöhettek volna vidámabban. Megadhatták volna apjuknak, amit neki most, hogy már elindultak, nem volt alkalma megadni. Mert hirtelen valami ürességet, kudarcot érzett. Nagyon későn bomlott ki benne a részvét. Most itt van készen, de Ramsaynek nincs rá többé szüksége. Igen választékos, idős férfivá lett, aki semmiképpen sem szorul Lilyre. Lily úgy érezte magát, mint akit visszautasítottak. Ramsay hátizsákot dobott a hátára. Kiosztotta a csomagokat – elég sok volt, rosszul átkötözve barna csomagolópapírban. Camet visszaküldte egy felöltőért. Olyan volt, mint egy útra kész expedíció vezetője. Aztán fél fordulatot téve, határozott, katonás léptekkel elsőnek indult el abban a csodálatos bakancsban, barna papírcsomagokat cipelve, le az ösvényen, nyomában gyermekeivel. Olyanok, gondolta Lily, mintha a sors valamilyen komoly vállalkozásra szemelte volna ki őket, s elindultak még elég ifjan, hogy készséggel és engedelmesen lépdeljenek apjuk nyomában, de halvány tekintettel, ami azt az érzést keltette Lilyben, hogy némán szenvednek valamitől, és ez, ifjú korukat tekintve, természetellenes. A gyep szélén haladtak. Lilyre úgy hatott ez az elvonulás, mint egy körmenet, melyet közös érzés kényszere hajt és alakít, bármilyen akadozó és lankadt is, furcsán hatásos, szorosan összetartozó kis társasággá. Mr. Ramsay udvariasan, de nagyon tartózkodón emelte fel jobbját, és üdvözölte őt, mikor elhaladtak mellette.

De micsoda arc, gondolta, tüstént rátalálva a rokonszenvre, amelyet nem kértek tőle, és amelynek szeretett volna kifejezést adni. Mi tette ilyenné ezt az arcot? A gondolkozás éjszakáról éjszakára, gondolta, a konyhaasztalok valóságáról, fűzte hozzá, emlékezve a jelképre, mellyel bizonytalanságában, hogy miként vélekedik Mr. Ramsay, Andrew ajándékozta meg. (Gránátszilánk ölte meg egy szempillantás alatt, elevenedett meg benne a fiú halálhíre. A konyhaasztal valami látomásszerű, zord dolog volt; valami csupasz, kemény, dísztelen. Nem volt színe, csupa él és szöglet; könyörtelenül egyszerű. De Mr. Ramsay állandóan rajta tartotta a szemét; soha nem engedte magát eltéríteni e szemlélettől, soha nem engedte, hogy kijátsszák, míg csak arca is megviseltté és aszketikussá nem vált, és részese nem lett ennek a dísztelen szépségnek, mely oly mélyen hatott Lilyre. Aztán eszébe jutott (még mindig ott állt, ahol a férfi hagyta, kezében az ecsettel), hogy nem valami nemes ráncok barázdálták ezt az arcot, hanem – a gondok. Biztosan kételyei voltak az asztal felől, gondolta; vajon az asztal igazi-e, megérte-e az időt, melyet ráfordított, s végül is képes lesz-e megtalálni? Voltak kétségei, ezt érezte, különben kevesebb embert kérdezett volna meg. Lily gyanította: erről beszélgettek néha késő éjjel a feleségével; másnap aztán Mrs. Ramsay fáradtnak látszott, és Lily dühös lett Mr. Ramsayre valami ostoba csekélység miatt. De most senkivel sem beszélgethet Ramsay arról az asztalról, bakancsáról vagy bogarairól; olyan, mint egy prédára leső oroszlán, és arcán viseli a kétségbeesésnek, a túlzásnak azt a jegyét, mely őt elriasztotta, s összehúzatta vele szoknyája alját. Majd eszébe jutott Ramsay hirtelen felvidulása, az a gyors fellángolás (mikor bakancsát dicsérte). Életkedvének hirtelen visszatérése; érdeklődése a mindennapi dolgok iránt, amely el is múlt, és átcsapott (mert állandóan változott, és semmit sem rejtett véka alá) abba a másik szélsőséges állapotba, mely új volt Lily számára; be is vallotta, hogy megszégyenítette saját ingerlékenysége, mikor úgy látszott, hogy Ramsay elvet minden gondot, becsvágyat, sőt a rokonszenv reményét és a dicséret vágyát is, és valami más területre lép, mintha kíváncsiság csalogatná néma társalgásba önmagával vagy valaki mással, a kis menet élén, míg a szem csak követni tudta. Rendkívüli arc! A kertkapu becsapódott.

3

Tehát elmentek, sóhajtott fel Lily megkönnyebbülten és kiábrándultan. Rokonszenve szinte úgy lopakodott vissza arcára, mint szúrós, kúszó szederinda. Furcsán megosztottnak érezte magát, mintha egy rész belőle ott vonult volna a kis csapattal – a párás, csendes délelőttön, a világítótorony ma reggel végtelen messzinek tetszett; a másik énje makacsul, szilárdan itt vert volna gyökeret, a pázsiton. Úgy látta, hogy vászna fellebben, majd fehéren és elszántan, pontosan előtte leereszkedik. Hideg, merev tekintetével mintha szemrehányást tett volna neki mindezért a kapkodásért és izgalomért, az érzelmek esztelen pazarlásáért. Kíméletlenül térítette észre, és először békét teremtett gondolatai között, majd ürességet, amikor zűrzavaros érzelmei (Ramsay elment, s ő úgy sajnálta, hogy semmit sem mondott neki) elvonultak a csatatérről. Kifejezéstelen tekintettel bámult a hajthatatlanul fehéren rámeredő vászonra, majd a kertre. Volt valami (ráncos kis arcában összehúzta apró, ferde vágású, kínai szemét), valami, amire emlékezett ezekkel az átlós, lefelé haladó vonalakkal meg a sövény tömegével kapcsolatban, kékkel és barnával árnyalt, zöld ürege megmaradt emlékezetében, s olyan feladatot jelentett neki, hogy időről időre, sétája közben a Brompton Roadon, vagy amikor fésülködött, önkéntelenül azon kapta magát, hogy ezt a képet festi, méregeti tekintetével, s képzeletében megoldja a feladatot. Ám nagy különbség a vászontól távol, vaktában tervezgetni, vagy fogni az ecsetet, és felrakni az első foltot.

Izgalmában Mr. Ramsay jelenléte miatt rossz ecsetet vett elő, s állványát oly idegesen verte a földbe, hogy nem megfelelő szögben állt. Megigazította s közben kizárta az oda nem tartozó és csak zavaró tényezőket, amelyek elvonták a figyelmét, és önmagára emlékeztették, hogy ő ilyen és ilyen, és ilyen meg ilyen kapcsolatai vannak, majd nekifogott, és felemelte ecsetjét. Az egy pillanatig keserves, de izgalmas eksztázisban remegett a levegőben. Hol kezdje? – ez volt a kérdés] hová tegye az első ecsetvonást? Egy vászonra húzott vonal számtalan kockázatnak tette ki, gyakori és jóvátehetetlen döntéseknek. Mindaz, ami elméletben egyszerűnek látszott, a gyakorlatban nyomban bonyolulttá vált; mint ahogy egy szírt csúcsáról a hullámok rendezetteknek és simáknak látszanak, de köztük az úszó mély örvényekbe és tajtékzó tarajokba ütközik. Mégis vállalni kell a kockázatot, meg kell hogy húzza az első ecsetvonást.

Különös fizikai érzéssel, mintha előretörekednék, ugyanakkor egy helyben kellene maradnia, meghúzta az első gyors, döntő ecsetvonást. Az ecset leszállt. Barnán villódzott a fehér vásznon, mozgó nyom maradt utána. Másodszor is megcsinálta – harmadszor is. S majd megállva, majd továbbcikázva, elért valamilyen táncoló, ritmikus mozgást, melyben a szünetek a ritmus egyik részét alkották, az ecsetvonások a másikat, s összefüggésben voltak egymással; így könnyed és gyors szüneteket tartva, s egy-egy vonást húzva, vásznát mozgó, ideges, barna vonalakkal csíkozta be, melyek alighogy odakerültek, máris teret (úgy érezte, homályosan kirajzolódik előtte) zártak be. Lenn az egyik hullám völgyében már a másik hullám taraját látta, amint egyre magasabban tornyosul önmaga fölé. Mi lehet félelmetesebb ennél a térnél? Itt van hát újra, gondolta, hátralépve, hogy szemügyre vegye, kiszakadva a pletykákból, az életből, az emberek társaságából, szemben ezzel a régi, félelmes ellenségével – ezzel a másik dologgal, ezzel az igazsággal, ezzel a valósággal, amely hirtelen kerítette hatalmába, a jelenségek hátteréből felvetődve, s lekötötte minden figyelmét. Kicsit bosszús, kicsit kedvetlen volt. Miért mindig ez a kiszakadás, ez az elszólítás? Miért nem maradhat békében, Carmichaellel beszélgetve a pázsiton? Mindenképpen könyörtelen formája ez a kapcsolatnak. Más imádandó alanyok megelégszenek az imádattal; férfiak, nők, Isten előtt elég térdre hullni; de ez a forma, ha nem egyéb egy gyékényfonatú asztalon álló, fehér lámpaernyőnél, akkor is örökös harcra késztet, viadalra, melyben az embernek feltétlenül veszítenie kell. Valahányszor (nem tudta, természetében vagy nemében rejlik-e) az élet változatos folyamát felcserélte az alkotás koncentrációjával, voltak pillanatai, amikor olyan meztelennek érezte magát, mint egy még meg nem született szellem, egy testből kitépett lélek, mely egy széljárta csúcson bizonytalankodik, védtelenül kiszolgáltatva a kétségek minden viharának. Miért csinálja hát ezt? Vásznára nézett, melyet könnyedén szeltek át a mozgó, tünékeny vonalak. Talán egy személyzeti szoba falára kerül. Vagy összegöngyölik, s egy kerevet alá gyömöszölik. Mi értelme van hát munkájának? S valami hangot is hallott, hogy nem tud festeni, hogy nem tud alkotni; mintha valami megszokott áramba került volna, mely egy idő múlva olyan élménnyé válik elménkben, hogy szavakat ismételgetünk, anélkül hogy tudnánk, eredetileg ki is mondta azokat.

Nem tud festeni, nem tud írni, mormolta egyhangúan, miközben aggályosan mérlegelte, milyen legyen a támadási terve. Mert a folt ott gomolygott előtte; előfurakodott, érezte nyomását a szemgolyóin. Aztán, mintha a képességei megolajozásához szükséges nedvek maguktól lövelltek volna elő, óvatosan mártogatni kezdett kékek és umbrák között, ide-oda jártatva ecsetjét; de most már nehezebben és lassabban ment a dolog, mintha rátalált volna valamilyen ritmusra, melyet az diktált, amit látott (állandóan a sövényt és vásznát nézte), úgyhogy amíg keze az élettől remegett, ez a ritmus elég erős volt ahhoz, hogy hordozza őt annak áramlásában. Tudatából persze kihullottak a külső dolgok, s amint megszűnt számára a külvilág, a saját névé, személyisége és külseje is, s nem számított, hogy Carmichael ott van-e vagy nincs, emlékezete jeleneteket, neveket s szavakat dobott fel a mélyből, emlékeket és eszméket, mintha egy felszökő forrás bepermetezte volna ezt a ragyogó, förtelmesen nehéz, fehér teret, miközben ő zöldekkel és kékekkel alakítja.

Charles Tansley mondogatta annak idején – emlékezett már –, hogy a nők nem tudnak sem írni, sem festeni. Megállt a háta mögött, egészen közel hozzá, amit nem szeretett, mikor itt festett, éppen ezen a helyen: „kapadohányt”, mondta, „a legolcsóbbat”, hivalkodva szegénységével, elveivel. (De a háború kihúzta nőiessége fullánkját. Szegény ördögök, gondolta, mindkét nem szegény ördögei, akik ilyen kellemetlen helyzetekbe kerültek.) Mindig könyvet hordott a hóna alatt – bordó kötésű könyvet. „Dolgozott.” Ott ült – jutott eszébe Lilynek – rendszerint a tűző napsütésben, vacsoránál pedig úgy, hogy elfogta a kilátást. Aztán, elmélkedett, az a jelenet a parton. Erre lehetetlen volt nem emlékezni. Szeles délelőtt volt, mindnyájan lementek a partra; Mrs. Ramsay egy szikla mellé telepedett, hogy leveleket írjon. S csak írt, írt. „Ó – mondta, felpillantva végre egy tengeren úszó valamire –, fonott varsa vagy felfordult csónak?” Olyan rövidlátó volt, hogy nem tudta megkülönböztetni, s akkor Charles Tansley olyan kedvesen viselkedett, ahogyan csak tudott. Elkezdett pilinckázni. Lapos, kis fekete kavicsokat válogattak ki, s végigszökdécseltették őket a hullámokon. Mrs. Ramsay minduntalan föl-fölnézett szemüvege fölött, s rájuk nevetett. Hogy mit beszéltek, arra már nem emlékezett, csak arra, hogy ő meg Charles dobálóztak, s egykettőre megértették egymást, s Mrs. Ramsay figyelte őket. Élénken tudatában volt ennek. Mrs. Ramsay – elgondolkozott, egy lépést tett hátra, s összehúzta szemét. (Meg kell változtatnia tervét; mikor Mrs. Ramsay ott ült Jamesszel a lépcsőn, árnyéknak kellett ott lennie.) Mrs. Ramsay. Mikor arra gondolt, ahogyan Charlesszal pilinckáztak, s az egész parti jelenetre, úgy érezte, hogy mindez valahogyan a szikla mellett ülő, térdén mappát tartó, leveleket író Mrs. Ramsayvel függ össze. (Számtalan levelet írt, néha a szél beléjük kapott, s egyszer Charlesszal alig sikerült kihalászniok egy papírlapot a tengerből.) De mekkora erő van az emberi lélekben, gondolta Lily. Az az ott ülő asszony, aki a sziklacsúcs alatt írt, milyen egyszerűen megoldott mindent; elérte, hogy harag, bosszúság úgy hulltak el, mint ócska rongyok; összehozott ezt, azt, amazt, s ebből a nyomorúságos szamárságból és kicsinyes gyűlölködésből (az ő és Charles civakodása és összeszólalkozása kicsinyes szamárság volt) létrehozott valamit – mint ez a parti jelenet például, a barátságnak és megértésnek e pillanata –, ami megmaradt annyi év után is olyan teljesnek, hogy elmerülhetett benne, s Charlesról való emlékeit újra kiformálhatta, és majdnem úgy élt tovább a tudatában, mint egy műalkotás.

„Mint egy műalkotás”, ismételte, vásznáról a társalgó lépcsőjére tekintve, majd vissza. Pihennie kell egy pillanatig. S míg pihent, bizonytalan tekintettel ide-oda jártatva szemét a dolgokon, az ősi kérdés, amely örökösen ott kísért a lélek mélyén, a nagy, az általános kérdés, mely olyan pillanatokban nyilatkozik meg, mint ez is, mikor elernyednek a feszültségben kibontakozó képességei, fölötte lebegett, beárnyékolta, ránehezedett. Mi az élet értelme? Ez volt az egész – ez az egyszerű kérdés, mely a múló évekkel egyre jobban bekeríti az embert. A nagy kinyilatkoztatás nem jött még el soha. A nagy kinyilatkoztatás talán nem jön el már soha.

Helyette kis mindennapi csodák történtek, megvilágosodások, a sötétben váratlanul villanó gyufaszálak. Itt volt egy. Ez, az, amaz; ő maga, Charles Tansley, a hullámtörés, Mrs. Ramsay, amint összehozza őket; Mrs. Ramsay szavai „Élet, ne mozdulj!”; Mrs. Ramsay, aki a pillanatból valami maradandót csinál (mint ahogy egy más szférában Lily is megpróbált maradandót alkotni a pillanatból) – ez kinyilatkoztatásszerű volt. A káosz közepette valami forma. Ez az örökmozgó és illanó valami (a felhők vonulását és a levelek remegését nézte) állandóságba dermedt. „Élet, ne mozdulj”, mondta Mrs. Ramsay szavait. „Mrs. Ramsay! Mrs. Ramsay!”, ismételte. Neki köszönhette ezt a kinyilatkoztatást.

Teljes csend volt. Még a házban sem mozdult senki. Elnézte, hogy szunnyad a korai napsütésben a falevelekről visszaverődő zöld és kék fényben úszó ablakaival. A bágyadt gondolat, amellyel Mrs. Ramsayt felidézte, szinte összhangban volt ezzel a csendes házzal, ezzel a párával, ezzel a kellemes reggeli levegővel. Alig érzékelhető és valószínűtlen, csodálatosan tiszta és ihlető volt. Remélte, senki sem fog ablakot nyitni vagy kilépni a házból, s egyedül gondolkozhat és festhet tovább. Vászna felé fordult. De kíváncsiságtól hajtva, a visszafojtott rokonszenvnyilvánítás szorításától űzve, néhány lépést tett a pázsit széle felé, vajon lenn a parton látja-e még az elvitorlázó kis társaságot. Lenn a vízen ringó kis hajók között, némelyik bevont vitorlákkal horgonyzott, némelyik lassan távolodott a szélcsendben, az egyik meglehetősen távol úszott a többitől. Vitorláit éppen akkor feszítették ki. Úgy gondolta, hogy ott, abban a nagyon távoli és nagyon csendes kis csónakban ül Mr. Ramsay Cammel és Jamesszel. Most teljesen felhúzták a vitorlákat; egy kis lebegés és ingadozás után megduzzadtak, s Lily mély csendbe burkoltan figyelte a hajót, amint a többi mellett elszántan kifutott a tengerre.

4

A vitorlák csapkodtak a fejük felett. A víz csobogva verődött hajójuk oldalának, amely mozdulatlanul szendergett a napsütésben. A vitorlák olykor fodrot vetettek az enyhe szélben, de ezek a fodrok gyorsan végigszaladtak rajtuk, és eltűntek. A csónak mozdulatlan volt. Mr. Ramsay középen ült. Azonnal türelmetlen lesz, gondolta James is, Cam is, amint apjukra néztek, középen ült (James kormányzott, Cam magában merengett a vitorlás orrában), szorosan maga alá húzott lábbal. Apjuk nem szeretett álldogálni. Valóban, egy-két másodpercnyi izgés-mozgás után élesen rászólt Macalister fiára, mert ez elővette az evezőket, és evezni kezdett. De tudták, hogy apjuk addig nem lesz elégedett, míg nem siklanak szélsebesen. Állandóan kémlelni fogja az eget, idegeskedve, félhangosan mondogat majd ezt-azt, amit Macalister és fia nyilván meghall, s mindkettőjük szörnyen kényelmetlenül fogja érezni magát. Mindkettőjüket rávette, hogy jöjjön, sőt mindkettőjüket kényszerítette. Mérgükben remélték, hogy a szél nem fog feltámadni, s így mindenképpen meghiúsulnak tervei, mivel akaratuk ellenére kényszerítette őket a kirándulásra.

Egész útjukon, lefelé a parton, mögötte kullogtak, bár apjuk szavak nélkül is biztatta őket: „Előre, előre!”; fejük lekonyult, lenyomta valamilyen könyörtelen vihar. Nem tudtak apjukhoz szólni, követniük kellett, jönniök kellett. Barna papírcsomagokkal utána kellett baktatniok. De míg csendben ballagtak, megfogadták egymásnak, hogy összetartanak, s véghezviszik nagy és közös elhatározásukat – ellenállnak a zsarnokságnak mindhalálig. Ezért egyikük a csónak egyik, másikuk a másik végébe ül szótlanul. Nem fognak beszélni, csak hébe-hóba rá-ránéznek apjukra, aki majd lábát keresztbe rakva, türelmetlenül ráncolja homlokát, sóhajtozik, hümmög, magában motyog és elégedetlenkedik, nyugtalanul várva a szelet. Gyermekei remélték, hogy szélcsend lesz, remélték, hogy nem sikerülnek tervei. Remélték, hogy az egész kirándulás kudarcba fullad, s vissza kell menniük csomagjaikkal a partra.

De most, hogy Macalister fia egy kis távolságra kievezett, a vitorlák lassan felduzzadtak, a hajó siklása felgyorsult; nekiiramodott. Erre, mintha valami nagy nyomás alól szabadult volna, Ramsay fogta dohányzacskóját, halkan dünnyögve Macalister felé nyújtotta, és gyermekei tudták, hogy tökéletesen elégedett, mivel ők mindnyájan szenvednek. Most így fognak vitorlázni órákig, és apjuk bizonyára érdeklődni fog az öreg Macalistertől a tavaly téli nagy vihar felől – és az öreg Macalister majd felel, s együtt pöfékelnek, s Macalister fog egy kátrányos kötelet, köt vagy kibogoz rajta egy csomót, a fia meg halászik, anélkül hogy bárkihez egy szót is szólna. Jamesnek kell egész idő alatt a vitorlán tartani a szemét. Mert ha megfeledkezik róla, a vitorla elernyed, csapkodni kezd, a hajó lelassul, és Ramsay élesen kiabálni kezd: – Vigyázz, vigyázz! – s az öreg Macalister lassan megfordul a helyén. Hallották is, hogy Mr. Ramsay feltesz egy kérdést a karácsonyi nagy viharról. – Jön ám a csúcs felől – meséli az öreg Macalister, lefestve a tavaly karácsonyi nagy vihart, amikor tíz hajó keresett menedéket az öbölben, s ő látott „egyet itt, egyet ott, egyet amott”. (Akkurátusan mutogatta a helyeket az öbölben. Ramsay arra fordította fejét, amerre Macalister mutatott.) Látott három embert az árbocba kapaszkodva. Aztán elmúlt. – Végre aztán letaszítottuk – folytatta (de a két gyerek haragjában és zárkózottságában csak néha csípett el egy-egy szót, a csónak két végében, mivel megegyeztek, hogy a zsarnoksággal mindhalálig szembeszállnak). Végre letaszították a hajót a zátonyról, a mentőcsónakot vízre bocsátották, s átsegítették az örvényen – Macalister mesélte az esetet; s bár ők csak itt-ott kaptak el egy-egy szót, mindig tudták, hogyan hajol előre apjuk, hogy igazodik hangja Macalister hangjához, s pipáját szíva, tekintetével Macalister ujját követve, mennyire élvezi a vihar gondolatát, a sötét éjszakát s a benne vergődő halászokat. Szerette, ha emberek verejtékeznek éjnek idején a viharos parton, testükkel-lelkűkkel nekifeszülve a hullámoknak és a szélnek; szerette az így gürcölő embereket, az alvó gyermekeik fölött otthon virrasztó asszonyokat, míg férjeik künn, a tengeren, a viharban életüket vesztik. James is, Cam is meg tudták ezt állapítani (apjukra, majd egymásra néztek) mozgásából, éberségéből, hangja csengéséből, a skót akcentus enyhe árnyalatából, amely hangja színébe lopózott, s ettől olyanná lett, mint egy paraszt, amint Macalistertől a vihar által az öbölbe sodort tizenegy hajó sorsát tudakolta. Három süllyedt el közülük.

Mr. Ramsay büszkén tekintett arra, amerre Macalister mutatott; s Cam arra gondolt – büszkén apjára, bár nem tudta igazán, miért –, hogy ha az apja ott lett volna, ő bocsátotta volna vízre a mentőcsónakot, ő evezett volna ki a hajóroncshoz. Ő olyan bátor, olyan vakmerő! Aztán eszébe jutott, megegyezésük: szembeszállni a zsarnoksággal mindhalálig. Sérelmük súlya rájuk nehezedett. Kényszerítve voltak, parancsot kaptak. Apjuk komor pillantásaival, tekintélyével újra legyőzte őket. Parancsolt nekik, s ők engedelmeskedtek, elindultak ezen a szép reggelen, cipelve a csomagokat a világítótoronyhoz, mert ő úgy akarta; részt vettek azokban a szertartásokban, melyeket saját kedvtelésére rendezett, a holtak emlékére. A gyerekek gyűlölték ezeket, ezért maradtak mögötte, s ez rontotta meg a nap minden örömét.

Igen, a szél feltámadt. A hajó megdőlt, a víz élesen vált ketté orra előtt, s kis zöld zuhatagokban, pezsgő buborékokban, miniatűr vízesésekben hullott alá.

Cam lenézett a habokra, a kincsekben dúskáló tengerre; a gyorsaság hipnotizálta, s a kötelék, mely Jameshez fűzte, kicsit meglazult. Gondolkodni kezdett: Milyen gyorsan haladunk. Hová megyünk? – s a mozgás révületbe ejtette, míg James, a vitorlára és a láthatárra szegzett tekintettel, komoran kormányzott. Közben arra gondolt, hogy most megszabadulhatna; leszámolhatna mindennel. Valahol kiköthetnének, s aztán szabadok lehetnének mindketten. Egy pillanatra egymásra néztek, volt bennük valami menekülési vágy, valami túláradó öröm a sebesség és a változás miatt. De a szél az apából is ugyanazt az izgalmat váltotta ki, és amint az öreg Macalister fordult egyet, hogy kidobja a vontatókötelet, hangosan felkiáltott: „Elvesztünk”, és: „ki-ki egymaga”. Majd bűnbánata vagy félelme szokott rohamával összeszedte magát, s a part felé integetett.

– Látod a kis házat? – kérdezte ujját kinyújtva, s várva, hogy Cam is arra nézzen. Lánya kelletlenül emelkedett föl, arra nézett. De melyik az? Az ő házukat már nem tudta kivenni a domb oldalán. Valamennyi távolinak, békésnek, idegennek hatott. A part szebbnek, bizonytalannak, valószínűtlennek. Már az a kis távolság is, amit megtettek, messzi vitte őket tőle, s megváltozott, elrendezett képet adott róla, mint egy eltűnő valamiről, amelyhez nincs már semmi köze az embernek. Melyik az ő házuk? – nem tudta megkülönböztetni.

– De engem övénél vadabb – mormolta Ramsay. Megtalálta a házat, s benne magát is. Látta, ahogy egyedül sétálgat a teraszon, le s föl az urnák között, és nagyon öregnek, hajlottnak látta magát. Azonnal színészkedni kezdett, görnyedten ült, összekuporodva a csónakban, mint elhagyott, magányos özvegy; s lelki szemei előtt csapatostul jelentek meg a vele rokonszenvezők. A csónakban megrendezett magának egy kis drámát, mely elesettséget, kimerültséget és bánatot követelt meg tőle (felemelte a kezét, s nézte, milyen vékony, hogy bizonyítsa álmát); az asszonyok tömegesen biztosították együttérzésükről, és ő elképzelte, hogyan csillapítják fájdalmát, fejezik ki vonzalmukat. Álmodozásaiban így kapott ízelítőt abból a tökéletes örömből, melyet az asszonyi megértés jelentett neki, felsóhajtott, s gyengéden, gyászosan dudorászta:

de engem övénél vadabb

ár nyelt el, mélyebb forgatag,{3}

úgyhogy mindnyájan jól hallhatták a panaszos szavakat. Cam félig felemelkedett helyén. Megrázta, felháborította a dolog. Mozdulata felriasztotta apját gondolataiból: megrázkódott, s hirtelen felkiáltott: – Nézzétek! Nézzétek! – oly hevesen, hogy James is a sziget felé fordította fejét, mindnyájan odanéztek.

De Cam semmit sem látott. Arra gondolt, hogy az ösvények és a rét, amelyekkel életük sűrűn összebogozódott, eltűnt, elolvadt, odavan, valószínűtlen; és most ez a valóság: a csónak és a foltozott vitorla, Macalister a fülbevalóival; a hullámok csobogása – mindez valóság. Mikor erre gondolt, ezt dünnyögte: „Elvesztünk, ki-ki egymaga”, mert apja szavai újra és újra eszébe jutottak; mikor az látta lánya határozatlan merengését, kötődni kezdett vele. Nem ismeri az iránytűt?, kérdezte. Nem tudja északot déltől megkülönböztetni? Gondolja, hogy valóban ott laknak? S újra megmutatta, hol a házuk; ott, a fák mellett. Szerette volna, ha lánya szabatosabb: – Merre van kelet? – Merre van nyugat? – kérdezte, félig nevetve rajta, félig korholón, mert nem tudta elképzelni, hogy valaki, aki nem teljesen hülye, ne ismerje a világtájakat. Cam mégsem ismerte. S most, ahogy elnézte lányát a semmibe bámuló, meglehetősen riadt, határozatlan tekintetével, mely nem a házuk felé meredt, megfeledkezett álmáról: hogyan sétálgatott föl-alá a teraszon, az urnák között, hogyan tárultak ki feléje a karok. Arra gondolt, hogy minden nő ilyen: gondolataik határozatlansága reménytelen. Ezt sohasem tudta megérteni, de így van. Így volt vele is – a feleségével. A nők semmit sem tudnak pontosan rögzíteni. De nem volt igaza, mikor haragudott rá; na meg nem éppen ezt a bizonytalanságot szerette-e az asszonyokban? Rendkívüli vonzerejükhöz tartozott. Azért is ráveszem, hogy rám nevessen, gondolta. Olyan riadtnak látszik. Olyan hallgatag. Ökölbe szorította kezét, s elhatározta, hogy hangját, arcát s minden gyors kifejező mozdulatát, mellyel az utóbbi években rendelkezett, szánalmat keltendő maga iránt az emberekben, vagy hogy dicséretet csiholjon ki belőlük, megzabolázza. Kicsal egy kis mosolyt Camből. Talál neki valami egyszerű mesélnivalót. De mit? Mert annyira belemerült a munkájába, hogy elfelejtett mindent, amit hallott. Igen, a kiskutya. Van egy kiskutyájuk. – Ki törődik ma vele? – kérdezte. Igen, gondolta James könyörtelenül, látva, hogy nővére fejét a vitorlarúdnak támasztja, igen, Cam feladja a harcot. Egyedül maradok, hogy megküzdjek a zsarnokkal. Az elhatározásukat egyedül neki kell megvalósítania. Cam többé nem áll ellen a zsarnokságnak „mindhalálig”, gondolta komoran, figyelve nővére szomorú, bosszús, megadó arcát. S ahogy néha történni szokott, mikor felhő borul a zöld domboldalra, nyugalom ömlik el a tájon, s a környező halmok közé bánat és ború száll alá, és úgy látszik, mintha a domboknak maguknak kellene együttérzően vagy kárörvendően mérlegelniük a felhőbe és homályba borultak sorsát: most Cam is úgy érzi magát, felhőkkel árnyaltan, ahogy ott ül a nyugodt, határozott emberek között, s nem tudja még, hogy válaszoljon apjának a kiskutyáról, hogy álljon ellen könyörgésének – bocsáss meg nekem, törődj velem; s közben James, a törvényhozó, térdén az örök bölcsesség nyitotta lapjaival (a kormányrúdon tartott keze jelképpé lett Cam szemében), azt mondja: Állj ellen neki, harcolj vele. Helyesen, igazságosan beszél. Mert mindhalálig harcolniok kell a zsarnoksággal, gondolja Cam. Valamennyi emberi tulajdonság közül az igazságosságot tisztelte legjobban. Öccse a legistenibb ember, apja a legalázatosabb esedező. Most melyiknek engedjen, gondolta, köztük ülve, a partra bámulva, melynek minden pontja ismeretlen volt számára, s a pázsit, a terasz meg a ház már a távolba veszett elmosódott, a béke honává lett.

– Jasper – válaszolta leverten. Ő viseli gondját a kiskutyának.

S hogy fogja Cam hívni?, kíváncsiskodik makacsul az apja. Kisfiú korában neki is volt kutyája, Frisknek nevezte. Cam beadja a derekát, gondolta James, ahogy észrevett arcán egy kifejezést, amelyre jól emlékezett. Lenéznek a kötésükre vagy valamire. Aztán hirtelen föl. Eszébe jutott valami kék villanás, aztán valaki, aki mellette ült, fölnevetett, megadta magát, s ő nagyon haragudott. Biztosan az anyja volt, valami alacsony széken ült – gondolta –, s előtte állt az apja. Kutatni kezdett benyomásainak végtelen sűrűjében, melyet levelenként, rétegesen, lassan, de megszakítás nélkül rakott le az idő az emlékezetében, illatok és hangok közt, érdes, csalfa vagy édes szavak közt, tovatűnő fények és motozó seprűk között, a tenger zúgásában vagy csendjében, ahogy egy ember ide-oda lépdel köztük, vagy megáll, hirtelen felegyenesedve előttük. Közben észrevette, hogy Cam ujjait a vízbe mártva, tekintetével a part felé mered, s nem szól egy szót sem. Nem, mégsem adja meg magát, gondolta, nem az a fajta. Nos, ha Cam nem felel neki, fütyül rá, határozta el Ramsay, egy könyv után tapogatva a zsebében. De a lány felelni szeretett volna; szenvedélyesen szerette volna elhárítani az akadályt, amely megbénította nyelvét, és azt mondani: „Ó, igen, Frisk. Frisknek fogom nevezni.” Még azt szerette volna megkérdezni: „Az volt az a kutya, amelyik egyedül hazatalált a lápon keresztül?” De hiába próbálkozott, képtelen volt elszánni rá magát, hogy ilyesmit mondjon; határozottan és hűségesen kitartott szövetségük mellett, mégis apja felé küldte iránta érzett szeretetének titkos jelét, melyet James nem vett észre. Mert azt gondolta, kezét a vízbe mártva (Macalister fia most egy makrélát fogott; az véres uszonyaival rángatózva nyúlt el a hajó padlózatán), Cam azt gondolta Jamesre pillantva, aki egykedvűen meredt a vitorlára, vagy olykor, éppen csak egy pillanatra, a láthatárra: „Te nem vagy kitéve ennek, nem érzed ezt a nyomást, ezt a rendkívüli kisértést, ezt az érzelmi tétovaságot.” Apja a zsebében kotorászott, a következő pillanatban kezében lesz a könyv. Senki nem vonzotta nála jobban. Kezét, lábát szépnek tartotta, meg a hangját, szavait, gyors mozdulatait, temperamentumát, különcségeit és szenvedélyét, hogy mindenkinek megmondta, amit gondol: elveszünk, ki-ki egymaga; meg a társtalanságát (kinyitotta a könyvét). Ami elviselhetetlen marad, gondolta Cam, kihúzva magát ültében s Macalister fiát figyelve, mint tépi ki a horgot egy másik hal kopoltyújából, az az elképesztő vakság és zsarnokság, amellyel apjuk megmérgezte gyerekkorát, s olyan keserű viharokat támasztott, hogy még most is dühtől remegve ébred éjszakánként, mert eszébe jut valamelyik parancsa, sértése: „Tedd ezt”, „tedd azt”, önkénye: „Semmi ellentmondás!” így hát nem szólt semmit – csak nézte konokul, szomorúan a partot, amely békéjének köntösébe burkolódzott. Mintha elaludtak volna az emberek, gondolta, mintha szabadok lettek volna, mint a szél, szabadon járhatnának-kelhetnének, mint a szellemek. Ott nem ismerik a szenvedést, gondolta.

5

Igen, az az ő csónakjuk, döntötte el Lily Briscoe a pázsit szélén állva. Az a szürkésbarna vitorlás, amelyik most lendül neki s iramlik keresztül az öblön. Ott ül, gondolta, s a gyerekei még mindig szótlanok. Ő sem tudja már elérni. Az együttérzés, melyet megtagadott tőle, most ólomsúllyal nehezedett reá. Ez megnehezítette a festést.

Ramsay mindig nehéz eset volt. Sose tudta szemtől szembe dicsérni. Ez semlegesítette viszonyukat, kipárolta belőle azt az érzékiséget, mely Ramsay viselkedését Mintával szemben olyan előzékennyé, szinte derűssé tette. Szívesen tépett neki egy szál virágot, adott kölcsön könyvet. De gondolhatta-e, hogy Minta valóban el is olvassa azokat? Igaz, hogy magával hordozta őket a kertben, s faleveleket használt könyvjelzőnek.

„Emlékszik, Mr. Carmichael?”, szerette volna feltenni a kérdést, az öregre pillantva. De az, mélyen homlokába húzott kalappal, aludt vagy álmodozott, vagy talán szavakat keresgélt így fekve, gondolta Lily.

„Emlékszik?”, szerette volna megkérdezni tőle, amikor elment mellette, újra felidézve emlékezetében Mrs. Ramsayt a parton: a hordó le-föl hintázik a vízen, a levél lapjait viszi a szél; miért maradt ez meg benne az elmúlt évek során, élesen körülhatárolva, miért fénylett föl és vált láthatóvá a legapróbb részletekig, miközben előtte is, utána is mérföldekre minden üres maradt?

„Mi az? Csónak vagy hordó?”, kérdezné Mrs. Ramsay, ismételte magában Lily, s kelletlenül fordult újra a vászna felé. Hál’istennek, a tér problémája megmaradt, s újra kezébe vette ecsetjét. Szembekerült a kérdéssel. A kép egészének egyensúlya ezen múlik. Szépnek és ragyogónak kell lennie a felületen, pehelyszerűnek, tünékenynek; egyik színnek a másikba kell olvadnia, mint a lepkeszárnyon. De a felszín alatt, a kép szövetét vaskapcsoknak kell összetartaniok. Olyannak kell lennie, hogy a lehelet is ráncokat vethessen rajta, s ugyanakkor olyannak, hogy igáslovakkal se lehessen a helyéből kimozdítani. Vöröset rakott fel, majd szürkét, s elkezdett az üresség felé haladni. Ugyanakkor úgy érezte, hogy Mrs. Ramsay mellett ül a parton.

„Mi az, csónak vagy hordó?”, kérdezte Mrs. Ramsay, s kutatni kezdett szemüvege után. Mikor megtalálta, csendben leült, és kinézett a tengerre. És Lily, miközben szorgosan festett, úgy érezte, mintha egy kapu nyílt volna ki, s ő belépett volna rajta, s megállt volna csendben, bámészkodva valami magas, székesegyházszerű helyen, amely nagyon sötét s nagyon ünnepélyes. Kiáltások érkeztek egy távoli világból. Gőzhajók tűntek el füstoszlopok közt, a látóhatár szélén, Charles köveket dobált, pilinckázott.

Mrs. Ramsay csendben ült. Örül, gondolta Lily, hogy békében pihenhet, hallgatagon. Pihenhet az emberi kapcsolatok rendkívüli kuszaságában. Ki tudja, mik vagyunk, mit érzünk? Még a meghittség pillanatában is ki tudja: ez tudás? Nem semmisítjük meg a dolgokat azáltal, kérdezte talán Mrs. Ramsay (olyan gyakran volt ilyen csend körötte), ha beszélünk róluk? Nem vagyunk így kifejezőbbek? Ez a pillanat legalábbis nagyon termékenynek látszott. Kis lyukat fúrt a homokba, s lefedte – beletemetve a pillanat tökéletességét, mint ezüstcsöppet, amelyben megmerült az ember, s fénybe borította vele a múlt sötétségét.

Lily hátrált egy lépést, hogy távlatból szemlélhesse vásznát. Furcsa séta ez a festés. Kifelé vezet, egyre távolabb és távolabb, míg végül úgy érzi az ember, hogy keskeny pallón áll, egyedül, a tenger fölött. Mikor Lily kék festékbe mártotta ecsetjét, egyben a múltba is leereszkedett. Most Mrs. Ramsay felállt, emlékezett Lily: ideje volt hazamenni, ebédelni. Együtt kaptattak fel a partról mindnyájan. Ő hátramaradt William Bankesszel, a menet élén Minta haladt, lyukas harisnyában. Hogy hivalkodott rózsaszín sarkán az a kis kerek lyuk! Mennyire nem tetszett William Bankesnek, bár, amennyire visszaemlékezett, szóvá sem tette. Ez a nőiesség megsemmisülését jelentette számára, a piszkot és rendetlenséget, a felmondó cselédeket, a még délben is vetetlen ágyakat – mindent, amitől leginkább irtózott. Sajátságos módon tudott iszonyodni, s ujjait úgy nyújtotta ki, mintha eltakarna szeme elől valami visszatetsző tárgyat, ezt tette akkor is – maga elé tartotta kezét. Minta továbbra is elöl ment, Paul bizonyára várta, aztán együtt tűntek el a kertben.

Rayleyék!, gondolja Lily Briscoe, megnyomva zöld festékes tubusát. Összeszedegette benyomásait Rayleyékről. Életük jelenetek sorában vetődött fel benne: egy hajnali lépcső jelenet; Paul hazajött, s korán lefeküdt. Minta későn érkezett, virágfüzérrel a fején, kifestve, ízléstelenül, hajnali három óra tájt. Paul pizsamában megjelent a lépcsőházban, kezében piszkavassal, hátha betörő. Minta szendvicset harapdált a lépcső közepén, az egyik ablak előtt, a halottsápadt kora reggeli fényben, a kopott futószőnyegen. Mit mondhattak egymásnak?, tűnődik Lily, mintha tekintetével ki tudná hallgatni őket. Valami sértőt. Minta tovább majszolta szendvicsét, bosszantóan, miközben Paul beszélt. Méltatlankodva, féltékeny szavakkal sértegette Mintát, szidta, suttogva, hogy a gyerekeket, a két kisfiút fel ne ébressze. Sápadt volt, megviselt. Minta kihívó, közönyös. Mert már körülbelül az első év végén kibújt a szög a zsákból: kiderült, hogy elég rosszul sikerült a házasság.

Ezt nevezzük hát, gondolta Lily, zöld festéket véve ecsetjére, az emberek „ismereté”-nek, „szereteté”-nek, a rájuk „gondolás”-nak; hogy képeket állítunk össze róluk. Egy szó se volt igaz belőle, ő találta ki, de végtére is ennyit tudott róluk. Továbbhaladt, útján alagutakat fúrva magának a képbe, a múltba.

Más alkalommal Paul azt mondta, hogy „sakkozott a kávéházban”. Ő ebből is egész légvárat épített. Emlékezett, hogy amikor ezt mondta, ő már arra gondolt, hogyan hívta fel Paul a szobalányt, aki jelentette: „Uram, Mrs. Rayley nincs itthon” – és erre Paul elhatározta, hogy ő sem fog hazajönni. Látta, amint valami gyászos helyiség sarkában üldögél, ahol a füst beleette magát a piros plüsshuzatokba, s a pincérnők egy idő után mindenkit ismernek; látta, amint egy kis emberrel sakkozik, aki a teaszakmában dolgozott, és Surbitonban lakott, de ez volt minden, amit Paul tudott róla. S aztán Minta akkor sem volt otthon, mikor Paul hazament, s következett a lépcsőházi jelenet: Paul piszkavasat ragadott, hátha betörők jöttek (nem kétséges, hogy Mintára is rá akart ijeszteni), s olyan keserűen panaszkodott: azt mondta, Minta tönkretette az életét. Mindenesetre, mikor lement hozzájuk Rickmansworth közelében levő nyaralójukba, szörnyen feszült volt a helyzet. Paul levitte a kertbe, hogy megmutassa belga nyúltenyészetét, Minta utánuk sompolygott, dalolva, s csupasz karját férje vállára tette, nehogy az esetleg valamit kifecsegjen.

Mintát untatták a nyulak, gondolta Lily. De Minta soha nem árulta el magát. Soha nem említette például a kávéházi sakkozásokat. Nagyon megfontoltan, nagyon is elővigyázatosan viselkedett. De folytatva történetüket – már túljutottak a veszélyes szakaszon. Tavaly nyáron egy ideig náluk vendégeskedett, kocsijuk egyszer bedöglött, és Mintának kellett adogatnia Paulnak a szerszámokat. Paul az úttesten ülve javította a kocsit, s az a mód, ahogyan felesége a szükséges szerszámokat átnyújtotta neki – szakszerűen, természetesen, barátságosan bizonyította, hogy rendbe jöttek köztük a dolgok. Nem voltak már „szerelmesek” egymásba, nem, Paul talált egy másik asszonyt, egy komoly nőt, befont hajjal, hóna alatt mindig aktatáskával (Minta hálásan, szinte csodálattal festette le Lilynek), aki üléseken vett részt, egyetértett Paul nézeteivel (melyek egyre nagyobb és nagyobb hangsúlyt kaptak) a földadó és a vagyonváltság kérdésében. Eszükbe sem jutott a házasságot fölbontani; ez a viszony csak erősítette. Kitűnő barátok maradtak, látni lehetett abból, ahogy Paul az országúton ült, s Minta a szerszámokat adogatta neki.

Ez hát Rayleyék története, mosolygott Lily. Elképzelte magát, amint elmeséli Mrs. Ramsaynek, aki ég a kíváncsiságtól, hogy megtudja, mi lett Rayleyékkel. Most érezhetne egy kis diadalt, ha beszámolhatna Mrs. Ramsaynek arról, hogy a házasság nem sikerült.

Ó, a halottak, gondolta Lily, valami hibára bukkanva képe szerkezetében, ami megállította a munkában, fejtörésre késztette, s egy-két lépést hátrált – ó, a halottak! –, dünnyögte, szánjuk, de félretaszítjuk, talán még egy kicsit meg is vetjük őket. Ki vannak nekünk szolgáltatva. Mrs. Ramsay elhalványodott és eltűnt, gondolta. Túltehetjük magunkat kívánságain, javíthatunk korlátolt, ódivatú eszméin. Egyre távolabb és távolabb kerül tőlünk. Gúnyosan elképzelte, hogy ott ül az évek hosszú folyosójának végén, s képtelen dolgokat mondogat: „Házasodni, házasodni!” (Szálegyenesen ült már kora reggel, amikor a madarak csiripelni kezdtek künn a kertben.) Meg kellene neki mondani: Minden ellenkezőleg történt, mint ahogy akartad. Ők úgy boldogok; én meg így. Az élet teljesen megváltozott. Ez a gondolat Mrs. Ramsay egész lényét, még szépségét is porossá, divatjamúlttá változtatta egy pillanatra. Ahogy Lily ott állt, háttal a forró napnak, összefoglalva Rayleyék életét, egy percre diadalmaskodott Mrs. Ramsay fölött, aki sose tudja meg, hogy Paul kávéházba jár, és szeretője van, hogy a földön ült, és Minta adogatta neki a szerszámokat, hogy ő itt áll és fest, és nem ment férjhez, még William Bankeshez sem.

Mrs. Ramsay pedig azt tervezte. Talán, ha életben marad, ki is erőszakolta volna. Már azon a nyáron is Bankes volt a „legkedvesebb ember”. Ő volt „a férjem szerint korunk legkiválóbb tudósa”. És ő volt „szegény William – úgy elszomorodom, mikor meglátogatom, és semmi szépet nem találok nála, senkit, aki a virágait elrendezné”. Ezért küldte őket közös sétákra, s ezért mondta neki azzal az enyhe iróniával, mely lehetővé tette, hogy Mrs. Ramsay mindig kicsússzon az ember keze közül, hogy ő „tudományos beállítottságú, szereti a virágokat, olyan megbízható”. Mi volt benne ez a házasságszerző mánia? Lily elgondolkozott, miközben előre-hátra lépkedett állványa előtt.

(Hirtelen, olyan hirtelen, ahogyan egy csillag fut le az égbolton, valami vöröses fény gyűlt agyában, elfeledtetve Paul Rayleyt, bár magából Paulból lobbant ki. Úgy keletkezett, mint valami tűz, melyet vadak gyújtanak egy távoli parton, valamilyen ünnep alkalmából. Hallotta a harsogását és recsegését. A tenger, körben, mérföldekre aranyban és vörösben lángolt. Valami borgőzös szag terjengett, amely megrészegítette, mert újra érezte azt a heves vágyat, hogy a parton levesse magát a szikláról, s vízbe fúljon, miközben gyöngyház brossot keres. A tűz recsegése és ropogása félelemmel és undorral töltötte el, mert miközben látta ragyogását és hatalmát, azt is látta, hogy a ház értékeit emészti fel utálatos és kapzsi módon, és meggyűlölte. De mint látvány és mint ragyogás mindent felülmúlt, amit eddig tapasztalt: évek múltával is úgy égett emlékezetében, mint tűzjel a távoli tengeren, egy elhagyott szigeten, s csak ezt a szót kellett kimondani: „szerelmesek”, s Paul tüze, mint most is, azon nyomban, újra fellángolt. Aztán lelohadt, s Lily nevetve ismételte magában, „Rayleyék”, s hogy Paul kávéházba jár, és sakkozik.)

Bár csak hajszálon múlott, hogy megmenekült, gondolta. Az asztalterítőt nézte akkor, s felvillant benne, hogy középre kell vinnie azt a fát, és soha senkihez sem kell férjhez mennie, s határtalan boldogságot érzett. Úgy érezte, hogy most szembe tudna szállni Mrs. Ramsayvel – milyen elégtétel azzal az elképesztő hatalommal szemben, mellyel Mrs. Ramsay uralkodott fölöttük. Tedd ezt, mondta, s mindenki engedelmeskedett. Még az árnyékából is sugárzott a tekintély, ahogy ott ült (Jamesszel) az ablakban. Eszébe jutott, mennyire megütközött William Bankes azon, hogy Lily elhanyagolta anya és fia jelentőségét. Nem csodálja szépségüket?, kérdezte. De emlékezett rá, hogy William meghallgatta, bölcs gyermekszemével nézve rá, mikor kifejtette, hogy ez nem tiszteletlenség; hogy ez a fény itt árnyékot kíván, s így tovább. Nem szándékozik lekicsinyelni olyan témát, amelyet – ebben egyetértettek – Raffaello isteni művészettel festett meg. Nem volt cinikus. Éppen ellenkezőleg. Hála William tudományos gondolkozásmódjának, megértette Lilyt – elfogulatlan értelmének bizonyítéka tetszett neki, s nagymértékben megvigasztalta. Íme, lehet komolyan beszélni a festészetről egy férfival is. Barátságuk valóban életének egyik öröme volt. Szerette William Bankest.

Kijártak Hampton Courtba, s William, a tökéletes gentleman mindig hagyott neki időt rá, hogy kezet mosson, míg ő a folyóparton sétált. Ez jellemző volt barátságukra. Sok minden kimondatlan maradt köztük. Végigjárták az udvarokat, minden nyáron megcsodálták az arányokat és a virágokat, s William séta közben sok mindenről beszélt neki, távlatokról, építészetről; majd megállt, hogy megnézzen egy fát vagy a kilátást a tóra, és megcsodáljon egy gyermeket (ez volt az ő nagy szomorúsága – nem volt leánya) azon a személytelen, tartózkodó módon, ami természetes olyan embernél, aki annyi időt töltött laboratóriumokban, hogy amikor kijött, a világ szinte elkápráztatta; ezért lassan jár, fölemeli kezét, hogy elernyőzze szemét, megáll, s hátraveti fejét, csupán azért, hogy jó mély lélegzetet vegyen. Aztán elmondta, hogy a háziasszonya szabadságon van, meg hogy új szőnyeget kell vennie a lépcsőházba. Talán vele tarthatna, hogy megvásárolják. Egyszer valahogyan szóba kerültek Ramsayék, s Bankes elmondta, hogy mikor először látta az asszonyt, szürke kalapot viselt; nem lehetett több tizenkilenc-húsz évesnél. Meglepően szép volt. És megállt Hampton Courtban, s végignézett a sétányon, mintha megpillanthatná a szökőkutak között.

Lily most a társalgó lépcsőjére nézett. William szemén keresztül egy békés, szótlan, lesütött szemű asszonyalakot látott. Tűnődve, mélázva ült ott (szürke ruhában volt aznap, gondolta Lily), lesütötte szemét. Sose nézett fel. Igen, gondolkozott el Lily, nyilván ilyennek láttam akkor, csak nem szürkében; és nem olyan csendesnek, sem nem olyan fiatalnak, nem is olyan békésnek. Elég könnyedén kibontakozott az alak. Bámulatosan szép volt, mondta William. De a szépség nem minden. A szépségért nagy árat kell fizetni – túl könnyedén bontakozott ki, túl tökéletesen. Elnémította – megfagyasztotta az életet. Az ember elfelejtette a kis izgalmakat; a pírt, a sápadtságot, valami furcsa torzulást, fényt vagy árnyékot, amely egy pillanatra felismerhetetlenné teszi az arcot, de ad is hozzá valamit, amit többé nem lehet elfelejteni. Egyszerűbb mindezt a szépség leple alá rejteni. De milyen volt akkor, tűnődött Lily, mikor fejére illesztette kis vadászkalapját, vagy átfutott a gyepen, vagy lehordta Kennedyt, a kertészt? Ki tudná megmondani? Ki tudna segíteni neki?

Akarata ellenére a felszínre bukkant, és kissé kívül találta magát a képén, miközben kicsit kábul tan, mint mikor valószínűtlen dolgot lát az ember, megpillantotta Mr. Carmichaelt, aki nyugágyán feküdt, s pocakján összekulcsolta kezét; nem olvasott vagy aludt, csak sütkérezett a napon, mint aki jóllakott magával a léttel. Könyve leesett a fűre.

Egyenest hozzá akart lépni, hogy megszólítsa: „Mr. Carmichael”. Akkor, mint mindig, jóságosán felnézett volna csodálkozó, párás, zöld szemével. De az ember csak olyankor ébreszt fel másokat, ha tudja, mit akar nekik mondani. S ő nem valamit, hanem mindent el akart mondani. Apró szavak, melyek összetörik, megcsonkítják a gondolatot, nem fejeznek ki semmit. „Az életről, halálról, Mrs. Ramsayről“ – nem, gondolta, nem, az ember nem tud elmondani semmit senkinek. A pillanat kényszere mindig elvéti célját. A szavak mellétalálnak, s távolról sem közelítik meg tárgyukat. Aztán feladja az ember, a gondolat elenyészik, s óvatosak leszünk, mint a legtöbb középkorú, sunyi, ráncos szemükkel, örökké aggodalmas tekintetükkel. Mert hogy tudnák szavakkal kifejezni az ilyen testi érzéseket? Meg ott azt az ürességet? (Nézte a társalgóba vezető lépcsőt. Üres volt minden foka.) Az ember a testével érez, nem a lelkével. A lépcsőfokok puszta látványából eredő, fizikai benyomások hirtelen végtelenül kellemetlenné váltak. Akarni valamit és nem kapni meg, keménységet, ürességet, feszültséget jelentett testének. Akarni valamit és nem kapni meg – akarni, mindig csak akarni –, hogy marcangolja ez a szívet, hogy marcangolja, kínozza újra meg újra! Ó, Mrs. Ramsay!, szól oda némán annak a jelenségnek, amely ott ült a csónak mellett, a belőle lett elvont lénynek, ennek a szürke ruhás asszonynak, mintha meg akarná szidni, hogy eltávozott, s ha már eltávozott, visszajött. Olyan biztonságosnak látszott rágondolni. Szellem, levegő, semmi, valami, amivel mindig könnyen és veszélytelenül el lehet játszani akár éjjel, akár nappal, ez és ez volt ő, aztán egyszerre csak kinyújtotta kezét, és marcangolni kezdte az ember szívét. A társalgóba vezető üres lépcsőfokok, benn a székek fodrai, a teraszon bukfencező kiskutya, a kert egész hullámzásával és susogásával, minden hirtelen mintha az abszolút űr középpontja körül lebegő cirádákká és arabeszkekké változott volna.

„Mit jelent ez? Hogy lehet ezt megmagyarázni?”, akarta kérdezni újra Mr. Carmichael felé fordulva. Mert úgy látszott, hogy az egész világ egyetlen gondolattengerben, a valóságnak valamilyen mély medencéjében oldódott föl e kora délelőtti órában, s el lehetett képzelni, hogy ha Carmichael megszólal, egy kis repedéstől felhasad ennek a tengernek a felszíne. S azután? Valami kiemelkednék. Fölbukkanna egy kéz, megvillanna egy kard pengéje. Ez, persze, képtelenség.

Lilynek az a különös képzete támadt, hogy az öreg végül is mindent hallott, amit ő nem tudott kimondani. Kifürkészhetetlen vénember volt; sárga foltos szakállával, költészetével, rejtélyeivel derűsen vitorlázott át a világon, amely minden kívánságát teljesítette, úgyhogy Lily szerint csak a kezét kellett kinyújtania ott, ahol feküdt, a fűben, hogy azt szedjen onnan föl, amit akar. Lily most a festményére pillantott. Az öreg valószínűleg azt válaszolta volna – hogy elmúlik és semmivé válik a „te”, az „én” és az „ő”; semmi sem állandó, minden változik, kivéve a szavakat és a festményeket. Bár egy padlásszobában akasztják fel majd a képét, vagy összetekerik s egy kerevet mögé dugják; de még egy ilyen kép esetében is így van ez. Még erről a mázolmányról is, talán nem is a tulajdonképpeni festményről, hanem arról, amit jelenteni akar, el lehet mondani, hogy „örökre fennmarad”; el is akarta mondani, illetve, mivel a kiejtett szavak még neki magának is túlságosan kérkedőknek hangzottak, szavak nélkül célozni rá; de amikor a képre nézett, meglepődve tapasztalta, hogy nem látja. Szemét valami forró folyadék öntötte el (először nem is gondolt könnyekre,), s anélkül, hogy ajka határozott vonalát megtörte volna, elhomályosította látását; és lepergett az arcán. Máskülönben – ó, igen – tökéletesen uralkodott magán. Mrs. Ramsayt siratta tán, anélkül hogy tudatában lett volna bármilyen boldogtalanságnak? Magában újra Carmichaelhez fordult. „Mi volt ez? Mit akart ez jelenteni? A dolgok ki tudják nyújtani a kezüket, s meg tudnak ragadni valakit? A penge éles? Az ököl tud szorítani? Nincs biztonság? Nem lehet tudomásunk a világ dolgairól? Nincs vezető, nincs oltalom, minden csak csoda, ugrás vaktában, egy torony tetejéről? Lehetséges volna, hogy még az idősebbek számára is ez az élet? – meghökkentő, váratlan, ismeretlen?” Egy pillanatig úgy érezte, hogy ha mind a ketten felállnának most itt a gyepen, és magyarázatot követelnének erélyesen, ahogy két teljesen felnőtt emberi lénynek, akik előtt semmi sem maradhat rejtve, beszélnie kellene: hogy miért olyan rövid, olyan megmagyarázhatatlan az élet: akkor a szépség magától kibontakoznék, az űr megtelnék, az értelmetlen cikornyák formát öltenének; ha elég hangosan kiáltanának, Mrs. Ramsay visszatérne. – Mrs. Ramsay! — kiáltott fennhangon. – Mrs. Ramsay! – A könnyek végigperegtek arcán.

6

(Macalister fia fogta az egyik halat, s kocka alakú darabot vágott ki az oldalából, hogy csaléteknek a horgára akassza. A megcsonkított állatot – még élt – visszadobta a tengerbe.)

7

– Mrs. Ramsay! – kiáltotta Lily. – Mrs. Ramsay! – De nem történt semmi. A fájdalom élesebb lett. Milyen határtalan esztelenségre kényszerítheti az embert a gyötrelem, gondolta. Az öreg, úgy látszik, nem hallotta a kiáltását. Nyájas, nyugodt, sőt, ha tetszik – fenséges maradt. Hála az égnek, senki sem hallotta kiáltását, azt a szégyenletes kiáltást: „szűnj meg, fájdalom, szűnj meg”! Érzékei nyilván nem hagyták cserben. Senki nem látta, hogy a megsemmisülés vizébe lépett keskeny pallójáról. Ványadt vénkisasszony maradt, ecsettel a kezében, ott, a gyepen.

A fájdalmas hiányérzet s a keserű harag (hogy éppen akkor jelent meg, amikor ő azt hitte, soha többé nem lesz szomorú Mrs. Ramsay miatt. Hiányzott-e neki a reggelinél, a kávéscsészék mellett? a legkevésbé sem) alábbhagyott; és a gyötrelemből, mint fájdalomcsillapító, mely maga is balzsam, valamilyen megnyugvásféle maradt, és – de titokzatosabban – valaki jelenlétének tudata, a Mrs. Ramsayé, aki megkönnyebbülve egy pillanatra a világ által rárakott terhektől, mellette állt, súlytalanul, s aztán (mert Mrs. Ramsay volt, teljes szépségében) homlokához emelt egy fehér virágkoszorút, s azzal együtt tűnt tova. Lily újból kipréselte tubusait; a sövény problémája ellen indult támadásba. Különös, milyen tisztán látta Mrs. Ramsayt: szokott fürgeségével lépdelt át a gyepen, a mezőn, melynek lágy és rőt lankái, virágai, jácintjai és liliomai között eltűnt. A festőszem űzött varázslatot. Mert néhány nappal halálhíre után látta őt így, homlokára illesztett virágkoszorúval, elmaradhatatlan kísérőjével, egy árnyékkal, ahogyan átsuhan a mezőn. A látvány és a szó – vigasztaló. Bárhol járt és festett, itt, vidéken vagy Londonban, a látomás megjelent előtte, s ő félig lehunyt szemével keresett valamit, amire a látomást alapíthatja. Megnézett egy vasúti kocsit, egy omnibuszt, megjegyezte egy váll vagy arc vonalát; rámeredt a szemközti ablakokra; elnézte esténként a kivilágított Piccadillyt. Minden a halál birodalmának részévé lett. De valami mindig – ez lehetett egy arc, egy hang, egy újságárus gyerek, amint a Standard vagy a News címét kiabálja – átjárta, leverte, felébresztette, annyira lekötötte és felkeltette figyelmét, hogy a látomást mindig újra kellett formálnia. Most ismét – a távoli kékség ösztönös vágyától indíttatva – lenézett az alatta elnyúló öbölre, és a kék hullámsávokból dombocskákat, a sötétlila térközökből kövecses mezőségeket formált. Mint mindig, megint valami rendellenes jelenség riasztotta fel: egy barna pont az öböl közepén. Egy csónak. Igen, egy másodperc alatt felismerte. „De kinek a csónakja? Mr. Ramsayé”, felelt önmaga kérdésére. Mr. Ramsayé; a férfié, aki elment mellette, tartózkodóan köszönésre emelt kézzel, egy menet élén, szép bakancsában; megértést kért tőle, de ő megtagadta. A csónak már megtette a fele utat az öbölben.

Az enyhén ide-oda lengedező szellőcskét leszámítva oly szép volt a reggel, mintha a tenger és az ég egyazon anyagból készült volna. A vitorlák mintha a menny kékjére lennének szegezve, a felhőket meg bedobálták volna a tengerbe. Egy gőzös messze az óceánon sűrű füstgomolyagot húzott az égre; festőien terült el és lebegett rajta kacskaringós cirádákban, mintha a levegő finom fátyolszövet lenne, mely szálai közt összetartja és gyöngéden őrzi a dolgokat, csak gyöngéden ringatva őket ide-oda. S mint néha, mikor az idő nagyon szép, úgy látszott, hogy a szirtek tudnak a hajókról, és a hajók tudnak a szirtekről; mintha titkos üzeneteket küldöznének egymásnak. A világítótorony néhanapján egészen közel, ma délelőtt, a párás levegőben, roppant távolságban látszott a parttól.

„Hol járnak most?”, kérdezte Lily önmagától, a tengerre pillantva. Hol van ő, az a nagyon öreg ember, aki szótlanul ment el mellette, barna papírcsomaggal a hóna alatt? A csónak az öböl közepén járt.

8

Ott semmit sem éreznek, gondolta Cam, a partot nézve, mely föl-alá himbálózva állandóan távolabb és távolabb került, és egyre békésebb lett. Keze barázdát vont a tenger hullámaiban, s képzeletben életre keltette a zöld és habos vízfodrokat, s bódultan, beléjük burkolózva járta a maga teremtette vízi világot, ahol drágagyöngyök fürtökben tapadtak a fehér ágacskákhoz, ahol a zöld megvilágításban megváltozott az ember egész szellemi beállítottsága, s a teste félig áttetszőn fénylett át tengerzöld köntösén.

Aztán az örvénylés csillapodni kezdett keze körül, a víz áramlása alábbhagyott; a világ megtelt halk, nyöszörgő, vinnyogó hangokkal. A hullámverés és csobogás úgy hangzott a vitorlás oldalán, mintha kikötőben horgonyoztak volna. Minden nagyon közel került az emberhez. Mert a vitorla, melyre James olyan kitartóan függesztette szemét, míg a végén személyes ismerősévé nem lett, teljesen megereszkedett; ide-oda himbálózva a forró napsütésben, szelet várva megálltak, mérföldekre a parttól, mérföldekre a világítótoronytól. Mintha az egész világ a nyugalom állapotába került volna. A világítótorony mozdíthatatlanná vált, és a távoli partvonal állandósult. A nap egyre erősebben tűzött, s úgy látszott, mindnyájan nagyon közel kerültek egymáshoz, újra érezték a másik jelenlétét, amiről majdnem megfeledkeztek. Macalister horgászzsinórja függőlegesen merült a tengerbe. Mr. Ramsay azonban lábát maga alá húzva tovább olvasott.

Fényes fedelű kis könyvet. Pettyes volt a fedele, mint egy bíbictojás. Néha-néha, miközben ide-oda himbálództak a szörnyű nyugalomban, lapozott egyet. James úgy érezte, hogy minden lapozás neki szánt gesztus: hol állít, hol parancsol valamit, hol meg szánalmat akar kelteni maga iránt az emberekben; és valahányszor apja olvasás közben lapozott egyet, James rettegve várta a pillanatot, amikor felnéz, s valamiért élesen nekitámad. Miért vesztegelnek itt?, kérdezheti például, vagy valami hasonló értelmetlenséget. Ha megteszi, gondolta James, akkor kést rántok és szíven szúrom.

Még mindig élt benne a régi jelkép: kést ragadni és szíven szúrni vele apját. Csakhogy most, hogy idősebb lett, és tehetetlen dühvel meredj apjára, nem is őt, az olvasó öregembert akarta megölni, hanem azt a valamit, ami rászállott, talán a tudta nélkül, azt a féktelenül vad, fekete szárnyú szörnyeteget, amely hideg és kemény karmaival és csőrével bele-belevág az emberbe (szinte érezte csőrét csupasz lábszárán, ahova gyerekkorában odavágott), s aztán tovaszárnyal; és újra ő van ott, az a nagyon szomorú öregember, aki könyvét olvasgatja. Azt a szörnyet akarta megölni, azt akarta szíven szúrni. Bármit tesz (és úgy érezte, mikor a világítótorony és a távoli part felé nézett, hogy bármit tehet), akár mint üzletember, bankár, ügyvéd vagy valami vállalat vezetője, azt üldözi, annak lép a nyakára, az ellen küzd – zsarnokságnak, despotizmusnak nevezte –, a szörny ellen, aki az embereket akaratuk ellenére cselekvésre kényszeríti, s nem engedi szóhoz jutni őket. Hogy is mondhatta volna bármelyikük: „De én nem megyek”, mikor ő azt mondja: „Gyere a világitótoronyhoz.” „Tedd ezt!”, „Hozd ide nekem azt!” A fekete szárnyak kitárultak, a kemény csőr hasított. S a következő percben apja ott ül és olvas, és esetleg felpillant – az ember sohasem tudhatja – teljesen racionálisan. Utasítást adhat Macalisteréknek. Pénzt nyomhat valami didergő asszony markába az utcán, gondolta James, rákiabálhat a hálójával küszködő halászra, integethet elragadtatásában? Vagy némán ülhet az asztalfőn a vacsora kezdetétől a végéig. Igen, gondolta James, miközben a vitorlás tehetetlenül himbálódzott a tűző napon, van egy nagyon elhagyott, zord hó-és kősivatag, és az utóbbi időben egyre gyakrabban támadt az az érzése, ha apja olyasmit mondott, ami másokat meglepett, hogy csak két lábnyom látszik: az övé meg az apjáé. Csak ők ismerik egymást. Mi hát ez a rémület és gyűlölet, Visszalapozva a múlt rétegeiben, bepillantva az erdő sűrűjébe, ahol a fény és árnyék úgy vetődik egymásra, hogy minden alak eltorzul, s csak tévelygőnk, hol a naptól elvakulva, hol a sötét árnyékban: egy képet keresett, hogy érzéseit lehűtse, kiválogassa, és határozott alakká formálja. Tegyük fel, hogy egy kisgyerek tehetetlenül ül a babakocsiban vagy valakinek a térdén, s látja, hogy egy szekér véletlenül és ártatlanul összezúzza valakinek a lábát. Tegyük fel, hogy látja először a lábat, látta épen és egészben a fűben: s aztán a kerekeket; s aztán ugyanazt a lábat sötétlilán, összeroncsolva. A kerék ártatlan. Ugyanez az eset most is: apja nagy léptekkel korán reggel végigdübörgött a folyosón, felzörgette őket, hogy indulnak a világítótoronyhoz, s átgázolt az ő lábán, Camén; bárkién átgázolt volna. S az ember csak ült, és nézte.

De kinek a lábára gondol, és miféle kertben történt mindez? Mert díszletek is vannak ezekhez a jelenetekhez; fák, amelyek ott nőttek; virágok; bizonyos megvilágítás, néhány alak. Minden olyan kertté igyekszik rendeződni, ahol nincs ilyen gyászos hangulat, nincs ilyen handabandázás, ahol természetes hangon beszélnek egymással az emberek. Egész nap ki-be járnak. Egy öregasszony pletykál a konyhában, a redőnyöket kiszárította és meggörbítette a szél; minden él, növekszik; minden tányérra, tálra hajladozó, vörös és sárga virágra éjszakánként nagyon finom sárga fátyol borul, mint a szőlőlevél. A dolgok csendesebbek és sötétebbek lesznek éjszaka, de a levél alakú fátyol olyan finom, hogy a fények fölemelik, a hangok összeráncolják; láthatja rajta keresztül, hogy egy alak lehajol, hallhatja a ruhasuhogásból, egy lánc csörrenéséből, hogy valaki közelebb jön vagy távozik.

Ebben a világban gázolt át a kerék valakinek a lábán. Valami, emlékezett, ott fenyegetett, sötétlett fölötte; nem akart mozdulni; valami felszállt a levegőbe, valami meztelen és éles lecsapott, mint a penge vagy egy handzsár, még annak a boldog világnak a lombjait és virágait is keresztülhasítva, s elhervasztotta, elpusztította őket.

„Eső lesz – emlékezett apja szavaira. – Nem mehettek a világítótoronyhoz.”

A világítótorony akkor ezüstös, ködszerű torony volt, sárga szemével, amely hirtelen és lágyan nyílt ki az estében. Most…

James a világítótoronyra nézett. Tisztán látta a fehérre mosott sziklákat, a merev, egyenes tornyot; látta, hogy fekete-fehér csíkos, látta rajta az ablakokat, látta még a sziklára teregetett fehérneműt is. Ez hát a világítótorony?

Nem, a másik is a világítótorony volt. Mert semmi sem egyszerűen csak egy valami. A másik is a világítótorony volt. Néha alig lehet keresztüllátni az öblön. Az ember esténként fölnéz, s lát egy kinyíló és becsukódó szemet, és a fénye mintha hozzájuk érne, abban a levegős, napfényes kertben, ahol ülnek.

De összeszedte magát. Valahányszor kiejtette, hogy „ők” vagy „az ember”, s meghallotta valaki közeledő vagy távolodó lépteinek zörejét, rendkívül érzékennyé vált bárki jelenlétére is. Most apja az. A feszültség felerősödött. Mert ha nem kerekedik szél, apja bármelyik pillanatban összecsaphatja könyvét, és megkérdezheti: „Hát mi történik itt? miért vesztegelünk itt ennyi ideig mi?” – mint valamikor, amikor a teraszon késpengeként elvonult köztük, s anyja egész testében megmerevedett, és ő, ha lett volna kéznél egy fejsze, kés vagy valami hegyes szerszám, hát megragadja, és szíven szúrja az apját. Anyja egész testében megdermedt, majd, miután karjai elernyedtek, úgyhogy megérezte, már nem is figyeli, valahogyan felállt és elment, otthagyva őt egyedül, tehetetlenül és nevetségesen a padlón, kezében egy ollóval.

A szél elállt. A víz bugyborékolva kotyogott a csónak fenekén, ahol három-négy makréla csapkodott farkával a tócsában, mely nem volt olyan mély, hogy eltakarja a halakat. Mr. Ramsay bármely pillanatban (James alig mert ránézni) felállhat, becsukhatja könyvét, s mondhat valami sértőt, de pillanatnyilag olvasott, s így James lopva, mintha mezítláb osonna lefelé valamilyen lépcsőn, félve, hogy a deszkák nyikorgása felébreszthet egy házőrző ebet, tovább elmélkedett anyjáról, milyen volt, hova ment aznap. Szobáról szobára követte, míg végül is egy olyan szobába értek, ahol kék fényben, amely mintha sok porcelánedény visszatükrözésétől eredt volna, anyja beszélgetni kezdett valakivel. Figyelte. Valamelyik cseléddel beszélgetett, egyszerűen csak arról, ami éppen eszébe jutott. „Szükségünk lesz ma este egy nagy tálra. Hol van – az a kék?” Egyedül ő mondott igazat. Csak neki mondhatott el mindent. Talán ez volt a forrása anyja reá gyakorolt örök vonzásának. Olyan valaki volt, akinek az ember bármit elmondhatott, ami az eszébe jutott. De valahányszor anyjára gondolt, mindig tudta, hogy apja nyomon követi a gondolatát, árnyékba borítja, pozdorjává zúzza.

Végül abbahagyta a gondolkodást, ott ült, keze a napsütötte kormányrúdon, s bámulta a világítótornyot; nem tudott mozdulni, nem volt ereje, hogy lefricskázza magáról a porszemként rendre lelkére rakodó kínt. Mintha oda lett volna kötözve, s a kötelet apja csomózta volna össze, és ő csak úgy menekülhetne, ha fogna egy kést, s beledöfné… De ebben a pillanatban a vitorla lassan körbefordult, lassan felduzzadt, a hajó szinte megrázkódott, mintegy félálomban elindult, majd teljesen felébredt, és csak úgy repült a hullámokon. A megkönnyebbülés rendkívüli volt. Mintha újra elszakadtak volna egymástól, és mindannyian megnyugodtak volna. A horgászzsinór ferdén feszült ki a csónak mellett. Csak apja nem mozdult; mindössze jobbját emelte rejtélyesen a magasba s ejtette vissza a térdére, mintha valamilyen titkos szimfóniát vezényelne.

9

(Egyetlen folt sincs a tengeren, gondolta Lily Briscoe, aki még mindig ott állt, s az öblöt nézte. A tenger selyemkendőként terült el az öblön túl. A távolságnak rendkívüli hatalma van, elnyelte őket, odavannak örökre, részei lettek a dolgok rendjének. Nyugalom volt és csend. A gőzhajó is eltűnt, csak a nagy füstfelhő gomolygott még az égen, s úgy ereszkedett alá, mint búcsúzásul leeresztett gyászlobogó.)

10

Ilyen hát a sziget, gondolta Cam, ismét a hullámokba mártva ujjait. Soha nem látta még a tengerről, így fekszik hát a tengerben, két élesen felmeredő szirtfokával, egy beszögelléssel, ahova betüremlik a tengerár, s a szigettől jobbra-balra, messze mérföldekre csak víz és víz. Igen kicsi, olyan, mint egy hegyére állított falevél. Kis csónakba széliünk, gondolta, s elkezdte mesélni magában egy menekülési kaland történetét valami süllyedő hajóról. De amint ujjai között átáramlott a víz, s eltűnt mögöttük egy csomó tengeri moszat, nem volt már kedve a meséhez. Csak a kaland és a menekülés érzésére vágyott, mert miközben a csónak haladt, arra gondolt, hogy múlt el apja haragja az égtájak miatt, hogy tört meg James egyezségükkel kapcsolatos elszántsága, s hogy ért véget minden, minden, a saját gyötrelme is. Mi jön még ezután? Hova mennek? Mélyen a tengerbe merített, jéghideg kezéről az öröm szökőkútja tört fel a változás, a menekülés, a kaland tudatára (hogy él, hogy ott lesz). E váratlan, szándék nélküli örömforrásból itt-ott hulltak le csöppek gondolatai sötétjében szendergő alakzatokra; egy olyan világ alakzataira, amelyik még meg sem született, csak vajúdott, s itt-ott egy-egy szikra is felvillant. Görögország, Róma, Konstantinápoly. Bármilyen kicsiny is ez a hegyére állított, falevél alakú kis sziget, amelyet át-és körülfolyt az arannyal behintett tengerár, nincs-e helye, gondolta, a világegyetemben? A könyvtárban az öregurak megerősíthetnék e hitében. Néha bemerészkedett a könyvtárszobába a kertből, hogy rajtacsípje őket. Ott ültek (akár Mr. Carmichael vagy Mr. Bankes, igen öregen, mereven) egymással szemközt, alacsony karosszékükben. Zizegtették maguk előtt a Times lapjait, amikor beállított a kertből ködös elképzelésekkel valamiről, amit valaki Krisztusról mondott, vagy egy mamutról, melyet egy londoni utca alól ástak ki, meg hogy milyen volt a nagy Napóleon. Mindenhez tiszta kézzel nyúltak (szürke ruhát viseltek, s levendulaillatot árasztottak), összesöprögették a morzsákat maguk körül, lábukat keresztbe vetve lapozták az újságot, s néha-néha elejtettek egy-egy kurta megjegyzést. Szinte önkívületben vett le ilyenkor egy könyvet a polcról, megállt, figyelte apját, ahogy rója a sorokat egyenletesen, szabályosan a papíron, egyik szélétől a másikig, néha-néha köhint egyet, vagy röviden mond valamit a szemben ülő másik idős úrnak. Azt hitte, amint ott állt a nyitott könyvével, hogy „itt akármit mond az ember, gondolata úgy gyűrűzik, mint egy vízbe ejtett falevél”, s ha gondolatát elfogadják itt a dohányzó és a Times-et zizegtető öregurak, akkor az helyes. S amikor apját nézte, ahogy dolgozószobájában írt, arra gondolt (itt a csónakban ülve), hogy nagyon szeretetreméltó, nagyon bölcs; sem nem hiú, sem nem zsarnok; sőt, ha észrevette, hogy ott van, s valamilyen könyvet olvas, a lehető legszívélyesebben meg szokta kérdezni tőle, nem szolgálhatna-e valamivel.

Nehogy tévedjen, ránézett apjára, aki a kis, fényes fedelű könyvét olvasta, amelyik pettyes volt, mint a bíbictojás. Nem, így van. Nézd csak meg most – szólt volna oda legszívesebben Jamesnek. (De James még mindig a vitorlát nézte.) Durva fráter, felelte volna James. Mindig csak magára meg a könyveire tereli a beszédet. Elviselhetetlenül önző. S ami a legrosszabb, még zsarnok is. De hát odanézz!, mondta a leány, apjára tekintve. Most nézd meg! Cam elnézte, ahogy a kis könyvet olvasta, maga alá húzott lábbal. Ismerte megsárgult lapjait, anélkül, hogy tudta volna, mi áll rajtuk. Kis könyv volt, sűrűn nyomott. Az előzéklapra, emlékezett, odaírta apja, hogy tizenöt frankot fizetett vacsoráért. A bor ennyibe meg ennyibe került; a pincérnek ennyit meg ennyit adott. Mindez a lap alján gondosan össze volt adva. De hogy mi lehet magában a könyvben, amelynek széle lekopott a zsebében, azt nem tudta. Apjuk gondolatait egyikük se ismerte. De annyira elmerült benne, hogy amikor fölpillantott, mint most is egy másodpercre, nem azért tette, hogy megnézzen valamit, csak valamilyen gondolatát akarta pontosabban rögzíteni. Ezután figyelme újra visszatért a könyvre, és elmerült az olvasásban. Úgy olvas, gondolta Cam, mintha vezetne valamit, vagy egy nagy juhnyájat terelne, vagy egy elhagyott, keskeny ösvényen törekednék egyre magasabbra; néha gyorsan és egyenesen haladt, utat törve magának a sűrűben, néha meg úgy, mintha egy ág csapódott volna az arcába, vagy egy tüskebokor vakította volna el, de nem hagyta, hogy ilyesmi legyőzze; tovább olvasott. Gondolatai közt hányódva, lapról lapra. Cam meg tovább mesélt magának a süllyedő hajóról, a menekülésről, mert míg apja ott ül, biztonságban érezte magát; biztonságban, mint amikor a kertből a könyvtárszobába lopódzott, levett egy könyvet, s az öregúr, tüstént leeresztve újságját, egy kurta megjegyzést tett Napóleon jelleméről.

Újra a tengerre pillantott, a szigetre. A levél körvonalai már nem voltak olyan élesek. Nagyon kicsi volt, nagyon távoli. A tenger jelentősebbnek látszott most, mint a part. Hullámok fogták őket körül, fölcsaptak, majd visszahulltak. Egy nagy fatörzs ringott az egyik hullám hátán, egy sirály lebegett a másikon. Körülbelül ezen a helyen, gondolta ujjait a vízbe mártva, süllyedt el egy hajó, s ábrándozva mormolta, félig álomban, hogyan veszünk el mindnyájan, ki-ki egymaga.

11

Meg azután olyan sok minden, gondolta Lily Briscoe, még mindig a szinte teljesen tiszta tengert nézve, melynek sima kékségébe szinte beleolvadtak a vitorlák és a felhők, olyan sok függ a távolságtól: hogy az emberek közel vannak-e hozzánk, vagy távol vannak tőlünk. Érzései megváltoztak Mr. Ramsay iránt, ahogy egyre távolabb és távolabb vitorlázott az öbölben. Az öböl mintha megnyúlt, kifeszült volna. Egyre távolibbnak látszott. Mintha elnyelte volna gyermekeivel együtt ez a végtelen kékség. De itt, a gyepen, egészen közel hozzá, Mr. Carmichael hirtelen mordult egyet. Lily nevetett. Carmichael felvette könyvét a fűből, s lihegve, szuszogva, mint valami tengeri szörny, újra elhelyezkedett a nyugágyban. Vele mindenesetre más volt a helyzet, hiszen oly közel volt. S most újra csend lett. Már biztosan felkeltek, gondolta Lily, s a házra nézett, de senki sem mutatkozott. Aztán eszébe jutott, hogy reggelije végeztével mindenki megy a dolga után. Tehát minden összhangban van a csenddel, az ürességgel és a kora délelőtti óra valószínűtlenségével. A dolgoknak van néha bizonyos sajátságuk, gondolta egy pillanatig bizonytalanul, és a kék füstlegyezőt meg a csillogó ablakokat nézte. Olyan valószínűtlenekké válnak. Amikor az ember hosszú útról tér haza, vagy betegségéből gyógyul fel, s régi szokásai még nem alakultak ki, ugyanezt a valószínűtlenséget érzi, s ez olyan meghökkentő; úgy érezzük, hogy kialakulóban van valami. Az élet ilyenkor a legelevenebb. Mindenki kedvére cselekedhet. Szerencsére nem kell üdvözlő szavakat mondani az öreg Mrs. Beckwithnek, aki kilépett a házból, s fürgén halad át a gyepszőnyegen, valami zugot keresve magának, hogy ott elüldögéljen: „Jó reggelt, Mrs. Beckwith! Micsoda remek időnk van! Csak nem a napra tetszik ülni? Jasper eldugta a székeket. Megengedi, hogy kerítsek önnek egyet?” – s más szokásos butaságokat. Nem kell egyáltalán beszélni, Az ember csak siklik, vitorlázik (nagy mozgolódás látszott az öbölben, egy csomó hajó futott ki) a dolgok között s túl azokon. Nem üres, hanem csordultig telt valamivel. Úgy érezte, nyakig merül valamilyen elemben, mozog, úszkál, majd elmerül benne; igen, az ilyen vizek feneketlenül mélyek. Túl sok élet ömlött már beléjük. A Ramsayéké, a gyerekeké; mindenféle árva meg elhagyott holmi. Egy mosónő a kosarával, egy varjú, egy tűzpiros liliom, virágok sötétlila és szürkészöld színei, valamilyen közös érzés, mely az egészet egybefogja.

A teljességnek talán valami ilyenféle érzése fogta el tíz évvel ezelőtt, amikor majdnem itt állt, ahol most, s ki kellett mondania: szerelmes ebbe a helybe. A szerelemnek ezer arca van. Lehetnek szerelmesek, akiknek képessége abban áll, hogy kiválogatják a dolgok elemeit, összeillesztik őket, s olyan egészet alkotnak belőlük, amilyennel egyéni életükben nem rendelkeznek; jeleneteket, találkozásokat (mivel már mindenki szerteszéledt), vagyis olyan kerek egészet hoznak létre, melynél a gondolat elidőzhet, a szerelem eljátszogathat vele.

Szeme Mr. Ramsay vitorlásának barna foltján nyugodott. Ebédidőre a világítótoronynál lesznek, gondolta. De újabb szél kerekedett, s ahogy az ég és a tenger megváltozott, a hajók új helyzetbe kerültek, s a látvány, mely egy pillanattal előbb még csodálatosan szilárdnak tetszett, most nem elégítette ki: a szél ide-oda kergette a füstfoszlányokat, s volt valami zavaró a hajók helyzetében.

A vízen látható aránytalanság mintha elrontott volna valamilyen összhangot a lelkében is. Homályos szorongás fogta el. Ez csak erősödött benne, amikor a vásznára nézett. Egész délelőttjét elfecsérelte. Hogy az ördögbe nem tudta megoldani azt, ami pedig parancsolóan szükséges lett volna: a két egymással szembeállított erő, Mr. Ramsay és a kép borotvaélen táncoló egyensúlyát? Talán az elgondolásban van valami hiba? Lehet, hogy a fal vonalának kellene megtörnie, vagy a fák tömege túl nyomasztó? Ironikusan mosolygott. Hát nem azt gondolta, mikor belekezdett, hogy megoldotta a problémát?

Mi is volt a probléma? Valamit meg kell ragadnia, ami kisiklott a kezéből. Kisiklott, mikor Mrs. Ramsayre gondolt, kisiklott most is, a képe előtt. Szavak jutottak eszébe, látomásai támadtak. Szép képek, szép szólamok. De amit meg akart ragadni, az éppen az idegek borzolódása, az a valami, ami a továbbiak alapja. Ezt a valamit kell megragadnia és újrakezdeni, ezt kell megragadnia és újrakezdeni, hajtogatta kétségbeesetten, elszántan állva festőállványa előtt. Nyomorúságos gépezet, elégtelen gépezet az emberi szervezet ahhoz, gondolta, hogy fessen vagy érezzen; a döntő pillanatban mindig csődöt mond; az embernek hősiesen tovább kell erőlködnie. Homlokát ráncolva, mereven nézett előre. Ott van a sövény, nem kétséges. De mit ér vele, ha erőlteti? Az ember csak elvakult a fal vonalától, vagy ha arra gondol, hogy – szürke kalapot viselt. Mrs. Ramsay bámulatosan szép volt. Ám legyen, gondolta, ha lennie kell. Mert vannak pillanatok, amikor az ember sem gondolkozni, sem érezni nem tud. S ha nem erezünk, sem nem gondolkozunk, akkor?… tűnődött.

Itt ül, a fűben, a földön, gondolta, s keresgél ecsetjével egy csomó útilapu között. Mert a pázsit nagyon elvadult. Itt ül a világ tetején, gondolta, mert sehogy se tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy ma reggel minden az égvilágon első ízben történik, vagy talán utoljára; akár az utas, aki még félálomban is tudja, ha kitekint a vonatablakon, hogy most kell kinéznie, mert soha többé nem látja ezt a várost, azt az öszvérfogatot vagy azt a mezőn dolgozó asszonyt. A pázsit a világ, s ők ketten itt vannak a tetején, ezen a kiemelt ponton, gondolta az öreg Carmichaelre nézve, aki látszólag (bár egy szót sem váltottak egymással) hasonló gondolatokon töpreng. És talán nem is látja öt többé. Egyre öregebb. Meg aztán, jutott eszébe, miközben mosolyogva nézte lábáról lelógó papucsát, egyre híresebb. Azt mondják, „nagyon szép” verseket ír. Fölkutatták és kiadták azokat a dolgait is, melyeket negyven évvel ezelőtt alkotott. Itt van egy híres ember, Carmichael, mosolygott Lily a gondolatra, hány alakot viselhet egy ember; milyen volt az öreg például az újságokban, s milyen most, itt: ugyanolyan, mint mindig is volt. Ugyanolyan csak jóval – őszebb. Igen, ugyanolyan, de Lily emlékezett rá, hogy valaki azt mondta akkor, amikor meghallotta Andrew Ramsay halálhírét (gránát ölte meg egy szempillantás alatt; nagy matematikus lett volna belőle), hogy Mr. Carmichaelben „nincs már semmi érdeklődés az élet iránt”. Mit is jelent ez tulajdonképpen?, tűnődött Lily. Fölkapott egy nagy botot, és úgy rohant keresztül a Trafalgar Square-en? Csak lapozott a könyvében, anélkül, hogy olvasott volna, egyedül a St. John’s Wood-i szobájában?

Nem tudta, mit csinált Carmichael, amikor Andrew haláláról értesült, mégis érezte benne. Csak motyogtak valamit egymásnak a lépcsőházban; felnéztek az égre, s azt mondták: szép idő lesz, vagy nem lesz szép idő. De ez csak egyik módja az emberek ismerésének, gondolta, kívülről, nagy vonalakban, nem a részletekben ismerni őket; ülni valakinek a kertjében, s nézni le a bíborszínű, távoli hangába ereszkedő lejtőn, ő így ismerte Carmichaelt. De tudta, hogy valamiképp megváltozott. Soha egy sort sem olvasott a verseiből, de úgy gondolta, tudja, milyen a lejtésük: ütemes, dallamos. Érettek és lágyak. Sivatagról és tevékről, pálmafákról és naplementékről dalolnak. A végletekig személytelenek. Szólnak a halálról is, de a szerelemről alig. Carmichael tartózkodó. Nagyon keveset akar másoktól. Nem ténfergett-e mindig meglehetősen zavartan – valamilyen újsággal a hóna alatt – a társalgó ajtaja előtt, igyekezve elkerülni Mrs. Ramsayt, akit valami oknál fogva nem nagyon szeretett? Éppen emiatt persze az asszony mindig meg akarta állítani. A költő mindig meghajolt előtte. Nem szívesen állott meg, de mély bókkal üdvözölte. Mrs. Ramsayt bántotta, hogy semmit sem akar tőle, s ezért kérdezgette (Lily nemegyszer hallotta), nem akar-e egy felöltőt, egy takarót, egy újságot. Nem. Semmit sem akart. (Ilyenkor meghajolt.) Volt az asszonyban valami, amit a költő nem nagyon szeretett: talán erőszakos természete, talán tárgyilagossága, talán gyakorlatiassága. Szókimondó volt.

(Valami zaj a társalgó üvegajtajára irányította Lily figyelmét – az egyik sarokvas csikorgóit. Enyhe szél játszott az ajtóval.)

Bizonyára voltak, akik nagyon nem szerették, gondolta Lily. (Igen, észrevette, hogy senki sincs a társalgó lépcsőjén, de ez semmi hatással sem volt rá. Egyáltalán nem hiányzott most neki Mrs. Ramsay.) Igen, voltak, akik nagyon magabiztosnak, túlságosan keménynek tartották. Valószínűleg szépsége is bántotta egyeseket. Milyen egyhangú, mondták, s mindig egyforma! Jobban szerették a másik típust, az élénket, a barnát. Meg a férjével is olyan gyenge. Tűrte, hogy olyan jeleneteket rendezzen. Aztán zárkózott is volt. Senki sem tudta pontosan, mi történik benne. És (hogy visszatérjünk Mr. Carmichaelre és Mrs. Ramsay iránt érzett ellenszenvére) nem mertek az emberek olyasmire gondolni, hogy Mrs. Ramsay odaáll festeni, vagy elnyújtózik a pázsiton, és egész délelőtt olvas. Elképzelhetetlen volt. Egy árva szó nélkül, karján kirándulása egyetlen jelével, kis táskájával, fogta magát, s bement a városkába, a szegényekhez, áporodott levegőjű kis betegszobákban üldögélt. Lily igen gyakran látta, hogy csendben eltávozik barátai köréből, esetleg egy vita közepette, táskájával a karján, szálfaegyenesen. Figyelte hazajövetelét is. Félig nevetve (mert olyan módszeresen bánt a teáscsészékkel), félig meghatva (szépsége elállította mindenki lélegzetét) gondolta: fájdalomtól le-lecsukódó szemek csüggtek rajtad, újra ott voltál náluk.

Meg aztán Mrs. Ramsay rendszerint ingerült volt, ha valaki elkésett, vagy a vaj nem volt friss, vagy lepattogzott a teáskanna máza. S miközben megjegyezte, hogy a vaj nem friss, az ember folyton görög templomokra gondolt, és arra, mennyi szépséget árasztottak környezetükre. Soha nem beszélt róla – csak ment egyenesen, kerülő nélkül. Ez az ösztönében leledzett, az ösztönében, mely a delet kereső fecskék, a nap felé forduló articsókák ösztönére hasonlított: csalhatatlanul az emberiség felé fordult, hogy befészkelje magát a szívébe. S mint minden ösztön, az övé is lehangolta azokat, akik nem osztoztak vele ebben. Talán Mr. Carmichaelt is, Lilyt mindenképpen. A cselekvés hiábavalóságáról vallott felfogásuk egyezett; a gondolat felsőbbrendűségében hittek. Mrs. Ramsay távozása eleven szemrehányás volt számukra, új megvilágításba helyezte előttük a világot, úgyannyira, hogy kénytelenek voltak tiltakozni, tapasztalva előítéleteik szétfoszlását, és beléjük kapaszkodni, hogy el ne tűnjenek. Ez történt Charles Tansleyvel is; részben ezért nem szerették. Felforgatni igyekezett a világban kialakult arányokat. S mi lett vele?, tűnődött Lily, céltalanul turkálva ecsetjével az útifű között. Tanszéket kapott, megnősült, Golder’s Greenben él kertes kis házában.

A háború alatt egyszer elment, hogy meghallgassa egyik beszédét. Valamit kifogásolt, valakit támadott. Testvéri szeretetet prédikált. De Lily csak annyit érzett: hogyan szeretheti a magafajtáját olyan valaki, aki nem tud két festmény közt különbséget tenni, aki a legolcsóbb kapadohányt szívja („öt penny egy uncia, Miss Briscoe”), míg a háta mögött pöfékel, s kötelességének érzi, hogy kijelentse: a nők nem tudnak írni, a nők nem tudnak festeni, nem azért, mintha csakugyan ezt hinné, hanem mert valami oknál fogva szeretné, ha így lenne. Ott szónokolt soványan, vörösen és rekedten a szeretetről egy emelvényen (az útifű közt hangyák nyüzsögtek; Lily megzavarta őket az ecsetjével – vörös, erélyes kis hangyák voltak, kicsit olyanok, mint Charles Tansley). Lily gúnyosan nézte helyéről a félig üres teremben, amint szeretetet próbált a fagyos térségbe pumpálni, és egyszerre csak megjelent képzeletében az öreg hordó vagy mi, melyet föl-alá dobáltak a hullámok, és Mrs. Ramsay, aki szemüvegtokját kereste a kavicsok közt. „Ó, kedvesem! Milyen kellemetlen! Újra elveszett. Ne fáradjon, Mr. Tansley, egy tucatot hagyok el nyaranta”, mire a fiatalember gallérjához nyomta az állát tiltakozása jeléül, hogy ekkora túlzást kelljen szentesítenie, de neki, akit szeretett, mégis elnézte, sőt nagyon bájosan mosolygott. Bizonyára bizalommal viseltetett iránta azoknak a nagy kirándulásoknak egyikén is, amikor a résztvevők szétszéledtek, és külön-külön tértek haza. Mrs. Ramsay mesélte, hogy Tansley taníttatja a kishúgát. Ettől nagyon megnőtt a becsülete. Saját, róla alkotott felfogása groteszk volt, ezt tudta Lily, miközben ecsetjével borzolgatta az útifüvet. Az emberek másokról alkotott elképzelései többnyire groteszkek. Saját céljaikat szolgálják. Számára Charles Tansley volt a bűnbak. Ha indulatba jött, azon kapta magát, hogy rajta tölti ki bosszúját. Ha komolyan akart vele foglalkozni Mrs. Ramsay megállapításaihoz kellett folyamodnia, az ő szemével kellett néznie.

Kis halmot emelt a hangyák elé, hogy át kelljen mászniuk rajta. Világrendszerükbe való beavatkozásával a határozatlanság őrületbe taszította őket. Egyik részük erre, a másik arra futott.

Száz szemének kellene lennie az embernek, gondolta Lily. S még annyi sem volt elég, hogy megismerjük ezt az egy asszonyt. Az egyik holtbiztosan vak volna szépsége iránt. Leginkább azonban egy titkos hatodik érzékszervre lenne szükségünk, olyan finomra, mint a levegő, hogy áthatolhasson kulcslyukakon, s körülvehesse, mikor köt, beszélget vagy üldögél csendben, az ablak mellett, s azután visszavonulhasson, s felhalmozza magában, mint a levegő a gőzhajók füstjét, gondolatait, kívánságait, látomásait. Mit jelentett neki a sövény, a kert, egy megtörő hullám? (Lily felnézett, ha észrevette, hogy Mrs. Ramsay felnéz; hallotta ő is a parthoz csapódó hullámot.) Mi mozdult és remegett lelkében, mikor a gyerekek futkosva kiabálták krikettezés közben: „És ez? És ez?” Abba-abbahagyta a kötést egy másodpercre; feszülten figyelt. Aztán újra elengedte magát, s férje hirtelen megállt előtte sétája közben, és valami furcsa borzongás futott végig az asszonyon; láthatólag heves felindulás fogta el, mikor férje megállt, föléje hajolt, és lenézett rá. Lily tisztán látta maga előtt Mr. Ramsayt.

Mr. Ramsay kinyújtotta kezét, és felemelte székéből az asszonyt. Mintha már máskor is megtette volna ezt. Mintha már máskor is ugyanígy hajolt volna föléje s emelte volna ki egy csónakból, mely néhány arasznyira volt csupán egy sziget partjától, de illett, hogy a hölgyeket így segítsék lovagjaik. Ódivatú jelenet ez, megfelelő kellékekre, krinolinra, szűk, feszes nadrágra lett volna szükség. Amikor engedte magát kisegíteni, Mrs. Ramsay úgy vélte (gondolta Lily), eljött a pillanat. Igen, most meg fogja mondani. Igen, feleségül megy hozzá. S lassan, nyugodtan lépett partra. Valószínűleg csak egy-két szót szólt, s a férfi kezében hagyta kezét. A feleséged leszek, mondhatta, keze a kezében; de többet nem. Ugyanez a borzongás járta át őket újra meg újra – nyilvánvalóan erről volt szó, gondolta Lily, utat csinálva hangyáinak. Nem volt invenciózus, csak ki akart bogozni valamit, ami évek óta kuszáltan felgyülemlett benne; valamit, amit látott. Mert a mindennapi élet apró-cseprő gondjaiban, annyi gyerekkel, vendéggel, szüntelenül az ismétlődés érzése tölti el az embert, valami lehullhat onnan, ahonnan valami más lehullott, s az így keltett visszhang elzeng a levegőben, erősen megrezegteti.

De hiba lenne, gondolta Lily, azt képzelni, hogy együtt sétáltak el, Mrs. Ramsay zöld sállal a nyakában, férje lobogó nyakkendővel, karonfogva az üvegház mellett, hogy leegyszerűsítsük kapcsolatukat. Nem a boldogság egyhangúságában éltek. Mrs. Ramsay kezdeményező volt és lendületes, férje kelletlen és komor. Ó, nem. A hálószoba ajtaja már kora reggel hevesen csapódott be. Mr. Ramsay indulatosan állt föl az asztaltól. Előfordult, hogy tányérját is kiröpítette az ablakon. Aztán az egész házban csak ajtócsapkodás, redőnyeregetés hallatszott, mintha forgószél kerekedett volna, s mindenki ide-oda futkosva igyekeznék hamarjában megerősíteni az ajtószárnyakat s rendet teremteni a felfordulásban. Mrs. Ramsay egy ilyen napon összetalálkozott Paul Rayleyvel a lépcsőházban, s oly jót nevettek, mintha gyerekek lettek volna, mert Mr. Ramsay egy fülbemászót talált a reggelinél a tejében, s az egész mindenséget kiröpítette a teraszra. „Fülbemászó – mormolta megrettenve Prue – apu tejében.” Lehet, hogy mások százlábúakat találnak. De Mr. Ramsay olyan szentélyt épített ki maga körül, s olyan méltóságteljesen tudott helyet foglalni szentélyében, hogy az ő tejében egy fülbemászó szörnyetegnek számított.

Csakhogy ez fárasztotta Mrs. Ramsayt, kicsit megijesztette – a repülő tányérok, ajtócsapkodás. Olykor-olykor hosszú, rideg csendek szakadtak rájuk. Amikor ilyen lelkiállapotban volt, Lily nem állhatta, mert Mrs. Ramsay, félig panaszosan, félig sértődötten, képtelennek látszott arra, hogy higgadtan a vihar fölé kerekedjék, vagy nevessen, mikor a többiek nevettek; de kimerültségében talán rejtegetett valamit. Töprengett, és szótlanul ült. Egy idő múlva a férje lopva mindig arra csellengett, ahol felesége tartózkodott – végigbotladozott az ablak előtt, ahol az asszony ült, levelet írt vagy beszélgetett, mert ügyelt rá, hogy mindig el legyen foglalva, mikor Ramsay közeledett, és elkerülje, vagy úgy tegyen, mintha nem látná. Aztán a férfi megpuhult, mint a selyem, barátságos lett és udvarias, így próbálta megnyerni. De az asszony még mindig elutasító maradt, s rövid időre szépségéhez illő vonásokat vett föl, büszkeséget, rátartiságot, amelynek általában nyoma sem volt benne, ilyenkor elfordította fejét, csak úgy, a válla fölött pillantott hátra, mindig Minta, Paul vagy William Bankes mellől. Végül Ramsay, a csoporton kívül maradva, mint egy kiéhezett farkaskutya (Lily felállt a fűről, s nézte a lépcsőfokokat az ajtó előtt, ahol Ramsayt látta), nevén szólította feleségét, csak egyszer, de szakasztott úgy, mint egy hóban üvöltő farkas; az asszony még erre is rendíthetetlen maradt; ezután még egyszer, de hangjában valami olyan csengéssel, ami Mrs. Ramsayt megindította, megismételte a nevét: erre a felesége odament hozzá, egyszeriben faképnél hagyva a többieket, s elsétáltak együtt a körtefák, káposztafejek és málnabokrok felé. Négyszemközt intézték el a dolgot. De milyen alapállással, milyen szavakkal? Ezt a kapcsolatukra annyira jellemző méltósággal tették, hogy ő, Lily, Paul és Minta eltitkolták kíváncsiságukat, feszélyezettségüket, s hozzáfogtak virágot szedni, labdázni vagy társalogni, míg el nem jött a vacsora ideje, s a házaspár, mint máskor, ott ült az asztalnál: egyik végén a férfi, a másikon az asszony.

„Egyikőtök sem megy botanikusnak? Ilyen lábakkal és karokkal legalább egyikőtök miért nem?…” Így beszélgettek rendszerint, nevetgélve, a gyerekek körében. Minden a megszokott volt, csak a szemük villant össze kölcsönösen, mint penge a napfényben, mintegy a levesestányérjuk körül ülő gyerekek megszokott látványától, a körtefák és káposztafejek között töltött óra után. Mrs. Ramsay, gondolta Lily, különösen Prue-ra tekingetett. A leány testvérei közt ült, látszólag mindig annyira elfoglaltan, vigyázva, hogy minden rendben menjen, hogy alig szólt egy szót. Milyen szemrehányásokat tehetett Prue magának azért a fülbemászóért, ami apja tejében volt! Hogy elsápadt, mikor apja kidobta tányérját az ablakon! Mennyire leverték őt azok a hosszú hallgatások a szülei közt! Bárhogyan volt is, anyja láthatólag már megbékélt vele, megnyugtatta, hogy minden rendben van, s megígérte, hogy rövidesen neki is ugyanilyen boldogság lesz az osztályrésze. De egy évig sem élvezhette.

Kihullatta a virágokat kosarából, gondolta Lily, felhúzta szemöldökét, s hátralépett, hogy megnézze képét. Mégsem nyúlt hozzá, mert tehetsége felfokozott állapotában kivételes gyorsasággal működött a mélyben, ha a felszín fagyosnak látszott is.

Kihullatta a virágokat a kosarából, szétszórta, rájuk taposott a füvön, s vonakodva, habozva, de kérdés és panasz nélkül – nem fejlődött-e a tökély fokára benne az engedelmesség képessége? – elment ő is. Mezőkön keresztül, völgyeken át, fehéren, virágokkal teleszórva – így kellene megfestenie. A zord, sziklás, meredek hegyek közt. A hullámok tompán csapódtak lába alatt a köves parthoz. Elmentek, hárman együtt; Mrs. Ramsay elöl, meglehetősen gyorsan lépdelve, mintha arra számított volna, hogy valakivel találkozik a sarkon.

Az ablak, amelyet figyelt, valami fényes anyagtól hirtelen felcsillant. Valaki bejött hát a társalgóba; valaki leült a székre. Az ég szerelmére, imádkozott Lily, maradjon még ott, ne jöjjön ki, hogy beszélgessen vele. Szerencsére, akárki volt, egyelőre benn maradt; véletlen szerencse folytán úgy helyezkedett el, hogy különös alakú, háromszögű árnyékot vetett a lépcsőre. Ez megváltoztatta egy kicsit a kép kompozícióját. Érdekes volt. Lehet, hogy hasznára válik. Lilynek újra megjött a kedve. Egy másodpercre sem szabad érzelmi feszültségéből engednie, tovább kell figyelnie, nem térhet el szándékától, nem engedheti, hogy becsapódjék. El kell kapnia ezt a jelenetet – így – csavarfogóba szorítva, senkinek sem szabad megengednie, hogy beleüsse az orrát, és elrontsa. Csak, gondolta, határozottan a festékbe mártva ecsetjét, meg kell maradnia a hétköznapi tapasztalatnál, csak azt kell érzékelnie, hogy ez szék, ez asztal, s ugyanakkor azt is: Ez csoda, ez révület. A probléma végeredményben megoldható. Ó, de mi történt? Valami fehér hullám libbent át az ablaküveg előtt. Bizonyára a léghuzat lebegtetett meg valami vállkendőt a szobában. Szíve erősen dobogni kezdett, hatalmába kerítette, megkínozta. – Mrs. Ramsay! Mrs. Ramsay! – kiáltott, érezve, hogy visszatér a régi borzadály – akarni és akarni, s nem kapni meg. Hát még most is meg tudja tenni? Majd csendesen, mintha visszavonult volna, ez is része lett a mindennapi tapasztalatnak, akár a szék, az asztal együtt. Mrs. Ramsay – része volt ez kiapadhatatlan jóságának Lily iránt – ott ült egészen egyszerűen, a székben ide-oda cikáztatta tűit, kötötte a vörösbarna harisnyát. Árnyéka a lépcsőfokokra vetődött. Ott ült.

Lily, mintha meg kellene osztania valamijét, de mégis szinte képtelenül arra, hogy otthagyja állványát, annyira eltelt egész lénye azzal, amit gondolt, azzal, amit látott, kezében ecsetjével kiment a pázsit szélére, Carmichael mellé. Hol a csónak? Mr. Ramsay? Vágyott utána.

12

Mr. Ramsay majdnem végzett az olvasással. Egyik keze a lap széle fölött a kellő pillanatot várta, hogy fordítson, ha befejezte az oldalt. Fedetlen fővel ült ott, a haját borzoló kósza szélben, rendkívüli módon kiszolgáltatva mindennek. Nagyon öregnek látszott. A feje, gondolta James, hol a világítótorony, hol a végtelenbe futó roppant víztükör keretében rajzolódott ki, mint homokban heverő őskori kődarab; olyan volt most testi valójában, amilyennek titokban mindketten képzelték lelkűk mélyén – maga a magányosság, ami mindkettőjük számára a dolgok igazságát jelentette.

Nagyon gyorsan olvasott, mintha égett volna a vágytól, hogy befejezze. Valóban, nagyon közel jártak már a világítótoronyhoz. Ott magasodott fölöttük, mereven, egyenesen rajzolódtak ki körvonalai, vakító fehéren és feketén. Látni lehetett, mintha csak összemorzsolt üveglapok lettek volna, a fehér szilánkokká porló hullámokat. Látni lehetett a sziklákon a vonalakat, repedéseket meg az ablakokat egészen tisztán; valami fehér foltfélét az egyiken, egy kis zöld fűcsomót a parton. Egy ember jött ki az épületből, távcsövével megnézte őket, majd megint bement. Ilyen hát, gondolta James, a világítótorony, amelyet az öblön keresztül évekig láttak; kérlelhetetlen egy kopár szirtfokon. Meg volt elégedve; megerősítette homályos sejtelmeit önnön jelleméről. Az öreg hölgyek, s most kertjükre gondolt, széküket huzigálják ide-oda a pázsiton. Az öreg Mrs. Beckwith például mindig azt mondogatta, hogy ez milyen szép, hogy milyen édes, és olyan büszkének meg boldognak kellene lenniük, de James tulajdonképpen arra gondolt az előtte álló világítótornyot nézve, hogy ilyen. Apjára pillantott: makacsul olvasott, lábát maga alá húzva. Mindketten tudták. „Viharnak indulunk – biztos elsüllyedünk”, kezdte mondogatni magában félhangosan, pontosan úgy, mint apja.

Mintha ezer éve nem beszélt volna egyikük sem. Cam elunta a tenger szemlélését. Kis fekete dugódarabkák lebegtek el mellettük; a halak fölfordultak a csónak fenekén. Apja még mindig olvasott, James figyelte, Cam is figyelte, s megfogadták, hogy mindhalálig küzdenek a zsarnokság ellen; apjuk meg tovább olvasott, sejtelme sem lévén arról, hogy mire gondolnak. Számára ez a menekülés formája, gondolta Cam. Igen, magas homlokával, hosszú orrával, határozottan tartva maga előtt kis, pöttyös fedelű könyvét, menekült. Megpróbálhatnád rátenni a kezed, de ő, mint a madár, kitárná szárnyait, s elrepülne, hogy távol tőled, ahol nem éred el, letelepedjen egy magános fatörzsre. Cam bámulta a tenger mérhetetlen síkját. A sziget úgy összezsugorodott, hogy alig volt már levélformája. Olyan volt, mint egy sziklacsúcs, amelyet elboríthat egy nagy hullám. De még ilyen parány voltában is rajta vannak mind az ösvények, a teraszok, a hálószobák s számtalan más egyéb dolog. De akárcsak elalvás előtt, amikor a dolgok úgy leegyszerűsödnek, hogy sok milliárd részletből elég, ha csak egy bizonyítja létét, úgy érzett most Cam is, álmosan pislogva a sziget felé, valamennyi ösvény, terasz és hálószoba elmosódik és eltűnik, s csak egy halványkék tömjénszóró himbálódzik ritmikusan a fejében. Ez egy függőkért; egy völgy tele madarakkal, virágokkal és antilopokkal… Elaludt.

– Na, gyerünk! – szólalt meg Mr. Ramsay, hirtelen összecsukva könyvét.

Gyerünk? Hová? Miféle rendkívüli kalandra? Cam riadtan ébredt. Valahol kikötünk? Valamit megmászunk? Hova vezeti apja őket? Végtelen hallgatása után megriasztották őket szavai. De nevetséges volt. Azt mondta, éhes. Ebédidő van. – Különben is, nézzétek – mondta-, itt a világítótorony. Mindjárt megérkezünk!

– Érti a dolgát – szólt Macalister, Jamest dicsérve. – Nagyon ügyesen kormányoz.

Apja soha nem dicsérte meg, gondolta borúsan James.

Mr. Ramsay kinyitotta a csomagot, s kiosztotta köztük a szendvicseket. Most boldog volt, hogy együtt ehetett sajtot, kenyeret ezekkel a halászokkal. Legszívesebben egy kunyhóban élne, hogy ott köpködjön versenyt a többi öregemberrel a rév körül őgyelegve, gondolta James, s nézte, hogyan szeli bicskájával hosszú, keskeny sárga szeletekre a sajtját.

Ez a helyes, így van jól, ezt érezte állandóan Cam, miközben a kemény tojást hámozta. Most úgy érezte magát, mint a könyvtárszobában, mikor az öregek a Times-ot olvasták. Most gondolhatok, ami tetszik, és nem zuhanok szakadékba a meredekről, vízbe sem fulladok, mert itt van ő, rajtam a szeme, gondolta.

Ugyanakkor oly gyorsan húztak el a sziklák mentén, hogy az egyenesen izgalmas volt – mintha egyszerre két dolgot is csináltak volna: ebédjüket fogyasztották itt a napon, és menedéket is kerestek nagy viharban, hajótörés után. Elég lesz vajon az ivóvizük meg az ennivalójuk?, tűnődött Cam egy történeten, de közben jól tudta, mi az igazság.

Ők ketten már nemsokára befejezik, mondta Mr. Ramsay az öreg Macalisternek; de gyermekeik megélnek még néhány furcsa dolgot. Macalister hetvenöt múlt márciusban.

Mr. Ramsay hetvenegy. Macalister azt állította, hogy sose látott doktort, nem hullt még ki egy foga sem. Szeretném, ha gyermekeim is így élhetnének – Cam biztos volt benne, hogy apja is ezt gondolja, mert nem engedte meg, hogy egy szendvicset a tengerbe dobjon, mintha a tengerészek és életmódjuk volna előtte a példa; ha nincs szüksége rá, tegye vissza a csomagba. Nem szabad pazarolni. Olyan bölcsen mondta ezt, mintha értesülve volna mindenről, ami a világban történik, úgyhogy Cam azonnal visszatette a szendvicset, s apja adott neki a maga csomagjából egy gyömbéres mézeskalácsot, akárcsak valami spanyol grand, gondolta Cam, aki egy szál virágot nyújt be hölgyének egy ablakon (gáláns modorban). Pedig kopottas volt és egyszerű, kenyeret és sajtot evett, s mégis nagy felfedező útra vezette őket, amelynek során, legjobb tudomása szerint, mindnyájan vízbe fúlnak.

– Itt süllyedt el – szólalt meg hirtelen Macalister fia. – Hárman fúltak vízbe, ahol most vagyunk – egészítette ki az öreg. Ő maga is látta, hogy kapaszkodtak a vitorlarúdba. Mikor Mr. Ramsay odanézett, James és Cam attól félt, hogy idézni kezdi:

de engem övénél vadabb,

és ha megteszi, akkor nem tudják elviselni, hangosan fölsikoltanak. Nem tudták volna végigszenvedni a benne forrongó szenvedély újabb kitörését; de meglepetésükre csak annyit mondott: – Ó –, mintha azt gondolta volna, hogy: „Minek ezért akkora hűhót csinálni? Persze hogy viharban sokan vízbe fúlnak, de ez igazán magától értetődő, és a tenger mélye (a morzsákat a szendvicsespapírról fejük fölött szórta ki) végül is csak víz.” S miután rágyújtott pipájára, elővette óráját. Figyelmesen megnézte, mintha valami matematikai műveletet végzett volna, végül diadalmasan felkiáltott:

– Nagyszerű teljesítmény! – James úgy kormányzott, mint egy született tengerész.

Tessék, gondolta Cam, és némán James felé fordult. Végre megkaptad. Mert tudta, hogy Jamesnek mindig ez hiányzott, és tudta, hogy most, hogy végre sikerült megkapnia az elismerést, olyan boldog, hogy sem rá, sem apjára, sem senkire nem lesz tekintettel. Ott ült, kezét a kormányrúdon tartva, egyenes derékkal, meglehetősen mogorva tekintettel, egy kicsit összeráncolva homlokát. Olyan boldog volt, hogy senkinek sem engedte volna meg, hogy egy csöppet is elvegyen öröméből. Apja megdicsérte. A többiek biztosan azt gondolják, hogy teljesen közömbösen érinti. De most megkaptad, gondolta Cam.

Irányt változtattak, s gyorsan, lendületesen suhantak a hosszú, hintázó hullámok hátán; egyik hullám a másiknak adta a hajót, ütemesen és élénken a sok zátony között. Balról egy sor szikla barnállott át a vízen, mely egyre zöldebb és átlátszóbb lett; az egyik magasabb szikla oldalán szüntelenül megtörtek a hullámok, s a megtört cseppek záporként zuhantak alá vékony sugarakban. Hallani lehetett a víz loccsanását, a lehulló csöppek koppanását és a hullámok ringó, elhaló, ritmikus moraját, ahogy hömpölyögtek, egymásnak csapódtak, majd a sziklák oldalához verődtek, mintha féktelenül szabad teremtmények lennének, akik örökké így bolondoznak, tombolnak, kergetőznek.

Már látták, hogy két ember áll a világítótorony előtt, figyeli őket, és a fogadásukra készül.

Mr. Ramsay begombolta kabátját, fölhajtotta nadrágja szárát. Fogta a nagy, ügyetlenül összekötözött barna papírcsomagot, melyet Nancy készített el, s úgy ült ott, térdén a csomaggal. Így ült felkészülve a kikötésre, s a sziget felé fordult. Lehet, hogy messze látó szemével tisztán ki tudta venni az aranytányéron hegyére állított, összezsugorodott falevélformát. Vajon mit lát?, tűnődött Cam. Előtte minden elmosódott, homályos folt volt. Mire gondol most?, töprengett. Mi az, amit olyan kitartóan, olyan figyelmesen, olyan szótlanul keres? Jamesszel együtt figyelték, amint ott ül hajadonfőtt, térdén csomagjával, azt a törékeny halványkék alakzatot bámulva, amely úgy hatott, mintha egy elégett valaminek a füstje volna. Mit akar?, szerették volna kérdezni mindketten, s mindketten szerették volna azt felelni: Bármit kér, megadjuk. De semmit sem kért tőlük. Ült, nézte a szigetet, lehet, hogy azt gondolta: „Elvesztünk, ki-ki egymaga”, vagy talán azt, hogy: „sikerült”. Megtaláltam. De nem szólt semmit.

Aztán feltette a kalapját.

– Hozzátok ezeket a csomagokat – mondta fejével a holmi felé intve, amit Nancy készített elő, hogy elvigyék a világítótoronyhoz. – A toronyőrnek szánt csomagokat – mondta. Fölkelt, s ott állt a hajó orrában, nagyon egyenesen és magasan, mintha odakiáltaná az egész világnak, hogy „nincs Isten”, gondolta James, s mintha a világűrbe akarna ugrani, gondolta Cam, és ők mindketten fölálltak, hogy kövessék, amint könnyedén, fiatalosan kiugrott csomagjával a sziklára.

13

– Biztosan odaért – mondta fennhangon Lily Briscoe, aki hirtelen embertelenül fáradtnak érezte magát. Mert a világítótorony majdnem láthatatlanná vált, beleolvadt a kék párába, s az a két kívánsága, amely mintha egyazon erőfeszítés lenne, hogy lássa a tornyot s hogy Ramsayre gondoljon, amint ott kiköt, testét-lelkét a végsőkig kimerítette. Ámde megkönnyebbült. Amit meg akart neki adni ma reggel, mikor Ramsay itthagyta, végül is megadta neki.

– Kikötött – mondta fennhangon. – Be van fejezve. – Aztán enyhén szuszogva felkelt az öreg Mr. Carmichael, és odaállt mellé, mint egy ősi pogány isten, bozontosán, hajában vízinövényekkel, kezében szigonnyal (csak egy francia regény volt). Ott áll mellette, a gyepszőnyeg szélén, elhízottan, kicsit ringatózva, kezével elernyőzve szemét. – Biztosan kikötöttek – mondta, s Lily érezte, hogy igaza volt az előbb. Nem kellett beszélniök. Ugyanazt gondolták, és a férfi válaszolt a nő kérdéseire, anélkül hogy annak kérdeznie kellett volna. Ott állt, kezét kitárva az emberiség minden gyarlósága és szenvedése fölé. Lily arra gondolt, hogy türelemmel és részvéttel szemléli elkerülhetetlen sorsukat. S most tette föl mindenre a koronát, gondolta, amint a férfi lassan leeresztette a kezét; mintha magas trónjáról ibolya-vagy asphodelos-koszorút hullatna alá, mely lassan lebegve ereszkedik lefelé, s végül elterül a földön.

Gyorsan, mintha valami szólította volna, a vászna felé fordult. Íme – a képe. Igen, minden zöldjével, kékjével, le-föl- és keresztülfutó vonalával, valamirevaló törekvésével. Lehet, hogy egy padlásszoba falára kerül, gondolta; lehet, hogy elpusztul. De mit számít ez?, tette föl önmagának a kérdést, újra megragadva ecsetjét. Nézi a lépcső fokait; üresek; nézi a vásznát, kusza és homályos. Hirtelen lendülettel, mintha egy másodpercre megvilágosodott volna előtte, egy vonalat húzott középre. Kész; be van fejezve. Igen, gondolta, és végleg kimerültén letette ecsetjét, megvalósítottam a látomásomat.

HULLÁMOK

Mátyás Sándor fordítása

———

A nap még nem kelt fel. A tengert nem lehetett megkülönböztetni az égtől, hacsak úgy nem, hogy a tenger kissé fodros volt, mint egy enyhén ráncos asztalterítő. Lassanként, amint világosodott, sötét csík jelezte a látóhatáron a tenger és az ég határvonalát, s a szürke terítőt sűrű rendben egymást követő csapások sávozták a felszín alatt, egymás után, egymást űzve, szakadatlanul.

A partra érve valamennyi sáv megtorpant és felpúposodott, megtört, s vízcseppjei finom fátylát terítette a homokra. A hullám várt, majd újra kinyújtózott, sóhajtva, mint egy alvó, aki öntudatlanul szívja magába és bocsátja ki a levegőt. A sötét csík a látóhatáron fokozatosan megvilágosodott, mint régi borospalackban a leszállt seprő fölött a zöld üveg. Mögötte is felfénylett az égbolt, mintha ott szállt volna le a seprő, vagy mintha egy láthatatlan asszonykéz lámpást emelt volna fel a látóhatár mögött, s az égen fakó, zöld és sárga sugarak terültek szét legyezőszárnyakként. Azután az asszony magasabbra emelte lámpáját, és a levegő mintegy szálakra bomlott, és leszakadt a tenger zöld felszínéről, vörös és sárga szálakban villódzott és lobogott, mint a harsogó, füstös máglyatűz. Az égő máglya szálai apránként egyetlen izzó ködpárába olvadtak át, amely maga fölé emelte, és millió halványkék atommá porlasztotta szét a súlyos, gyapjúszürke eget. A víz tükre lassan átlátszó lett, s addig gyöngyözött, fodrozódott, míg a sötét sávok majdnem teljesen eltűntek színéről. A Lámpát tartó kar egyre magasabbra és magasabbra emelkedett, míg egy széles lángnyelv nem tűnt elő. A horizont szélén tűzkorong égett, és körötte aranyban lángolt a tenger.

A fény a kerti fákra vetődött, s egyenként átvilágította leveleiket. Madár csiripelt fenn az egyik ágon, kis szünet után egy másik kezdte el a Lomb sűrűjében. A nap éles körvonalakkal rajzolta ki a ház falait, és úgy pihent meg a fehér redőnyön, mint egy legyező hegye, s egy árnyék kék ujjnyomát hagyta egy levél mögött, a hálószoba ablakának üvegén. A redőny alig észrevehetően megmozdult, de benn a homályban minden bizonytalan körvonalú volt és anyagtalan. Kinn a madarak megszokott dalaikat zengték.

———

– Látok egy gyűrűt – szólt Bernard –, fölöttem függ. Fényhurok tartja, és remeg.

– Látok egy halványsárga szalagot – szólt Susan –, mely egyre nyúlik egy bíbor sáv felé.

– Hallok egy hangot – szólt Rhoda –, csip-csip; magasan, mélyen, magasan.

– Látok egy gömböt – szólt Neville egyetlen cseppként csüng egy domb széles lejtőjén.

– Látok egy aranyszálakkal átszőtt, karmazsin színű bojtot – szólt Jinny.

– Hallok valami dübörgő zajt – szólt Louis. – Egy nagy állat megláncolt patáit. Egyre csak trapp, trapp, trapp.

– Nézzétek az erkély sarkában a pókhálót – szólt Bernard. – Szálain vízgyöngyökként csillogó fénycseppek.

– Mint figyelő fülek rajzanak a levelek az ablak körül – szólt Susan.

– Árnyék hull az ösvényre – szólt Louis –, olyan, mint egy behajlított könyök.

– Fényszigetek úsznak a füvön – szólt Rhoda. – Áthullottak a fák közt.

– Csillognak a madárszemek a lombok közti alagutakban – szólt Neville.

– Az indákat szúrós kis pihék borítják – szólt Jinny –, harmatos cseppek ülnek rajtuk.

– A hernyó zöld gyűrűbe kunkorodik – szólt Susan –, tompa lábak rovátkolják.

– A szürke héjú csiga átmászik az ösvényen, megdöntve útjában a fűszálakat – szólt Rhoda.

– És a fűszálak közt az ablaküvegekről visszatükröződő sugarak bújócskát játszanak – szólt Louis.

– Hideg kövek a lábam alatt – szólt Neville. – Külön érzékelem mindegyiket: egyik kerek, másik szögletes.

– Kezem feje tüzel – szólt Jinny –, tenyerem mégis hideg és nedves a harmattól.

– Kakas kukorékol, mint kemény, vörös vízsugár a fehér áramlatban – szólt Bernard.

– Madarak dalolnak erre meg arra, fönn, lenn, köröttünk mindenütt – szólt Susan.

– Toporzékol a behemót; béklyókba vert patáival az elefánt; a nagy állat a homokos parton toporzékol – szólt Louis.

– Nézzétek a házat – szólt Jinny –, minden ablakában redőny fehérlik.

– Hideg víz folyik a konyhacsapból a makrélára a vájdlingban – szólt Rhoda.

– A falakon arany repedések tekergőznek – szólt Bernard –, s az ablakok alatt a levelek kék, ujj alakú árnyai.

– Mrs. Constable most húzza fel vastag, fekete harisnyáját – szólt Susan.

– Mikor a füst felszáll a kéményből, az álom úgy gomolyog el a tetők alól, mint a reggeli pára – szólt Louis.

– A madarak kórusban kezdik az éneklést – szólt Rhoda. – Majd kinyílik a konyhaajtó. Szétrebbennek. Szétrebbennek, mint földbe szórt magok. Csak egy marad csicseregve, árván a hálószoba ablakánál.

– A lábas fenekén buborékok keletkeznek – szólt Jinny –, s egyre gyorsabban és gyorsabban fonódnak ezüst lánccá a felszínen.

– Biddy már egy sima deszkán a pikkelyeket vakarja a pontyról csorba élű késével – szólt Neville.

– Az ebédlő ablaka most sötétkék – szólt Bernard –, és a levegő hullámokban rezeg a kémények fölött.

– Egy fecske telepedett meg a villámhárítón – szólt Susan. – És Biddy lecsattantja a vödröt a konyhakőre.

– A templom harangja most üti az elsőt – szólt Louis. – Azután jön utána a többi; egy, kettő; egy, kettő; egy, kettő.

– Nézzétek az abroszt, hogy terül el fehéren az asztalon – szólt Rhoda. – És most a porcelánok fehér kereksége, s ezüst csíkok minden tányér mellett.

– Ni, egy méh zümmög a fülembe – szólt Neville. – Még itt van; már csak volt.

– El a naptól, be az árnyékba – szólt Jinny –, izzom, didergek.

– Mindnyájan elmentek végre, egyedül vagyok – szólt Louis. – Bementek reggelizni, engem itt hagytak a fal mellett, a virágok közt. Még nagyon korán van, jóval iskola előtt. Tarka virágok sora a fű zöld tengerében. A szirmok tarka sapkás harlekinek. Szárak emelkednek lent a sötét üregekből. A virágok, mint fényből lett halak úsznak a sötét, zöld vizeken. Kezembe veszek egy virágszárat. Én vagyok a szár. Gyökereim lenyúlnak a föld mélyeibe is, le a kövektől száraz talajba; majd nedves rétegekbe, ólom-és ezüstérc ereken át. Csupa rost vagyok. Megráz minden remegés, és bordáimra nehezedik a föld súlya. A szemeim itt fönn világtalan zöld levelek. Fiú vagyok. Szürke flanellnadrágomat kígyófejes rézcsattal öv erősíti derekam köré. Szemeim ott lenn egy kőfigura pillátlan, üres tekintetével merednek a sivatagra a Nílus partján. Látom vörös korsóikkal a folyóhoz járó asszonyokat, a hullámzó járású tevéket meg a turbános férfiakat. Köröttem nyüzsgés, könyörtelenül taposó, vészjósló léptek zaja, remegés.

Itt fönn Bernard, Neville, Jinny és Susan (Rhoda nem) lepkehálókkal fölözik a virágágyat. Leemelik a lepkéket a virágok bókoló fejéről. A világ felszínét horzsolják csak. Hálóik tele csapkodó szárnyakkal. „Louis! Louis! Louis!” – kiáltják. De nem látnak engem. Én a sövény másik oldalán vagyok. A levelek közt csak apró nyílások. Ó, Uram, add, hogy elmenjenek. Add, hogy lerakják zsákmányukat zsebkendőjükre a kavicson. Add, hogy megszámlálják teknőchéjaikat, vörös admirális-és fehér-káposztalepkéiket. De engem ne lássanak meg. Zöld vagyok, mint egy tiszafa az ösvény árnyékában. Hajam a levelek. A föld méhében gyökerezem. A testem növényi szár. Megnyomom a szárat. A szájnyílásnál nedv szivárog belőle, s lassan, töményen egyre jobban és jobban szétterül. Most valami rózsaszín húz el a szemnyílás előtt. Most egy szem sugara hatol be a nyíláson. Rám villan. Fiú vagyok. Szürke flanellnadrágban. Rám akadt. Nyakszirten kap: Megcsókol. Minden összetörik, mindennek vége.

– Szaladtam – szólt Jinny amint végeztem a reggelivel. Az ösvény egy nyílásában mozgó leveleket

„Mami madár a fészkén” – gondoltam. Szétválasztottam a gallyakat, néztem, de madár sehol. A levelek tovább mozogtak. Megijedtem. Elrohantam Susan mellett, Rhoda, Neville és Bernard mellett; éppen a szerszámkamrában beszélgettek. Én egyre gyorsabb és gyorsabb futásnak eredtem, közben sírtam. Mitől mozogtak a levelek? Mi indította meg szívemet és lábamat? S ide futottam, amint észrevettelek, Louis, hogy zöld vagy, mint egy bokor, mint egy nagyon csendes ág, s olyan merev a tekinteted. „Halott?” – gondoltam, s megcsókoltalak, rózsaszín ruhám alatt olyan reszkető szívvel, ahogy most is remegnek a levelek, bár nincs, ami mozgassa őket. Most muskátliszagom van, és televényszagom van. Táncolok. Hullámzom. Úgy hullok rád, mint fényből szőtt háló. Reszketve fekszem, rád terülve.

– A sövény nyílásán át – mondta Susan – láttam, hogy Jinny megcsókolta Louist. Fölemeltem fejem virágcserepemről s átkukucskáltam a sövény egyik nyílásán. Láttam, amint megcsókolja. Láttam, hogy csókolódznak. Szenvedésem zsebkendőbe hajtogatom. Kemény csomóba gyűröm. Kimegyek a bükkösbe magam, még az órák előtt. Nem akarok ülni az asztalnál és számtanpéldákat megoldani. Nem akarok Jinny és Louis mellett ülni. Fogom a bánatom, s rárakom a bükkök gyökereire. Megvizsgálom, kezembe veszem. Nem találnak meg. Mogyorón élek, s tojás után kutatok a szederindák közt, csapzott lesz a hajam, sövények alatt hálok, árkokból iszom, s ott halok meg.

– Susan elment mellettünk – szólt Bernard. – Elment a kerti ház ajtaja ellőtt, kezében szorongatva csomóba gyűrt zsebkendőjét. Nem sírt, de mindig oly gyönyörű szemét annyira összehúzta, mint az ugrásra kész macskák. Követni fogom, Neville. Észrevétlenül nyomába szegődöm, kíváncsian, hogy kéznél legyek, hogy segítségére lehessek, ha kitör belőle az elkeseredés, és azt gondolja: „Egyedül vagyok.”

Gyors iramban vág át a réten hanyagul, hogy rászedjen minket. Aztán egy mélyedéshez ér; azt hiszi, nem látszik, eltakarja a lejtő; futni kezd ökölbe szorított kézzel, egyenesen. Körmeit összegyűrt zsebkendőjébe mélyeszti. A sötét bükkös felé tart. Széttárja karját, amint odaér, s úgy veti magát az árnyékba, mint úszó a vízbe. Fénytől káprázó szemével megbotlik, ráveti magát a fák gyökerére, ahol a napsugarak zihálva járnak ki-be, ki-be. A lombok mélyen sóhajtanak. Nyugtalanság és zavar van a levegőben. Homály terjeng. A világítás bizonytalan. Erezni a gyötrelmet. A fák gyökerei csontvázak a földön, s száraz lomb tölti ki a szögleteket. Susan kiterítette bánatát. Zsebkendője a tölgyfák gyökerén, s ő ott zokog összetörve, ahogy rázuhant.

– Láttam Jinnyt, amint megcsókolta Louist – szólt Susan. – Figyeltem a levelek nyílásán át, s láttam. Táncolt is. Könnyedén, mint a szél, gyémántokkal ékesen. Bernard, én alacsony vagyok és zömök. Közel jár szemem a földhöz, és észreveszi a fűben a rovarokat. A lágy melegség megkövült bennem, amikor megláttam, hogy Jinny megcsókolja Louist. Legelek, s árokban halok majd meg, a rothadó levelektől barnálló vízben.

– Láttalak elmenni – szólt Bernard. – A szerszámkamra mellett vitt az utad, s hallottam, hogy jajveszékelsz: „Szerencsétlen vagyok.” Letettem a késem. Neville-lel éppen csónakokat farigcsáltunk tűzifából. A hajam rendetlen, mert épp amikor Mrs. Constable azt mondta, hogy fésüljem meg, egy légy vergődött a pókhálóban. „Kiszabadítsam a legyet? Engedjem, hogy felfalja a pók?” – kérdeztem. Így mindig elkések. Hajam fésületlen, faforgáccsal teli. Amikor hallottam panaszos hangod, utánad mentem, s láttam, amint szétteregetted gyűrt zsebkendőd, amelybe elkeseredésed, gyűlöleted is belegyömöszölted. De nemsokára el fog csitulni. Közel a testünk egymáshoz. Hallod a lélegzetem. Látom a bogarat is a fűben, levéllel a hátán. Most erre fut, azután arra fut, és a vágyad is, amíg a bogarat figyeled, a vágyad, hogy birtokolhass egyetlenegy dolgot (ez most Louis), ingadozik és bujkál, mint a fény a bükkös levelei közt; aztán majd szavak törnek fel, amelyek most rajzanak lelked mélyén, hogy meglágyítsák benned ezt a keménységet, mellyel zsebkendőd ruganyos kis labdácskává gyűrted.

– Gyűlölök – szólt Susan – és szeretek. Csak egyvalakit akarok. Szemem nehézkes. Jinnyé ezer fényben ragyog, Rhodáé olyan, mint azok a sápadt virágok, melyeket este lepkék rajzanak körül. A tiéd csordultig telt, és sose megtört. De nekem már ki van jelölve az utam. Rovarokat keresgélek a fűszálak között. Bár anyám nekem még mindig fehér gyapjúharisnyát kötöget, és kis kötényeket varrogat, és gyermek vagyok, gyűlölök és szeretek.

– De mikor így együtt ülünk, közel egymáshoz – szólt Bernard –, szavainkkal eggyé olvadunk. Ködbe takarózunk. Anyagtalan közeggé válunk.

– Látom a bogarat – szólt Susan. – Fekete, zöld. Leláncol egy-egy szó. De te szabad vagy, elillanhatsz, repülhetsz egyre magasabbra, szavakkal, kifejezésekkel, mondatokkal.

– Tegyünk egy próbát – szólt Bernard. – Ott van az a fehér ház a fák közt, jóval alattunk. Merüljünk alá, mint az úszók, amikor épp csak érintik a talajt lábujjaikkal. Merüljünk el a lombok zöld levegőjében, Susan. Merülünk, amint szaladunk. A hullámok összecsapnak fölöttünk, a bükkök levelei elborítják fejünket. Ott van a toronyóra világító, aranyozott mutatóival. Azok ott a nagy ház tetőzetének lapos és kiugró részei. Ott jön-megy a lovász az udvaron gumicsizmában. Az ott Elvedon.

Most a fák csúcsain át földre pottyantunk. A lég tengere nem hömpölyögteti már fölöttünk hosszú, bánatos, bíbor hullámait. A földön járunk, szilárd talaj van lábunk alatt. Ez itt a hölgyek parkjának rövidre nyírt sövénye. Erre sétálnak délidőben ollóikkal, rózsákat szedve. Most a fallal körülvett pagonyban járunk. Ez itt Elvedon. Az útkereszteződéseknél jelzőtáblákat látunk. „Elvedon felé”, mutatja az egyik nyíl. Senki nem járt még ott. A páfrányok jellegzetesen erős illatot árasztanak, s piros gombák tenyésznek alattuk. Felriasztjuk az alvó csókákat, melyek nem láttak eddig emberi alakot; most korhadó gubacsokon tapodunk; vörösek és csúszósak már az időtől. Fal szegélyezi körben ezt a kis berket. Ide senki sem jár. Hallga csak! Egy óriás varangyos béka puffan a cserjében. Ez meg valami ősrégi fenyőtoboz koppanása. Hullanak-hullanak, s itt porlanak el a páfrányok között.

Lépj föl erre a téglára. Nézz át a falon. Ez itt Elvedon. Két hosszúkás ablak között ül egy hölgy, és ír. A kertészek hatalmas seprőkkel tartják tisztán a gyepszőnyeget. Mi vagyunk az elsők, akik idejöttünk. Egy ismeretlen föld felfedezői vagyunk. Légy csöndben. Ha a kertészek észrevesznek, agyonlőnek bennünket, s mint a denevéreket szokták, az istállóajtóra szögeznek mindkettőnket. Figyelj! Ne mozogj! Fogózz meg szorosan a fal tetején burjánzó páfrányokban!

Látom az író hölgyet. Látom a kertészeket, hogy söprögetnek – szólt Susan. – Ha itt halnánk meg, senki sem temetne el bennünket.

– Fuss! – szólt Bernard. – Fuss! A fekete szakállú kertész meglátott! Agyon fog lőni minket! Agyon fog lőni minket, mint a szajkókat, s kinn fogunk díszelegni a falon. Ellenséges országba kerültünk. A bükkösbe kell menekülnünk. El kell rejtőznünk a fák alatt. Elfordítottam egy gallyat, amint jöttünk. Van egy titkos ösvény. Hajolj le olyan mélyen, ahogyan csak tudsz. Gyere utánam, s ne nézz hátra. Azt hiszik, hogy rókák vagyunk. Rajta!

Megszabadultunk végre. Újra felegyenesedhetünk. Újra kinyújthatjuk karjainkat ebben az erdőrengetegben, e magas védősátor alatt. Semmit sem hallok a levegő hullámainak morajlásán kívül. Egy vadgalamb elhagyja fészkét a bükkfa tetején. Verdesi a levegőt a galamb. Merev szárnyakkal verdesi a levegőt.

– Most kifejezéseket gyártva eloldalogsz – szólt Susan. – Hol egyre magasabbra emelkedsz, mint léggömb a fonalával, áttörve a levelek rétegein, elérhetetlenül; hol lemaradozol, hol szoknyámba fogódzol, hátrafelé pislogva, kifejezéseket gyártva. Elkerültél. Itt a kert. Itt a sövény. Itt hintáztatja Rhoda az ösvényen barna tálkájában a virágszirmokat.

– Minden hajóm fehér – szólt Rhoda. – Nem kellenek sem a mályva, sem a muskátli piros szirmai. Azt akarom; hogy fehér sziromhajók lebegjenek a vízen, mikor megbillentem táltengerem. Flottám parttól partig rajzik. Bedobok egy gallyat, tutaj egy fuldokló tengerésznek. Bedobok egy követ, s figyelem a tenger mélyéből felszálló buborékokat. Neville elment, és Susan elment; Jinny talán ribizlit szed Louis-szal a konyhakertben. Rövid időre egyedül lehetek; ezalatt Miss Hudson szétrakja füzeteinket a tanteremben, az asztalán. Kis ideig vagyok csak szabad. Minden lehullott sziromlevelet összeszedtem, s hajócskázom velük. Némelyikbe esőcseppet tettem. Világítótornyot emelek, íme: egy szál margarétát. S most himbálom a vizet a barna tálban, hogy hajóim szelhessék a hullámokat. Némelyik megfeneklik. Némelyik a szirtekbe ütközik. Egy marad csak magában vitorláival. Az én hajóm. Jégbarlangok felé tart, ahol tengerimedvék ugatnak, s cseppkövek himbálnak zöld láncokat.

Hullámok támadnak; tarajuk fodrozódik; figyeld az árboccsúcsok jelzőfényeit. Szétszóródtak, elsüllyedtek mind, csak az enyém szeli a hullámokat, gyorsabb a viharnál, s eljut a szigetekre, ahol papagájok zsivaja és a liánok…

– Hol van Bernard? – szólt Neville. – Elvitte a zsebkésem. A szerszámkamrában épp csónakokat farigcsáltunk, mikor Susan elment az ajtónk előtt. Bernard egyszerre letette csónakját, s Susan után iramodott a zsebkésemmel, pedig csak az olyan éles, hogy ki lehet vele faragni a hajógerincet. Bernard olyan, mint egy lógó zsinór, mint egy eltört csengettyűhúzó: állandóan himbálózik.

Olyan, mint a külső ablakrámára akasztott tengeri moszat, hol nedves, hol száraz. Engem cserbenhagy, megy Susan után; s ha Susan sír, fogja a bicskámat, s történeteket mesél neki. A nagy penge a császár, a törött a néger. Nem szeretem a lógó dolgokat; nem szeretem a nedves dolgokat. Nem szeretem a zavaros, kusza dolgokat. De szól a csengő, s el fogunk késni. Most abba kell hagynunk játékainkat. Együtt kell bemennünk. A füzeteink ott sorakoznak egymás mellett az asztal zöld posztóján.

– Nem ragozom addig ezt az igét – szólt Louis – míg Bernardtól nem hallottam. Apám bankár Brisbane-ben, ausztráliai kiejtéssel beszélek. Megvárom, míg Bernard elragozza, s én majd csak utána. Ő angol. Ők angolok. Susan apja lelkipásztor. Rhodának nincs apja. Bernard és Neville úriemberek gyermekei. Jinny a nagyanyjával él Londonban. Most tollszárukat rágják. Most fordítanak egyet irkájukban, és oldalvást nézve Miss Hudsonra, megolvassák mellénykéjén a bíborszínű gombokat. Bernardnak forgács van a hajában. Susannak vörös a tekintete. Mindkettőjük kipirult. Én sápadt vagyok és gondozott, térdnadrágomat kígyófejes rézcsattal bőröv húzza össze derekamon. Könyv nélkül tudom a leckét. Többet tudok, mint ők valaha is tudni fognak. Tudom az eseteket és a nemeket. A világon mindent tudhatnék, ha akarnám. De én nem akarok kitűnni, sem a leckém elmondani. Gyökereim, mint finom rostok egy virágcserépben, át-meg átszövik a világot. De én nem akarok kitűnni és ennek a nagy, sárga számlapos, egyre ketyegő órának a hatósugarában élni. Jinny és Susan, Bernard és Neville szíjba fonódnak össze, hogy rajtam suhintsanak vele. Kinevetik rendszeretetem, ápoltságom, ausztráliai kiejtésem. Ezért akarom most utánozni Bernard lágyan omló, latinos akcentusát.

– Azok fehér szavak – szólt Susan –, mint a kövek, amilyeneket a tengerparton találunk.

– Jobbra-balra csapkodnak farkukkal, amint kiejtem őket – szólt Bernard. – Farkukat mozgatják, csóválják, falkákban özönlenek szánkból a térbe, hol erre, hol arra; mind együtt ömlik majd szétválva, majd újra összeölelkezve.

– Azok sárga szavak, azok tűzpirosak – szólt Jinny. – Szeretnék egy tűzpiros ruhát meg egy sárgát, aztán egy vörösesbarna estélyit.

– Minden igeidőnek – szólt Neville – megvan a maga külön jelentése. Rend van ebben a világban; megkülönböztetés és különbözés van ebben a világban, melynek küszöbére léptem. Mert ez még csak a kezdet.

– Miss Hudson most becsukja a könyvet – szólt Rhoda. – Elkezdődik a rettegés. Krétájával számokat ír a táblára, hat, hét, nyolc, majd egy keresztet meg egy vízszintes vonalat. Mi a megfejtés? A többiek figyelnek; figyelnek és értik. Louis ír; Susan ír; Neville ír; Jinny ír; még Bernard is elkezd írni. Én képtelen vagyok az írásra. Csak számokat látok. A többiek szép sorjában beadják dolgozataikat. Most én következem. De nincs semmiféle megoldásom. A többiek kimehetnek. Becsapják az ajtót. Miss Hudson is távozik. Egyedül maradok feladatommal, hogy kidolgozzam. A számok most jelentéstelenek. Minden értelmük elpárolgott. Az óra jár. Két mutatója sivatagban vánszorgó két karaván. A számlap perceket jelző fekete vonalkái zöldellő oázisok. A nagymutató előrement vízért. A másik keservesen botladozik a sivatag forró kövei közt. Ott fog elpusztulni a sivatagban. Csapódik a konyhaajtó. Dühös kutyák csaholása hallatszik messziről. Nini, a nyolcas hurka lassacskán idővel telik meg; magába zárja a világot. Hozzáfogok a nyolcashoz, s belehurkolom a világot, s magam kívül leszek a szám csigavonalán; most folytatom, így megtervezem a szám alsó görbületét is, kész. A világ teljes, s én rajta kívül vagyok, és sírva kiáltok: „Ó, ments meg attól, hogy én kívül hányódjam az idő hurkán!”

– Rhoda benn ül a tanteremben, s üres szemmel mered a táblára – szólt Louis –, míg mi futkározhatunk, itt egy kis kakukkfüvet tépünk, ott egy istenfalevelet szakítunk, közben Bernard történetére figyelünk. Rhoda lapockacsontjai összeérnek a hátán, mint egy kis pillangó szárnyai. S amint rámered a krétával írt számjegyekre, gondolatai azokba a fehér köröcskékbe költöznek, majd magukban, azokon a kis fehér karikákon át, a semmibe lépnek. A számtani jelek és ábrák semmit sem jelentenek neki. Nincs rájuk felelete. Rhoda testetlen, nem úgy, mint a többiek. És én, aki ausztráliai kiejtéssel beszélek, akinek apja bankár Brisbane-ben, nem félek tőle, mint a többiektől.

– Most másszunk a ribizlibokrok sátra alá – szólt Bernard –, és meséljünk egymásnak. Lakjunk a homályos mélyben. Foglaljuk el titkos területünket, ahol csüngő fürtök mint kandeláberek szórják a fényt, az egyik oldalon vörös, a másikon fekete megvilágítást adva. Ha itt szorosan összehúzódunk, Jinny, a fölénk boruló ribizlilevelek kupolája alatt ülhetünk, s figyelhetjük a tömjénszórók lengését. Ez a mi világegyetemünk. A többiek a kocsiúton kószálnak. Miss Hudson és Miss Curry szoknyája úgy suhan, mint a gyertyakoppantó. Azok ott Susan rövid; fehér harisnyái. Ezek itt Louis tiszta strandcipői, a homokban jól kivehető lenyomatukkal. Ide csapnak a rothadó levelek, a revedző, oszlásnak indult növényzet meleg hullámai. Mocsárban vagyunk, maláriás dzsungelben. Ott egy elefánt, fehér a kukacoktól, szemébe lőtt nyílvessző sebezte halálra. A ragadozó madarak – sasok, keselyűk – villogó szeme kísértetiesen érzékelhető. Kidőlt fatörzseknek néznek bennünket. Valami csúszómászóféléből csipkednek csőrükkel – talán búbos kobra lehet –, s nyitott gennyedő sebbel hagyják ott, hogy az oroszlánoknak legyen mit szétmarcangolniuk. Ez a mi világunk, fölötte a hold sarlója, és a csillagok ragyognak; a félig áttetsző, nagy virágszirmok úgy zárják el nyílásait, mint a bíborvörös ablakok. Minden különös. A dolgok egyszerre óriásiak és törpék. A virágok szára testes, mint a tölgyek törzse. A lombok koronája magas, mint a hatalmas székesegyházak kupolája. Amíg itt heverünk, óriások vagyunk, és rettegésben tartjuk e vadont.

– Itt az igazi – szólt Jinny –, most rátaláltunk. De rövidesen itt hagyjuk. Miss Curry nemsokára sípjába fúj. Megyünk. Elválunk. Te iskolába mész. Kitüntetéseket viselő, fehér nyakkendős tanáraid lesznek, nekem meg valami tanítónőm, aki mindig Alexandra királyné arcképe alatt ül a katedráján, valahol a keleti tengerparton. Igen, oda megyek én is, Susan is, Rhoda is. De csak itt az igazi, és csak most. Itt a ribizlibokrok alján, ahol valahányszor szellő kerekedik, tele van karcolással minden részünk. Olyan a kezem, mint a kígyó bőre. Térdeim rózsaszín úszó szigetek. A te arcod, pedig mint valami hálóval borított almafa.

– A forróság szűnik a dzsungelben – szólt Bernard.

A levelek fekete szárnyakkal verdesnek felettünk. A teraszon Miss Curry sípjába fújt. Ki kell kúsznunk a ribizlilevelek boltozata alól, s fel kell egyenesednünk. Gallyacskák vannak a hajadban, Jinny. Egy zöld hernyó van a nyakadon. Párba fogunk állni. Miss Curry egy rövid kis sétára visz bennünket, míg Miss Hudson a katedráján végzi teendőit.

– Unalmas dolog – szólt Jinny – az országúton sétálgatni. Nincsenek ablakok, amelyeken bekukucskálhatunk, és nincs a járdába ragadt üvegcserepek fátyolos tekintete.

– Álljunk párokba – szólt Susan –, és tartsuk meg a rendet, ne csoszogjunk, ne maradjunk le, Louis menjen elöl, ő majd vezet minket, mert ő nem ábrándozik.

– Mivel mindenki tudja – szólt Neville –, hogy törékenyebb vagyok, semhogy velük tarthassak; mivel oly könnyen kifáradok, s aztán beteg leszek, felhasználom ezt a magányos órát, ezt a társalgástól lopott menedéket, hogy cserkésszek e ház környékén, és újra átéljem, ha tudom megállva ugyanazon a lépcsőfokon, félúton föl a fordulóhoz, amit akkor éreztem, mikor az éjjel e lengőajtón át hallottam a halott emberről, abban a zajban, amit a szakács csapott a hőszabályozók ki-és betologatásával. Átmetszett torokkal találták. Az almafa levelei szilárd, örök formát kaptak az égen; a hold üres tekintettel szórta sápadt fényét; és én nem tudtam felemelni lábam a lépcsőfokról. A csatornában bukkantak rá. A vére a csatornába folyt le. Arca fehér volt, mint a döglött tőkehal. Ezt a szorongást, ezt a mindenütt beállt merevséget örökre úgy nevezem: „talán az almafák közt”. Úszó, sápadtszürke felhők; és a kérlelhetetlen fa, az engesztelhetetlen, ezüst páncélkérgű fa. Életem tehetetlenül fodrozódott. Nem tudtam továbbmenni. Akadályt éreztem magam előtt. „Lehetetlen túljutnom ezen az érthetetlen akadályon” – mondtam magamban. És a többiek továbbhaladtak. Mindannyiunk sorsát megpecsételik az almafák, egy engesztelhetetlen fa, melyet nem tudunk megkerülni. A szorongás és merevség most felengedett. Folytatom a ház környékének felfedezését késő délután, alkonyatban, mikor a napsugarak kövér, olajos foltokat szórnak a linópadlóra, és a falnak térdelő fénypászma töröttnek mutatja a széklábakat.

– Láttam Florrie-t a veteményeskertben – szólt Susan –, amint jöttünk vissza sétánkból; a kimosott fehérneműt: pizsamákat, alsónadrágokat, jól kicsavargatott hálóingeket pattanásig dagasztotta a szél. És Ernest megcsókolta. A legény durva, zöld kötényt viselt, az ezüstneműeket tisztogatta; és szája szögletét begyűrve, mint valami zsákot, megragadta Florrie-t a pizsamákkal együtt, melyek ott feszültek köztük, a széltől keményen kidagadva. A férfi mint egy bika, úgy rontott neki, a lányt meg ájulás környékezte kínjában, csak kis hajszálerei csíkozták itt-ott pirosra majdnem teljesen elfehéredett arcát. Bár most uzsonnát szolgálnak fel, egy csésze tejet s egy tálcán vajas kenyeret, én egy tátongó nyílást látok magam alatt, s forró gőz sistereg föl; a teáskanna úgy sípol s sziszeg, mint az imént Ernest, s én éppen annyira ki vagyok facsarva és dagadva, mint a pizsamák, még akkor is, mikor fogaim a lágy vajas kenyérbe mélyednek, és szürcsölöm az édes tejet. Nem félek a hőségtől, sem a fagyos téltől. Rhoda tejben ázott kenyérhéjat majszolva álmodozik; Louis a szemben lévő falat figyeli csigazöld szemével; Bernard galacsinokat gyúr kenyérmorzsából, „embereknek” hívja őket. Neville végzett uzsonnájával a maga rendes, határozott módján, összehajtogatja szalvétáját, s az ezüstgyűrűbe húzza. Jinny úgy pörgeti ujjait az asztalterítő fölött, mintha napsugárban táncolnának piruettezve. De én nem félek a hőségtől, sem a fagyos téltől.

– Most – szólt Louis – mindannyian felemelkedünk, mindannyian felállunk. Miss Curry kiteríti a harmóniumon a fekete könyvet. Nehéz könnyeket nem ontanunk, amint énekelünk, amint kérjük Istent, hogy vigyázzon ránk, amíg alszunk, kisgyermekeknek nevezve magunkat. Mikor szomorúak vagyunk, s reszketünk félelmünkben, édes dolog a közös ének, jólesik gyengéden összehajolnunk, én Susanhoz, ő Bernard felé, kezünket imára kulcsolva, sok mindentől rettegve, én a tájszólásomtól, Rhoda a számjegyektől, mégis mindannyian elszánva a hódításra.

– A lépcsőn egyszerre tódulunk fel, mintha pónik volnánk – szólt Bernard – dobogva, dübörögve, csattogva egymás sarkában, hogy sorjában megfürödjünk. Tusakodunk, birkózunk. Le-fel ugrálunk kemény, fehér ágyainkon. Most én következem. Már megyek is a fürdőszobába. Mrs. Constable, dereka körül fürdőlepedővel, fogja citromszínű szivacsát, s jól megáztatja a vízben; a szivacs máris csokoládébarna, csöpög, aztán jó magasra tartja fejem fölött, s én alatta borzongva érzem, hogy Mrs. Constable kinyomja, a szivacsból a vizet. Víz szalad végig gerincem csatornáján. Jó érzések fényes nyilai járnak át. Meleg hús borít. Száraz bőröm megnedvesült, hideg testem átmelegedett; tiszta és ragyogó. A víz végigömlik rajtam, szinte bepólyál, mint egy angolnát. Most meleg törülközőkbe burkolózom, s érdes felületük, amint dörzsölöm velük hátam, felpezsdítik véremet. Gazdag és színes képek, mint tetőkre zúduló zápor rajzanak át agyamon; záporozik a mai nap – az erdők; és Elvedon; Susan és a galambok; Lezúdulva gondolataim falán és összegyűlve, az elmúló nap gazdag és sugárzó. Most lazán megkötöm pizsamám övét, és befekszem a vékony takaró alá, mely a szememre sodródó hullám vízfátylához hasonló, sekély fényen úszik. Azon át hallom távol a messzeségben, alig-alig, teljesen elhalón a rázendítő kórust; kerekek dübörgését, kutyák csaholását; emberek kiáltozását; a kórust, mely rázendít…

– Ahogy összehajtogatom ingem, ruhám – szólt Rhoda –, úgy hessentem el magamtól a reménytelen vágyat, hogy Susan vagy Jinny legyek. De kinyújtom lábujjaimat úgy, hogy elérjem az ágyvég rácsát; a rácsot megérintve, valami szilárd dologgal akarom megnyugtatni magam. Így; most már nem süllyedhetek el, egyáltalán nem hullhatok át a vékony lepedőn. Most kinyújtózom e könnyű matracon, és lebegek. A föld felett vagyok. Többé már nem függőleges helyzetben, hogy célpont lehessek, vagy megsértsenek. Minden lágy, hajlékony. A falak s pohárszékek megfehérednek, kigömbölyítik kiálló, sárga négyzetüket, melyen egy sápadt pohár csillog. Tudatom szabadon kiáradhat. Gondolhatok szilaj hullámokon hajózó armadáimra. Nem kell félnem kemény ütközésektől. Én a fehér sziklák alatt továbbhajózhatok egyedül. Ó, de süllyedek, esem! Ez itt a szekrény sarka, az meg a gyerekszoba tükre. S terjednek, múlnak. Merülök alá, az álom fekete tollai között; erős szárnyai szememre préselődnek. A sötétség birodalmán át zuhanva látom a megnagyobbodott virágágyakat és Mrs. Constable-t; a pampaszfüves rét sarka felől fut felém, hogy jelentse nagynéném érkezését; értem jött, hogy kocsin vigyen haza. Felszállok. Menekülök. Rugós sarkú cipőmben a fák tetején termek. Végül lebukfencezem a hall ajtaja előtt álló kocsiba; ott ül nagynéném, szigorú szeme olyan, mint a csiszolt márvány, sárga tollakkal integet. Ó, felébredni az álomból! Nini, ott a fiókos szekrény. Csak most ez egyszer felmerüljek ezekből a vizekből. De rám telepszenek, széles vállaik közt görgetnek, megforgatnak, fellöknek; elterülök ezek közt a hosszú fénypászmák, hosszú hullámok, végtelen ösvények között, ahol emberek üldöznek engem.

———

A nap magasabbra emelkedett. Kék hullámok, zöld hullámok gyors legyezővé nyíltak a parton, körülfolyták a tengeri krisztustövis hegyét, a fény sekély tócsáit hagyva szanaszét a homokon. Halvány fekete szegély maradt mögöttük. A párásan lágy sziklák megkeményedtek a vörös hasadékok hangsúlyaitól.

Éles árnyékcsíkok estek a fűre, s a levelek szélén és a virágok tetején táncoló harmatcseppek egy még össze nem rakott mozaik szórt szikráivá varázsolták a kertet. A sárga és rózsaszín begyű madarak most együttesen zengtek egy-két dalt, vadul, mint összefogódzott, vidám korcsolyázók, majd hirtelen elhallgattak és szétrebbentek.

A nap szélesebben terítette sugarait a házra. A fény az egyik ablak sarkán valami zöldhöz ért, s csillogó smaragddá változtatta, olyan tiszta zöld üveggé, mint a mag nélküli gyümölcsök belseje. Kimetszette a székek és asztalok éleit, finom aranyszálakat szőtt az asztalterítőkbe. Az erősödő fényben itt is, ott is felpattant egy-egy bimbó, és kibontotta virágait, zöld erezettel, reszketegen, mintha nyílásuk fájdalma ringatná őket, s szólaltatná meg velük elhaló, halk harangocskáikat, amint a törékeny harangnyelvet fehér falukhoz verik. Minden lágyan alaktalanná vált, mintha a porcelán tányérok és acélkések is megolvadtak volna. Közben a megtörő hullámok tompa döngéssel, ahogy a kidöntött szálfák zuhannak, csapódtak a partra.

———

– Most – szólt Bernard – itt az idő. Elérkezett a nap. A kocsi a kapu előtt. Hatalmas utazókofferom George karikalábait még hajlottabb ívbe görbíti. Az elutazás sok szörnyű velejárója, a jótanácsadás, az egymás nyakába borulás a hallban befejeződött. Szívszorító, ünnepélyes búcsúvétel anyámtól, szertartásos kézszorongatás apámmal, most kitartóan integetnem kell, kitartóan integetnem kell, míg be nem fordulok a sarkon. Most ennek a ceremóniának is vége. Hála az égnek, minden, ceremóniának vége. Egyedül vagyok; első ízben megyek iskolába.

Mintha mindenki csak ezért a percért serénykednék, és soha többé, soha többé. Félelmetes e pillanat sürgető kényszere. Mindenki tudja, hogy iskolába megyek, hogy először megyek iskolába. „Ez a fiú először megy iskolába” – mondja a szobalány a lépcső súrolása közben. Nem szabad sírnom. Mindenre közömbösen kell tekintenem. Az állomásépület förtelmes bejárata tárva: „a holdpofájú óra rám mered”. Kifejezéseket és újra csak kifejezéseket kell gyártanom, hogy valami szilárd dolgot iktassak a szobalányok tekintete, az órák tekintete, az arcok tekintete és magam közé, különben sírni fogok. Ott áll Louis, ott áll Neville hosszú felöltőben, kézitáskával a pénztárnál. Fegyelmezettek, de különbözőképpen.

– Itt van Bernard – szólt Louis. – Nyugodt, könnyed. Járás közben himbálja táskáját. Követem, mert ő nem fél. A pénztártól a peronra sodródunk, mint folyóba hullt gallyak és szalmaszálak egy híd pillérei körül. Előttünk a sok lóerős, nyak nélküli, csupa test és csupa comb mozdony, palackzölden, gőzt sisteregve. A kalauz sípol, a zászlócska lebben, s mi már indulunk előre enyhe koccanással, mint egy lavina, erőlködés nélkül, mintegy tehetetlenségi nyomatékunknál fogva. Bernard ráteríti térdére takaróját, s kockáival játszik. Neville olvas. London részeire hull. London duzzad és dagad. Égnek meredő kémények és tornyok. Itt egy fehér templom, ott egy árboc a toronycsúcsok között. Amott egy csatorna. Aztán nyílt térségek, aszfaltozott járdákkal. Milyen különös most, hogy emberek járnak rajtuk. Egy domb vörös tégla házsorokkal. Az egyik hídon valaki most halad át, sarkában kutyájával. Egy vörös hajú gyerek tüzelni kezd egy fácánra. A kékruhás félretaszítja. „Nagybátyám a legjobb céllövő Angliában. Unokabátyám a Vadászkutyák Egyesületének elnöke.” Hetvenkedés kezdődik. S én nem dicsekedhetem, mert apám bankár Brisbane-ben, és ausztráliai kiejtéssel beszélek.

– Ez után a zűrzavar után – szólt Neville –, a csoszogás és zűrzavar után megérkeztünk. Ez a pillanat csakugyan – csakugyan ünnepélyes pillanat. Úgy érkezem, mint egy lord az örökölt palotájába. Ez az alapítónk, illusztris alapítónk; itt áll a belső udvaron, egyik lábát lépésre emelve. Tisztelgek alapítónk előtt. Nemes római atmoszféra lengi körül ezeket a komoly, négyszögletes udvarokat. A fények már kigyúltak a tantermekben. Azok ott valószínűleg a laboratóriumok, ez itt a könyvtár, ahol a latin, nyelv kifejező pontosságát tanulmányozom majd, és elmélyülten hatolok be a páratlan mondatszerkezetekbe, skandálom Vergilius és Lucretius világos és telt hangzású hexametereit; és zengem azzal a szenvedéllyel, mely sosem formátlan, Catullus szerelmeit, széles margójú, negyedrét alakú, nagy könyvekből olvasgatva. Leheveredem majd a mezőn, a kellemesen csiklandó fűben. Leheveredem barátaimmal a fölénk magasuló szilfák alatt.

Nézd csak, az igazgató. Sajnos, mosolyra fakaszt.

Túl kenetes, egészében véve túl fényes és fekete, mint némelyik szobor a nyilvános parkokban. Mellénye bal oldalán, feszes, hordó forma mellénye bal oldalán feszület lóg.

– A jó öreg Crane – szólt Bernard – most feláll, hogy beszédet intézzen hozzánk. Az öreg Crane, az igazgató. Orra olyan, mint hegyfok a lenyugvó nap pírjában, s álla alatt az a kékes forradás olyan, mint erdős szakadék, melyet fölperzselt egy kiránduló, mint erdős szakadék a vonat ablakából. Jobbra-balra ingatja testét, míg zengzetes és nagy szavait intézi hozzánk. Szeretem a zengzetes, nagy szavakat. De ezek szívélyesebbek annál, semhogy igazak legyenek. Ő azonban idővel elhitte, hogy igazak. S mikor elhagyja a termet, meglehetősen nehéz, ingó lépésekkel halad, nagy erővel löki ki maga előtt a lengőajtót, s minden tanár ezenmód távozik utána: nehéz, ingó léptekkel, kivágva a lengőajtót. Ez az első esténk az iskolában, távol nővéreinktől.

– Ez az első estém az iskolában – szólt Susan – távol apámtól, távol otthonomtól. Szemem dagadt, szememet égeti a könny. Nem szeretem a fenyő és linóleum szagát. Nem szeretem a széljárta bokrokat, a tiszta csempéket. Nem szeretem a kedélyes tréfákat s körülöttem mindenki arcán a mázos tekintetet. A gyerekre hagytam mókusom és galambjaim gondját. A konyhaajtó csapódik, s golyó koppan a levelek közt, mikor Percy a varjakra lő. Itt minden hamis, itt minden üres. Rhoda és Jinny, barna szerzsben, távol ülnek tőlem, és figyelik Miss Lambertot, aki Alexandra királyné képe alatt ül, s egy előtte lévő könyvből olvas. Van ott egy kék spirálmintás kézimunka is, valami vénlány hímezte. Ha nem ráncolgatnám ajkaim, ha nem gyűrném csomóba zsebkendőm, sírnom kellene.

– Miss Lambert gyűrűjének bíborfényű csillogása – szólt Rhoda – ide-oda jár az imakönyv fehér lapjának fekete foltjain. Borszínű, szerelmes csillogás. Most, hogy bőröndjeink kinn vannak a hálótermekben, itt ülünk összeterelve a térképek alatt, amelyek az egész világot ábrázolják. A padokban tintatartók. Itt tintával írjuk majd gyakorlatainkat. De itt én nem vagyok senki. Nincs arcom. Ez a nagy társaság, egyformán barna szerzsben, megfosztott igazi énemtől. Mindnyájan érzéketlenek, barátságtalanok vagyunk. Kikeresek egy arcot, egy nyugodt és jelentős arcot, felruházom a teljes és végtelen tudás hatalmával, s úgy viselem öltözékem alatt, mint egy talizmánt, s aztán (ezt ígérem) találok valami kis völgyet egy erdős hegyoldalon, ahol kirakhatom furcsa kincseim gyűjteményét. Ezzel nyugtatom meg magam. Így nem sírok.

Az a fekete, kiálló járomcsontú nő – szólt Jinny – kagylófényű, erezett ruhákat visel esténként. Ez megfelelő nyárára, de télire én vörös szálakkal átszőtt, vékony anyagból készült ruhát szeretnék, mely ragyog a kandalló fényében. Lámpagyújtás után meg felvenném vörös estélyimet, mely vékony lenne, mint a fátyol, és kirajzolná vonalaimat, hullámzanék rajtam, amint piruettezve beperdülnék a terembe. Virág formájú lenne, amint a terem közepén leereszkedném egy aranyozott székbe. Miss Lambert azonban vastag, sötét ruhában van, mely zuhatagszerűen hull alá a hófehér nyakfodortól, amint Alexandra királyné képe alá ül, szorosan rányomva fehér ujját a sorokra. És imádkozunk.

– Most kettesével vonulunk be rendben, szertartásosan a kápolnába – szólt Louis. – Szeretem a homályt, mely ránk borul, ahogy belépünk a szent épületbe. Szeretem a rendezett haladást. Sorokban bevonulunk, leülünk. Levetjük az egymás közt lévő különbségeket, amint elhelyezkedünk. Szeretem, amikor lendületétől enyhén himbálva magát, dr. Crane felmegy a szószékre, és felolvassa a textust a réz sas hátán kiterített Bibliából. Örvendezem; szívem kitárul, megtelik méltósággal. Dr. Crane elcsitítja félénk, szégyenletesen remegő, zaklatott lelkem kavargó, ideges nyugtalanságát – hogy táncoltuk körül a karácsonyfát, és a csomagok átadásakor megfeledkeztek rólam, és hogy mondta az a kövér nő: „Ez a kisfiú nem kapott ajándékot”, és kezembe nyomott egy mutatós nemzeti lobogót a fa tetejéről, és én kétségbeesetten sírtam – hogy eszükbe jussak, hogy megszánjanak. Most tekintélye, mellén hordott keresztje mindent lecsillapított, és újra itt érzem a földet a talpam alatt, gyökereim nőnek, nőnek egyre lefelé, míg körbefonnak valami szilárd pontot a föld közepén. Míg prédikál, visszanyerem énem folytonosságát. Egy alak leszek a menetben, egy küllő a mérhetetlen kerékben, mely fordultában kimerevít engem, itt és most. Sötétben voltam, rejtezőn, de amikor a kerék forog (amint Crane prédikál), félhomályba kerülök, ahol éppen csak észreveszem; de alig-alig a térdelő fiúkat, oszlopokat és a síremlékek bronzlapjait. Nincs durvaság. Nincsenek hirtelen csókok.

– E kegyetlen ember fenyegeti szabadságomat, amikor imádkozik – szólt Neville. – Szavai a képzelet melege nélkül olyan hidegen hullanak fejemre, mintha útburkoló kövek volnának, miközben papi mellényén le-fel himbálózik az aranyozott kereszt. A tekintély szavait azok rontják meg, akik kimondják őket. Csúfolódom ezen a szomorú valláson, kifigurázom ezeket a reszketeg, bánattól sújtott, hullaszerű és megsebzett alakokat, akik fügefáktól árnyalt fehér úton járnak, amerre gyermekek hemperegnek a porban – mezítelen gyermekek, és bortól duzzadó kecskebőrök lógnak a kocsmacégéreken. Húsvétkor apámmal Rómában jártam; és az utcákon végig Krisztus anyjának erre-arra lígő-lógó, reszketeg képmását hordták, meg egy üvegkalitkában magának Krisztusnak meggyötört képmását.

Most oldalt dőlök, mintha combomat vakarnám. Így látni fogom Percivalt. Ott ül kihúzott háttal a kisebbek közt. Egyenes orrán át hevesen lélegzik. Kék és furcsán kifejezéstelen szeme pogány közömbösséggel mered a szemben lévő oszlopra. Csodálatos kurátor lenne. Virgács illenék kezébe, hogy csintalanságukért megfenyítsen kisgyerekeket. A síremlékek bronzlapjának latin mondatai őt juttatják eszembe. Nem lát semmit, nem hall semmit. Távol van mindnyájunktól, egy pogány univerzumban.

De lám.– hátraveti kezét a nyakszirtjére. Ilyen mozdulatok miatt lesz az ember egy életre reménytelenül szerelmes Dalton, Jones, Edgar és Bateman is hátravetik kezüket a nyakszirtjükre. De nekik nem sikerül.

Végül szűnik a dörmögő hang – szólt Bernard. – A szentbeszédnek vége. A szónok porrá zúzta a fehér pillangók táncát az ajtó előtt. Durva, szőrös hangja olyan, mint egy borostás arc. Most úgy botorkál vissza helyére, mint egy részeg tengerész. Ezt a mozgást a többi tanár is megpróbálja utánozni, de szürke nadrágjukban, mivel vékonydongájúak, ösztövérek és rozogák, csak nevetségessé teszik magukat. Nem vetem meg őket. Bohóckodásuk szánalmas szememben. Rögzítem a tényt jegyzetfüzetemben sok másikkal egyetemben, jövendő használatra. Ha nagy leszek, lesz egy vastag jegyzetfüzetem, jó sok oldallal, betűmutatóval ellátva. Beleírom majd a kifejezéseimet. P alá kerül „Pillangó por”. Ha regényemben le akarom írni a napfényt az ablakpárkányon, felütöm a P-t, s megtalálom a pillangó port. Hasznos lesz. A fa „zöld ujjakkal vet árnyékot az ablakra”. De sajnos olyan hamar megszédít valami – egy hajkorona, mely olyan, mint a fonott kalács; Célia elefántcsont táblás imakönyve. Louis óraszám bele tud merülni lankadatlan figyelemmel a természet szemléletébe. Én hamar belefáradok, hacsak nem beszélnek hozzám. „Lelkem tava, ha evezők nem szántják, csendesen süllyed és emelkedik, s tüstént kényelmes szundikálásba süllyed” Ez hasznos lesz.

– S most ebből a hűvös templomból a sárga játéktérre tartunk – szólt Louis. – És mivel ma félig ünnep van (a herceg születésnapja), a magasra nőtt fűben heveredünk le, míg a többiek kriketteznek. Ha én „ők” lehetnék, ezt választanám; felcsatolnám lábszárvédőimet, és a játékosok élén vágnék át nagy léptekkel a pályán. De lám, mindenki Percivalt követi. Neki súlya van. Kissé nehézkesen halad a nagy szilfákig, a fűvel buján benőtt réten lefelé. Nagyszerűsége egy középkori hadvezéré. Nyomában a fűtengeren fénysáv húzódik. Mi, hűséges szolgát, pusztulásra elszánt serege, mögötte sorakozunk, mert bizonyára síkraszáll valami vesztett ügyért, és meghal a csatában. Szívem megkeményszik, s kétfelől szabdal engem, mint kétélű penge: hogy imádom nagyszerűségéért és megvetem pongyola kiejtéséért – én, aki sokkal különb vagyok nála – és féltékeny vagyok.

És most – szól Neville –, Bernard kezdjen hozzá. Merüljön el történeteibe, meséljen nekünk, míg mi heverészünk. Írja le összefüggésben, amit mindnyájan láttunk, hallottunk. Bernard szerint mindig mindenütt van történet. Én történet vagyok. Louis történet. Aztán van történeté a suszterinasnak, a félszemű embernek, a halaskofának. Ő csak meséljen, míg én hanyatt fekve nézem a zizegő fűből a dongalábú alakokat, a lábszárvédős játékosokat. Úgy tűnik, hogy az egész világ hullámzik, hajladozik – a fák a földön, a felhők az égen. A fákon át felnézek az égre: olyan, mintha a mérkőzést ott fenn játszanák. Hallom elhalón az omlatag, fehér felhők közt a kiáltást: „Rajta”, hallom a másikat: „Mennyi?” A felhők elvesztik fehér gomolyaikat, amint a szél összeborzolja őket. Ha ez a kék megmaradna örökre; ha ez a nyiladék itt maradna fölöttem örökre; ha ez a pillanat megállna örökre –

Bernard azonban folytatja elbeszélését. Bugyognak fel – a képek. „Mint egy teve”, „egy keselyű”. A teve keselyű, a keselyű teve; mert Bernard lógó zsinór, laza, de elragadó. Igen, mert mikor beszél, bohókás hasonlataira felderülünk. Az ember is úgy lebeg, mint felbuggyanó képbuborékai; az ember felszabadul; megmenekültem, ezt érezzük. Még a dundi kisfiúk is (Dalton, Larpent és Baker) ugyanezt a felszabadultságot, megkönnyebbülést érzik. Jobban szeretik a krikettnél. Feltörésük közben kapják el a kifejezéseket. Hagyják, hogy a selymes fűszálak csiklandozzák orrukat. S aztán mindannyian érezzük, hogy Percival méltóságteljesen köztünk pihen. Érdekes hahotája szentesíti nevetésünket. Most azonban átfordult a másik oldalára a magas fűben. Egy fűszálat rágcsál fogai közt, azt hiszem. Unatkozik: én is. Bernard azonnal észreveszi, hogy unatkozunk. Felfedezek szavaiban bizonyos erőltetettséget, különcködést, mintha mondaná: „Látjátok!”, de Percival azt mondja: „Nem.” Mert mindig ő az első, aki észreveszi, ha valaki nem őszinte; ilyenkor durva a végletekig. A mondat erőtlenül abbamarad. Igen, eljött a szörnyű pillanat, mikor Bernardot cserbenhagyja ereje, nincs tovább semmi kép, semmi összefüggés; egy kis darab spárgát pödörget, hajtogat ujjai közt, és elhallgat olyan szájmozdulatok közben, mintha mindjárt könnyekre fakadna. Az élet kínjai és pusztításai közé tartozik hát ez is – barátaink nem tudják befejezni történeteiket.

– Most hadd próbáljam meg – szólt Louis –, mielőtt fölkelünk, mielőtt uzsonnáznánk, rögzíteni a pillanatot, mint legfőbb törekvésünk egyik megnyilvánulását. Ennek fenn kell maradnia. Most elválunk; vagy teázni, vagy labdázni megyünk; én Mr. Bakerhez megyek, hogy megmutassam neki tanulmányomat. Ez a pillanat meg fog maradni. Valamilyen hirtelen érzékelés egybefogja viszálytól, gyűlölettől zilált lelkemet (megvetem a képzelet barbárait – gyűlölöm Percival erejét). A fákat, a felhőket hívom tanújául énem egyesülésének. Én, Louis, aki az elkövetkező hetven évben itt járok majd a földön, gyűlöletből, viszályból teljessé születtem. Itt ülünk együtt, körben, ezen a gyepen valami belső kényszer félelmes erejétől lenyűgözve. A fák bólogatnak, a felhők szállnak. Közeledik az idő, amikor osztozkodnunk kell ezekben a monológokban. Nem lesz mindig olyan a hangunk, mint a megütött gongé, ha ilyen vagy olyan benyomás ér bennünket. Most, míg gyermekek vagyunk, életünk csupa gongütés; lárma és hetvenkedés; a kétségbeesés jajszavai; nyakszirtre tapadó kéz a kertben.

Most a fű, a fák, a kósza szél, mely üres térközöket vág a kékségben, hogy újra ‘telefújja, a kósza szél, mely megrázza a leveleket, hogy újra helyükre térjenek, s itt a pázsit e darabja, melyet körbeülünk, térdünket karunkkal átkulcsolva, valami más rendre intenek, mely jobb, mely örökkévaló értelmet jelent. Látom ezt egy másodpercre, s az éjszaka megpróbálom szavakba foglalni, acélgyűrűvé kovácsolni, bár Percival megsemmisíti, amikor vaktában felkerekedik, letiporva útjában a füvet, háta mögött engedelmes gyerekhadával. Mégis Percivalra van szükségem; mert Percival a költészet ihletője.

– Hány hónapja, hány éve már, hogy járom ezeket a lépcsőket – szólt Susan –, szomorú téli napokon, fagyos tavaszi reggeleken? Most van a nyár közepe. Fölmegyünk átöltözni fehérbe a teniszhez – Jinny meg én elől, mögöttünk Rhoda. Közben számolok minden lépcsőt, mert hát ez is valami. Minden este leszakítom az elmúlt napot a naptárból, és kemény csomóvá gyűröm. Bosszúból, csinálom ezt, amíg Betty és Clara térdepelnek; Én nem imádkozom. Így veszek elégtételt magamnak a napon. A képmásán töltöm ki bosszúmat: Halott vagy, mondom, tanítási nap, gyűlöletes nap. Minden júniusi napot – ma van huszonötödike – fényessé és rendezetté tettek a gongütésekkel, leckékkel, rendelkezésekkel, hogy mosakodjunk, átöltözzünk, dolgozzunk, együnk. Meghallgatjuk a Kínából érkezett misszionáriusokat. Óvatosan hajtunk az aszfaltozott gyalogjárók mentén, mikor hangversenyre megyünk. Elvisznek bennünket tárlatokra és filmelőadásokra.

Otthon a réteken hullámzik a lucerna. Apám, dohányozva, a kerítésnek támaszkodik. A házban becsukódik egy ajtó, majd egy másik, amint a nyári szél be-becsap az üres folyosókra. Lehet, hogy egy-egy régi kép meg is mozdul a falon. A vázában egy virágról lehull egy szirom. A szekerek szénabóbitákkal szórják tele a sövényt. Mindezt látom, és mindig is fogom látni, valahányszor elmegyek a lépcsőfordulóban a tükör előtt Jinnyvel meg Rhodával, aki mindig lemarad mögöttünk. Jinny táncra perdül. Ő mindig táncol a hallban az ízléstelen, mintás csempéken; a játéktéren cigánykereket hány; szakít valamilyen virágot, ami pedig tilos, a hajába tűzi a füle mögött; és akkor Miss Perry fekete szemében felizzik a rajongás, nem irántam, Jinny iránt. Miss Perry szereti Jinnyt. Én is tudtam volna őt szeretni, de most senkit sem szeretek, csak apámat, galambjaimat meg otthon a kalitkába zárt mókust, melyet a gyerek gondjaira bíztam.

– Nem szeretem a lépcsőházi kistükröt – szólt Jinny. – Csak a fejünket mutatja; lefejez bennünket. És az ajkam nagyon széles, szemeim túl közel vannak egymáshoz; ínyem nagyon kilátszik, mikor nevetek. Susan feje, fájdalmas tekintetével, fűzöld szemével, amit, Bernard szerint, költők imádnak majd, mert mindig közelre, a foltozandó fehérneműre tekint, különb az enyémnél; még Rhoda üres, ábrándos arca is teljes, mint azok a fehér

virágszirmok, melyeket a táljában úsztatott. Így hát meg szoktam előzni őket a lépcsőn, s a másik fordulóban, ahol a nagy tükör áll, tetőtől talpig megnézem magam. Most egyben látom fejem a testemmel; egyben a fejem a testemmel még ebben a szerzsruhában is. Lám, amikor megmozdítom a fejem, teljes egészében hullámzik nyúlánk testem; még vékony lábam is úgy hajladozik, mint szélben a fűszál. Susan komoly arca és Rhoda bizonytalansága között csapongok; úgy villódzom, mint lángok a föld kérgének töréseiben; mozgok, táncolok; soha nem hagyom abba a mozgást, a táncot. Úgy mozgok, ahogy a levél mozgott a sövényen, amely gyerekkoromban megijesztett. Úgy táncolok e sárga szegélyes, csíkos, személytelen, mogorva falakon, mint kandalló lángja a teáskannákon. Még a nők hideg szemétől is tüzet fogok. Mikor olvasok, bíbor keretben látom a szöveg fekete széleit. Nem tudom követni a szavak árnyalatait. Nem tudom követni a gondolatot a jelenből a múltba. Nem állok könnyes szemmel, mint Susan, az otthonra emlékezve; és nem heverek, mint Rhoda, aléltan a páfrányok közt, zölddel összepecsételve rózsaszín szövetruháját, míg a tenger és a sziklák alatt virágzó növényekről álmodozik, melyek közt lassan húznak el a halak. Én nem álmodozom.

Most aztán siessünk. Szeretném elsőnek vetni le ezt a vastag szövetruhát. Itt a tiszta fehér harisnyám. Itt az új cipőm. Átkötöm hajam egy fehér szalaggal úgy, hogy amikor futkosok a pályán, azonnal kilobogjon, de pontosan a helyén, a nyakam körül kígyózva. Egy hajszálam se lehet rendetlen.

– Ez az én arcom a tükörben – szólt Rhoda – Susan válla mögött, ez az arc az én arcom. De leguggolok Susan mögött, hogy elrejtsem, mert én nem vagyok itt, nekem nincs arcom. Másoknak igen; Susannak és Jinnynek van arca; ők itt vannak. Az ő világuk valóságos világ. Amit felemelnek, súlya van, nehéz. Azt mondják: igen; azt mondják: nem; bár én ügyeskedem, rejtőzni szeretnék, egy másodperc alatt átlátnak rajtam. Ha egy cseléddel találkoznak, az nem nevet rajtuk. De rajtam igen. Ők tudják, mit kell mondani, ha beszélgetnek valakivel. Ők igazán nevetnek, igazán bosszankodnak; nekem először figyelnem kell, hogy mit tettek mások, hogy én is ugyanazt tegyem. Jinny most is milyen rendkívüli biztonsággal húzza fel harisnyáját, egyszerűen csak egy teniszpartihoz. Csodálom érte. Susan viselkedését azonban jobban szeretem, mert határozottabb, és kevésbé törődik az előkelősködéssel, mint Jinny. Mind a ketten megvetnek engem, hogy utánozom őket; Susan olykor mégis tanítgat, hogyan kössek meg egy csokrot, míg Jinny magának tartja meg tudományát. Vannak barátaik, akik mellé leülhetnek. Vannak saját ügyeik, melyekről a sarokban fecseghetnek. Én azonban csak nevekhez és arcokhoz kötődöm; és úgy halmozom őket, mint szerencsétlenségek ellen az amuletteket. Míg átmegyek a hallon, kiválasztok magamnak egy ismeretlen arcot, és alig tudom meginni a teámat, ha ez az ismeretlen ül velem szemben. Fulladozom. Meghatottságom feszültsége hintáztat jobbra-balra. Képzeletemben ezek a név nélküli, szeplőtlen alakok bokrok mögül leselkednek rám. Magasra szököm, hogy kicsikarjam csodálatukat. Éjjel, az ágyban, elnyerem teljes ámulatukat. Gyakran halok meg nyílvesszőktől átütött testtel, hogy könnyeiket elnyerhessem. Ha azt mondanák, vagy látnám a bőröndjeikre ragasztott címkékről, hogy múlt vakációjukat Scarborough-ban töltötték, az egész város aranyban ragyogna előttem, a gyalogjárók fényben fürödnének. Ezért nem szeretem a tükröket, melyek igazi arcomat mutatják. Egyedül gyakran zuhanok a semmibe. Lopva kell húznom a lábamat, hogy a világ széléről a semmibe ne zuhanjak. Kemény ajtóba kell ütnöm a kezem, hogy testembe visszatérjek.

– Későn jöttünk – szólt Susan. – Most várnunk kell, míg a játékban ránk kerül a sor. Letelepszünk itt a magas fűben, s úgy teszünk, mintha figyelnénk Jinnyt, Clarát, Bettyt és Mavist. De nem figyeljük őket. Nem szeretek másokat figyelni, mikor játszanak. Képeket gyártok azokról a dolgokról, amelyeket a legjobban gyűlölök, s el fogom temetni őket. Ez a fényes kavics Madame Carlo, őt mélyre temetem mézesmázos, hízelgő modora miatt, meg a fél shilling miatt is, melyet azért adott, hogy nyújtva tartsam ujjpereceim skálázás közben. Eltemettem a fél shillingjét. Szeretném eltemetni az egész iskolát; a tornacsarnokot, az osztálytermet, az ebédlőt, ahonnan mindig árad az ételszag, meg a kápolnát. Szeretném eltemetni a vörösesbarna csempéket meg a jótékonykodó, iskolaalapító öregurak olajportréit. Van néhány fa, melyet szeretek; a cseresznyefát a kérgére tapadó gyantacsomókkal s a kilátást a padlásszoba ablakából a távoli dombok felé. Ha ezek nem volnának, szeretnék itt mindent eltemetni, ahogyan ezekkel a csúnya kövekkel teszem, melyek mindig itt hányódnak a parton, melyet a sós vizű tenger mos a mólók körül, a kirándulók talpa alatt. Otthon mérföldnyi a hullámok hosszúsága. Téli éjszakákon halljuk morajlásukat. Tavaly karácsonykor bennük veszett egy ember, aki magánosan szekerezett a parton.

– Amikor Miss Lambert megjelenik a lelkésszel beszélgetve – szólt Rhoda –, a többiek nevetnek, és utánozzák a púpját a háta mögött; mégis minden megváltozik, tündöklővé válik. Jinny is magasabbra ugrik, amikor Miss Lambert megjelenik. Tegyük fel, Miss Lambert látta azt a százszorszépet, s a virág meg fog változni. Bárhova megy, megváltoznak a dolgok, ha rájuk néz; s vajon nem maradnak-e mégis ugyanazok, amikor eltávozik? Miss Lambert a kiskapun bement a lelkésszel a maga külön kis kertjébe; s amikor a tóhoz ér, Miss Lambert látni fog egy levelibékát, amely megváltozik. Minden ünnepélyes, minden halvány, ahol ő áll, mint valami szobor a ligeti fák közt. Leengedi bojtos selyemköpenyét, és csak gyűrűje bíbor drágaköve tüzel. Ilyen misztérium veszi körül azokat, akik elhagynak bennünket. Mikor elhagynak bennünket, társuk vagyok a tóig, és méltóságteljesek lesznek a szememben. Miss Lambert megjelenésével megváltoztatja a százszorszépet, és minden tűzcsíkokba olvad, mikor a húst szeleteli. A tárgyak hónapról hónapra veszítenek keménységükből; még testem is átengedi most a fényt; hátgerincem meglágyul, mint a viasz a gyertyaláng közelében. Álmodom; álmodom.

– Megnyertem a játszmát – szólt Jinny. – Most ti következtek. Nekem le kell ülnöm, és ki kell fújnom magam. A futás és a győzelem kifullasztott. Mintha minden felhígult volna bennem a futkosás és a győzelem közben. A vérem minden bizonnyal ragyogó piros, föl van korbácsolva, és verdesi bordáimat. Talpam úgy bizsereg, mintha villamos áram vezetékei érintkeznének lábamban. Nagyon tisztán látok minden fűszálat. De szemem mögött úgy dobol egy ér a homlokomban, hogy minden táncol – a háló, a fű; arcotok oly kerengve repdes, mint a pillangók; a fák meg mintha le-föl ugrálnának. Nincs semmi állandó, semmi végleges ebben az univerzumban. Minden hullámzik, táncot jár. Minden csak gyorsaság, győzelem. Csak amikor leheveredtem egyedül a kemény földre, hogy figyeljem játszmátokat, kezdem érezni a vágyat, hogy valaki kiválasszon, hogy szólítson és hívjon egyvalaki, aki értem jött, akit magamhoz vonzok, aki nem tud tőlem szabadulni, hanem követ aranyozott székemig, ahol fodrokban terül szét körülöttem a ruhám, mint egy nagy virág, amikor leülök. S visszahúzódunk egy alkóvba, kiülünk magunkban az erkélyre, és beszélgetünk.

A dagály végre visszahúzódik. A fák újra a földön; a vad hullámok, melyek bordáim verdesik, lágyabban rengenek, és szívem is horgonyt vet, mint vitorlás, amelynek vitorlái lassan lesiklanak a fehér fedélzetre. A játéknak vége. Most mennünk kell uzsonnázni.

– A hetvenkedő gyerekek – szólt Louis – nagy csapatban elvonultak hát krikettezni. Elhajtattak a Nagy nyitott kocsin, kórusban énekeltek. A sarkon a babérbokroknál egyszerre fordítják vissza a fejüket. Most dicsekszenek. Larpent bátyja Oxford csapatában futballozott, Smith apja egy századra szabta meg a Lordok Házának munkarendjét. Archie és Hugh; Parker és Dalton; Larpent és Smith; aztán újra Archie és Hugh; Parker és Dalton; Larpent és Smith – ismétlődnek a nevek, mindig ugyanazok a nevek. Ők az önkéntesek, a krikettbajnokok, a Természetrajzi Társaság vezetői. Mindig négyesével járnak, csoportosan, jelvényes sapkában; parancsnokuk mellett elhaladva egyszerre tisztelegnek. Mily fenséges köztük a rend, mily példamutató az engedelmesség! Ha olyan tudnék lenni, mint ők, ha velük tarthatnék, minden tudásom feláldoznám. Viszont nem törődnek a vergődő, tépett szárnyú pillangókkal; vérrel szennyezett zsebkendőiket a sarokba dobálják. Kisgyermekeket ríkatnak meg sötét átjárókban. Nagy, vörös fülük kiáll a sapkájuk alól. Mégis ilyenek szeretnénk lenni Neville meg én. Irigykedve figyelem járásukat. Elragadtatással lesem a függöny mögül mozdulataik egyöntetűségét. Ha lábamba az ő lábuk ereje költözne, hogy futnék! Ha velük lehetnék, ha együtt győzhetnénk mérkőzéseken és nagy evezősversenyeken, s egész nap vágtáznánk, hogy harsognám a dalokat éjjelente! Milyen áradatban törnének fel torkomból a szavak!

– Percival hát elment – mondta Neville. – Csak a mérkőzésre gondol. Soha nem integet, mikor a nyitott kocsi befordul velük a sarkon, a babérbokrok mellett. Megvet engem, mert gyenge vagyok a játékhoz (bár mindig kedves e gyengeséghez). Megvet engem, mert nem érdekel győzelmük vagy vereségük, csak az, hogy őt érdekli. Elfogadja hűségemet; méltányolja félénk és minden bizonnyal szolgalelkű hódolatomat, mely szellemi képességei iránti megvetéssel elegyedik. Mert olvasni nem tud. Mégis, amikor a puha fűre heveredve Shakespeare-t vagy Catullust böngészem, jobban érti, mint Louis. Nem a szavakat – de ugyan mik a szavak? Értek már valamit a verseléshez, még utánozni is tudnám Pope-ot, Drydent, talán Shakespeare-t is. De képtelen vagyok a napos pályán szinte reggeltől estig figyelni a labda útját, testemmel is érezni röptét és csak arra gondolni. Egész életemben a szavak felszínéhez tapadok. Mégsem tudnék vele élni s elviselni szellemtelen megjegyzéseit. Eldurvul, és horkolni fog. Meg fog nősülni, és a reggelizőasztal mellett a gyengédség jeleivel is jeleskedik. De most fiatal. Egyetlen szál cérna, egyetlen papírlap sincs még közte és a nap között, közte és az eső között, közte és a hold között, amint meztelenül, ziláltan és forrón ott fekszik az ágyán. Most, amint az országúton hajtanak nyitott kocsijukon, arca vörös és sárga foltos. Neki fog vetkőzni a játéknak, és szétterpesztett lábakkal, rutinos kézügyességgel védi kapuját. Majd még imádkozik is: „Uram, add, hogy győzzünk.” Egyetlen dologra gondol csak, arra, hogy győzniük kell.

———

Hogyan mehetnék velük krikettezni? Csak Bernard mehetett volna velük, de Bernard elkésett. Mindig elkésik. Javíthatatlan egykedvűsége akadályozza. Abbahagyja a mosakodást, s tűnődni kezd: „Van egy légy a pókhálóban. Kiszabadítsam, vagy hagyjam, hogy megegye a pók?” Számtalan gátlás árnyékozza, különben menne a többiekkel krikettezni, s leheveredne a fűbe, nézné az eget, s csak akkor kelne fel, ha már elütötték a labdái. De társai megbocsátanak neki a történeteiért, amelyeket mesélni szokott.

– Már oda vannak – szólt Bernard –, én meg lekéstem róla, hogy velük tarthassak. E semmirekellő kis szörnyetegek, akik egyben oly gyönyörűek is, akiket te, Louis meg Neville is annyira irigyeltek, elmentek már, egyetlen közös irányba tekintve valamennyien. Ami engem illet, érzéketlen vagyok ilyen finom árnyalatok iránt. Ujjaim úgy futnak át a billentyűkön, hogy nem tudom, melyik fekete, melyik fehér. Archie-nak könnyen megy száz, nekem, ha szerencsém van, tizenöt. Mi különbség van kettőnk között? Várj csak, Neville; hadd mondom el. A látomások úgy pezsegnek, mint ezüstös buborékok a forró vízzel telt fazék fenekéről: kép kép után. Én nem tudok úgy könyv mellé ülni, azzal a rendületlen szívóssággal, mint Louis. Nekem ki kell nyitnom ezt a kis csapóajtót, melyen át utat engedek ezeknek az összeforrt szólamoknak, melyekbe minden eseményt belefoglalok, úgyhogy valami vándorfonál ismerhető föl bennük, mely az egyik dolgot a másikkal összeköti. Elmesélem nektek az igazgató történetét.

Amikor dr. Crane az áhítat után ingó lépteivel kifelé indul az ajtón, látszik mozdulatain mérhetetlen felsőbbségérzetének biztos tudata; és valóban, Neville, nem tagadhatjuk, hogy távozása nemcsak megnyugvást, hanem egyfajta megkönnyebbülést is jelent számunkra, olyat, mint egy fájós fog kihúzása. De kövessük tovább: átbotladozik a lengőajtón lakosztálya felé. Képzeljük el emeleti különszobájában vetkőzés közben. Kikapcsolja zoknitartóit. (Legyünk közönségesek, legyünk indiszkrétek.) Aztán jellemző mozdulattal (nehéz elkerülni ezeket a kész frázisokat, melyek az ő esetében némiképp helyénvalók) kiveszi nadrágja zsebéből aprópénzét, és lerakja asztalára. Karját a szék karfáján nyugtatva, arra gondol (ez az igazi magánélete, itt kell megpróbálni rajtakapni), átlépje-e a hálószobájába vezető rózsaszín hidat vagy ne. A két szobát a Mrs. Crane ágyfejénél égő lámpa rózsás fénye hídként köti össze. Az asszony valami francia emlékiratot olvas ágyában. Olykor sóhajt egyet, és fájdalmas, lemondó mozdulattal simítja végig homlokát. „Ez minden?” – kérdezi, összehasonlítva magát valamelyik francia hercegnővel. Igen, gondolja az igazgató; két év múlva nyugalomba vonulok. Tiszafa sövényeket nyirok vidéki kertemben, az ország nyugati részén. Lehettem volna admirális vagy bíró; nem iskolaigazgató. Milyen erők vonzottak mégis erre a pályára? – kérdezi a gázkandalló tüzébe meredve, a szokásosnál jobban felhúzva vállait (ne feledjük, ingujjban van). Milyen hatalmas erők? – gondolja, miközben fennkölt mondatai sodrába kerülve, kitekint az ablakon. Az éjszaka viharos. A földet súrolva hajladoznak a gesztenyefák ágai. Ki-kicsillannak köztük a csillagok. A jónak és rossznak milyen hatalmas erői vonzottak erre a pályára? – kérdezi, és szomorúan veszi észre, hogy székének lába egy kis lyukat koptatott a bíborvörös szőnyeg bolyhos felületén. Így ül ott, lerántva válláról nadrágtartóját. De nehezek ám az emberek magánéletét fürkésző történetek! Ezt sem tudom tovább folytatni. Egy kis darab spárgát pödörgetek; néhány pénzdarabot forgatok nadrágzsebemben.

– Bernard történetei mulattatnak az elején – szólt Neville. – De amikor lehetetlen módon végükre ér, s szájtátva megáll, egy darab spárgát sodorgatva, nagyon érzem, mennyire magányos vagyok. Mindenkit elmosódó körvonalakkal lát. Ezért nem tudok Percivalról beszélgetni vele. Ezért vagyok képtelen feltárni valószínűtlen és heves szenvedélyemet rokonszenvező megértésének. Pedig ez is „történet” lenne. Szükségem van valakire, akinek szelleme olyan, mint a tőkére sújtó bárd, akinek az abszurditások netovábbja is fenséges, egy pár cipőfűző is imádandó. Kinek fedhetném fel szenvedélyem követeléseit? Louis túl hideg, túl egyetemes. Nincs senki – itt, e szürke csúcsívek, turbékoló galambok, vidám játékok, hagyomány és vetélkedés között minden olyan tökéletesen meg van szervezve, hogy kiküszöbölje a magány érzetét. Séta közben mégis megrettent egy-egy váratlanul feltörő balsejtelem: mi fog történni? Tegnap, amint elhaladtam a magánkertbe vezető, nyitott ajtó előtt, láttam Fenwicket felemelt ütőjével. A teáskanna gőze felcsapott a gyepszőnyeg közepén. Körben kék virágágyak. Akkor hirtelen érthetetlen, misztikus érzés szállott meg, az elragadtatásé, a teljességé, mely diadalmaskodott a káoszon. Senki sem látta határozott és elszánt alakom, amint a nyitott ajtó mellett álltam. Senki sem sejtette, mekkora szükségem van rá, hogy felajánljam létem egy istennek, hogy elvesszek, hogy eltűnjek. Fenwick ütője lecsapott. A látomás megtört.

Keressek egy fát? Elhagyjam ezeket a tantermeket és könyvtárakat meg az elsárgult, széles oldalakat, amelyekről Catullust olvastam, az erdőkért és mezőkért? Sétálgassak bükkök alatt, vagy kószáljak a folyóparton, ahol a fák úgy borulnak össze, mint szerelmesek olcsó akvarelleken? De a természet túl buja, túl egysíkú. Csak fenséget és határtalanságot ismer, vizet meg leveleket. És én kívánni kezdem a tűz fényét, a csendes titkot, az emberi testet.

– És én kívánom – szólt Louis –, hogy jönne már az éjszaka. Amint itt állok, Mr. Wickham erezett tölgyajtaján tartva kezem, Richelieu vagy Saint-Simon herceg barátjának képzelem magam, aki magának a királynak nyújtja oda a tubákosszelencét, hiszen ez a kitüntető kiváltságom. Szellemes megjegyzéseim „futótűzként terjednek az udvarban”. Csodálatuk jeléül hercegnők tépik ki smaragdjaikat fülönfüggőikből – de ezek a szellemi rakéták a sötétben röppennek fel legfényesebben, éjszaka, hálófülkém magányában. Ujjaimmal Mr. Wickham erezett tölgyfa ajtaján, most még csak gyermek vagyok, akinek kiejtésén érzik, hogy a gyarmatokról való. A nap tele bukásokkal s diadalokkal, melyeket elrejtek félelmemben, hogy kinevetnek. Az iskolában a legjobb tanuló vagyok. Mikor azonban sötétedik, levetem magamról ezt az utálatos testet – nagy orrom, keskeny ajkam, gyarmati kiejtésem –, s az űrbe költözöm. Akkor Vergilius és Platón társa lehetek. A legnagyobb francia dinasztiák egyikének utolsó sarja. De egyike vagyok azoknak is, akik magukra kényszerítik, hogy elhagyják ezeket a viharos, holdsugaras tájakat, ezeket az éjféli bolyongásokat, és szembenézzenek az erezett tölgyfa ajtókkal. Elérem majd életem során – adja az ég, hogy ne nagyon sokára – a hatalmas összebékítést ebben az ellentétességben, mely most oly iszonyúan nyilvánvaló. Szenvedésemből fogom megteremteni. Kopogok. Belépek.

———

Már május és június összes lapjait letéptem – szólt Susan –, és húsz napot júliusból is. Leszaggattam és úgy gyűrtem őket össze, hogy többé nem léteznek, csak nyomasztó súlyként, bennem. Nyomorúságos napok voltak, sérült szárnyú, repülni képtelen éjjeli lepkék. Csak nyolc nap van hátra. Nyolc nap múlva kiszállok a vonatból, s megállok a peronon hat óra huszonötkor. Ettől a perctől kezdve kivirágzik szabadságom, és mindazok a megkötöttségek, melyek megtörnek és összegyűrnek – órák, rend, fegyelem és időpontra rendelt érkezések –, egyszerre fölbomlanak. Itt lesz rövidesen az a nap, amikor kinyitom a vasúti kocsi ajtaját, s megláthatom apámat lábszárvédősen, öreg kalapjában. Remegni fogok. Könnyekben török ki. Másnap már hajnalban kelek, a konyhaajtón távozom, és bolyongok a lápon. Fantomlovasok hatalmas paripái robognak mögöttem, s hirtelen megállnak. Elnézem a fecskéket, amint elhúznak a gyep fölött. Ledűlök a folyóparton, s figyelem a halakat, amint ki-be ugrálnak a vízben, a nádasban. Tenyeremen a fenyők tűleveleinek lenyomata. Ott kibontom magam, és kiemelek valamit, amit itt készítettem, valami kemény dolgot. Mert valami nőttön-nőtt itt bennem, teleken, nyarakon át, a lépcsőkön, a hálószobákban. Nem akarom, mint Jinny, hogy csodáljanak. Nem akarom, hogy az emberek kíváncsian nézzenek rám, ha belépek valahova. Csak adni akarok és elfogadni; magányos csöndet, melyben kiteríthetem kincseimet.

Aztán diófalevelek összehajló mennyezete alatt kígyózó ösvényeken át mennék haza. Találkozom majd egy rőzsével megrakott babakocsit toló öregasszonnyal meg a pásztorral. De nem szólunk egymáshoz. A konyhakerten át lépdelek a harmat cseppjeiben fürdő káposztatövek felperdült levelei között; látom a házat vakon, elfüggönyözött ablakaival a kertben. Fölmegyek szobámba, s szemügyre veszem a szekrényembe gondosan elzárt holmijaimat – a kagylókat, a tojásokat, a ritka növényeket. Megetetem galambjaimat és mókusomat. Lemegyek a kutyaházhoz, hogy megfésüljem spanielem. Így lassanként megszabadulok a kemény dologtól, mely szívemet nyomta. De itt örökösen a csengők szólnak, talpak csoszognak.

– Én nem szeretem a sötétséget, az alvást, az éjszakát – szólt Jinny –, és nem szeretem ágyban fekve várni, hogy jöjjön a reggel. Úgy volna jó, ha a teljes hét egy osztatlan napból állna. Korán ébredek, a madarak ébresztenek, fekszem és figyelem, mikor fénylenek föl a rézfogantyúk a szekrényen; aztán a mosdó meg a törülközőtartó. Amikor minden tárgy felfénylik a hálószobában, a szívem gyorsabban kezd verni. Érzem, hogy feszül a testem, s érzem, hogyan lesz rózsaszín, sárga, barna. Kezemmel végigsimítom a testem s combjaim. Érzem hajlatait, törékenységét. Örömmel hallom a gong kongását a szobákon át, megkezdődik a nyüzsgés – itt egy puffanás, ott egy koppanás. Ajtók csapódnak, víz sistereg. Itt az új nap, itt az új nap, kiáltok, amint padlót ér a lábam. Lehet, hogy sebzett nap lesz, tökéletlen nap. Gyakran kapok fenyítést, gyakran büntetnek lustaságomért, vagy mert nevetek; de éppen mikor Miss Matthews kelekótya gondatlanságomat szidja, megpillantok valami mozgó dolgot – napsugarat talán egy képen, talán a fűnyírót húzó szamarat a gyepen, vagy egy szárnyat a babérlevelek között; és így soha nem vagyok kedvetlen. Soha nem tudom megállni, hogy ne csináljak egy piruettet Miss Matthews háta mögött imádkozás közben.

Nemsokára végleg elbúcsúzunk az iskolától, és végre viselhetünk hosszú szoknyát. Én nyakláncokat és ujjatlan, fehér estélyi ruhát is akarok, ragyogó termekben, összejöveteleken. Valakinek majd megtetszem, és olyanokat mond nekem, csak nekem, amiket más még nem hallott tőle. Jobban fog szeretni, mint Susant vagy Rhodát szeretik. Talál majd bennem valami vonzót, valami különöset. De én nem akarok csak egy személyhez tartozni. Nem akarok lekötötten, bilincsekben élni. Remegek, reszketek, mint a sövény bokrain a levél, lábaim lóbálva az ágy szélén minden rám virradó reggel. Még van ötven, még van hatvan évem. Még nem törtem föl a kincsesházat. Ez csak a kezdet.

– Még órák, hosszú órák – szólt Rhoda –, amíg elolthatom a lámpát, és lebeghetek újra ágyamban a világ fölött, amíg a napot hagyhatom végre lecseppenni, amíg hagyhatom újranövekedni a fát, mely zöld sátorként ring fejem fölött. Itt nem hagyhatom növekedni. Valaki rásújt. Kérdeznek, félbeszakítanak, ledöntik.

Most megyek a fürdőszobába, levetem cipőm, és megmosakszom; de amint mosakszom, amint fejem a mosdó fölé tartom, az orosz cárnő fátyla omlik vállamra. A cári korona gyémántjai tüzelnek homlokomon. Hallom az ellenséges tömeg kiáltozását, amint az erkélyre lépek. Kezet törlök vidáman; az a lány, akinek elfelejtettem a nevét, ne is gyaníthassa, hogy öklömet rázom a felbőszült csőcselékre. „A cárnőtök vagyok, emberek.” Magatartásom kihívó. Rettenthetetlen vagyok. Győztem.

De ez csak testetlen álom. Papundekli fa. Miss Lambert megsemmisíti. Már puszta látása is, ahogy elhalad a folyosón, atomjaira zúzza. Ez a cárnő-álom nem szilárd, nem elégít ki. Eltűnik, és én itt maradok, vacogva a folyosón. A dolgokat szürkébbeknek látom. A könyvtárba megyek, hogy kivegyek egy könyvet, s olvassak, szemlélődjem; újra csak olvassak, szemlélődjem. Itt egy vers a sövényről. Végigsétálok mellette, s virágot szedek, hol indák fodra ül, és holdfényszínű galagonya ég, kígyózó repkény, vadrózsák felül. Kezembe fogom mind, s lefektetem az íróasztal fénylő lapjára. Ülök a folyó ringó széléhez közel, s nézem, ahogy a csillag bimbó sás közt tűnik el, vízililiom lebeg, csillog, él, s az útra dőlt tölgy gyöngytüzekre lel. Virágot szedek; a virágot füzérbe kötöm, kézfejemre kulcsolom és átadom – Ám de jaj! Kinek? Van valami törés lényem folyamatosságában; a mély folyó most nagy akadályon omlik át; ráng és lökődik; a mélyben egy csomó valahogy ellenáll. Ó, ez a kín, ez a szenvedés! Halok! Hullok! Ájulok! Testem fölenged; a merevség pecsétje leolvad; izzásig hevültem. A folyó most széles áramban ömlik, termékenyítőn, zárakat nyitva, kemény burkokat áttörve, árad szabadon. Kinek adom mindazt, ami most áramlik át rajtam, meleg, szivacsos testemből? Összegyűjtöm a virágokat, és átadom – Ám de jaj! Kinek?

Matrózok ténferegnek a sétányon, és szerelmespárok; autóbuszok zörögnek a parton a város felé. Adni fogok, gazdaggá tenni: visszaadni a világnak szépségeit. Egyetlen füzérbe kötöm virágaimat, s kezem kinyújtva előrelépek, hogy átadjam – Ám de jaj! Kinek?

– Most hát megkaptuk végre – szólt Louis –, mert ma van az utolsó félév utolsó napja – az utolsó nap Neville-nek, Bernardnak és nekem –, mindazt, amit tanáraink adhattak nekünk. Megtörtént a bevezetés, a világ megmutatva. Ők maradnak, mi megyünk. A nagy Doktor, akit bárkinél jobban szeretek a világon, meg-meginogva a padok és a szépen kötött könyvek halmaza között, megajándékozott bennünket egy-egy Horatiusszal, Tennysonnal, Keats vagy Matthew Arnold kedvesen nekünk dedikált összes műveivel. Tisztelem a kezet, amellyel átadta. Mindig teljes meggyőződéssel mondta, amit mondott. Neki, nem úgy, mint nekünk, a valóságot jelentették a szavak. Mélyen megrendült, rekedtes hangján, szigorúan vagy gyengéden figyelmeztetett bennünket arra, ami ránk vár. Meghagyta, hogy „legyünk férfiak”. (Ajkain a Bibliából vagy a Timesból vett idézetek egyaránt fenségeseknek hatottak.) Egyesek erre a pályára lépnek, mások másra. Lesznek, akik nem találkoznak többé az életben. Neville, Bernard és én itt már nem találkozunk újra. Az élet szétszór bennünket. De szövődött köztünk kapcsolat. Gyermeki, felelőtlen életünknek vége. De kovácsolódott köztünk lánc. Mindenekelőtt hagyományokat örököltünk. Ezek a macskakövek hatszáz éve kopnak az udvaron. A falakon hősi halottak, államférfiak, szerencsétlen költők emléktáblái (az enyém is köztük lesz). Legyen áldott minden hagyomány, minden oltalmazó biztosíték, minden korlátozó körülírás. Nagy-nagy hálát érzek önök iránt, akik itt vannak fekete talárjukban, és önök iránt is, akik már meghaltak, de vezettek, irányítottak bennünket; a probléma mégis megmarad. A különbségek nem oldódtak fel. Az ablak előtt virágok ütik fel a fejüket. Vadmadarakat látok, és vad szívemből vadabb indulatok kelnek fel, mint a legvadabb madarak. Szemem vad, ajkam szorosan zárva. A madár felrepült; a virágok táncolnak; de én szüntelen a hullámok tompa döngését hallom; és toporzékol a megláncolt behemót a parton. Egyre csak trapp, trapp.

– Ez a záróünnepély – szólt Bernard. – Nem lesz több ünnepélyűnk. Különös érzések fognak el bennünket. A kalauz zászlócskáját lengetve rögtön belefú sípjába; a mozdony is gőzt lövell, kész az indulásra. Mindenki szeretne az alkalomnak megfelelően mondani vagy érezni valamit. A lelkünk feszült, a szánk néma. Most egy méh röppen elő, körülzümmögi a virágcsokrot, melyet Lady Hampton, a tábornok felesége szagolgat buzgón, hogy kimutassa, mennyire méltányolja a figyelmességet. S ha a méh megszúrja az orrát? Meghatottak vagyunk és tiszteletlenek; és szeretnénk, ha vége lenne már; és nem akarunk elbúcsúzni még. A méh szórakoztat, csapongó röpte levezeti feszültségünket. Szeszélyesen zümmög, ide-oda cikázik, aztán a szegfűn telepedik le. Sokan közülünk nem találkoznak többé! Nem élvezzük újra ezt a szabadságot, hogy nem kell lefeküdnünk, fenn maradhatunk, és nem kell a hálóba gyertyavégeket és szennyirodalmat becsempésznünk. A méh most körülzümmögi a nagy Doktor fejét. Larpent, John, Archie, Percival, Baker és Smith – milyen eszeveszetten szeretem őket. Csak egy zavaros fejű fiút ismertem. Csak egy hitvány alakot gyűlöltem. Utólag még az igazgató asztalánál elfogyasztott reggeliket is élvezem, melyek nagyon feszélyeztek, s ahol kétszersültet és narancsízt szolgáltak fel. Csak egyedül az igazgató nem vette észre a méhet. Ha véletlenül az ő orrára száll, elegáns mozdulattal hessegette volna el. Most elmondta szokott tréfáját, majd hangja csaknem megtört, de nem egészen. Végre megkaptuk az elbocsátást – Louis, Neville és én, örökre. Fogjuk ragyogó kötésű könyveinket tanáraink apró betűs, kacskaringós ajánlásával. Fölállunk, szétoszlunk, vége a feszültségnek. A méh már jelentéktelen, figyelemre sem méltatott rovar, kirepül a nyitott ablakon, át a feledésbe. Holnap indulunk.

– Most már búcsúzunk – szólt Neville. – Itt vannak a bőröndök, a fiákerek, Percival keménykalappal a fején. Nem fog rám emlékezni. Válasz nélkül hagyja leveleimet, szanaszét szórva vadászpuskái és kutyái közt. Én költeményeket küldök neki, ő legjobb esetben egy képeslapon válaszol. De hiszen ezért szeretem. Kérem, hogy találkozzunk, valahol egy óra alatt, egy kereszt mellett; én várni fogom, ő nem fog jönni. De hiszen ezért szeretem. Feledékenyen, alig is tudva róla, kivonul az életemből. És én, bármilyen hihetetlen, bevonulok más életekbe; ez csak kaland talán, csak előjáték. Már érzem, ha a Doktor dagályos színészkedését, hamis érzelmet nem tudom is elviselni, hogy eddig csak halványan sejtett dolgok közelednek. Beléphetek a kertbe, ahol Fenwick emeli fej ütőjét. Akik megvetettek, el kell hogy ismerjék önállóságom. De lényem kifürkészhetetlen törvényei folytán az önállóság és az erő birtoklása sosem lesz elég; mindig be kell hatolnom a függönyök mögé, a magányos titkokig, mindig csak elsuttogott szavakra várni. Így távozom, kétségekkel tele, de vidáman, elviselhetetlen fájdalmak előérzetével; mégis úgy érzem, kalandjaimban nagy szenvedések után eljön a hódítás, végül bizonyosan feltárom vágyamat is. Utoljára látom itt kegyes alapítónk szobrát, galambokkal a feje körül. Ezek a galambok örökké a feje körül repdesnek, fehérre meszelik, míg benn a kápolnában zúg az orgona. Így ülök le, miután megtaláltam helyem a sarokban, a számunkra fenntartott szakaszban, s egy könyvvel eltakarom szememet, hogy elrejtsek egy könnyet. Eltakarom szememet, hogy figyelhessek, nézhessek egy arcot. A nyári vakáció első napja.

– A nyári vakáció első napja – szólt Susan. – De ez a nap még nincs leszakítva. Nem nézem meg addig, míg este ki nem lépek a vonatból az állomás peronjára. Addig még szippantani sem akarok belőle, amíg nem szívhatom be a rétek zöld, hűvös leheletét. Ezek már nem az iskolai gyepszőnyegek lesznek, nem az iskolai élő sövények; ezeken a réteken az emberek valódi dolgokat csinálnak, valódi szénával rakják meg a szekereket, s valódi tehenek, nem iskolai tehenek legelnek. Most még orrlyukamban a folyosók karbolszaga, a tantermek krétaszaga. Még előttem a ragyogóra fényesített padlózat.

Várnom kell még a sövényekkel kerített rétekre, mezőkre, a rekettyéssel borított, meredek bevágásokkal tűzdelt vasúti töltésekre, a mellékvágányokra vontatott kocsikra, az alagutakra, az elővárosok kertjeire, ahol az asszonyok teregetik a mosott fehérneműt; majd újra mezőkre és kapukon hintázó gyerekekre, hogy elfödjék, hogy eltemessék ezt az iskolát, amit gyűlöltem.

Gyerekeimet nem akarom intézetbe küldeni, és egész életemben egyetlen éjszakát sem akarok Londonban tölteni. Itt, ebben a szörnyű vasúti csarnokban minden visszhangzik, és minden üresen kong. A fények sárgák, mint valami sátorponyva alatt. Jinny itt lakik. Ezeken a járdákon sétáltatja kutyáját. Az emberek zajtalanul suhannak az utcákon. Csak a kirakatokat figyelik. Fejük egy magasságban hullámzik föl-le, föl-le. Az utcákat sürgönydrótok hálózzák be. A házak fala csupa üveg, girland és ragyogás. Mindenütt kapubejáratok, csipke függönyök és fehér lépcsők. De máris megyek tovább, újra el Londonból; jönnek újra a mezők, a házak, ahol az asszonyok ruhát teregetnek; a fák, a rétek. Londont fátyol takarja, elhalványodik, összezsugorodik, majd el is tűnik. A karbol és az erdei szurokfenyő szagának emléke kezd elenyészni. Gabona és répa illatát érzem. Kibontok egy fehér pamutcérnával átkötött papírcsomagot, térdeim nyílása közé hullnak a tojáshéjak. Minden kis állomáson megállunk; tejeskannákat görgetnek le. Asszonyok csókolják meg egymást, s segítenek egymásnak a kosarakat cipelni. Kihajolok az ablakon. A levegő átmossa orromat és torkomat – a hideg levegő, a sós levegő, a répaföldek illatával. Apám ott áll, háttal nekem, valamelyik munkásával beszélget. Én reszketek, sírok. Apám ott áll lábszárvédősen. Igen, ott az apám. ‘

– Kényelmesen ülök a fülke sarkában egy északnak tartó vonaton – szólt Jinny –, ezen a dübörgő expresszvonaton, mely oly simán halad, hogy összesimulnak szememben a sövények, megnyúlnak a dombok. Jelzőbódékat hagyunk el, lágyan ringatjuk tova a földet. A távolság mindig egy pontra szűkül, és mi mindig szélesre tárjuk újra ezt a távolságot. Sürgönypóznák sorjáznak szüntelen; az egyik ledől, s másik nő helyette a földből. Most nagy zajjal száguldunk, bele egy alagútba. Egy úr felhúzza az ablakot. Visszavert fényeket látok az alagút falán futó ragyogó üvegcsíkon. A férfi abbahagyja az olvasást. Rámosolyog tükörképemre az alagút falán. Tekintete alatt testem önkéntelenül pózba mered, mert megvan a maga külön élete. A fekete ablak újra zöldben ragyog. Kifutottunk az alagútból. A férfi tovább olvassa újságját. De testünk kölcsönös helyeslését tudattuk egymással. Létezik hát a testeknek is egy nagy társadalma, s most már az enyém is tagja lett; testem belépett a terembe, ahol az aranyozott székek sorakoznak. Nicsak – a villák fehér függönyös ablakaikkal táncra perdülnek; a földeken, a bokrok árnyékában ülő emberek kék, csomóra kötött zsebkendőkkel ugyanolyan érzékenyek hőségre és elragadtatásra, mint én. Az egyik integet, amint elhúzunk mellette. Filagóriák, lugasok rejtőznek a nyaralókertek mélyén, létrákon álló, ingujjra vetkőzött fiatalemberek rózsatöveket metszenek. Valaki vágtázik, végig a vetéseken. Lovát már nem látjuk, de a lovas felénk fordítja tekintetét. Újra alagúton robogunk keresztül. Hátrahajlok; átadom magam az elragadtatásnak; képzeletemben az alagút végén egy lámpafényes szobába lépek, ott, bámuló szemektől kísérve, belesüppedek egy székbe, s elrendezem magam körül ruhám ráncait. De lám, felpillantva, egy barátságtalan hölgy tekintetével találkozom, akinek gyanús volt elragadtatásom. Olyan szemérmetlenül csukom be testem az orra előtt, mint egy napernyőt. Úgy nyitom-csukom a testem, ahogyan akarom. Kezdődik az élet. Most töröm fel életem kincsesházát.

– A nyári vakáció első napja – szólt Rhoda. – És most, amint a vonat e mellett a kék tenger mellett, ezek közt a vörös sziklák közt jár, kiformálódik bennem az elmúlt iskolai félév. Látom a színét. Június fehér volt. Látom a földeket fehér százszorszépekkel, fehér ruhákkal, fehér vonalakkal szegélyezett teniszpályákkal. Aztán szél jött és viharos mennydörgés. Azután feltűnt a rohanó felhők mögött egy csillag, s így szóltam hozzá: „Vigyél magaddal.” Ez Szent Iván éjjelén történt, az után a garden party után, mikor megszégyenültem. Július szeles, viharos napokkal telt el. Emlékszem, az udvar közepén poshadt egy félelmetesen szörnyű, szürke tócsa, s kezemben egy borítékkel valami üzenetet kellett továbbítanom. A pocsolyához értem. Nem tudtam átlépni rajta. Azt sem tudtam, ki vagyok. Semmik vagyunk, szóltam és elestem. Mint toll, úgy szálltam alá, és sodródtam alagutakba. Majd nagy óvatossággal keresztülvetettem egyik lábam a tócsán, s megkapaszkodtam egy téglafalban. Nagyon fájdalmasan fordultam vissza, testembe visszatérve, a szürke, hullaszínű tócsa fölött. Ez hát az az élet, melyre elköteleztem magam.

Így látom a nyár szakát. Ismétlődő megrázkódtatásokkal; hirtelenül, ahogy a tigris ugrásra lendül, az élet elénkbe tornyosul, kiemelkedve, sötét tarajával a tengerből. Ehhez vagyunk láncolva, ehhez vagyunk kötözve, mint tetemek a vad lovakhoz. Mégis megtaláltuk a módját, hogy kitöltsük a réseket, és eltüntessük, betömjük a nyílásokat. Itt a jegykezelő. Hatan vagyunk: két férfi és még három nő, na meg a kosárban egy macska; én az ablakpárkányon könyökömmel: ez a jelen helyzet itt és most. Közeledünk a célhoz nagy irammal, a zizegő, aranyló gabonatáblák között. Asszonyok csodálkoznak, hogy lemaradnak mögöttünk; kapálgatnak. A vonat most alaposan nekigyürkőzik, nagyokat fújtatva egyre feljebb és feljebb haladtában. Végül a mocsaras fennsíkon vagyunk. Csak néhány vadjuh él itt, néhány hosszú szőrű póni; mégis megvan minden kényelmünk, újságjainkhoz asztalok, poharainkhoz alátétek. Magunkkal hoztuk ezeket a felszereléseket ide fel, a lápos tetejére. Most itt vagyunk a csúcson. Mögöttünk bezárul a csend. Ha visszanézek, azon a kopár hegykúpon már látom, hogy zárul magába a csend, és mint űzik egymást a felhők árnyai a kihalt láp felett; tünékeny lépteiket magába zárja a csend. Ez a jelen, a pillanat, mondogatom magamban. Ez a nyári vakáció első napja. Része a felbukkanó szörnyetegnek, amelyhez láncolva vagyunk.

———

– Elindultunk – szólt Louis. – Kötöttségek nélkül, szabadon lebegünk. Nem vagyunk sehol. Egy vonaton megyünk, keresztül Anglián. Anglia örökösen változó képekben siklik tova ablakunk előtt erdős hegyeivel, patakparti füzeseivel, városaival. Nincs szilárd föld, ahova menjek. Bernard és Neville, Percival, Archie, Larpent meg Baker Oxfordba vagy Cambridge-be, Edinburgh-ba vagy Rómába, Párizsba, Berlinbe vagy valamelyik amerikai egyetemre megy. Én cél nélkül bolyongok, vég nélkül a pénz utáni hajszában. Ezért esik oly éles árnyék, olyan keserű hangsúly ezekre az aranyos tarlókra, ezekre a pipacsos mezőkre, e hullámzó vetésekre, melyek soha nem csapnak át határaikon, csak e mezsgyékig futnak fodrozódva. Egy új élet első napja ez, a forgó kerék másik küllője. Testem olyan illékony, mint egy madár árnyéka. Úgy is szállnék át, mint árnyék a rétek fölött elhalványodva, majd elsötétedve, majd elenyészve teljesen ott, ahol az erdő fölé érek, ha nem fegyelmezném agyam, hogy homlokom mögött alakot öltsön, kényszerítem magam, hogy megragadjam, akár egy meg nem írt költemény egyetlen sorát, ezt a pillanatot; hogy kijelöljem ezt a parányi szakaszt a hosszú, hosszú történet idejében, mely Egyiptomban kezdődött, a fáraók alatt, amikor az asszonyok piros kancsókkal jártak a Nílushoz. Mintha már évezredek óta élnék. De ha most lecsukom szemem; ha nem sikerül kitapintanom az érintkezési pontot a múlt s a jelen között, melyben itt ülök egy harmadosztályú vasúti kocsiban, vakációra hazaigyekvő fiúk között, az emberi történelem szegényebb lesz egy pillanat víziójával. Szeme, mely rajtam keresztül lát, bezárul – ha elalszom gyengeségből, gondatlanságból vagy gyávaságból, beletemetkezve múltba, megsemmisülésbe; vagy megnyugszom, mint Bernard, történeteket szövögetve, vagy kérkedem, ahogy Percival, Archie, John, Walter, Lathom, Larpent, Roper, Smith kérkedik – mindig ugyanazok a nevek, kérkedő diákok nevei. Mindannyian hencegnek, egymás szavába vágnak, Neville kivételével, aki föl-fölpillant egy francia regény lapjaiból, s így képzeletben mindig puha, párnás, kandallófénytől hangulatos szobákba surran, ahol sok a könyv, s várja egy barát, míg én, egy irodaszéken kucorgok valamelyik pénztárablak mögött. Majd elkeseredésemben élcelődöm rajtuk. Irigylem majd tőlük a vén tiszafák árnyékába visszaszálló hagyományok folytonosságát, míg én tisztviselők és bennszülött londoniak társaságában koptatom a City aszfaltját.

De most testetlenül és hazátlanul, erdők, mezők fölött lebegve tovább (ott egy folyó, valaki halászik a partján, amott egy templomtorony, falusi utcácska, benne köríves ablakú fogadó), minden olyan álomszerű, valószínűtlen bennem. Ezek a súlyos gondolatok, ez az irigykedés, keserűség nem ver fészket szívemben. Louis árnya vagyok; tovatűnő utas, akinek lelkében hatalma van az álmoknak és a kert hangjainak, midőn kora reggel szirmok úsznak méretlen mélységek fölött, és madarak énekelnek. Megmártózom a gyermekkor ragyogó forrásában, s meghintem magam fényes cseppjeivel. Megremeg a forrás átlátszó fátyla. De a megláncolt vadállat toporzékol, egyre toporzékol a parton.

– Louis és Neville – szólt Bernard – csendben ülnek. Mindketten gondolataikba mélyednek. Mindketten mint választófalat érzik mások jelenlétét. Én viszont mások társaságában – lám, a szavakat mint füstkarikákat eregetem tüstént, s a mondatok azonnal füzérekben kezdenek rajzani ajkamról. Elég volna egy gyufaszál, hogy lángra lobbantsa őket. Már égnek is. Egy idősebb, láthatólag jobb módú férfi, talán kereskedelmi utazó, száll fel a kocsinkba. Én nyomban közeledni igyekszem hozzá; ösztönösen viszolygok fagyos, olvadni nem akaró jelenlététől köztünk. Nem hiszek az elzárkózottságban. Nem egyedek vagyunk. Növelni akarom az emberi élet valóságos természetén végzett, értékes megfigyeléseim gyűjteményét. Művem bizonyára sok kötetre rúg majd, és felöleli a férfi és nő minden változatát. Úgy töltöm meg szellemem mindennel, ami egy szobának vagy egy vasúti kocsinak tartalma lehet, mint töltőtollat a tintásüvegben. Állandó és olthatatlan szomjúság gyötör. Érzem titkos jelekből, melyeket még nem tudok megmagyarázni, de melyek később megvilágosodnak, amint ennek az embernek az ellenállása megtörik. Magánya már az olvadás jeleit mutatja. Megjegyzést tett egy vidéki házra. Én is kiügyeskedem egy füstkarikát (a termésről) ajkaim közt, ez körülfolyja, s kapcsolatot teremt vele. Az emberi hang lefegyverez (nem egyedek, egyek vagyunk). A vidéki házakról tett néhány közös, de kedves megjegyzésünkkel megelevenítem és valóságossá teszem magamban az idegenről kialakult arcképet. Engedékeny, de nem hűséges férj; építési vállalkozó néhány alkalmazottal. A kisváros társadalmi életében jelentős egyéniség, már tanácsos, s idővel talán polgármester is lehet. Óraláncán feltűnő díszként himbálódzik egy dupla, gyökerestől kihúzott fogra emlékeztető, korallból készült fityegő. Walter J. Trumble lehetne a neve, ez jól illenék hozzá. Üzleti úton járt feleségével Amerikában, s egy kis szálloda kétágyas szobája egész havi jövedelmébe került. Egyik metszőfogán aranykorona.

Az igazat megvallva, kevéssé vagyok alkalmas az elmélkedésre. Nekem mindenben a konkrétumok kellenek. Csak így tudom megragadni a világot. Egy jó mondatnak azonban szerintem önálló létezése van. Valószínűnek tartom mégis, hogy a legjobbak magányban születnek. Szükségük van valami végső fagyasztásra, melyet én nem tudok megadni nekik, mindig meleg, könnyen érthető szavakkal piszmogok. Bár módszeremnek vannak bizonyos előnyei az övékkel szemben. Neville-t elképeszti Trumble faragatlansága. Louis, egy gőgös daru tekintetével és a peckes lépteivel, úgy szedegeti össze szavait, mintha cukorfogóval. Igaz, hogy szeme – féktelen, nevető, de egyben kétségek közt gyötrődő is – kifejez valamit, amihez nekünk nincs mérőeszközünk. Neville-ben és Louisban van valami pontosság, szabatosság, melyet csodálok, és sohasem fogok elérni. Most érzem, hogy cselekedni kell. Közeledünk egy csomóponthoz; egy csomóponton át kell szállnom. Fel kell ülnöm egy vonatra Edinburgh felé. Nem tudom pontosan kitapintani ezt a tényt – gondolataimban oly lazán lötyög, mint egy gomb, vagy mint egy pénzdarab. Itt a vidám öregfiú, a jegykezelő. A jegyem – biztosan volt jegyem. De mit számít? Vagy megtalálom, vagy nem. Keresem, a tárcámban. Átkutatom minden zsebemet. Ilyen dolgok akasztanak meg folyton örökös törekvésemben, hogy megtaláljam az adott pillanatnak megfelelő, tökéletes kifejezést.

– Bernard jegy nélkül utazott el – szólt Neville. – Itt hagyott minket, ajkán egy kifejezéssel, kezével integetve. A lovásszal vagy a szerelővel éppen olyan könnyedén beszélt, mint velünk. A szerelő hódolattal fogadta. Ha ilyen fia lesz – gondolta –, valahogy majd csak Oxfordba küldi.” De mit érzett Bernard a szerelő iránt?

Nem csak a történetet akarta tovább szőni, melyet magának szüntelenül mesélt. Gyermekkorában kezdte, mikor kenyeréből galacsinokat gyúrt. Az egyik galacsin férfi volt, a másik nő. Mindnyájan galacsinok vagyunk. Mindnyájan egy-egy kifejezés vagyunk Bernard történetében, dolgok, amelyeket az A-hoz vagy a B-hez beír a jegyzetfüzetébe. Roppant megértéssel meséli történetünket, kivéve azt, amit többnyire érezni szoktunk. Mert nincs szüksége ránk. Soha nincs kegyeinkre rászorulva. Ott áll a peronon, karjával búcsút intve. A vonat nélküle ment tovább. Lekéste a csatlakozást. Elvesztette jegyét. Oda se neki! Beszélgetni fog a pincérnővel az emberi sors természetéről. Mi továbbutazunk; már el is felejtett bennünket; kikerültünk látószögéből; folytatjuk utunkat, telve félig keserű, félig édes, lappangó érzésekkel, mert valahogyan mégis sajnálatra méltó, ahogy félkész kifejezésekkel száll szembe a világgal, miután elvesztette a jegyét: ő is megérdemli szeretetünket.

Most újra úgy teszek, mintha olvasnék. Felemelem a könyvem, hogy csaknem takarja a szememet. De én nem tudok olvasni lókupecek meg szerelők jelenlétében. Nincs tehetségem, hogy megszerettessem magam. Én nem csodálom azt az embert, ő nem csodál engem. Legalább hadd legyek becsületes. Hadd vádoljam ezt az értéktelen, kicsinyes, önelégült világot, ezeket a lószőrrel bélelt üléseket, a mólók és a sétányok színes felvételeit. Hangosan tudnék sikoltani ennek a világnak a magabiztos önelégültsége, a középszerűsége miatt, mely lókupeceket nevel, akiknek koralldíszek csüngenek óraláncaikról. Ez az bennem, ami tökéletesen megsemmisíti majd valamennyiüket. Nevetésem törje őket üléseikbe, üvöltözve hajtsa őket elém. Nem; halhatatlanok. Ők a győzedelmesek. Ők teszik számomra örökre lehetetlenné, hogy Catullust olvashassak egy harmadosztályú vasúti kocsiban. Ők űznek majd engem októberben, hogy menedéket találjak egy egyetemen, ahol egyszer professzor leszek, s tanárokkal utazom Görögországba, és előadásokat tartok a Parthenon romjairól. Jobb lenne lovakat tenyészteni, és azoknak a piros tetejű villáknak egyikében élni, mint ki-be rohangálni Szophoklész és Euripidész koponyáiban, mint egy rovar, aki feleségül vett egy fennkölt szellemű, egyetemet végzett hölgyet. Mégis ez lesz a sorsom. Szenvedni fogok. Már tizennyolc éves koromban olyan megvetésre vagyok képes, hogy gyűlölnek a lótenyésztők. Ez az én diadalom; nem alkuszom. Nem vagyok félénk. Nem beszélek idegen akcentussal. Nincs bennem Louis mesterkélt félelme hogy mit gondolnak az emberek „apámról, aki bankár Brisbane-ben”.

Közeledünk a civilizált világ központjához. Itt vannak az ismerős gáztartályok. Itt vannak az aszfaltjárdákkal átszőtt nyilvános parkok. Itt vannak a szerelmesek, önfeledten csókolózva a napsütötte pázsiton. Percival már csaknem Skóciába érkezett; vonata keresztülhúz a vöröses lápvidéken; látja a határhegység hosszú vonalát és a római falat. Detektívregényt olvas, mégis ért mindent.

A vonat lassít és. megnyúlik, amint a központhoz, Londonhoz közeledünk, és szívem is dobban egyet félelemből, ujjongásból. Ugyan mi vár rám? Milyen rendkívüli kaland ezek közt a teherkocsik, ezek közt a hordárok közt, ezek közt a taxikért kiáltozó, nyüzsgő, tolongó, zsivajgó emberek közt? Jelentéktelennek, elveszettnek, mégis örvendezőnek érzem magam. Puha döccenéssel megállunk. Magam elé engedem a többieket. Egy pillanatra csendben ülök, mielőtt elvegyülök ebben a káoszban, ebben a tumultusban. Nem látom előre, ami következik, visszhangzik az üvegtető alatt, mint a hánykolódó tenger. A peronra vetődünk poggyászainkkal. Szétörvénylünk. Énem tudata csaknem elvész; a megvetésem. Elmerülök, lesodródom, égi magasba lökődöm. Kilépek a peronra, erősen szorongatva mindenemet, amim van – egy kézitáskát.

———

Felkelt a nap. Sárga és zöld sugarakkal hullt a partra, ahol bearanyozta egy kopott bárka bordáit és acélkéken ragyogtatta a tengeri krisztustövis páncélos leveleit. A fény szint átfúrta magát a könnyed, fürge hullámokon, amint legyező alakban szétterülve, versenyt futottak egymással a parton. A lány, aki megrázta fejét, hogy megtáncoltassa minden ékszerét, a topázt, az akvamarint, a tűzpiros szikrákat hányó, vízszínű gyöngyeivel, feltárta homlokát, és tágra nyitott szemekkel vágott magának nyílegyenes utat a hullámokon. Vonagló, makrélacsillogású szikrázásuk tompább színekben kezdett pompázni; feltornyosultak, zöld völgyeik mélyebbek, sötétebbek lettek, s áthúzhattak rajtuk a kis kóbor halcsapatok rajai. Felfröccsenve, majd visszahúzódva ágak, dugók, szalmaszálak és fadarabkák fekete csíkját hagyták maguk után a parton, mintha egy kis hajó feneklett volna ott meg, oldalait szétvetve, és matróza, partra úszva, a sziklára kúszott volna, várva, hogy törékeny szállítmányát a hullámok a partra sodorják.

A kertben madarak, melyek hajnalban még szabálytalan időközökben énekeltek, hol ezen a fán, hol azon a bokron, most együtt kórusban kezdtek rá élesen, metszőn; most együtt, mint akik tudják az együttes erejét, máskor magányosan, csak a halványkék égnek. Egyszerre röppentek fel, mikor egy fekete macska bukkant ki a bokrok közül, vagy mikor a szakács a hamudombra szórta a parazsat, és megrettentek. Félelem volt a dalukban, és sejtése valami fájdalomnak és örömnek, amit gyorsan, ebben a pillanatban kell megragadni. Versenyezve is énekeltek a tiszta reggeli levegőben, magasan körözve a szilfa fölött, együttesen, mikor egymást űzték, hajtották, hol menekülve, hol üldözve, egymásba tépve fenn, a magasban, keringve. Végül belefáradtak a hajszába, repülésbe és kecsese ereszkedtek lefelé, óvatosan alászálltak és letelepedtek, és csendben megültek a fán, a falon, körültekingetve ragyogó szemükkel, fejüket erre-arra forgatva figyelemmel, éberen. Egy dologra összpontosítottak, egy különös tárgyra.

Talán egy csigahéjra, mely úgy emelkedett fel a fűben, mint egy szürke katedrális, egy boltozatos építmény, melyet körívekkel égetett sötétté a nap, és zölddel árnyékolt a fű. Vagy talán a virágok színes pompáját figyelték; bíborfényű folyó áradt az ágyások fölött, melyekben a bíbor árnyék sötét alagútjai vezettek az indák között. Vagy tekintetüket a kis fényes almalevelekre szegezték, melyek szerényen járták táncukat, mereven, mégis villogón a rőt szélű szirmok között. Talán látták a sövényen az esőcseppet, mely már csaknem aláhullott, de még az ágon rezegve magába zárt gömb alakú formájában egy egész házat s a magasra tornyosuló szilfákat; vagy a napba tekintve, szemeik arany gyöngyszemekké váltak.

Majd erre, majd arra figyelve, egyre alább szállt tekintetük az ágak közt, le a sötétlő mindenség árnyba borult sétányaira, ahová a virágok hullanak, ahol a levelek korhadnak. Majd az egyik madár gyönyörű lendülettel felszállt, nagy gonddal leereszkedett, és a védtelen féreg hatalmas, lágy testébe vagdosta csőrét, majd tovarebbent, rothadásra hagyva áldozatát. Lenn, a gyökerek alatt, elkorhadt virágok közt a pusztulás párái terjengték; csöppek formálódtak a megdagadt tárgyak duzzadt, reves oldalain. Feltört a túlérett gyümölcs héja, s kocsonyás leve már csak szivárogni tudott a megnyílt réseken. A csigák sárga váladékot húztak maguk után, s olykor, itt-ott, alaktalan testecskék hajladoztak ide-oda egy-egy fejjel minden végződésükön. Az arany szemű madarak a levelek alá röppentek, és gúnyosan figyelték ezt a nedvező, gennyező, hullaszagú rothadást. Egyszer-másszor vadul belemártották csőrük hegyét a ragacsos masszába.

Az emelkedő nap már elérte az ablak magasságát, rávetve fényét a rőt szegélyű függönyre, és kezdte kirajzolni az egyenes és görbe vonalakat. Most, a növekvő fényben, a fehérség megülepedett a tányérban, a ragyogás kicsapódott a kés pengéjén. Székek, szekrények sejlettek fel a háttérben, és bár egymástól függetlenül léteztek, kibogozhatatlanul egynek látszottak. A tükör tava elfehéredett a falon. Az ablakpárkány valódi virágát kísértetvirág kísérte. De ez a kísértetvirág is része volt az igazinak, mert mikor egy bimbó kipattant, a sápadtabb virág is bimbót bontott a tükörben.

Fölkelt a szél. A hullámok úgy doboltak a parton, mint turbános harcosok, mint mérgezett lándzsáikkal a fejdíszes vadak, akik fejük felett rázott fegyvereikkel rátörnek a legelésző nyájra, a fehér juhokra.

———

– Itt az egyetemen a világ bonyolultsága egyre nyilvánvalóbb – szólt Bernard –, az élet üteme és szorítása olyan végletesen megnő, hogy a puszta élet egyszerű fenntartásának izgalma napról napra zaklatóbb. Minden órában valami újabb dolog kerül a napvilágra abból a nagy, titkos tarisznyából. Mi vagyok? – kérdezem magamtól. Ez? Nem, hanem amaz. Különösen most, mikor elhagyok egy termet, megkezdett beszélgetéseket, most, mikor a kockakövek visszhangzanak magános lépteim nyomán, s közben figyelem a hold fenséges, mégis közömbös felkelését a századokat látott egyetemi templom fölött – igen, most lesz világos, hogy nem egy vagyok és oszthatatlan, hanem egész és sokaság. Bernard a társaságban áradóan pezseg; magányában kiválaszt. Ez az, amit nem értenek – mert most kétségkívül rólam vitatkoznak –, mondván, hogy kerülöm őket, kitérek. Nem értik, hogy különböző átalakulásokat kell végeznem, fedeznem kell számtalan ember színrelépését és kivonulását, akik váltakozva Bernard szerepeit játsszák. Rendkívüli módon tudatában vagyok a körülményeknek. Nem tudok úgy olvasni egy könyvet a vonaton, hogy meg ne kérdezzem magamban: „Szomszédom vajon építész?” Ha asszony: „Boldogtalan?” Ma is tisztán láttam, hogy szegény Simes milyen keserűséggel vette észre, hogy pattanásos arca nem tehet jó benyomást Billy Jacksonra. Megszántam, és különös melegséggel meghívtam ebédre. Tettemet csodálatomnak fogja tulajdonítani, ami pedig távol áll tőlem. Egyszerűen ilyen vagyok. De „Bernard-ban a nőies érzékenység (most egy leendő életrajzíróm megállapítását idézem) a férfi logikus józanságával párosult”. Nos, azok, akik másokra valamilyen egyszerű hatást tesznek, és főként jó hatást (mert az egyszerűség már magában véve is erény), azoknak sikerül egyensúlyukat megtartani a folyam sodrának közepén. (Nyomban elképzelek egy sereg úszó halat, egymással versenyezve, amennyire tőlük telik, az árral szemben;) Canon, Lycett, Peters, Hawkins, Larpent, Neville – ti mindannyian halak vagytok a folyam sodrának közepén. De te megértesz engem; te, saját énem, ki az első hívásra megjelenik (s milyen szörnyű élmény lenne hívni, ha nem jönne senki, ettől kiürülne az éjszaka öble, ez megmagyarázza az öregurak arckifejezését a klubokban – felhagytak vele, hogy énjüket hívják, mely úgyse jön), te érted, hogy csak felületesen képviselnek engem ma esti szavaim. Belül a legnagyobb összeegyeztethetetlenség pillanatában is egységes vagyok. A rokonszenv túlárad bennem, bár úgy húzódom meg üregemben, mint valami varangy, tökéletes hűvösséggel fogadva bármit, ami történhet. Kevesen vannak most közöttetek, jellemem boncolgatva, olyanok, akikben megvan a kettős képesség, hogy érezzenek és gondolkodjanak is. Lycett például azt hiszi, hogy csak nyúlvadászat van a. világon, Hawkins a legszorgalmasabb könyvtárlátogató, délutánjait áldozza fel, Peters belebolondult a mozgó könyvtár fiatal könyvtárosnőjébe; mindannyiotok el van kötelezve, bele van merülve valamibe, el van foglalva valamivel, ami teljes erőkifejtést kíván, a végletekig – csupán Neville szabad, akinek a szelleme sokkal bonyolultabb, semhogy teljesen átengedje magát egyetlen tevékenységnek. Én is végtelenül bonyolult vagyok. Bennem mindig marad valami elúszó, valami rögzítetlen.

Most, mintegy a környezet iránti érzékenységem bizonyításaképpen, itthon, amint belépek a szobámba, és felgyújtom a villanyt, és látok egy ív fehér papírt az asztalomon, és meglátom egy fotel hátára hanyagul odavetett háziköntösöm, érzem, hogy egyszerre átváltozom merész, sőt veszedelmes, mégis gondolkodó alakká, aki hirtelen levetve felöltőjét, tollat ragad, és megírja a következő levelet annak a leánynak, akibe határtalanul szerelmes.

Igen, ez a megfelelő pillanat. Hangulatban vagyok. Egyvégtében meg tudom írni azt a levelet, amelybe már annyiszor belefogtam. Éppen most érkeztem haza. Ledobtam kalapom, sétapálcám. Leírom az első szavakat, úgy, ahogy jönnek, még a papírt sem igazítom meg. Azt kell hogy higgye, megállás és törlés nélkül írtam ezt a kis remekművet. Lám, milyen formátlanok a betűk, s ráadásul itt egy tintafolt is. A sietség és meggondolatlanság áldozatot követel. Új levelet fogok írni rövidesen, szép, gyors, dőlt betűkkel, melyekben az „y” szára kissé talán túlzott lesz, amint a „t”-k áthúzása is. Dátumul csak keddet írok, tizenhetedikét, s utána kérdőjelet. Azt is meg kell vele éreztetnem, hogy bár a férfi – mert hisz nem én vagyok az – fölényes nemtörődömséggel ír neki, benne van ebben a meghittség és tisztelet finom sejtetése. Emlékeztetnem kell együttes beszélgetéseinkre is, meg kell idéznem egy-egy jelenetet is, melynek pontosan őrzöm az emlékét. De szükséges az is, hogy úgy tűnjek fel szemében (ez nagyon fontos), mint aki a világon a legnagyobb könnyedséggel csap át egyik dologról a másikra. Megemlékezem a vízbe fúlt ember gyászszertartásáról (kész szavaim vannak már erre), hogy áttérjek Moffat anyókára és mondásaira (melyekről feljegyzéseket vezettem), majd így néhány látszólag esetleges, de mélységekkel teli gondolatra (komoly kritikát gyakran mellékesen írnak) valamilyen most olvasott és nem éppen közismert könyvvel kapcsolatban. Szeretném, ha azt mondaná valamikor, haját fésülve vagy gyertyaoltás közben: „Hol is olvastam én ezt? Ó, Bernard levelében.” A gyorsaságot, forróságot, olvadásig izzó hatást kell elérnem lávaszerűen ömlő mondataimmal. Kire is gondolok? Byronra természetesen. Bizonyos tekintetben hasonlítok Byronra. Byron egy-két oldala talán segítene is, hogy elérjem célomat. Lássunk belőle egy oldalt. De mégse. Ez itt egy kicsit száraz, ez meg terjengős. Ez meglehetősen mesterkélt. Kezdek rájönni a nyitjára. Kezd már bennem lüktetni az üteme (a ritmus a legfontosabb az írásban), és most anélkül, hogy szünetet tartanék, kezdem a tempó lendületével.

De a lendület esik. Kiapad. Nem tudok elegendő gőzt felvenni, hogy átlendítsen a váltópontokon. Igazi énem elszakad a felvett póztól. Ha újraírom, megérzi rajta. „Bernard az író szerepében tetszeleg, már életrajzírójára gondol” (ami igaz is). Nem, holnap, közvetlen reggeli után írom meg a levelet.

Most megtöltöm a gondolataimat képzeletbeli képekkel. Tegyük fel például, hogy hivatalos vagyok Restoverbe, Kings Laughtonban, három mérföldre a Langley állomástól. Már alkonyodik, amikor megérkezem. A tisztes szegénységről árulkodó udvaron két-három settenkedő, hosszú lábú kutya. A hallban fakult szőnyegen egy katonás férfi pipázgat, le s föl sétálgatva a teraszon. Ezt a katonás légkört, ezt a tisztes szegénységet árasztja minden. Egy vadászló patája az íróasztalon – a kedvenc paripa lehetett valamikor. „Szokott lovagolni?” „Igen, uram, szeretek lovagolni.” „Leányom a szalonban vár bennünket” Szívem a torkomban dobog. A leány alacsony asztal mellett áll, most érkezett a vadászatról. Úgy harapdálja a szendvicsét, mint valami vásott kölyök. Meglehetősen jó hatást teszek az ezredesre. Nem gondol ‘túl bölcsnek, sem rosszul neveltnek. Biliárdozom is. Azután bejön a kedves szobalány, aki már harminc éve szolgál a családnál. A tányérok mintáján hosszú farkú keleti madarak. Az anya muszlinruhás arcképe a kandalló fölött. Rendkívüli könnyedséggel vázolhatnám fel a környezetet. De meg tudnám-e tölteni élettel? Hogy hallhatnám az anya hangját, hangja pontos zengését, amikor magunkra maradva megszólal: „Bernard?” S azután mi következik?

Az igazat megvallva, nekem mások jelenlétére van szükségem, hogy megszólalhassak. Egyedül, kialvó tüzem mellett, mindig látom történeteim laza szálait. Az igazi mesemondó, a tökéletesen egyszerű emberi lény, vég nélkül folytatja kitalált történeteit. Nem keres kerek befejezéseket, mint én. Ő nem érzi ennek a szürke hamunak gyötrő látványát a tűz nélkül álló kandallóban. Valami függöny csapódik szemem elé. Minden áthatolhatatlanná válik. Megáll a képzeletem.

Hadd emlékezzem! Egészben véve jó volt a mai nap. Az a kis csepp, mely minden este megformálódik a lélek ereszén, ma kerek és sokszínű. Szép volt a reggel, délután sétáltam egyet. Szeretem a tornyok látványát a szürke mezőkön túl. Szeretek egy-egy pillantást vetni embertársaim válla fölött. Mindenféle dolgok ötlöttek fel bennem. Érzékeny voltam, képzelettel teli. Vacsora után meg éppenséggel drámai. Pontos formába öltöttem sok dolgot, melyet csak halványan vettünk észre közös barátainkon. Könnyedén haladtam át a váltópontokon. De hadd tegyem fel most magamnak a végső kérdést e szürke tűz, a fekete szén meztelen hegyfokai előtt ülve: közülük melyik az, aki én vagyok? Sok függ persze a helytől. Mikor szajkózom magamban a nevem, Bernard, ki jelenik meg? Egy tiszta szívű, hűséges, keserű, kiábrándult, de nem elkeseredett ember. Valaki, akire sem kora, sem foglalkozása nem lehet jellemző. Egészen egyszerűen csak én. Ő az, aki fogja a piszkavasat, s lerázza a hamut, mely sűrűn zuhog keresztül a rácson. „Úristen – szól közben magához –, micsoda porfelhő!” S aztán gyászosan, mégis bizonyos megnyugvással teszi hozzá: „Jön majd Mrs. Moffat, és mindent felsöpör…” Azt hiszem, gyakran fogom még magamban ismételgetni ezt a mondatot, amint keresztülzötykölődöm az életen, faltól falig verődve a vagonban. „Ó, persze, Mrs. Moffat majd jön, és mindent felsöpör.” És most lefeküdni.

– Egy világban, mely a jelen pillanatot tartalmazza – szólt Neville –, mire való a megkülönböztetés? Nem kellene semminek nevet adni, csak akkor, ha ezzel meg is változtatnánk. Létezzen egyszerűen ez a pad, ez a szépség és jómagam, aki egy villanásra gyönyörükben gyökeredzem. A nap melegen süt. Látom a folyót. Fákat látok, foltos, kiégett fákat az őszi napfényben. Evezősök húznak el a piroson át, a zöldön át. A távolban egy harang kondul, de nem halottért. Vannak harangok, melyek az életért szólnak. Egy levél hullik le az örömtől. Igen, igen, szerelmes vagyok az életbe. Nézd, a füzek hogy rázzák finom permetüket a szélbe! Nézd, alattuk csónak siklik, megrakva lusta, öntudatlan, erős fiúkkal. Gramofont hallgatnak; gyümölcsöt esznek papírzacskóból. Eldobálják a banánhéjat, a héj angolnaszerűen merül alá a folyóban. Minden szép, amit tesznek. Ecetesüvegek s olcsó dísztárgyak közt élnek; szobáikban evezők, színes olajnyomatú képek, de minden megszépül körülöttük. Csónakjuk a híd alatt megy át. Majd egy másik követi. Egy harmadik. Az ott Percival, lustán elterülve párnáin, egy tömbből faragott, óriás nyugalomban. Nem, nem, ez csak egyike csatlósainak, aki utánozza egy tömbből faragott, óriás nyugalmát. Egyedül Percival nem ismeri tréfáikat; ha rajtakapja őket, hogy utánozzák, jóindulattal veregeti meg vállukat hatalmas tenyerével. Ők is áthaladtak a híd alatt, a „függő lombok szökőkútjai” között, a sárga és a szilvakék cirógatások között. Szellőcske támad, a függöny megremeg: a levelek mögött látom a komoly, mégis örökké vidám épületeket, melyek mintha lukacsosak volnának, könnyedek, bár emberemlékezet óta állnak ezen az ősi gyepen. Már kezd bennem lüktetni az ismerős ritmus; az eddig szunnyadó szavak emelkednek, tajtékot vetnek, majd lehullanak, és újra kelnek és lehullanak, és újra kelnek egyre. Költő vagyok, igen. Kétségkívül nagy költő vagyok. Csónakok és fiatalok siklanak a fák között, „a függő lombok szökőkútjai” között. Látom mindezt. Érzem mindezt. Sugallatuk eltölt. Szemem megtelik könnyel. Mégsem elég, mámoromat egyre magasabbra korbácsolom. Tajtékot hány. Már mesterkélt, tettetett. Szavak, szavak, szavak, hogy száguldanak – hogy lobog hosszú sörényük, farkuk, de valamilyen fogyatékosságom miatt nem tudok a hátukra kapni, nem tudok velük repülni, szétszórva köröttem az asszonyokat és a bevásárlószatyrokat. Valami hiány van bennem – valami végzetes tétovaság, és ha legyőzöm is, tajték és hazugság lesz belőle. Mégis hihetetlen, hogy nagy költő ne lennék. Mi volt, ha nem költészet, amit az éjjel írtam? Nagyon gyorsan vagy nagyon könnyedén dolgozom? Nem tudom. Magam sem tudom néha, hogyan mérjem, nevezzem vagy számoljam atomjaimat, melyekből felépültem.

Valami most elhagy, valami távozik belőlem, hogy találkozzék azzal, aki jön, és azt bizonygatja, hogy ismerem, mielőtt látnám. Különös, hogy megváltozik az ember egy barát társaságától még a távolban is. Milyen hasznos szolgálatot tesznek barátaink már azzal is, hogy eszükbe jutunk. És milyen fájdalmas az emlékeikben élnünk, megcsonkoltan, énünkben meghamisítva, elkeveredve, részévé válva a másiknak. Amint közeledik, már nem vagyok önmagam, hanem Neville, elvegyülve valakivel – de kivel? – Bernarddal? Igen, ő az, s már Bernardnak teszem fel a kérdést: Ki vagyok én?

– Milyen furcsa – szólt Bernard – ez a fűz, ahogy együtt nézzük. Én Byron voltam az imént, s a fa a Byroné, könnyes, lehajló, siralmas szomorúfűz. Most, hogy együtt nézzük, mintha megfésülködött volna, minden ága jól megkülönböztethető, és elmondom neked, amit érzek, tisztaságod kényszere alatt.

Érzem rosszallásod, érzem erőd. Veled gondozatlan, ingerlékeny emberi lény leszek, akinek kockás zsebkendője örökké zsírfoltos a különböző süteményektől. Valóban Gray Elégiáját tartottam az egyik kezemben, a másikkal meg a torta alját kapargattam a tányér fenekén, ahova a vaj legjava lerakódott, és rá is ragadt. Ez sért téged, és én mélyen átérzem lehangoltságod. Ettől indíttatva és a vágytól, hogy visszaszerezzem a rólam alkotott jó véleményed, elmondom most neked, hogy húztam ki az imént az ágyból Percivalt; leírom papucsát, asztalát, csonkig égett gyertyáját, durva, panaszos hanghordozását, amint a takarót lehúztam lábáról, s ő, mint valami óriás selyemhernyó igyekezett gubót vonni maga köré. Mindezt úgy írom le, hogy bár magányos bánatodra figyelsz csak (mert egy csuklyás alak felügyel beszélgetésünkre), mégis engedni fogsz, szeretsz, és gyönyörködsz elbeszélésemben. Előadásom bája, folyékonysága, mely valóban fordulatos és spontán, engem is gyönyörködtet. Meglep, ahogy a dolgokról szavaimmal levonom a fátylat, s hogy sok, hogy mérhetetlenül több, amit megfigyeltem, mint amit elmondhatok. Egyre több és több buzog fel emlékezetemben, amint beszélek; képek, egyre képek. Ez az, mondom magamban, amire szükségem van; miért, kérdezem, nem tudom befejezni a levelet, melyet írok? Mert szobám mindig teleszórva befejezetlen levelekkel. Közeledben kezdem gyanítani, hogy a legtehetségesebb emberek közé tartozom. Eltelek a fiatalság gyönyörével, tettrekészségével, a jövővel. Botladozva, de hévvel látom magam zümmögni a virágok között, behatolni skarlátvörös csészéikbe, megzengetni kék üregüket röptöm csodás zajával. Milyen bőséggel élvezem majd fiatalságomat (elhiteted velem). És Londont. És a szabadságot. De állj. Nem is figyelsz rám. Valami ellen tiltakozol, amint kezedet egy leírhatatlanul ismerős mozdulattal végigcsúsztatod térdeden. Ilyen jelekből ismerjük meg barátaink betegségét. Mintha azt mondanád: „Ne hagyj magamra érzelmeid bőségében és gazdagságában. Maradj. Kérdezd meg, hogy mitől szenvedek.”

Hadd alkossalak meg tehát. (Ennyit te is megtettél értem.) Ebben a szép, kissé bágyadt fényű, de még mindig sugárzó októberi napban elterülsz a langyos parton, s nézed, amint az evezősök egymás után suhannak át a fűzfák kifésült ágai között. Arról álmodozol, hogy költő vagy, arról álmodozol, hogy szerető vagy. De intelligenciád ragyogó tisztasága és intellektusod könyörtelen becsületessége (ezeket a latin szavakat tőled tanultam; kiváló adottságaid mindig zavarba hoznak egy kicsit, és világossá teszik előttem saját felkészültségem fehér foltjait és gyenge minőségét) megállít félúton. Nem merülsz el semmiféle misztifikációban. Nem fátyolozod el magad sem rózsás, sem arany felhőkkel.

Igazam van? Helyesen értelmeztem bal kezed parányi mozdulatát? Ha igen, add ide költeményeid; nyújtsd át nekem azokat az oldalakat, amelyeket az ihlet olyan hevében írtál az éjjel, hogy még most is szédelegsz tőle. Te nem bízol az ihletben, sem a magadéban, sem az enyémben. Menjünk vissza együtt a hídon át, a szilfák alatt a szobámba, ahol négy fal között, elhúzva a vörös szerzsfüggönyöket, kirekeszthetjük ezeket a zavaró hangokat, a hársak átható tömény illatát és más életeket; ezeket a hetyke bolti lányokat, lenéző lépteikkel, ezeket a csoszogó, nehéz csomagokkal küszködő öregasszonyokat, ezeket a lopva küldött pillantásokat egy tétova, elforduló alak után – talán Jinny volt, talán Susan, talán Rhoda eltűnőben, ott a sétány végén. Homlokod enyhe ráncából most újra kitaláltam gondolatod; nem figyeltem rád; zümmögve szálltam tova, mint örökké röpködő méhraj, képtelenül arra, hogy, mint te, könyörtelenül egy tárgyra fordítsam figyelmem. De még visszatérek hozzád.

– Ahol ilyen épületek emelkednek – szólt Neville –, nem tudom elviselni bolti kisasszonyok jelenlétét. Csacska nevetgélésük, apró kis pletykáik sértenek; betörnek nyugalmamba, kedvem szegik, és lelkesedésem legtisztább pillanataiban az emberi silányságra emlékeztetnek.

De visszanyertük birodalmunkat, a kerékpárok és a hársillat és a szórakozott utcákon tovatűnő alakok röpke forgataga után. Itt mi vagyunk a békesség és rend urai, a teljes hagyomány örökösei. A fények már sárga sávokat húznak át a négyszögű udvaron. A folyóról szálló párák betöltik az ősi tereket. Lágyan tapadnak a mohos kövekre. A mezei ösvényeket vastagon takarják a lehullott levelek, a bárányok tüsszögnek a nyirkos földeken; de itt a szobádban mi védett helyen vagyunk. Bizalmasan beszélgetünk. A kandalló tüze, magasba csapva, majd lelohadva, fel-felcsillant egy ajtókilincset.

Byront olvastál. Azokat a részeket emelted ki, melyek egyéniséged kifejezői. Jeleket látok minden olyan mondat mellett, mely cinikus, de szenvedélyes természetet tükröz, az éjjeli pille hevességét, amint a kemény üvegnek vágódik. Ilyenkor azt gondolhattad ceruzáddal kezedben: „Így vetem le én is a köpenyem. Így fricskázok én is a sors szemébe.” De Byron soha nem készített úgy teát, mint te, aki úgy ‘teletöltöd a teafőzőt, hogy kicsordul, mikor ráborítod a födelét. Barna tócsa van az asztalon – könyveid és irományaid között. Ügyetlenül törlöd fel zsebkendőddel. Aztán visszagyűröd a zsebkendőt a zsebedbe, olyan mozdulattal, ami – egyáltalán nem byroni, hanem a tiéd; annyira a tiéd, hogy ha véletlenül rád gondolok majd húsz év múlva, amikor mindketten híresek, köszvényesek és elviselhetetlenek leszünk, ennél a jelenetnél, ha már nem élsz, sírva fakadok. Egyszer már voltál tolsztoji hős, most byroni vagy, megérhetjük, hogy egy Meredith-regény gavallérja leszel; a húsvéti vakációt Párizsban töltöd, és fekete nyakkendővel jössz vissza, mint valami megvetésre méltó francia, akiről senki sem hallott Akkor én is elfelejtelek.

Én csak egyetlenegy személy vagyok – önmagam. Nem személyesítem meg Catullust, akit imádok. A legszorgalmasabb diák vagyok. Itt egy szótár, ott egy, füzet, amelybe a múlt idejű melléknévi igenév használatának érdekes előfordulásait jegyzem. De az ember nem töltheti azzal az életét, hogy ezeket, az ősi iratokat hegyezze még élesebbre. Egész életemben a vörös szerzsfüggönyöket húzogassam, és a könyvemet bámuljam, amely mint márványtömb, úgy hever, sápadtan a lámpafényben? Talán dicső élet lenne a tökéletességnek szentelni magam, követni a mondatok görbéit, bárhová visznek is, a sivatagba, homokfúvások mentén, megvetni a vonzásokat, csábításokat, mindig szegénynek és rosszul öltözöttnek maradni, nevetségesnek lenni a Piccadillyn.

De ideges vagyok, nem tudom jól befejezni mondataimat. Gyorsan beszélek, amint föl s alá járok, hogy leplezzem izgatottságomat. Kétségbe ejtenek zsírfoltos zsebkendőid – még Don Juan köteted is bepiszkolod. Nem hallgatsz reám. Byronról gyártasz kifejezéseket. És míg hadonászol felöltőddel, pálcáddal, én olyan titkot igyekszem felfedezni, amit még nem mondtam el senkinek sem: kérlek (így háttal állva neked), hogy vedd kezedbe az életem, és mondd meg nekem, az-e a sorsom, hogy mindig elutasításra találjak azoknál, akiket szeretek.

Háttal állok neked, izgatott vagyok. Nem, kezem most teljesen nyugodt. A polcon határozott mozdulattal helyet csinálok a könyvek között, visszateszem a Don Juant: tessék. Jobb szeretném, ha szeretne valaki, jobb szeretnék híres lenni, mint kutatni a sivatagban a tökély után. De hát az-e a sorsom, hogy undort keltsek? Költő vagyok-e? Fogd. A vágy, mely ajkam mögött rejtőzik, hidegen, mint fegyverben az ólomlövedék, amellyel a bolti eladólányokra, az asszonyokra, a képmutatásra, az élet közönségességére célzok (mert szeretem), most téged talál, mert odadobom – kapd el – a versemet.

– Mint nyílvessző repült ki a szobából – szólt Bernard. – Rám hagyta a versét. Ó, barátság, én is virágokat préselek majd Shakespeare szonettjeinek lapjai között! Ó, barátság, milyen félelmetesek a te dárdáid! Rám nézett, felém fordulva, hogy szemtől szemben legyünk, mikor ideadta költeményét. Minden köd elvonult a lét tetője fölül. Halálom napjáig őrzöm ezt a bizalmat. Mint hosszú, sűrű hullámok sora csapott át fölöttem pusztító jelenlétével – örvényt vájva bensőmben, partra vetve lelkemben a legparányibb kavicsszemeket is. Megalázó volt; apró kavicsokká törtem. Minden látszat felgöngyölődött. „Nem Byron vagy, te magad vagy.” Érezni, amint egy másik ember von össze egyetlen lénnyé – furcsa ez.

Furcsa éreznünk, hogy az általunk szőtt fonál hogy szövi be a külső világ ködös tereit. Ő nincs már itt, én maradtam, kezemben költeményével. Közöttünk van ez a szál. De milyen kellemes, milyen megnyugtató, ha tapasztalhatjuk, hogy nem nehezedik ránk ez az idegen jelenlét, hogy a fürkésző tekintet elhomályosult, és csuklya került rá. Milyen jó érzés leengedni a redőnyöket és nem ereszteni be senkit, semmit; érezni, hogy a sötét sarkokból, ahol meghúzódtak, előjönnek azok az ágrólszakadt lakótársak, a meghitt bizalmasok, akiket fensőséges erejével Neville rejtőzködni kényszerített. A gúnyolódó és a figyelő szellemek, akik még a veszélyek és támadások pillanatában is óvtak, most tömegestül újra, újra hazatérnek. Segítségükkel újra Bernard vagyok, és Byron is; vagyok ez, vagyok az, és valaki más. Elsötétítik a teret, gazdaggá tesznek, mint régen is, tréfáikkal, megjegyzéseikkel, s felhőbe burkolják az érzelem pillanatának tiszta egyszerűségét. Mert több énem van, mint Neville gondolja. Nem vagyunk egyszerűek, mint a barátaink szeretnék, hogy megfeleljünk szükségleteiknek. A szeretet mégis egyszerű.

Íme, már vissza is tértek a lakótársaim, a bizalmasaim. A szúrás, a seb, melyet védelmemben Neville ejtett csodálatos tőrével, begyógyult. Csaknem egész vagyok megint, és ujjongva látom, hogy mindazzal rendelkezem, amit Neville nem is sejt bennem. Érzem, amint kitekintek az ablakon, elhúzva a függönyöket: „Ennek ő nem örülne, de én élvezem.” (Barátainkat arra használjuk fel, hogy saját magunkat mérjük velük.) Látóköröm befogja, amit Neville sosem ér el. Túl a fasoron vadászdalokat ordítoznak. Ünnepelnek valami hajtóvadászatot. Sapkás kis barátaink, akik mindig egyszerre fordították el fejüket, mikor a nyitott kocsi befordult velük a sarkon, legénykedve veregetik egymás vállát. De Neville minden érintkezést gondosan kerülve, lopakodva, mint valami összeesküvő, siet vissza szobájába. Látom, amint kényelmes fotelja mélyén a tűzbe réved, mely egy pillanatra szilárd architektúrához lett hasonlatos. Ha az élet, gondolja, azt az állandóságot viselné magán, ha az életben meglenne az a rend – mert mindenekfölött rendre vágyik, és elborzasztja az én byroni rendetlenségem; így azután bezárja ajtaját, és elhúzza a függönyöket. Szeme (mert szerelmes, mert a szerelem baljós alakja felügyelt beszélgetésünkre) megtelik vágyódással; megtelik könnyel. Fogja a piszkavasat, s egy döféssel megsemmisíti az égő szén palotájának pillanatnyi pompáját. Minden változik. A fiatalság és a szerelem. Az evezős, átvágva a füzek boltozatán, most a híd egyik íve alatt suhan. Percival, Tony, Archie s tán még valaki Indiába indul. Nem fogunk többé találkozni. Neville a füzetéért nyúl – mintás papírba kötött, takaros kis jegyzetek –, és hosszú verssorokat ró bele lázasan, annak a költőnek a modorában, akit éppen a legjobban csodál.

Én inkább halogatom; kihajolok az ablakon, figyelek. A vidám kórus ismét felhangzik. Porcelánokat törnek

– Ez is része a mulatságnak. A kórus, mint valami sebes folyású, sziklákon át hömpölygő hegyi patak, mely kegyelem nélkül sodor magával öreg fákat, csodálatos

megadással ömlik szakadékról szakadékra. A dalosok tovább énekelnek, a lovasok tovább vágtáznak, a vadászok tovább agarásznak, a játékosok tovább futballoznak, az evezősök mint lisztes zsákok dőlnek a lapátokra, föl-le, föl-le, mintha ki akarnák szivattyúzni a folyót. Eltűnik minden egyes erőfeszítés, egy emberként cselekszenek. A szeszélyes októberi szél ezt a lármát fújja keresztül az iskolaudvarokon, hol hangorkánként, hol a csend fuvalmaként. Most újra porcelánt törtek – ez is a mulatság része. Egy öreg nénike valami csomagot cipelve bandukol hazafelé bizonytalan léptekkel a tűzpiros ablakok alatt. Mintha félne, hogy rázuhannak, s a csatornába buktatják. Meg-megáll, hogy melengesse reumától bütykös ujjait az örömtűznél, mely szélfútta papír-és szikrafolyóként önti fényét. Az öregasszony megáll a kigyűlt ablak előtt. Milyen ellentét. Én látom, Neville nem. Én érzem, Neville nem. Ezért lesz ő tökéletes, míg én elbukom; s csak befejezetlen, homokba temetett mondatok maradnak utánam.

Most Louisra gondolok. Milyen rosszalló, mégis megértő tekintetet vetne erre a korán sötétedő, őszi estre, ezekre a porcelántörésekre, Neville-re, Byronra, itteni életünkre? Hogyan fogadná ezeket a hangos vadászdalokat? Keskeny ajkát egy kicsit lebiggyeszti, arca halvány; egy iroda mélyén valami bonyolult kereskedelmi irat fölé hajlik. „Apám, aki bankár Brisbane-ben” – szégyelli, de mindig róla beszél – csődbe került. Így hát Louis, az iskola legjobb tanulója, egy irodában dolgozik. Én pedig, ellentéteket keresve, gyakran érzem rajtunk tekintetét, nevető, vad szemét, amint minket, jelentéktelen számneveket összead egy nagy összeggé, azzá, amit szüntelenül keres az irodában is. És egy napon fogja finom mívű tollát, a vörös tintába mártja, és teljes lesz az elszámolás. Ismerni fogjuk végösszegünket, de ez nem lesz elég.

Bumm! Egy széket vágtak a falhoz. Szóval végünk van. Az én esetem is kétséges. Csak nem hódoltam talán tiltott érzelmeknek? De igen, amint ablakomból kihajolva ledobom cigarettám, s az könnyedén a földre pördül, érzem, hogy Louis még a cigarettámat is figyeli. És Louis azt mondja: „Mindez jelent valamit. De mit?”

– Az emberek egyre csak járnak-kelnek – szólt Louis. – Szakadatlanul, ennek a kis étteremnek az ablaka előtt. Autók, teherkocsik, buszok, majd újra csak buszok, teherkocsik, autók az ablak előtt. A háttérben üzletek, házak és egy város templomának szürke tornyai. Előttem üvegpolcokon süteményestányérok, sonkás szendvicsek. Az egészet körbeburkolja egy teafőzőből kiáramló gőzfelhő. Borjú, bárány, kolbász és fasírozott terjengő, sűrű szaga mint valami nedves háló ereszkedik alá a kis étterem közepére. Könyvem egy Worcester-palacknak támasztom, és igyekszem hasonlítani a többiekhez.

De nem sikerül. (Járnak-kelnek, vonulnak gomolyogva, szakadatlanul.) Nem tudom a kellő meggyőződéssel olvasni a könyvemet, vagy akár a borjúsültemet megrendelni. Ismétlem, „átlag angol vagyok, egy átlagos tisztviselő”, mégis a szomszéd asztalnál ülő emberkéket nézem, hogy biztosan tudjam, mit kell tennem. Rugalmas az arcuk, a bőrük hullámzik, a töméntelen benyomás ide-oda rángatja őket, kapaszkodnak, mint a majmok, ragadnak a jelen pillanathoz: most épp a lehető legmegfelelőbb taglejtésekkel tárgyalnak egy zongora eladásáról. Ez a zongora elfoglalja az egész előszobát. Odaadná egy tízesért. Emberek jönnek-mennek, eltakarják a templom tornyait és a sonkás szendvicses tálcákat is. Tudatom szerpentinszalagja imbolyogva lebben, szakad, lekonyul zűrzavaruk fölött. Ezért még ebédelni is képtelen vagyok. „Egy tízesért odaadnám, a szekrénye ízléses, csak elfoglalja az egész előszobát.” Úgy siklanak tova, és merülnek meg a vízben, mint a sirályok, amelyeknek tollai síkosak az olajtól. Ez a mérték; minden többlet hiúság. Vegyük csak a közepeset, vegyük az átlagot. Közben le-föl imbolyognak a kalapok; állandóan nyílik, csukódik az ajtó. Érzem az áramlást, a zűrzavart; a megsemmisülést és kétségbeesést. Ha ennyi az egész, nem éri meg. De érzem ennek a kis étteremnek a ritmusát is. Olyan, mint egy keringő dallama, amely vég nélkül ki-és beárad, körbe-körbe. A felszolgálólányok tálcákat egyensúlyoznak ki és be, körbe-körbe, felszolgálják a párolt zöldséget, barackbefőttet, vaníliakrémet, felszolgálják a kellő időben, a kellő rendelőnek. Az átlagemberek belefoglalják a lány ritmusát maguk ritmusába (egy tízesért odaadnám, mert elfoglalja az előszobát), és megkapják párolt zöldségjüket, barackbefőttjüket és vaníliakrémjüket. De hol a folyamatosság megszakadása? Hot a rés, melyen át a kétségbeesésre látni? A kör zárt; a harmónia teljes. Itt van a központi ritmus, a közös, legfőbb mozgató. Látom, mint tágul, enged; és tágul újra. De nincs részem benne. Ha beszélek, a kiejtésüket utánozva, máris hegyezik a fülüket, és várják, hogy újra megszólaljak, mert kíváncsiak, hogy kanadai vagy ausztráliai vagyok-e én, aki mindenekfölött szerető karokra vágyom, én, aki idegennek és kirekesztettnek érzem magam. Én, aki szorosan magam körül szeretném érezni a megszokás védelmező hullámait, s pillantásom röpte messzi horizontot keres, én a szüntelen zűrzavarban le-föl imbolygó kalapokat figyelem. Hozzám szól egy bolygó, magát vesztett lélek keserve (egy rossz fogú asszony dadogása a pultnál). „Végy vissza bennünket a nyájba, minket, akik oly összevissza bukdácsoltunk az élet megpróbáltatásai között, szánkat tátva a kirakatok előtt, ahol a tálakon sonkás szendvicsek sorakoznak.” Én visszavezetlek benneteket a rend világába.

A Worcesteres palackhoz támasztott könyvemet olvasom. Van benne néhány tökéletes megállapítás, néhány szó, néhány igazi mívesre valló kikovácsolt gyűrű, igazi költészet. Ti nem vesztek róla tudomást, egyikőtök sem. Amit a halott költő mondott, elfelejtettétek. És én nem tudom nektek úgy lefordítani, hogy igéző ereje megkössön benneteket, és bebizonyítsa nektek, hogy céltalanok vagytok, a ritmus pedig olcsó és értéktelen, hogy kimozdítson benneteket abból az elfajzottságból, mely – ha céltalanságtokat sem ismeritek – erőt vesz rajtatok, elöregít még fiatalon. Lefordítani ezt a költeményt, hogy mindenki elolvashassa és megértse, ez a becsvágyam. Én, Platón és Vergilius társa, kopogtatok az erezett tölgyfa ajtón. Vert acél varázsvesszőmmel állok elétek utatokban. Nem fogom magam alávetni sem a keménykalapok, sem a nemezkalapok céltalan vonulásának, sem az asszonyok tollas és cifra fejdíszeinek (Susan, akit tisztelek, biztosan egyszerű szalmakalapot hord egész nyáron). Nem hagyhatom szó nélkül az elnyomást vagy a párát mely egyenlőtlen cseppekben gördül végig az ablaküvegen, sem a buszok zökkenését, amikor megállnak vagy elindulnak, sem a pénztárak előtti bizonytalankodást, sem az iszonyú, jelentés nélkül kígyózó szavakat, rátok kényszerítem a rendet.

Gyökerem ólom-és ezüstereken át illatot lehelő, nedves, vizenyős tereken át lejut a csomóhoz, a tölgyek gyökerének összecsomózott középpontjához. Lepecsételve és vakon, fülemben földdel, mégis hallottam a háborús híreket; és a csalogányt; éreztem csapatok rohanását, madárrajok húznak a nyarat keresve: láttam a Nílus partján piros kancsókban vizet hordó asszonyokat. Ébredtem arra egy kertben, hogy nyakszirten kaptak, Jinny forró csókjára; mindenre emlékszem, ahogyan az ember zavaros kiáltásokra, düledező oszlopokra, vörös és fekete üszögre emlékszik egy éjszakai tűzvészből. Én csak alszom és ébredek. Hol alszom, hol ébredek. Látom a gőzölgő teafőzőt, a vitrineket, tele halványsárga szendvicsekkel, a magas széken kuporgó férfiakat a bárpult előtt zakóban, és mögöttük az örökkévalóságot. Álarcos hóhér által izzó vassal remegő húsomba égetett stigma. Ezt a kis éttermet is verdeső madárcsapat szárnyai előtt látom; a múlt tollaiba burkolt szárnyak előterében. Ez magyarázza lebiggyesztett ajkam, beteges sápadtságom, kellemetlen és riasztó külsőm, mikor gyűlölettel és keserűséggel fordulok Bernard és Neville felé, akik a tiszafák alatt andalognak, karosszékeket örökölnek, és szorosra húzzák függönyeiket, hogy lámpafény hulljon a könyveikre.

Susant tisztelem, mert ül és varr. Gyér lámpafénynél olyan házban, melynek ablakán behallatszik a búzakalász sóhaja, és nekem biztonságot ad. Mert én vagyok a leggyengébb és legfiatalabb valamennyiük között. Gyermek vagyok, aki a lábai előtt csörgedező kis ereket figyeli, melyeket a zápor vágott a kavicsok közé. Ez itt egy csiga, mondom: ez itt egy levél. Szeretem a csigákát, szeretem a leveleket. Én vagyok mindig a legfiatalabb, a legártatlanabb, a leghűségesebb. Ti védve vagytok. Én meztelen. Amint a hajfonatos felszolgálólány elmegy előttetek, úgy teszi elétek habozás nélkül a barackkompótot vagy vaníliakrémet, mint a nővéretek. Ti a fivérei vagytok. De én, mikor felállok, és leverem mellényemről a morzsaszemeket, nagy borravalót, egy egész shillinget csúsztatok oda, tányérom széle alá, hogy ne találja meg, míg ott vagyok, és gúnyos mosolya ne sértsen, míg ki nem léptem a lengőajtón.

A szél megemeli a függönyt – szólt Susan. – A korsók, kancsók, nádfonatú szőnyegek és a rozoga, lyukas karszék tisztán láthatóak. A szokott fakó szalagok csíkozzák a tapétát. A madársereg elhallgatott, csak egy dalol már közülük a hálószoba ablakához közel. Felhúzom harisnyám, és csendben surranok ki a háló ajtaján, a konyhán és kerten keresztül, az üvegház mellett, ki a mezőre. Még kora reggel van. A lápos fölött köd terjeng. A levegő kemény, fagyos, mint a szemfedő. De meglágyul, meleg lesz. Most, e korai órában, e pillanatban úgy érzem, én vagyok a mező, a csűr, e fák; enyémek a röpülő madárrajok, s ez a fiatal nyúl, mely most felugrik az utolsó pillanatban, mielőtt ráléptem volna. Enyém a gém, mely lustán bontja ki hatalmas szárnyát; a tehén, mely kérődzve nyeli le egy-egy falatját, míg tesz egy megfontolt lépést; a merészen lecsapó fecske; a halványpiros ég alja, s a pirosság multával megszülető zöld világ. A csend és a harangszó; s az emberek kiáltása, amint a lovakat összeterelik a réten, mind az enyém.

Engem nem lehet sem elválasztani, sem távol tartani. Intézetbe adtak; Svájcba küldtek iskolába, hogy befejezzem tanulmányaimat. Nem szeretem a linóleum szagát, sem a fenyveseket, sem a hegyeket. Hadd vetem el magam végre ezen a sima földön, a sápadt ég alatt, melyen lomhán szállnak a felhők. Az úton felém haladó szekér fokozatosan nő. A juhok egymáshoz bújnak a legelő közepén. A madarak ellepik az úttest közepét – van még idejük a felrebbenésig. Magasra csap az égő fa füstje. Enged a hajnali kemény hideg. Mozdul a nappal. A színek visszatérnek. Kalászaival sárgán integet a nappal. Súlyosan függ alattam a föld.

De ki vagyok én, én, aki e rácsos kerítés kapujára hajolva figyelem vadászkutyámat? Néha azt gondolom (még nem vagyok húszéves), hogy nem is vagyok nő, hanem egyszerűen a fény, amely erre a kapura, erre a földre hull. Vagy talán egy-egy évszak vagyok, gondolom, január, május, november; a sár, a pára, a hajnal.

Nem tudok erre-arra bolyongani, sem könnyedén a felszínen maradni, sem másokkal elvegyülni. És mégis, erre a kerítésajtóra hajolva, melynek lécei karomra mintázzák alakjukat, érzem a súlyt, mely lassan megformálódott bennem. Valami már az intézetben, Svájcban megformálódott bennem, valami kemény dolog. Nem sóhajok, nem nevetés, nem is hajlékony, szellemes mondatok; nem is Rhoda különös közlései, amint elnéz mögöttünk, a vállunk fölött; nem is Jinny piruettjei, melyekben minden porcikája együttműködik. Amire én képes vagyok, nehézkes. Nem tudok könnyedén szálldosni, elvegyülni a többiekkel. Legjobban a pásztorok tekintetét szeretem, akikkel az úton összeakadok, vagy az árokparton a szekerük mellett ülő cigányasszonyokat, akik csecsemőiket szoptatják, amint majd én szoptatom az enyémeket. Mert nemsokára, a déli hőségben, amikor a méhek körülzengik a mályvarózsákat, megjön a szerelmesem. A cédrusfa alatt áll majd. Egyetlen szavára egyetlen szóval válaszolok. Ami megformálódott bennem, neki adom. Gyermekeim lesznek. Lesznek fehér kötényes szolgálóim és vasvillás béreseim, konyhám, ahová kosarakban hordják a beteg bárányokat felmelegedni, s ahol sonkák és hagymafüzérek csüngenek le a gerendáról. Olyan leszek, mint az anyám, hallgatag, kék kötős, szekrényeket nyitogató.

Most éhes vagyok. Szólok a kutyámnak. Kenyérhéjra gondolok, és vajas kenyérre és fehér tányérokra egy napos szobában. A mezőn át megyek haza. Ezen a fűben kitaposott ösvényen, egyenletes, hosszú léptekkel tartok visszafelé, most egy kis kitérőt teszek, hogy tócsába ne lépjek, most fölugrom egy kis földhalomra. Vízgyöngyök ülnek meg durva szoknyám szélén; cipőm hajlékony és sötét. Elmúlt a nappal merevsége; meglágyították a szürke, a zöld és a vörösesbarna árnyalatok. A madarak eltűntek az országútról.

Úgy térek haza, mint egy macska vagy róka, amelyiknek bundáját belepte a dér, vagy mancsát keménnyé tette a serű sár. A káposztásföldeken törtetek át, hangos panaszra késztetve leveleiket, s leverve róluk a harmatcseppeket. Leülök. Hallgatom apám csoszogó lépteit, amint végighalad a folyosón, ujjai között szorongatva valami növényfélét. Egymás után töltögetem tele a teáscsészéket, míg az asztalon a virágbimbók egyenesen állnak előttem, a vaj, a lekvárosüvegek meg a kenyerek előtt. Nem beszélünk.

Azután a szekrényhez megyek, és fogom a nedves mazsolászacskót, veszem a nehéz liszteszsákot, és a tisztára súrolt konyhaasztalra teszem. Meggyúrom a tésztát, elnyújtom, kezem a tészta langyos tömegébe, mártom. Legyező ‘alakban hideg vizet engedek ujjaimra. A tűz lobog; körben legyek zümmögnek. Minden kellékemet, mazsolát, rizst, az ezüst és kék papírtasakokat újra a szekrénybe zárom. A hús a tűzhelyre téve; tiszta terítő alatt domborodik a kenyér lágy halma. Délután kisétálok a folyópartra. Az egész világ a teremtés lázában vajúdik. A rovarok fűszálról fűszálra röpködnek. A virágok súlyosak a hímporuktól. A hattyúk szép rendben úsznak a folyón. A felhők – most melegek, naptól foltosak – átsuhannak a hegy fölött, aranyat hagynak a víz színén, aranyat a hattyúk nyakán. Egyik lábuk a másik után, a tehenek kérődzve vonulnak át a mezőn. Én fehér hátú gombákat keresek a fűben, letöröm a szárukat, és a mellettük tenyésző sötétlila orchideát tövestül odafektetem közéjük, s így megyek haza, hogy felforraljam apámnak a teavizet az asztalon éppen most kinyílt vörös rózsák között.

De jön az este, és meggyújtják a lámpákat. S amikor az este jön, és meggyújtják a lámpákat, a falra futtatott borostyán aranysárga színben tündöklik. Én az asztal mellett ülök, és varrogatok. Jinnyre gondolok vagy Rhodára, és hallom a kocsik nyikorgását az úton, amint az igáslovak hazafelé cammognak; hallom a nyüzsgő forgalom zaját az esti szélben. Nézem a zizegő leveleket a sötétedő kertben, és arra gondolok: „Most Londonban táncolnak. Jinny megcsókolja Louist.”

– Milyen különös – szólt Jinny –, hogy az emberek már fölmentek szobájukba, eloltották a villanyt, és alszanak. Levetkőztek, felvették fehér hálóingüket. Semmi fény ezekben a házakban. Egy sor kémény mered az ég felé; egy-két utcai lámpa ég csak, ahogy azok a lámpák égnek, amelyekre senkinek sincs szüksége. Azok a kevesek, akik az utcán járnak, siető szegény emberek

Nincsenek már őgyelgők, vége a napnak. Néhány rendőr teljesít szolgálatot az utcasarkokon. Az éjszaka most kezdődik. Úgy érzem, mintha világítanék a sötétben. Térdemen selyem. Selymes lábaim puhán egymáshoz dörgölődznek. A nyaklánc kövei hidegen feküsznek a nyakam tövén. Lábam érzi cipőm szorítását. Egyenesen ülök, hogy hajam ne érjen az ülés hátához. Fel vagyok díszítve, fel vagyok készülve. Ez a pillanatnyi szünet, a sötét pillanat. A zenészek felvették vonóikat.

A kocsi észrevétlenül, lassítva áll meg. A járda egy csíkja kivilágítva. Az ajtó nyílik, csukódik. Sokan jönnek; semmi szó; sietnek be. A hallban hulló köpenyek suhogása. Az előjáték, a kezdet. Körülnézek, tájékozódom, púderozok. Minden rendben, kifogástalan. Hajamban megigazítok egy csigát. Ajkam is szabályosan piros. Csatlakozhatom a lépcsőn fölfelé igyekvő hölgyekhez és urakhoz, a magamszőrűekhez. Elmegyek mellettük. Megnéznek, mint én őket. Mindent villámgyorsan teszünk, érzelgés vagy a felismerés jelei nélkül. Testünk üzenetet vált. Ez a hivatásom. Ez a világom. Minden előre elhatározott és elkészített; az inasok, az egyik itt, amott a másik, átveszik nevem, friss, ismeretlen nevem egymásnak adják. Belépek.

Aranyozott székek vannak az üres, várakozó szobákban, és virágok, csendesebbek, pompásabbak, mint a falak mentén zölden, fehéren nyílók. Egy kisasztalon egy bekötött könyv. Ez az, amiről álmodtam, ez az, amit megjósoltam. Idevaló vagyok. Természetesen lépkedek a vastag szőnyegeken. Könnyen siklom előre a simára sikált parketten; ebben az illatárban, ebben a ragyogásban kezdek kitárulkozni, mint a páfrány a bodros leveleivel. Megállok. Leltárt készítek erről a tömegről. Szétnézek az ismeretlen csoportok között. A smaragdzöldben, rózsaszínben, gyöngyházszürkében pompázó nők sorai közt mereven áll a férfiak teste. Feketék és fehérek; öltözetük alatt mély erekkel rovátkoltak. Újra érzem az ablak tükörképét az alagútban; mozog. Az ismeretlen frakkos alakok figyelik előrenéző arcomat; amint oldalt fordulok, hogy megnézzek egy képet, ők is arra fordulnak. önkéntelenül megigazítják nyakkendőjűket. Megérintik mellényüket, díszzsebkendőjüket. Nagyon fiatalok. Nagyon szeretnének jó benyomást kelteni. A lehetőségek ezreit érzem magamban. Hol ravaszkás, hol vidám, hol ernyedt, hol melankolikus vagyok. Mélyek a gyökereim, mégis hullámzom, lebegek. Így, tiszta aranyban, erre hullámzom, s szólok ennek: „Jöjjön.” Feketén gyűrűzöm, s szólok annak: Nem. Egy elindul helyéről, az üvegvitrin mellől. Közeledik. Felém tart. Nem éltem még át ennél izgatóbb pillanatot. Reszketek, remegek. Ingok jobbra-balra, mint egy patakban nőtt növény, gyökereimmel megkapaszkodva, hogy felém jöjjön. „Jöjjön – mondom –, jöjjön.” Sápadt, fekete hajú, szomorú, romantikus. Szeszélyes leszek, könnyed és ravasz, mert ő szomorú és romantikus. Itt van már mellettem, az oldalamnál áll.

Kis rázkódással, mint egy szilánk a sziklatömbről, leválok: vele zuhanok; elengedtem magam. Átengedtük magunkat a lassú árnak. Merülünk, fölbukunk a tétova zenében. Sziklák törik meg a tánc áramát: megrázkódik, megborzong. Merülve, fölbukva, ebbe a hatalmas formába sodródunk, mely összetart; nem léphetek ki hullámzó, habzó, hirtelen, tökéletesen záró falai közül. Testünk, a keze és a kezem összesimul ebben az egy testben, mely összetart minket, majd kisimulva, lágy, hullámos hajlatokban ringat minket tovább és tovább. Egyszerre elhallgat a zene. Vérem tovább lüktet, de testem mozdulatlan. A terem forog körülöttem. Majd megáll.

Jöjjön, forogjunk el az aranyozott székekig. A test erősebb, mint gondoltam. Jobban szédülök, mint vártam. Nem törődöm semmivel a világon. Nem érdekel senki, kivéve ezt az embert, akinek a nevét sem tudom. Nem vagyunk elragadóak, hold? Nem vagyunk szépek, ahogy itt ülünk együtt, én szaténruhámban, ő frakkban? Az enyéim most nézhetnek kedvükre. Én viszonozom tekintetüket, férfiakét, nőkét. Egy vagyok közületek. Ez az én világom. Most fogom azt a keskeny talpas poharat, és iszom egy kortyot. A bor erős, fanyar. Míg iszom, belerándulnak arcizmaim. Illat és virágok, ragyogás és hőség van lepárolva ebben a tüzes, aranyszín folyadékban. Pontosan a lapockám mögött egy száraz, tágra nyílt valami csukja le lágyan a szemét, és ringatja magát szép csendesen álomba. Ez elragadtatás, megkönnyebbülés. Torkom mélyén felemelkedik a sorompó. A szavak fürtökben, csapatostul igyekeznek kifelé törni, az egyik a másik tetején. Válogatás nélkül egymást törik-zúzzák, hogy megelőzhessék a másikat. Az egyedül álló magánosok is társat keresnek, bukfenceznek és megsokszorozódnak. Nem fontos, amit mondok. Vergődve, mint szárnyával verdeső madár, egy mondat szeli át a köztünk lévő üres teret. A fiú ajkán telepszik meg. Újra megtöltöm poharam. Iszom. Lehull közöttünk a fátyol. Bekerültem egy másik lélek meleg birodalmába. Együtt vagyunk, magasan, valami alpesi hágón. A fiú szomorúan áll az út szélén. Én megállok. Tépek egy szál kék virágot, és hogy elérjem, lábujjhegyre állva gomblyukába tűzöm. Íme! Lelkesedésem és elragadtatásom pillanata. De most vége.

Most az ernyedtség és közöny önt el bennünket. A többiek lökdösődve haladnak el mellettünk. Az asztal alatt egyesülő testük elvesztette öntudatát. Szeretem a szőke, kék szemű férfiakat is. Nyílik az ajtó, nyílik szünet nélkül. A legközelebbi ajtónyitás talán egész életemet megváltoztatja. Ki jön? Csak poharakat hozó felszolgáló. Egy öregember – mellette gyermek lennék. Most egy tekintélyes hölgy következik – akihez nem hasonlíthatok. Azután velem egykorú lányok, velük szemben a tisztességes ellenszenv kivont kardjait érzem. Mert ők egyenrangúak velem. Bennszülött vagyok ebben a világban. Itt a kockázat, itt a kaland lehetősége. Nyílik az ajtó. Ó, jöjjön, mondom ennek, aranyszínben fodrozva tetőtől talpig. „Jöjjön” – és jön felém.

– Mögéjük kerülök – szólt Rhoda –, mintha egy ismerőst pillantottam volna meg. De senkit sem ismerek. Elhúzom a függönyt, és felnézek a holdra. A feledés kortyai oltják izgalmamat. Nyílik az ajtó, a tigris ugrásra lendül. Nyílik az ajtó, és beront a rémület; rémület rémület után üldöz engem. Hadd lássam lopva a megtakarított kincseket. Tavak terülnek el a világ túlsó felén, márványoszlopok tükröződnek bennük. A fecske sötét tavakba mártja szárnyát. De itt nyílik az ajtó, és emberek jönnek; jönnek felém. Bágyadt mosolyt vetnek, álarcot a kegyetlenség és közöny elé; megragadnak. A fecske megmártja szárnyát; a hold egyedül úszik kék tengereken. Meg kell fognom a férfi kezét; válaszolnom kell. De milyen választ adhatok? Visszalökve, itt állok most égve ebben az esetlen, rosszul szabott testben, mely fölfogja közönye és megvetése nyilait; én, aki márványoszlopokra vágyom és tavakra a világ túlsó felén, ahol a fecske megmártja a szárnyát.

Az éjszaka egy kissé továbbhaladt a kémények között. Ennek a férfinak a válla fölött látok az ablakból egy türelmes macskát. Nincs zavarban. Nem vakította el a fény, nem selymes a szőre, szabadon pihenhet, nyújtózkodhat, járhat ide-oda. Gyűlölöm az egyéni élet minden részletét. De ide vagyok kötve, hogy figyeljek. Hatalmas nyomás nehezedik rám. Nem mozdulhatok anélkül, hogy a századok súlya ne mozdulna velem. Ezer meg ezer nyíl döf keresztül. Megvetés és nevetségesség döf keresztül. Én, aki vidáman álltam viharokat, és csupasz mellel tűrtem a jégeső verését, ide vagyok szegezve, pellengérre állítva.

A tigris ugrásra lendül. A nyelvek korbácsa zuhog rám. Serényen, szünet nélkül ostoroznak. Már a színleléshez kell folyamodnom, hazugsággal hárítanom el csapásaikat. Van-e amulett ilyen szerencsétlenség ellen? Milyen archoz fordulhatok segítségért, hogy felfrissítsen ebben a forró kemencében? A bőröndökön olvasott nevekre gondolok, édesanyákra, akiknek széles térdéről fodrozódik szoknyájuk, erdei tisztásokra, ahova csúcsos, meredek hegyek völgyei futnak alá. Rejts el engem, védelmezz, kiáltok, mert én vagyok köztetek a legfiatalabb és legvédtelenebb. Jinny mint sirály röpdös a hullámokon, ügyesen vetve hol erre, hol arra egy-egy pillantást, majd ezt, majd azt mondja anélkül, hogy hazudnék. De én nem mondok igazat; alakoskodom.

Mikor egyedül vagyok, a tálaimat rázom, ringatom, ura vagyok saját flottámnak. De itt háziasszonyom ablakán csavargatva ennek a brokátfüggönynek a bojtjait, úgy érzem, darabokra hullok; nem vagyok már egy. Micsoda az a tudás, amit Jinny ismer, miközben táncol; az a nyugodt biztonság, mely megvan Susanban, amikor csendben a lámpafényhez hajolva befűzi a tűbe a fehér cérnát? Azt mondják: Igen, azt mondják: Nem; öklük határozottan csap az asztalra. De én kételkedem; reszketek; én látom a vad csipkebokrot, árnyékát rázza a sivatagban.

Most végigsétálok a szobán, mintha valami célom volna, az üvegtetős erkélyig. Látom az enyhén felhőzött eget, a hold föl-fölbukkanó fényével. Látom a tér rácsait is, és két, arc nélküli embert, amint szoborként az égnek támaszkodnak. Van tehát egy világ, ahol semmi sem változik. Alig megyek át ezen a szalonon, ahol pergő nyelvek éles késekként vágnak belém, amitől megnémulok, amitől hazudok, máris körvonaltalan szépségbe burkolt arcokat találok. A szerelmespár a platánok alá húzódott. A rendőr őrt áll a sarkon. Egy ember megy át a téren. Van tehát egy világ, ahol semmi sem változik. De még nem vagyok elég nyugodt, hogy egy mondatom is befejezzem: lábujjhegyen állok egy forró kemence szélén, ahol még ki-kicsap és megperzsel egy forró lángörvény, félek, hogy nyílik az ajtó, és a tigris ugrásra lendül. Minden szavam ellentmondásra talál. Valahányszor nyílik az ajtó, zavarba jövök. Még nem vagyok huszonegy éves. Sorsom az, hogy összetörjenek. A sorsom az, hogy egész életemben nevetség tárgya legyek. A sorsom az, hogy hányódjam, vetődjem ezek közt a fintorgó, hazudozó nők és férfiak között, mint parafa dugó a viharos tengeren. Mint algasor a tengeren, minden fuvallatra, minden ajtónyílásra távolabb és távolabb sodródom. A hullám megtörik. Én vagyok a hab, mely végigsöpri és megtölti a sziklák legapróbb mélyedéseit is fehérséggel; és én vagyok ez a lány is itt, ebben a szobában.

———

A nap, miután felkelt, nem lopva küldte már pillantását zöld tengeri heverőjéről a nedves drágakövekre, hanem arcát felfedve szemlélte a hullámokat. A hullámok olyan szabályos dobogással hulltak a partra, ahogy lovak patái dobbannak a zöld gyepen. Permetük szállt, mint repülő dárdák és lándzsák a lovasok feje fölött. Gyémánthegyű, acélkék vizekkel söpörték végig a partot. Egy hatalmas szivattyú lendületével és energiájával törtek előre, s húzódtak vissza a hullámok, előre s hátra. A nap gabonaföldekre és erdőkre szórta sugarait. A folyók sokredőjű kékbe fordultak, a pázsit, amely a vízpartig lejtett, a madarak enyhén borzolt zöld tollazatához hasonlított.

A dombok enyhe hajlatait mintha vékony szíjak tartották volna egybe, akár a végtagokat behálózó izomrostok; és az erdők, melyeket büszkén hordtak oldalukon, olyanok voltak, mint gondosan nyírt rövid sörény a lovak nyakán.

A kertben, ahol a fák szélesen terítették lombsátrukat a virágágyak, tavacskák és üvegházak fölé, a madarak énekeltek szólóban, mindenik magának, a forró napsütésben. Egy a hálószoba ablaka alatt csicsergett, egy másik az orgonabokor legfelső ágán, egy harmadik a fa párkányán. Mindenik harsogó szenvedéllyel és hévvel énekelt, engedve fölszakadni a dalt, nem törődve azzal sem, hogy egymás dalát hangzavarrá bomlasztják. Kerek szemük ragyogva kidülledt; karmukkal erősen fogódzkodtak a fa ágába vagy a vasrács rúdjaiba. Énekeltek röptükben, a levegőben, napsütésben, pompás új tollazatukban, csíkosan, mint a kagylók, vagy csillogó vértezetben, itt egy halványkék érrel, ott aranysárga foltokkal, vagy, egyetlen tündöklő toll csíkjával szárnyukon. Úgy énekeltek, mintha a reggel kényszerítette volna ki belőlük a dalt. Úgy énekeltek, mintha a lét éles pengéjét fenték volna, hogy széthasítsa a kékeszöld fény lágyságát, az átázott föld nedvességét, a zsíros konyhagőz füstjét és szagát, a bárány-és borjúhús forró páráit, a gyümölcsök és torták bőségét, a konyhavödrökből kidobált nedves hulladékokat és héjakat, melyekből lassú gőzök párologtak a szemétdombon. Erre az elázott, penészes, nedvességtől ráncos hulladékra csaptak le kiszáradt csőrrel, irgalmatlanul, villámsebesen. Szempillantás alatt termettek ott az orgonabokrok ágairól vagy a kerítésekről. Kiszemeltek egy csigát, és mohó módszerességükkel addig verték héját egy kődarabhoz, míg el nem tört, és valami nyúlós anyag szivárgott ki a törés helyén. Azután csapatostul felkerekedtek, nyílegyenesen szelték a magasban az utat, éles, rövid hangokat hallatva, s valamelyik fa tetejére telepedtek, onnan néztek le a cserjékre és távoli tornyokra, a szirmoktól fehér fűvel elárasztott vidékre meg a tengerre, amely úgy dobolt, mintha tollas, turbános katonáknak verne riadót. Egyszer-egyszer hangjaik gyors ütemben találkoztak, amint a hegyi patakok vegyülnek össze tajtékosan egyre gyorsuló folyásuk során ugyanabban a mederben, ugyanolyan sűrű levélzetet sodorva. De itt egy szikla: szétválnak.

A nap éles sugarakban hatolt a szoba belsejébe. Minden tárgy, melyre fény hullott, rajongó életre kelt. A tányér olyan lett, mint egy fehér tó. A kés hasonlított egy jégből kivágott tőrre. Az ivópoharak egyszerre mintha megrepedtek volna a fénytől. Az asztalok és székek úgy emelkedtek a felszínre, mintha víz alól merültek volna fel vékony, vörös, narancsszínű és bíbor hártyával bevonva, mint érett gyümölcsök héjának hamva. A mázas porcelánok erezete, a fa rostja, a gyékény fonadéka egyre tisztábban rajzolódott ki. Semminek sem volt árnyéka. Egy kancsó olyan zöld lett, hogy tölcséren szippantotta magához a tekintetet, mely piócaként tapadt meg rajta. Azután az alakok tömegre és éles körvonalakra tettek szert. Itt volt egy szék ülőkéje, ott a pohárszék tömbje. És az egyre növő fény maga előtt hajtotta az árnyak seregeit, melyek egymáshoz verődtek, és fennakadtak a háttér sok szálból szőtt, színes függönyén.

———

– Mily szép, mily különös – szólt Bernard – az ezertornyú, az ezertetős London, ahogy a ködben elterül előttem. Gáztartályok és gyárkémények védelme alatt pihen szunnyadozva, míg felé közeledünk. Hangyabolyokat melenget mellén. Minden kiáltás, zaj, nyüzsgés lágyan burkolózik csendjébe. Még maga Róma sem fenségesebb. De feléje tartunk. Már anyai álmatagsága is nyugtalan lett. Háztömegeiből kirívóan kiálló tetőzetek válnak ki a ködből. Gyárak, székesegyházak, üvegkupolák, intézmények és színházak emelkednek. A hajnali gyors Skócia felől mint egy rakéta fut be a városba. Menet közben elhúzunk egy függönyt. Kifejezéstelen, várakozó arcok bámulnak ránk, amint villámként átrobogunk az állomásokon. Az emberek újságjaikat egy kicsit erősebben szorítják magukhoz, amint gyorsaságunk szele súrolja őket, mintha a halál nézne velük farkasszemet. De mi tovább dübörgünk. Úgy fogunk robbanni a város szívében, mint egy gránát valami súlyos, méltóságteljes anyaállat oldalában. A város zümmög, morajlik. Bennünket vár.

Míg itt állok, és kitekintek a vonat ablakán, furcsán, csábítóan érzem, hogy boldogságom (mert vőlegény vagyok) részesévé tesz ennek a gyorsaságnak, ennek a városra irányított rakétának. Mindent elviselek, mindenbe belényugodtam. Kedves uram, kérdezhetném, miért nyugtalan, miért veszi elő bőröndjét, hogy belepréselje sapkáját, melyet egész éjjel a fején tartott? Semminek nem lesz haszna, amit tehetünk. Valami ragyogó egyhangúság mélázik mindannyiunk fölött. Mi, utasok, megnövekedve, ünnepélyesen (szép, de színtelen a reggel) egységbe kovácsolódunk, mintha egy hatalmas, szürke vadliba szárnycsapása rebbentene össze az egyetlen közös vágyban: hogy megérkezzünk végre az állomásra. Nem akarom, hogy a vonat hirtelen rázkódással álljon meg. Nem akarom, hogy a kapcsolat, mely összekötött valamennyiünket, míg az éjjel egymással szemben ültünk, megszakadjon. Nem akarom, hogy a gyűlölség, a versengés és a vágyak különböző formái újra úrrá legyenek rajtunk. Közösségünk a rohanó vonatban, míg azzal az egyetlen közös vággyal ültünk, hogy megérkezzünk a Euston pályaudvarra: nagyon jó volt. De látják, már vége. Elértük célunkat. Behúznak a peronra. A sietség, tülekedés, s hogy elsőnek éljünk ki a lengőajtón, és biztosítsuk helyünket a felvonóban, már jelentkezik. De én nem akarok elsőnek kijutni, és az egyéni élet terhét sem akarom vállalni. Én, aki hétfő óta, mióta menyasszonyom elfogadott, minden idegszálamban annyira rabja lettem egyéniségem tudatának, hogy egy pohárban lévő fogkefét sem tudok anélkül látni, hogy azt ne mondanám: „az én fogkefém”; most szeretném mégis kinyitni a kezem, hogy ujjaim közül kihulljon mindenem, amim van, és csak állni itt az utcán anélkül, hogy közöm volna valamihez, vágyak és kívánságok nélkül, csak a buszokat figyelve, mintegy a kielégíthetetlen kíváncsisággal az emberi sors iránt – ha lenne még határa szellememnek. De nincs. Megérkeztem, elfogadtak. Nem kérek semmit.

Megelégedve, mint csecsemő, aki anyja mellétől válik el éppen, végre szabad vagyok, és mélyen belevethetem magam, ami tűnik, a mindenütt jelenvaló általános életbe. (Mellesleg, mennyi minden függ az életben egy jól vasalt nadrágtól. Még a legműveltebb fejek is teljesen alá vannak rendelve nadrágjuk szabásának és élének.)

Érdekes látni az embereket, amint tétováznak a fel vonó ajtaja előtt, erre vagy arra menjenek? Végül egyéniségük Elindulnak. Mindenkit hajt valami szükségszerűség. Valami szánalmas találka, kötelező ígéretek, egy kalapvásárlás, s az imént még olyan egységes közösség, oly szép emberi kapcsolatok széthullnak. Ami engem illet, nekem semmi feladatom. Semmi törekvésem. Hagyom magam sodortatni az árral. Szellemem felszíne úgy siklik tova, mint halványszürke patak, mely visszatükrözi a parti tárgyak képeit. Nem emlékszem múltamra, orromra, szemem színére, sem a magamról alkotott véleményemre. Csak válságos pillanatokban, útkereszteződésnél, járdaszélen ugrik elő, ragad meg az életösztön, s megállít itt, ez előtt a busz előtt. Végül is a jelek szerint élni akarunk. Azután újra jön a közöny. A forgalom robaja, az erre-arra tartó egyforma arcok vonulása kábult álmokba ránt, letörli az arcokról a jellegzetes vonásokat. Az emberek átsétálhatnának rajtam. És melyik ez az időpont, ez a különleges nap, melybe így belepottyantam? A forgalom moraja sokféle lárma lehet, fák zúgása vagy vadállatok üvöltése. Az idő visszapörgette orsóját néhány centivel; megtett utunk eltöröltetett. És azt hiszem, valójában meztelenek vagyunk. Csak enyhén takar bennünket ránk gombolt öltönyünk, s ezek alatt a járdák alatt csigák, csontok és csend honol.

Igaz, közben álmomat, tétova kísérletemet, hogy vitessem magam a folyammal a felszín alatt, megszaggatják, tépik, csipkedik és lyuggatják a Kíváncsiság, Kapzsiság, Mohóság önkéntelen és lényegtelen érzéki képei melyekért éppen úgy nem felelhetek, mint azért, amit álmodik az ember. (Tetszik az az aktatáska – stb.) Nem, de szeretnék alámerülni a mélységekbe, s szeretném végre egyszer gyakorolni azt kiváltságomat, hogy nem cselekszem, hanem kutatok; szeretném hallani a mammutok alatt recsegő ágak ősi hangjait; elmerülni lehetetlen vágyakban, hogy a megértés ölelésével tartsam karomiban – mely lehetetlen azoknak, akik cselekszenek. És nem merültem-e máris el, ahogy itt sétálok, a rokonszenv furcsa rezgéseivel és remegésével, mely felszedi a horgonyt a személyes lét iszapjából, és arra indít, hogy magamhoz öleljem e megnövekedett emberi nyájakat, a sietőket és az őgyelgőket, a kifutófiúkat, a titokzatos, szökevény leánykákat, akik sorsukról megfeledkezve, a kirakatokat nézegetik? De én tudatában vagyok rövidke utunknak.

Mindezek ellenére nem tagadhatom, hogy az élet számomra – érzésem szerint – titokzatosan meghosszabbodott. Talán attól van ez, hogy gyermekeim lehetnek, hogy messzebbre vethetek egy marék magot, túl ezen a nemzedéken, ezeken a sorstól bekerített embereken, akik szüntelen versenyfutásban tapossák egymás sarkát az utcákon? Leányaim új tavaszokon ide térnek vissza, fiaimnak új területeken kell munkálkodniuk. Tehát nem vagyunk esőcseppek, melyeket egykettőre felszárít a szél; de virágba borítjuk a kerteket, és megremegtetjük az őserdőket; örökké új alakban születünk. Ez a magyarázata bizalmamnak, biztonságérzetemnek, ami oly szörnyen visszataszító, amikor nekivágok ennek az útkereszteződéseken nyüzsgő emberáradatnak, és mindig utat csinálok magamnak a testek között a tömegben, a legbiztosabb pillanatokat választva ki az átkelésre. Ez nem gőg vagy hiúság, mert hiányzik belőlem minden érvényesülési vágy; nincsenek különös adottságaim, sem sajátszerű, egyéni tulajdonságaim; vagy olyan megkülönböztető személyi jegyeim, melyeket akár szememen, számon vagy az orromon viselnék. Én ebben a percben nem vagyok én.

De nicsak, máris visszatér. Nem tudjuk kioltani ezt az átható szagot. Belopódzik az építmény hasadékain – azonosságunk résein. Nem vagyok az utca mozgalmasságának része – nem, csak figyelem az utcát. Tehát le vagyok szakadva róla. Például ott fönn, a mellékutca sarkán áll egy leány, vár. Kire? Romantikus történet. Annak az üzletnek falához oda van erősítve egy emelőcsiga. Vajon miért van ott az a csiga, kérdezem, s képzeletemben egy puffadt, fűzőben dagadó, püspöklila hölgyet emel ki egy nyitott hintóból izzadó, hatvan év körüli férje. Mulatságos történet. Ösztönösen a szavakkal játszom, buborékokat eregetek, mint a gyerekek, egyik dologról a másikra. De ilyen ösztönös megfigyelésekből alakítom ki magam, építem fel egyéniségem; és hallgatva a hangra, mely így szól hozzám, amint csatangolok: „Figyelj! Jegyezz fel mindent!”, látom magam egy téli éjszakán, amint kötelességem szerint megadom majd megfigyeléseim jelentését – a fonalat, mely köztük kifeszül; a teljessé tévő összefoglalást. De a mellékutcai monológok hamar ízetlenné válnak. Hallgatóságra van szükségem. Ez a bukásom. Ez zavar végső következtetéseim megfogalmazásában, és zavarja bennem kialakulásukat. Nem tudok valami piszkos vendéglőben ücsörögni, napról napra ugyanazt az italt rendelni és telesen eltelni egyetlenegy kotyvalékkal – ezzel az élettel.

Teljesen megmunkálom mondataimat, valami tökéletesen bútorozott szobába menekülök velük, ahol az égők tucatjai világítják meg őket. Figyelő szemekre van szükségem, hogy érvényesüljenek rajtam ezek a plüssfodrok, ezek a csipkék. Hogy önmagam lehessek (már említettem), nekem olyan megvilágításra van szükségem, mely a mások tekintetéből tűz rám, és ez az oka annak, hogy nem tudom bizonyosan, ki vagyok én. Olyan eredeti személyiségek, mint Louis, mint Rhoda, igazában csak a magányban létezhetnek. Ők nem szeretik a külső megvilágítást, a megkettőződést. Ők azonnal a fal felé fordítják vásznukat, ha elkészültek vele. Louis szavait vastag jégréteg borítja. Feszesek, telítettek, időt állók.

Ez után az aluszékonyság útán újra barátaim arcának fényében kívánom szikráztatni ezerarcú egyéniségem. Az elveszett személyiség naptalan tájain utaztam. Különös vidék. A megbékülés pillanatában, a megelégedés olvatag pillanatában hallottam e tiszta fénykoszorú mögött duzzadó tenger sóhaját, lélegző árapályát, ezt az esztelen, dühödt dobolást. Megéltem a rendkívüli béke pillanatát. Talán ez a boldogság. Most mégis visszarántanak érzékeim, a kíváncsiság, a mohóság (éhes vagyok) az ellenállhatatlan vágyhoz, hogy önmagam legyek. Azokra gondolok, akiknek elmondhatnék bizonyos dolgokat: Louisra, Neville-re, Susanra, Jinnyre és Rhodára. Társaságukban sokoldalú vagyok. k fogadnak a sötétségből. Ma este találkozunk, hála az egeknek, nem leszek egyedül. Együtt vacsorázunk. Elköszönünk Percivaltól, aki Indiába megy. Találkozásunk ideje még távoli, de már érzem ezeknek a hírnököknek, előfutároknak a jelenlétét, akik bennünk élnek, mint távollevő barátaink alakjai. Látom Louist, kőbe vésve, mint egy szobrot; Neville-t pontosan úgy, mintha ollóval vágták volna ki; Susant kristálygyöngy szemeivel, Jinnyt lobogva, mint a láng, lázasan, forrón, a kiszáradt föld felett, és Rhodát, mint egy forrás nimfáját mindig könnyesen. Fantasztikus képek – koholmányok ezek, a távollevő barátok képei, groteszkek, vízkórosak, s tovatűnnek egy valóságos kéz első érintésére. Mégis az ő haragos dobszavuk hív engem életre. Ők elsöprik ezeket a párákat. Nyugtalankodni kezdek a magánytól – magamon érzem fullasztó, egészségtelen kárpitjait. Ó, ha ezeket el tudnám távolítani, és cselekedni tudnék! Bárki megteszi. Nem vagyok válogatós. Az utcaseprő, a postás; a francia vendéglő pincére; de még inkább a szívélyes tulajdonos, aki a maga számára tartja fönn a szívélyesség jogát. A salátát saját kezűleg tálalja egy-egy kiváltságos vendége elé. Ki ez az úr, és honnan jár neki ez a kiváltság? És mit mondanak a fülbevalós hölgynek? Barátnője vagy vendége csupán? Azonnal érzem, ahogy asztalhoz ülök, a bizonytalanságnak, zavarnak, lehetőségnek, képzelődésnek ezt a kellemes keveredését. Tüstént képek rajzanak bennem. Szinte zavarba hoz termékenységem. Minden széket, asztalt, vendéget könnyedén és részletesen le tudok írni. Szellemem ide-oda zümmög, hogy szavak szálával fonjon körül mindent. Mikor a pincértől csak bort kellene kérnem, szavaim robbannak, mint egy bomba. Rakéta száll fel. Arany szilánkjai képzeletem gazdag és dús talajára termékenyítőleg hullnak vissza. Az ilyen robbanások tökéletes kiszámíthatatlanságából táplálkozik az emberi kapcsolatok öröme. Amint összevegyülök egy ismeretlen olasz pincérrel – ki vagyok én? A világban nincs állandóság. Ki tudná megmondani a dolgok titkos értelmét? Ki jósolná meg egy szó röppályáját? Léggömb az, amely a fák koronája fölött hajózik el. Tudásról beszélni dőreség. Minden csak kutatás és kaland. Örökkön ismeretlen tömegekkel vegyülünk. Mi fog történni, nem tudom. De amint leteszem a poharam, emlékezem: vőlegény vagyok. Estére barátaimmal vacsorázom. Bernard vagyok, önmagam.

– Öt perc múlva nyolc – szólt Neville –, korán jöttem. Tíz perccel előbb elfoglaltam helyem az asztalnál, hogy élvezhessem a várakozás minden pillanatát, hogy lássam, amint nyílik az ajtó, s mondhassam: „Ez Percival? Nem. Ez nem Percival” Van valami beteges öröm ebben a mondatban: „Nem. Ez nem Percival.” Már vagy hússzor láttam nyílni, csukódni az ajtót. Minden alkalommal növekszik bennem a feszültség. Ide fog jönni, ehhez az asztalhoz fog ülni. Bármily hihetetlennek tűnik, hogy itt lesz teljes valóságában. Ez az asztal, ezek a székek, ez a fémváza ezzel a három szál piros virággal, rendkívüli változásokon esik majd át. Ez a terem a lengőajtóival, gyümölcsökkel, hideg sültekkel megrakott asztalaival hullámzó, valószínűtlen képet mutat, ahol mindenki várja, hogy valami történjék. A dolgok úgy remegnek, mint születésük előtt. A fehér asztalterítő vakítóan ragyog. Lehangoló az itt vacsorázó emberek ellenséges közönye. Egymásra nézünk, látjuk, hogy nem ismerjük egymást, bámulunk, s hátat fordítunk. Ostorcsapás egy ilyen tekintet. Az egész világ minden közönyét és kegyetlenségét benne érzem. Ha nem jön, nem tudom ezt elviselni. Elmegyek. De valaki ebben a pillanatban mégis látja őt. Biztosan valami kocsiban ül, vagy valami üzlet előtt megy el. És percről percre sugározza ebbe a terembe ezt a bizsergető fényt, a létezésnek ezt a feszültségét, amitől a dolgok elvesztik megszokott szerepüket – a késpenge csak villanásnyi fény, nem evőeszköz, amivel vágni lehet. Megszokott dolog nincs többé.

Az ajtó nyílik, de ő nem jön. Louis lép be bizonytalanul. Meggyőződés és félénkség keveréke. Megnézi magát a tükörben; megigazítja a haját; elégedetlen a megjelenésével. „Herceg vagyok – mondja –, egy ősi sarj utolsó leszármazottja.” Keserű, gyanakvó, zsarnoki, nehéz ember (Percivallal hasonlítom össze). De egyben félelmetes is, mert van a szemében valami gúnyos derű. Meglátott. Íme, itt van.

– Itt van Susan – szólt Louis. – Nem lát bennünket. Nem vett fel estélyi ruhát, mert megveti London hiábavalóságát. Egy pillanatig a lengőajtó mellett áll, és úgy néz szét, mint akit elvakított a lámpa fénye. Most elindult. Még az asztalok és székek között is óvatosan, de magabiztosan mozog, mint egy nemes vad. Ösztönösen találja meg útját a kis asztalok közt, nem ér hozzá senkihez, ügyet sem vet a pincérekre, egyenesen ide tart asztalunkhoz a sarokba. Mikor meglát minket (Neville-t és engem), arcvonásai riasztó bizonyosságot öltenek fel, mintha végre megkapta volna azt, amire vágyott. Susan szerelme egy ragadozó éles csőrét jelentené, mely testünkbe mar; felszegezné az embert egy csűr ajtajára, mint egy denevért. Mégis vannak pillanatok, amikor azt kívánom, hogy egy éles csőr tépjen belém, vagy szegezzenek fel egy csűr ajtajára teljesen, egyszer s mindenkorra.

Most Rhoda érkezik, ki tudja, honnan, talán a semmiből; besiklott a terembe, míg nem néztünk oda. Biztosan sok kitérővel jött, hol egy pincér, hol egy díszes oszlop mögé bújva, hogy amennyire csak tudja, kitolja a felismerés megrázkódtatását; hogy még egy pillanatra fedezékében maradhasson, s tovább ringassa tálkájában virágszirmait. Mi felébresztjük. Mi megkínozzuk. Ő fél tőlünk, megvet bennünket, mégis csatlakozik hozzánk, mert kegyetlenségünk ellenére mindig akad egy név, egy arc, amely ragyogást áraszt, mely megvilágítja útja kövezetét, és lehetővé teszi, hogy újra feltöltse álmait.

– Az ajtó nyílik, egyre nyílik – szólt Neville –, de ő nem jön.

– Ott van Jinny – szólt Susan. – Az ajtóban áll. Minden mozdulatlanná vált. A pincér megáll. Az ajtóhoz közel ülő vendégek fölkapják a fejüket. Jinny a középpont: körülötte asztalok, ajtók, ablakok sora, a mennyezet úgy rendeződik, mint a csillagok sugarai egy törött ablaküveg fókuszában. Visszavezeti a dolgokat valami lényeghez, a rendhez. Most meglátott bennünket, most elindul, a sugarak fodrozódnak, özönlenek, hullámzanak felettünk, új érzetek árját hozzák felénk. Megváltozunk. Louis megigazítja nyakkendőjét. Neville, aki fájdalmas nyugtalansággal várt, idegesen igazgatja maga előtt a villákat. Rhoda olyan meglepetéssel tekint rá, mint távoli látóhatáron felvillant máglyatűzre. És én, aki fölhalmoztam emlékezetemben a nedves füveket, harmatos mezőket, a tetőn kopogó esőcseppeket s a vad szeleket, melyek télen döngetik a házat, s ezzel vértezem fel magam ellene, most mégis érzem, amint körém lopakszik gúnyolódása, rám fonódnak nevetésének lángnyelvei, s könyörtelenül megvilágítják kopott ruhámat, rövid, szögletes körmeimet, amelyeket tüstént az asztalterítő alá rejtek.

– Nem jött szólt Neville. – Az ajtó nyílik, de nem ő jön. Ez Bernard. Amint leveti felöltőjét, persze mellénye kivágása fölött kivillan kék inge. Azután, nem úgy, mint mi, belép a terembe anélkül, hogy kinyitna egy ajtót, vagy törődne azzal, hogy idegenekkel van tele a terem. Nem néz a tükörbe. Haja rendetlen, de tudomást sem vesz róla. Nem észleli, hogy különbözünk, s hogy ez az asztal a léptei célja. Felénk tart, és közben habozik. Ki az? — kérdezi önmagától, mert félig-meddig felismer egy nőt estélyi köpenyben. Félig-meddig ismer mindenkit. De senkit sem egészen. (Percivallal hasonlítom össze.) De most, hogy észrevett bennünket, készségesen integet felénk; s olyan szívélyesen közeledik, olyan szeretettel az emberiség iránt (s derűs iróniával a szeretet iránt), hogy ha nem volna Percival, aki mindezt bizonytalan párává változtatja, azt érezném, amit a többi (a többi öt) már érez: most ünnepet ülünk; most együtt vagyunk. De Percival nélkül nincs bizonyosság. Mi csak árnyak vagyunk, ködösen mozgó üres fantomok, háttér nélkül.

– A lengőajtó szünet nélkül nyílik – szólt Rhoda. – Csak idegenek jönnek szüntelen, emberek, akiket sohasem látunk ezután, akik borzasztóan elsietnek mellettünk, meghitten vagy közönyösen, egy nélkülünk zajló élet levegőjével. Nem tudunk elsüllyedni, sem arcunkat elfelejteni. Még én sem, akinek nincs arcom, aki nem jelentek változást, ha belépek egy terembe (Susan és Jinny átalakítják az arcokat és testeket), hogy kötelékek nélkül lebegek, úszom anélkül, hogy valahol horgonyt vetnék; lazán, képtelenül arra, hogy valami fehér szilárdságot, folyamatosságot vagy sima falat alkothatnék, ami-re a mozgó testek árnya rávetülhet. Neville miatt van ez. Az ő nyomorúsága miatt. Nyomorúságának éles sóhajai szétszórják létemet. Semmi sem nyugszik el, semmi sem csillapul. Valahányszor nyílik az ajtó, mereven az asztalra néz – nem meri felemelni szemét –, azután egy pillanatig figyel, és megszólal: „Nem jött el.” De íme, itt van ő.

– Most – szólt Neville – fám kivirágzik. Szívem felderül. Minden nyomás fölenged. Minden akadály elhárult. A zűrzavar uralmának vége. Ő rendet teremtett. A kések újra vágnak.

– Íme, itt van Percival – szólt Jinny. – Nem öltözött az alkalomhoz.

– Itt van Percival – szólt Bernard –, lesimítja a haját, nem hiúságból (nem is néz a tükörbe), hanem hogy adózzon az illendőség istenének. Ő, a hagyományos és közönséges, a hős. A kisebb gyerekek köréje csoportosultak a játszótéren. Mindenben igyekeztek őt utánozni, sikertelenül, mert ő Percival, az egyszerű. Most, mikor éppen elhagy bennünket, hogy Indiába menjen, ez a sok apró részlet összeáll, hogy egy egészet alkosson. Ő a hős. Ó, igen, ez tagadhatatlan, és mikor leül Susan mellé, akit szeret, mestermű, az est koronája. Mi pedig, akik sakál módjára üvöltöztünk, és szinte téptük egymást, olyanok lettünk, mint a katonák a parancsnokuk előtt: józanok, nyugodtak, tisztelettudók. Mi, akik ifjúságunkban is különbséget tettünk és elkülönültünk (még huszonöt éves sincs a legidősebb), akik mint nyugtalan, röpke madarak a magunk külön dalát énekeltük, és a fiatalok lelkiismeretfurdalás nélküli, vad egoizmusával vagdostuk egymás csigaházát, míg az meg nem repedt (vőlegény vagyok), vagy társtalanul egy hálószoba ablakának párkányára telepedve daloltunk szerelemről, dicsőségről és egyéb magányos élményekről, amelyek oly kedvesek a még meg sem tollasodott, csak a csőrükön sárga pihés fiókáknak, s mi, akik most egymáshoz közeledünk, összebújunk közös gallyunkon ebben az étteremben, ahol oly különbözők az érdekek, és ahol a forgalom állandó folyama újabb és újabb meglepetésekkel szórakoztat, és az üvegajtó örökös kinyílása a kísértések ezreivel korbácsol, a sértések és sebek százaival fenyegeti meghitt együttlétünket – mi, akik itt együtt ülünk, szeretjük egymást, és hiszünk önnön maradandóságunkban.

– Végül is – szólt Louis – hagyjuk a magány sötétségét.

– És mondjuk meg nyersen, egyenesen azt, amit gondolunk – szólt Neville. – Elszigeteltségünknek, előkészületünknek vége. Beszéljünk nyíltan az elmúlt napokról: a rejtőzködés és titkolódzás óvatos időszakáról, a felismerésekről a lépcsőházakban, a rémület és önkívület pillanatairól.

– A jó öreg Mrs. Constable felemelte a szivacsot, és melegség zuhogott ránk – szólt Bernard. – Felöltöztünk ebbe a változó, érző ruhadarabba, húsunkba.

– A szolga és a konyhalány szerelmeskedtek a veteményeskertben – szólt Susan –, a szélben kifeszülő mosott ruhák között.

– A szél lehelete olyan volt, mint egy tigris lihegése – szólt Rhoda.

– Az elkékült, átmetszett torkú ember ott feküdt a csatornában – szólt Neville –, és a lépcső alján nem tudtam a lábam felemelni, szemben a kérlelhetetlen almafával, merev ezüst leveleivel.

– A levelek táncoltak a sövényen – szólt Jinny – bár nem volt, ami mozgassa őket.

– A kert napsütötte sarkában a virágszirmok zöld mélységek fölött úsztak – szólt Louis.

– Elvedonban a kertészek fáradhatatlanul söprögettek nagy söprűikkel – szólt Bernard –, és egy asszony ült az asztalnál, és írt.

– Ezekről a szorosra csavart zsineggombolyagokról letekerünk most minden szálat – szólt Louis –, emlékezve, ha találkozunk.

– És aztán – szólt Bernard – egy kocsi állt meg a kapunk előtt. Mi új kalapunkat mélyen szemünkbe húztuk, mélyen, hogy ne lássák férfihoz méltatlan könnyeinket, és végighajtattunk az utcákon, ahol a cselédlányok bámultak bennünket, és csomagjainkra fehér betűkkel rápingált nevünk országnak világnak tudtul adta, hogy kollégiumba megyünk, utazóládáinkban mindazon leltárba vett harisnyákkal és alsónadrágokkal, amelyekbe édes-anyánk előzőleg, néhány éjszakán át, már belehímezte az előírásoknak megfelelően nevünk kezdőbetűit. A második elszakadás anyánk testétől.

– És Miss Lambert, Miss Cutting és Miss Bard – szólt Jinny –, ezek a monumentális hölgyek, fehér nyakfodrosan, kőszín arccal, ametiszt gyűrűsen, mint szűzies viaszgyertyák, fénytelen szentjánosbogarak elnököltek a francia nyelvkönyv, a földrajzkönyv és a számtankönyv lapjai fölött; és ott voltak a térképek, a zöld huzatos asztalok és a cipősorok a polcon.

– Mindig pontosan csengettek – szólt Susan –, előcsoszogtak a vihorászó takarítónők. A székeket ide-oda húzgálták, tologatták a linóleum padlón. De az egyik padlásszoba ablakából kéklő táj látszott, kilátás egy távoli mezőre, ahova nem ért el a kaszárnyaélet, a valótlan lét rombolása.

– Homlokunkról lehullottak a fátylak – szólt Rhoda. – Virágfüzéreket tartottunk, zizegtek zöld leveleik.

– Megváltoztunk, felismerhetetlenekké váltunk – szólt Louis. – Ennyi különböző megvilágítás metszőpontjában mindaz, ami bennünk rejtőzött (hiszen olyan különbözőek voltunk), szórványokban, üres terekkel szaggatott heves foltokban került a felszínre, mintha valami savat cseppentettek volna egyenlőtlenül elszórva egy érzékeny lemezre. Ez voltam én, az volt Neville, Rhoda ismét más, Bernard szintén.

– Azután csónakok suhantak át a füzek halványzölden árnyalt ágai között – szólt Neville –, és Bernard, aki a maga szórakozott módján közeledett a zöldben, az ősi egyetem épülete előtt, lerogyott mellém a fűbe. Egy érzelmi rohamban – viharok nem rombolóbbak, villámok nem gyorsabbak – fogtam a költeményem, arcába vágtam, becsapva magam után az ajtót.

– Én azonban – szólt Louis –, miután elvesztettelek benneteket szem elől, hivatalomban ülve tépdestem a naptár lapjait, és hírül adtam a biztosítók, gabonakereskedők és hajótársasági ügynökök világának, hogy pénteken, tizedikén, vagy kedden, tizennyolcadikán felkelt a hajnal London városa fölött.

– Aztán – szólt Jinny – Rhoda és én, fénylő selyemruhában, nyakunk körül drágakövekkel ékes, hűvös, simogató lánccal, kíváncsi tekintetek közepette hajtottuk meg magunkat, kezet ráztunk, és mosolyogva vettünk egy szendvicset az előttünk lévő tálcáról.

– A tigris ugrásra lendült – szólt Rhoda –, és a fecske sötét tavakban mártotta meg szárnyát a világ túlsó felén.

– De itt és most együtt vagyunk – szólt Bernard –, p összejöttünk ebben a percben, ezen a helyen. Idehúzott bennünket valami mély, közös érzés. Nevezzük egyszerűen és kényelmesen így: “szeretet”? Vagy mondjuk így: “Percival szerelme”? Mert Percival Indiába készül?

Nem, ez nagyon kevés és nagyon részleges megjelölés. Mert ilyen kicsiny tárgy nem jelölheti érzéseink mélységét és terjedelmét. Mi azért jöttünk össze (északról, délről, Susan a farmjáról, Louis a bankjából), hogy megvalósítsunk valamit, ami nem tartós ugyan – mert mit jelent az, hogy tartós? –, de több szem látja egyidejűleg. Van egy vörös szegfű ebben a vázában. Az imént még, míg vártunk, nem volt más, mint egyetlen szál virág, de most már hétszeresen virág, sokszirmú, piros, rőt, bíbor árnyalatú, páncélmerev ezüst levelekkel – egy teljes virág, amelyhez minden szem hozzáteszi a maga adományát.

– Az ifjúság szeszélyes lángjai és feneketlen szürkesége után – szólt Neville –, most végre valóságos tárgyakra hull a fény. Ezek itt kések és villák. A világ szemlére kiterítve, amiként mi magunk is: most már beszélhetünk.

– Közöttünk – szólt Louis – nagyon mély a különbség, talán mélyebb annál, semhogy meghatározhassuk, de próbáljunk meg mégis valami effélét. Mikor beléptem, lesimítottam a hajam abban a reményben, hogy olyan leszek, mint ti valamennyien. De ez lehetetlen, mert nem vagyok teljes és egyedülálló, mint ti. Nekem már ezer életem volt. Mindennap kihantolom – kiásom magam. Saját magam maradványait fedezem fel a homokban, ahol évezredek óta járnak az asszonyok, ahol hallgattam a Níluson felszálló dalokat és a láncra vert vad dübörgését. Akit magatok mellett láttok, ez az ember, ez a Louis csak hamu és hulladék abból, ami valamikor fenséges volt. Arab herceg voltam: nézzétek mozdulataim nemességét. Erzsébet királynő korában nagy költő. XIV. Lajos udvarában főnemes. Igen hiú vagyok, igen vakmerő; olthatatlan vágyat érzek, hogy a nők vágyakozzanak utánam. Ma nem ebédeltem, hogy Susan sápadtnak lásson, és hogy Jinny elborítson rokonszenve balzsamával. De amíg Susant és Percivalt csodálom, gyűlölöm a többieket, mert miattuk bohóckodom, miattuk simítom hátra a hajam, és titkolom idegen kiejtésemet. Kis majom vagyok, aki egy dióval játszik, ti pedig puccos dámák, fényes táskáitokban állott süteményekkel; és ketrecbe zárt tigris vagyok, ti pedig az őreim, kezetekben vörösen izzó vasrudakkal. Tehát erősebb és vadabb vagyok nálatok, mégis rövid tartózkodásomat a földön a nemlét évmilliói után rettegésben töltöm, hogy ti ne mulassatok rajtam, és forgok a széllel, koromviharok közt, és próbálom kikovácsolni a tiszta költészet aranygyűrűjét, mely egybefogja a sirályokat és a rossz fogú asszonyokat, a templomtornyokat és a bukdácsoló keménykalapokat, úgy, ahogy együtt látom őket, amikor ebédelek, és nekitámasztom kedvenc költőmet – talán Lucretiust? – az ecettartónak és a mártásfoltos étlapnak.

– De te engem soha nem fogsz gyűlölni – szólt Jinny. – Látni sem fogsz soha, még egy aranyozott fotelokkal és nagykövetekkel tele teremben sem, hacsak oda nem jössz hozzám e széksorok között, hogy rokonszenvemet keresd. Éppen most, hogy beléptem ide, minden olyan mozdulatlan lett, mint egy képen. A pincérek megálltak, a vendégeknek szájuk előtt maradt felemelt villájuk. Olyan voltam, mint aki mindenre felkészült, bármi történik is. Mikor leültem, te megigazítottad a nyakkendődet, te pedig az asztal alá rejtetted a kezed. De én nem rejtegetek semmit. Én el vagyok készülve mindenre. Valahányszor nyílik az ajtó, azt kiáltom: „Még, még!” De képzeletem a test. Nem tudok elképzelni semmit, ami kívül esik testem határain. Testem jár előttem, mint egy lámpás a sötét ösvényen, s a sötétből egymás után fénygyűrűmbe vonja a dolgokat. Elkápráztatlak benneteket; elhitetem veletek, hogy ez minden.

– De amikor az ajtóban állsz – szólt Neville –, jelenléted mozdulatlanokká tesz bennünket, csodálatot követel tőlünk, és ennél nincs nagyobb akadálya érintkezésünk szabadságának. Te az ajtóban állsz, és észrevéteted magad velünk. De amikor én érkeztem, senki sem látott. Korán jöttem. Gyorsan és egyenesen ide jöttem, hogy leüljek amellé, akit szeretek. Az én életem gyorsasága a tiétekből hiányzik. Olyan vagyok, mint egy vadászkutya, amely szimatot kapott. Hajnaltól alkonyatig vadászom. Semminek, sem a tökéletesség hajszolásának a sivatagon át, sem a hírnévnek, sem a pénznek nincs értéke számomra. Vagyonom lesz, hírnevem is. De amit kívánok, soha nem kapom meg, mert hiányzik belőlem a testi báj s a vele járó bátorság. Gondolataim iramát nem bírja gyenge testem. Összerogyok a cél előtt, méghozzá visszataszító módon: izzadt kukac vagyok. Az élet tragikus pillanataiban csak szánalmat keltek, nem szerelmet. Ezért kegyetlenül szenvedek. De nem szenvedek úgy, mint Louis, hogy bohócot csináljak magamból. Túlságosan is jó érzékem van a valósághoz, s így nem engedhetem meg magamnak ezt a szemfényvesztést, ezt a pózolást. Mindent tökéletesen látok – egy dolog kivételével. Ez a megváltásom. Ez adja szenvedésem nem szűnő izgalmát. Ez késztet szavakra akkor is, amikor hallgatok. És bár egy szempontból elbánt velem az élet, mivel a személy mindig változik, de a vágyam nem, és reggel még nem tudom, kivel fogom tölteni az éjszakát, soha nem vagyok tétlen: felocsúdom legleverőbb csapásaimból is, talpra állok, átalakulok. Golyók pattannak le nagy, izmos testem páncélzatáról. Ebben a hajszában fogok megöregedni.

– Ha tudnék hinni abban – szólt Rhoda –, hogy az életem hajszában és szüntelen változásban telik el, megszabadulnék félelmemtől: semmi sem állandó. Egyik pillanat nem vezet a másikhoz. Az ajtó nyílik, a tigris ugrásra lendül. Nem láttatok, mikor beléptem. Száz meg száz kitérőt csináltam, hogy elkerüljem a hirtelen megrázkódtatást. Mindnyájatoktól félek. Félek az érzelmek döbbeneteitől, melyek rám törnek, mert nem tudom úgy fogadni őket, mint ti – nem tudom a jelen pillanatot összekapcsolni a következővel. Számomra minden pillanat könyörtelen, különálló: ha összerogyok a meglendült pillanat döbbenete alatt, rám ugrotok, hogy darabokra tépjetek. Nincsenek távolabbi céljaim. Nem tudom, hogyan szőjem össze a percet a perccel, órát az órával, hogyan olvasszam ‘őket valami természetes tűznél azzá az oszthatatlan masszává, amit életnek neveztek. Mert nektek vannak távolabbi céljaitok – talán egy ember, aki mellé leülhettek, egy eszme, talán a szépségetek? Nem tudom – napjaitok és óráitok úgy illannak el, mint az erdő fáinak ágai, mint az erdő puha zöldje tűnik tova egy szimatot kapott, megiramodó kutya előtt. De számomra egyetlen jel, egyetlen test sincs, aminek nyomába szegődhetnék. És nincs arcom. Olyan vagyok, mint a tajték, amely a fövenyen nyílvesszőként csapzik keresztül, vagy mint a hold, hullatva fényét hol egy pléhkannára, hol egy szúrós tengeri krisztustövisre, vagy egy csontra, vagy egy korhadó csónakra. Mély barlangokba ránt az örvény, és szélfútta papírként sodródom hosszú folyosókon, és kezemet a falhoz kell tapasszam, hogy ellenálljak.

De mivel minden dolognál inkább biztonságra vágyom, úgy teszek, míg Jinny és Susan mögött baktatok fel a lépcsőn, mintha lenne valami célom. Úgy húzom föl a harisnyám, ahogy tőlük látom. Várok, míg megszólaltok, hogy úgy szólhassak, mint U. Átvágtam Londonon, hogy éppen ide, éppen erre a helyre érjek, nem azért, hogy téged, vagy téged, vagy téged lássalak, hanem hogy lángra kapjak magam is a ti általános lobogásotoktól, tőletek, akik teljes, oszthatatlan, félelem nélküli életet éltek.

– Ma este, ahogy ide beléptem – szólt Susan megálltam, körüljárattam szemem, mint egy állat, mely fel sem emeli a fejét. A szőnyegektől, bútoroktól meg az illatszerektől undorodom. Szeretek egyedül járni az ázott mezőkön, megállni egy rácsos kerítés kapuja előtt és figyelni a vizslámat, amint körbeszimatol, és biztatni, hogy vegye üldözőbe a nyulat. Szeretek együtt lenni azokkal, akik fűszálakat sodorgatnak, akik a tűzbe köpnek, és mint apám, hosszú folyosókon csoszognak végig papucsban. Az egyetlen emberi megnyilatkozás, amit értek, a szeretet, a gyűlölet, a harag és a fájdalom kiáltása. Ez a mi beszélgetésünk olyan, mint egy öregasszony levetkőztetése, akin a ruha lénye hozzánőtt darabjának látszott, s most, a szavak közben feltárul ráncos combja, lógó melle, sárga bőre. Mikor elhallgattok, újra szépek vagytok. Nekem soha nem kell más, mint a természetes boldogság. Ez csaknem megelégedetté tesz. Az ágyba fáradtan megyek. Úgy fekszem, mint vetésforgóival a föld. A nyári meleg áttáncol rajtam, télen majd megfagyok a hidegtől. De hőség és fagy természetes egymásutánban követi egymást, függetlenül attól, hogy akarom, vagy nem akarom. A gyermekeim visznek tovább: ha jön a foguk, és sírnak, ha iskolába mennek és hazajönnek.

Olyan ez, mint alattam a tenger hullámzása. Nem telik el nap e hullámzás nélkül. Az évszakok hátán magasabbra emelkedem, mint bármelyikőtök. Halálom pillanatában gazdagabb leszek, mint Jinny, gazdagabb, mint Rhoda. Viszont a ti életetek változatos, és mások gondolatai és öröme milliószor elgyönyörködtet benneteket, én pedig rosszkedvű vagyok, viharvert és pulykavörös a haragtól. Én eldurvulok, csont-bőr leszek az anyaság bestiális és felemelő szenvedélyétől. Fenntartás nélkül segíteni fogom gyermekeim boldogulását. Gyűlölni fogom azokat, akik meglátják hibáikat. Aljas módon hazudni is fogok, hogy segítsek rajtuk. Hagyom, ahogy elfalazzanak majd tőled, tőled és tőled is. Különben gyötör a féltékenység. Gyűlölöm Jinnyt, mert jelenlétében észreveszem, hogy vörös a kezem, s a körmöm le van rágva. Oly hevesen szeretek, hogy megölne, ha szerelmem tárgya egyetlen szóval is jelezné: el tudna hagyni. Ő elhagy, és én itt maradok, kezemben a fonallal, mely hol feltűnik, hol eltűnik a fák lombjai közt. Nem értem én a szavakat.

– Ha olyannak születtem volna – szólt Bernard hogy nem ismerem a szavak kapcsolatait, talán, ki tudja, lehettem volna valami. De a dolgok jelenlegi állása szerint mindenütt képsorokat találva, nem tudom elviselni a magány szorítását. Ha nem láthatok füstkarikák módjára gyűrűző szavakat magam körül, sötétben vagyok – elvesztem. Mikor egyedül vagyok, letargiába esem, és rosszkedvűen mondom magamnak a kandallóm parazsát piszkálgatva a rácson keresztül, hogy majd jön Mrs. Moffat. Jön, és mindent összesöpör. Ha Louis egyedül van, meglepő élénkséggel lát, és leír néhány szót, amely valamennyiünknél maradandóbb lesz. Rhoda szeret egyedül lenni. Fél tőlünk, mert a lét érzését rendítjük meg benne, amely a magányban a leghatalmasabb — lám, milyen görcsösen fogja a villáját is, ellenünk szolgáló fegyverét. De én csak akkor létezem, ha egy vízvezetékszerelő, lókupec vagy akárki más olyat mond, ami felcsiholja szellememet. Milyen bájjal száll fel vagy ereszkedik alá, járja körül ilyenkor a homár vörös páncélját és az érett gyümölcsök sárgás héját mondataim füstje, és köti őket egyetlen szépséggé. De figyelemmel kell lennünk arra is, hogy milyen megbízhatatlan ez az ékesszólás, mennyi rejtekútból és régi hazugságból áll. Így az én jellemem részben a mások által előidézett, külső ösztönzésekből tevődik össze, mely nem annyira az enyém, mint a tiétek. Van benne valami végzetes hiány, nem is tudom, milyen kanyargó, szabálytalan ezüst ér, mely lerombolja egységét. Ez a tény hozta ki sodrából Neville-t a kollégiumban, mikor oly hirtelen elhagytam. Elhajtattam a nagy, nyitott kocsikon hetvenkedő, zajos pajtásaimmal, akik kis sapkát és jelvényt viseltek. Néhányan közülük itt vannak ma este, nagyon elegánsak; együtt vacsorázunk, aztán ők teljes egyetértésben elmennek valami szórakozóhelyre. Szeretem őket. Mert ők hoznak engem létre – legalább annyira, mint ti. Ezért, amikor elhagylak benneteket, és mikor vonatotok indul, úgy érzitek, hogy nem is a vonat, hanem én, Bernard, én vagyok az, aki semmivel sem törődik, semmit sem érez, akinek nincs jegye, és talán elvesztette az erszényét is. Susan, aki figyeli a bükkfák lombjai közt el, majd feltűnő fonalat, felkiált: „Elment! Elhagyott!” Mert nincs, amit megragadhatna. Szüntelenül születek és újjászületek. Más ember más szavakat hív bennem elő.

Így van az, hogy nem egy, de ötven ember mellett szeretnék ülni ma este. De közöttetek én vagyok az egyetlen, aki otthon érezheti magát itt, anélkül hogy többet engedne meg magának a kelleténél. Nem vagyok közönséges, nem vagyok sznob. Ha engedek a világ szorításának, fürge nyelvemmel gyakran sikerül valami nehezet is elfogadhatóvá tennem. Például kis játékszereim, amelyeket úgyszólván a semmiből hozok létre pillanatok alatt, milyen szórakoztatóak. Nem vagyok gyűjtögető – ha meghalok, csak egy szekrényre való kopott ruha marad utánam –, és nem vagyok érzékeny az élet olyan apró hiúságaira, melyek Louist annyira kínozzák. De sok áldozatot hoztam. Én, aki vasércből, ezüst erekből és közönséges sárból vagyok gyúrva, nem tudok erős ököllé összehúzódni, mint azok, akik nem függnek külső ösztönzéstől. Képtelen vagyok a lemondásra, Louis és Rhoda heroizmusára. Még beszélgetés közben sem sikerül egy igazán tökéletes kifejezést gyártanom. De többel járulok hozzá a méltó pillanathoz, mint közületek bárki, sokkal több szobába lépek be, sokkal több különböző szobába, mint közületek bárki. Csak mert van bennem valami, ami kívülről és nem belülről jön, elfelejtetek; ha hallgatok, nem emlékeztek rám, csak mint egy visszhangra, mely valamikor ezt a gyümölcsöskosarat emberi nyelvvé alakította.

– Nézzétek csak – szólt Rhoda –, figyeljetek. A fény minden pillanatban új gazdagságában bomlik elő, és kivirágzik a tökéletesség, megérik, és elterül a dolgok felületén, és szemünk is, amikor átfut a kis asztalokkal bútorozott szobán, mintha színek függönyein hatolna át: vörösön, narancs-és aranyszínűn és még különös, meghatározhatatlan árnyalatú másokon, melyek mint fátylak engednek, és csukódnak össze mögöttünk, és a dolgok átolvadnak egymásba. ‘

– Igen – szólt Jinny –, érzékeink területe szélesebbé vált. Szöveteink idegrostjai és hártyái, amelyek petyhüdten és erőtlenül voltak belénk ágyazva, most megduzzadtak és kitágultak, és mint gyökerek fonnak körül bennünket; ezért érinthetjük meg ujjainkkal a teret, és hallhatunk távoli, eddig még nem hallott hangokat.

– London zsivaja vesz körül bennünket – szólt Louis. – Autók, teherkocsik, buszok közlekednek szüntelen. Zajuk egyetlen forduló kerék suhogásába olvad. Minden különálló hang – a kerékcsikorgás, a harangok, a részegek és mulatozók kiáltásai – egyetlen hanggá köpülődik, acélkék színűvé, kör alakúvá. Hirtelen egy sziréna üvölt. Erre lassanként a partok külön válnak, a kémények leereszkednek, és a hajó megindul a nyílt tenger felé.

– Percival elmegy – szólt Neville. –Itt ülünk, a sok vendég közt, e kivilágított színes teremben; minden dolog – kezünk, függönyök, kések és villák, a vacsorázó vendégek – összefolyik szemünk előtt. Mi ide vagyunk befalazva. De India a falakon túl van.

– Látom Indiát – szólt Bernard. – Látom a hosszú, alacsony partot, látom a kitaposott, kacskaringós, földes kis utakat, melyek az omladozó pagodák között vezetnek, látom az aranyozott, csipkés oromzatú épületeket, melyeknek törékeny és düledező állapota azt a benyomást kelti, mintha egy kelet-ázsiai kiállítás ideiglenes pavilonjai lennének. Látok egy pár bivalyt is, alacsony négykerekű szekereket húznak a napégette úton. A rosszul befogott szekér jobbra-balra imbolyog az úton. Az egyik kerék elakad egy útvájatban, hirtelen rengeteg ágyékkötős bennszülött veszi körül a szekeret, s heves vitába fognak. De nem csinálnak semmit. Az idő végtelennek tűnik, tettvágyuk mihasznának. Ott lebeg felettünk az emberi erő haszontalanságának a tudata. Áporodott, idegen szagok lengedeznek. Az árokban egy öregember állhatatosan bételdiót rág, és köldökét szemléli. De most, íme, feltűnik Percival; bolha marta kancán ül, fején sisak a tűző nap ellen. A Nyugat mértéke szerint cselekszik, s a rá jellemző durva szavakkal egy-két perc múlva már el is indítja a szekeret. A keleti kérdés meg van oldva. Percival továbblovagol; a sokaság fürtökben kíséri, és azt tartja róla – aminthogy az is: Isten.

– Titokkal vagy titok nélkül, ismeretlenül – szólt Rhoda olyan ő, minta halastóba ejtett kődarab, amelyet apró csellék rajzanak körül. S mint a csellék, mi, akik korábban erre-arra cikáztunk a vízben, köréje gyűltünk, amint megérkezett. Mint a csellék, ha meglátják a nagy kődarabot, hullámzunk és örvénylünk körülötte boldogan. Nyugalom száll le ránk. Ereinkben arany csörgedezik. Egykettő; egykettő; szívünk nyugodt békével, bizalommal lüktet a jólét önkívületében, a jóindulat mámorában; és lám – a föld legtúlsó fele –, árnyak emelkednek a láthatár legalján, talán India tárul a szemünk elé! A gyűrött világ kikerekedik; távoli tartományok bukkannak fel a sötétségből; sáros utakat, buja dzsungeleket látunk, emberrajokat és egy saskeselyűt, mely puffadt holttetemen lakmározik; mindezt mint a mi tulajdonunkat, mint büszke és ragyogó birodalmunk egy részét látjuk, mert Percival, egyedül lovagolva bolhamarta kancáján, lefelé halad egy elhagyott ösvényen, magányos fák alatt ütteti fel sátrát, és magában ülve elmerül a hatalmas hegyek szemléletében.

– Igen, ez ő, Percival – szólt Louis –, ül hallgatagon, mint ahogyan köztünk ült a csiklandós fűben, mikor a szél szétkergette a felhőket, melyek újra egyesültek; igen, ez Percival, aki arra eszméltet bennünket, mikor így – egyetlen test és lélek különvált tagjai – újra egyesülünk, hogy kísérletünk, melyben megpróbáljuk kimondani: „Én ez vagyok; én az vagyok” – kísérletünk hamis. A félelem mindig elhallgattat valamit. A hiúság mindig arra késztet, hogy változtassunk a dolgokon. A különbözőségünket igyekszünk hangoztatni. Az elkülönülés vágyában hibáinkat hangsúlyozzuk, s azt, ami csak magunkra jellemző. De van egy lánc, mely acélkék körben örvénylik, körben a dolgok alatt.

– A gyűlölet és a szeretet – szólt Susan. – Ez az a dühöngő, szénfekete zuhatag, mely elszédít bennünket, ha a mélyébe tekintünk. Egy párkányon állunk e vízesés fölött, de elkábulunk, ha belenézünk.

– A szeretet – szólt Jinny –, a gyűlölet, amelyet Susan érez irántam, mert egyszer megcsókoltam Louist a kertben, és most úgy vagyok öltözve, hogy eszébe juttatom, mikor belépek: a keze vörös, és el kell hogy rejtse az asztal alatt. De gyűlöletünket úgyszólván lehetetlen megkülönböztetni a szeretettől.

– Mégis ezek a zúgó zuhatagok – szól Neville –, melyek fölé törékeny emelvényünket építjük, biztosabbak, mint azok a fékevesztett, vagy gyenge, vagy állhatatlan sikolyok, amelyekre akkor fakadunk, mikor kiállunk, és beszélni akarunk; mikor érvelünk, és azokat a hamis szavakat rángatjuk elő: „Én ez vagyok, én az vagyok!” A beszéd hamis.

De én eszem. Evés közben lassanként elveszítem a részletek ismeretét. Az elfogyasztott étellel leszek lemérhető. Amint a sült kacsa ízletes falatai, megfelelő főzelékekkel körítve, a meleg, a súly, az édes és a keserű pontos sorrendjében szájpadlásomon át egymást követik a nyelőcsövemen át a gyomorba, biztosítják testem egyensúlyát. Nyugodtnak, komolynak, kiegyensúlyozottnak érzem magam. Most minden szilárd. Ínyem ösztönösen követeli, és előre érzi az édesség és könnyűség érzetét, valami cukrosat, olvadékonyat; s a hűtött bor, mely kesztyűként borul azokra a finom idegekre, melyek szájpadlásomból remegnek, s (amint iszom) szőlőlevelektől zöld, pézsmaillatú, fürtöktől bíbor, boltozott pincévé tágítják szájamat. Végre félelem nélkül tekinthetek alá a zuhogóra, mely a mélyben tajtékzik. Milyen különleges nevet adjunk neki? Mondja meg Rhoda, akinek arcát homályosan látom visszaverődni a szemben lévő fal tükörtábláján; Rhoda, akit megzavartam, mikor virágszirmait úsztatta egy égetett, barna cseréptálban, s rajta kerestem a zsebkésemet, amit Bernard tulajdonított el. Rhoda számára nem örvény a szerelem. Ő nem szédül, mikor lefele néz. Elnéz a messzeségbe a fejünk fölött, Indián is túlra.

Igen, a fejetek fölött szólt Rhoda –, egy olyan vidékre, egy olyan völgyre, melybe a sokhátú, meredek hegyek úgy ereszkednek le, mint madarak testükre csukódó szárnyai. Ott a rövidre nyírt, ruganyos gyepen sötét levelű bokrok vannak, és e sötét háttér előtt látók egy fehér alakot, de nem kőből, mert mozog talán él is. De nem te vagy, nem te, és nem is te, nem Percival, Susan, Jinny, Neville vagy Louis. Midőn fehér karját térdére teszi, háromszöget alkot; mikor feláll – oszlop; ha meghajlik – forrás. Nem ad semmiféle jelet, nem int, nem lát bennünket. Mögötte zúg a tenger. Nem tudjuk élérni. Én mégis oda igyekszem. Oda megyek, hogy megtöltsem ürességemet, megnyújtsam éjszakáimat, s mind teljesebbé töltsem őket álmokkal. És egy pillanatra, éppen most, éppen itt elérem célom, és azt mondom: Ne bolyongj tovább. Minden csak megpróbáltatás és színlelés. Utad végére értél.” De ezek a zarándokutak, az elhatározások eme pillanatai mindig a ti jelenlétetekből, ettől az asztaltól, ezek alól a csillárok alól, Percivaltól és Susantól indulnak itt és most. Mindig látom a sötét árnyékot vető bokrokat fejetek fölött, vállatok közt vagy a szalon ablakából, ha egy összejövetel alkalmával átmegyek szobámon, és megállok, s lenézek az utcára.

– De a papucsai? – szólt Neville. – És a hangja lenn az előcsarnokban? És az arca, amikor nem tudja, hogy nézzen. Az ember vár, de ő nem. Múlik, múlik az idő. Elfelejtett. Mással van. Hűtlen, szerelme semmit sem jelent. Ó, aztán a szorongás – aztán az elviselhetetlen kétségbeesés! És ekkor nyílik az ajtó. Itt van.

– Minden arany fényben úszik. „Gyere”, mondom neki – szólt Jinny. – És ő jön, átvág a szobán, ahol ülök. Ruhám hullámzó fátyolként terül el köröttem az aranyozott széken. Kezünk összeér, testünk lángra gyúl. A szék, a kehely, az asztal – semmi nem marad homályban, minden remeg, fénylik, minden tiszta lánggal ég.

(– Nézd csak, Rhoda – szólt Louis –, milyen éj szakaiak, milyen szenvedélyesek lettek. Szemük, mint az éjjeli lepkék szárnya, olyan gyorsan verdes, míg ők maguk mozdulatlannak látszanak.

– Kürtök és trombiták harsognak – szólt Rhoda. – Levelek bomlanak ki, szarvasok üzekednek az erdő sűrűjében. Dobszó és tánc zsivaja hallik, mint lándzsát rázó meztelen vadak tánca és dobolása.

– Mint vadak tánca – szólt Louis – a tábortűz körül. Vadak; könyörtelenek. Körtáncot járnak, kifeszített állatbőröket vernek. A lángok felcsapnak festett arcukon, a leopárdbőrökön és vérző tagokon, melyeket az élőtestből szakítottak ki.

– Az örömünnep lángjai magasra csapnak – szólt Rhoda. – A nagy processzió elvonul, zöld ágakat és virágos gallyakat szórva. Kagyló alakú trombitáik ontják a kék füstöt. Bőrük a fáklyák fényében csupa piros és sárga petty. Ibolyacsokrokat dobálnak. Virágfüzérekkel és babérkoszorúkkal ékesítik a szeretett férfit; ott azon a kör alakú gyepen, ahol a meredek oldalú dombok összefutnak. A menet folytatja útját. És míg tovahalad, Louis és én látjuk már a bukást, megjósoljuk a pusztulást. Az árnyak megnyúlnak. Mi mint két összeesküvő visszavonulunk, s egy hideg urna fölé hajolunk, figyeljük, amint a bíbor láng lefelé kezd folyni.

– Halál van fonva az ibolyák közé – szólt Louis. – Halál és újra csak halál.)

– Milyen kevélyen ülünk mi itt az asztal körül – szólt Jinny mi, akik még huszonöt évesek sem vagyunk! Odakinn virágzanak a fák, (asszonyok sétálnak, és a kocsik szünet nélkül áradnak előre-hátra. Elhagyva a bizonytalan utakat, az ifjúság homályát és káprázatát, egyenesen nézünk magunk elé, készen mindenre, ami jön (az ajtó nyílik, egyre csak nyílik). Minden valóságos. Minden árnyék és illúzió nélküli, szilárd. Homlokunkra kiül a szépség, ez itt az enyém, az a Susané. Húsunk kemény és hűvös. A köztűnk lévő ellentétek élesek, mint a sziklák árnyékai a napsütésben. Előttünk a ropogós zsömlék frissen, sárgásan fénylenek. Az asztalterítő fehér, kezünk feje rajta pihen félig behajlítva, készen arra, hogy összezárjuk. Hosszú, hosszú napok vannak előttünk, téli napok, nyári napok. Még alig ízleltük meg a jövő gyümölcseit, melyek dagadozva várnak bennünket a levelek alatt. A terem arany fényben csillog, és én odaszólok neki: „Gyere!”

– Vörösek a fülei – szólt Louis –, és a hús szaga mint nedves háló ereszkedik alá, míg a City tisztviselői sebtében bekapják ebédjüket a kis vendéglőben.

– Mit csináljunk a végtelen idővel – szólt Neville –, amellyel rendelkezünk? Kószáljunk a Bond Streeten, s kirakatokat nézegessünk, vásároljunk talán egy töltőtollat, mert szép zöld, vagy tudakozódjunk egy kék köves gyűrű ára iránt? Vagy maradjunk otthon, és figyeljük, hogy parázslik a szén kandallónkban? Vagy vegyünk elő egy könyvet, és olvassunk belőle itt-ott egy-egy oldalt? Törjünk ki ok nélküli nevetésben? Menjünk ki a virágos rétre, és fonjunk füzért vadvirágokból? Kérdezzük meg, mikor indul a legközelebbi vonat a Hebridák felé, és foglaljunk le egy különszakaszt? Még mindez lehet.

– Számodra – szólt Bernard –; de én tegnap nekimentem egy levélszekrénynek. Tegnap óta vőlegény vagyok.

– Milyen különösek ezek a kis porcukorhalmok a tányérok szélén – szólt Susan. – A körték pöttyös héja is, meg a tükrök plüssbársony kerete. Az előbb még nem vettem észre. Most minden el van rendezve, most minden a helyén van. Bernard vőlegény. Valami megváltozhatatlan történt. Egy karika fogja össze a zuhatagot, egy lánc került ránk. Többé már nem fogunk szabadon úszkálni.

– Csak egy pillanatra – szólt Louis. – Csak egy pillanatra, mielőtt a lánc széttörik, mielőtt a zűrzavar visszatér, tekintsünk erre az állandóságra, erre a rendre, erre a kötelékre, mely összefűz bennünket.

De hirtelen a gyűrű szétpattan. Az ár folyhat szabadon. Most gyorsabban rohannak, mint az előbb. A szenvedélyek, melyek a mélyben pihentek, ahol a sötét algák tenyésznek, most a felszínre bukkannak, és hullámaik hánynak-vetnek bennünket. Fájdalom és féltékenység, gyűlölet és vágy és még valami, ami ezeknél is mélyebb, ami erősebb a szerelemnél is, és még mélyebb rétegekben él. A cselekvés hangja szól. Hallgasd csak, Rhoda (mert összeesküvők vagyunk, kezünkkel a hideg urnán), hallgasd csak a cselekvés gyors, szórakozott, izgatott hangját, hallgasd csak a szimatot fogott, rohanó kutyák csaholását. Úgy beszélnek már, hogy nem zavarják őket befejezetlen mondataik. Gyerekes nyelven társalognak, mint a szerelmesek. Egy kemény, parancsoló hatalom tartja őket fogva. Combjaikban remegnek az idegek. Szívük szinte a torkukban dobog. Susan összegyűri zsebkendőjét. Jinny szemei tűzben égnek.

– Védve vannak a kíváncsi tekintetektől és a tapogatódzó ujjaktól – szólt Rhoda. – Milyen könnyedén fordulnak meg, és néznek körül; milyen energikus és büszke pózokat vesznek fel! Mennyi élet van Jinny szemében; milyen vad, milyen kerek Susan tekintete, amint rovarokra les a gyökerek közt! Hajuk zománcosan fénylik. Szemük úgy ragyog, mint a levelek közt prédára leső madaraké. A gyűrű eltört. Ismét szétszóródtunk.

– De hamar, nagyon hamar – szólt Bernard – cserbenhagy ez az önző ujjongás. Nagyon hamar elmúlik önnön azonosságunk falánk pillanata, és a boldogságnak, a boldogságnak és a még több boldogságnak az étvágya hirtelen kielégül. A kő elmerült, a pillanatnak vége. Köröttem a közöny széles védőövezete. A kíváncsiság száz szeme nyílik szemeimben. Bernardot, aki most lett vőlegény, bátran megölheti bárki, ha nem érinti az ismeretlen tartományoknak ezt az övezetét, az ismeretlen világ erdejét. Vajon miért (teszem föl magamnak halkan és diszkréten a kérdést) vacsoráznak hölgyek egyedül annál az asztalnál? Kik ők? És mi vezette őket éppen ide, éppen ezen az estén? Az az ifjú a sarokban, aki időről időre nyakát simogatja, ideges mozdulataiból ítélve, vidéki. Olyan alázatos, és annyira szeretné vendéglátójának, atyja barátjának kifejezni a háláját, hogy most alig tud örülni annak, aminek holnap délelőtt fél tizenkettőkor már nagyon fog örülni. Megfigyeltem azt a hölgyet is, aki egy lebilincselő társalgás közben – talán szerelemről, talán legkedvesebb barátjuk boldogtalanságáról – háromszor púderozta be az orrát. „Ó, de hogy az én orrom milyen!” – gondolja, és már jön is a púderpamacsa, s útjában letörli az emberi szív legforróbb érzéseit. De hátravan még annak a magános, monoklis úrnak a problémája, és ezé az érett hölgyé, aki pezsgőt iszik egyedül. Kik és mik ezek az ismeretlen emberek? Tűnődöm. Tucatnyi történetet mesélhetnék arról, amit ez a férfi vagy az a nő mondott – láthatnék tucatnyi képet, de mit érnek az én történeteim? Kis játékszerek, melyeket forgatok, szappanbuborékok, melyeket eregetek, egymásba fonódó füstkarikák. És néha már kételkedem benne, hogy valóban, történetek. Mert mi az én történetem? És mi a Rhodáé? És mi Neville-é? Tények vannak csak, mint például: „A csinos, szürke ruhás fiatalember, akinek tartózkodása oly élesen ellentétben áll a többiek szószátyárságával, lesöpörte mellényéről a morzsákat, és jellemző mozdulattal, mely egyszerre volt parancsoló és jóságos, intett a pincérnek, aki jött azonnal, és egy pillanat múlva vissza is tért, a tálcán tapintatosan összehajtott számlával.” Ez az igazság, ez a tény, ezenkívül minden titok és feltevés.

– Most még egyszer szólt Louis –, minthogy távozni készülünk, és kiegyenlítettük tartozásunkat, a vérünkben feszülő pánt, mely oly gyakran és élesen megpattant, mert úgy különbözünk egymástól, most gyűrűvé zárul. Valami születik. Igen, amint felállunk, és kissé idegesen mozogni kezdünk, tenyerünkhöz tartva ezt a közös érzést, imádkozunk: „Ne mozduljunk, ne engedjük, hogy a lengőajtó darabokra tépje azt, amit alkottunk, ami gömbbé teljesült ezek alatt a csillárok alatt, itt, e gyümölcshéjak, szétszórt kenyérmorzsák és jövő-menő emberek között. Ne mozduljunk, ne menjünk. Tartsuk kezünkben örökre.”

– Tartsuk egyetlen pillanatra – szólt Jinny –, nevezzük bár szerelemnek vagy gyűlöletnek, ezt a gömböt, melynek fala Percival, az ifjúság és a szépség és még valami, ami oly mélyre süllyedt bennünk, hogy sohasem fogjuk ezt a pillanatot még egyszer létrehozni egyetlen emberből.

– Erdőségek és a világ másik végén fekvő távoli országok vannak ebben a gömbben – szólt Rhoda. – Tengerek és dzsungelek, sakálok üvöltése és egy holdfényben fürdő magas szirt, ahonnan sasok szállnak az ég felé.

– A boldogság van ebben a gömbben – szólt Neville és a megszokott dolgok csöndje. Egy asztal, egy szék és egy könyv a lapok közé szúrt papírvágó késsel. És a rózsatőről hulló szirmok, és egy táncoló fénysugár, míg csendben ülünk, vagy hirtelen kiejtünk egy szót, talán egy bennünk átfutó, jelentéktelen semmiségről.

– A hétköznapok vannak ebben a gömbben – szólt Susan –, hétfő, kedd, szerda, mikor a lovak kifutnak a legelőre, és hazatérnek; mikor a varjúcsapat felröppen és visszaszáll, hálóját kiveti a szilfákra, akár április van, akár november.

Ami történni fog, az van ebben a gömbben – szólt Bernard. – Ez az utolsó és legfényesebb csepp, amit mint mennyei higanyt ebbe a ragyogó és szépséggel tele pillanatba hullatunk, amelyet Percivalból teremtettünk meg, Mi fog történni? Mi vár ránk odakint, kérdezem, míg lesöpröm mellényemről a kenyérmorzsát. Bebizonyítottuk, amíg itt ültünk, ettünk, beszélgettünk, hogy tudjuk fokozni a pillanatok gazdagságát. Nem vagyunk rabszolgák, akik kötelesek szüntelenül elszenvedni a hátukra mért számtalan pimasz csapást. Birkanyáj sem vagyunk, melynek pásztorát kell követnie. Alkotók vagyunk. Mi is létrehoztunk valamit, ami a múlt idők megszámlálhatatlan közösségének, tagja lesz. Amikor felvesszük a kalapunkat, és kinyitjuk az ajtót, mi sem a káoszba lépünk ki, hanem abba a világba, melyet erőnk igájába hajthat, és a fénylő, örökkévaló út részévé teheti.

Nézz körül Percival, amíg megérkezik a taxi, ezt a látványt egykettőre el fogod veszíteni. Az úttest kemény és, fényes a számtalan kerék koptatásától. Félelmes energiánk arany baldachinja mint égő rongy lebeg fejünk felett. Sünházak, zenés szórakozóhelyek, magánlakások lámpái adják ezt a fényt.

– Hegyes felhők – szólt Rhoda – hajóznak át az égen, mely sötét, mint a fényezett bálnacsont.

Most elkezdődik a szorongás – szólt Neville –, mert karmaiba fog a rémület. A taxi most megérkezik; Percival most elmegy. Hogyan tarthatnánk itt? Hogyan hidalhatnánk át a köztünk lévő távolságot? Hogy szíthatnánk a tüzet, hogy örökké lángoljon? Hogyan jelezhetnénk minden eljövendő időnek, hogy mi, akik itt állunk az utcán, a lámpafényben, szerettük Percivalt? És most Percival elment.

———

A nap a zenitre ért. Nem volt többé sejtelmes, titokzatos, félig látható, amit jeleiből és sugaraiból sejthetünk, csak mint a lányt, aki tengerzöld vízágyán heverészve megerőltette szemét a vízgyöngy alkotta drágakövekből gomolygó, opálos fénydárdák játékával, melyek úgy hulltak és, villantak p ködös légben, mint kergetőző delfinek szügye vagy egy hüvelyébe visszatolt kard pengéjének éle. A nap most; tagadhatatlanul és megalkuvás nélkül égetett. A szilárd homoktengerre tűzött, és vörösen izzó kemencékké változtatta a sziklákat: kifürkészett minden tócsát, elérte a mélyedésben megbúvó csellét, megmutatta a rozsdás szekérkerekeket, a mészfehér csontvázakat és a homokba süllyedt, vasfekete, fűző nélküli cipőket. Mindennek megadta a maga pontos színértékét: a homokdomboknak miriád csillámukat, a vad füveknek villanó zöldjüket; és rávetette magát a sivatag kopár homoktengerére, melyet a szél itt barázdákba szántott, ott 6si síremlékekké söpört, amott pedig elsatnyult, sötétzöld őserdei fákkal pettyezett. Felfénylettek a sima, aranyozott mecsetek, egy déli falu fehérrózsaszín házaival, olyanok voltak, mint törékeny kártyavárak; nagy mellű, fehér hajú nők, akik a folyó ágyában térdelve szapulták kövekre teregetett, gyűrött rongyaikat. A lassan cirkáló, nagy hajók szinte lángra gyúltak a nap hevétől, mely átsütött a sárga ponyvatetőkön az utasokra, akik vagy szenderegtek, vagy sétálgattak a fedélzeten, s szemük elé tartott kezük alól kémlelték a távolban a szárazföldet, míg nap nap után bezárva olajos bordái közé, a hajó vitte őket tovább, egyre tovább, az egyhangú vizek fölött.

A nap a déli dombok sűrű oromtornyocskáit verdeste, és beleragyogott a mély, kövesen folyó medrekbe, ahol a víz úgy kiapadt a magas függőhíd alatt, hogy a forró köveken térdelő asszonyok alig tudták megnedvesíteni a szennyeseiket; és sovány öszvérek baktattak a kopogó, szürke köveken, keskeny vállukra vetett kosarakkal. Délben a nap melege úgy elszürkítette a dombokat, mintha egy robbanás leborotválta vagy megpörkölte volna őket, míg följebb, északon, a felhősebb és erősebb országokban, ahol nagy földtáblákká simultak, mintha egy ásó hátlapjával lapogatták volna le őket, olyan fénye volt a domboknak, mintha mélyükben celláról cellára járna zöld lámpájával egy őr. A nap áthatolt a szürkéskék légrétegek atomjain, leszállt az angol földekre, és fényt vetett a lápokra, mocsarakra, egy nádszálon ülő fehér sirályra, az árnyak lassú röptére, a sűrű erdők, fiatal vetések és ringó kaszálók fölött. Rátűzött a gyümölcsös kerítésére, ahol a téglák minden szemcséje, szilánkja ezüstösen csillogott, bíborban, vörösben, tüzesen, mintha lágy volna az érintésre, de megérintve égő porrá olvadna. A szeder fénylő, vörös hullámokban és zuhatagokban csüngött a falon; és duzzadtak a szilvafák lombjai; s a fűszálak egyetlen összefüggő, zöld lobogásba olvadtak. A fák árnyéka sötét tócsába gyűlt a gyökerek körül. Az áradatokban lezúduló fény minden külön levelet egy nagy zöld tömegbe oldott fel.

A madarak szenvedélyes dala csak egy fülnek szólt, aztán elhallgatott. Ugrálva és csiripelve, szalma-és gallytörmeléket hordtak fel a magas ágak sötétlő villáira. Aranyban és bíborban fészkeltek a madarak a kertben, ahol az aranyeső és az orgona fürtjei arany és lila szőnyeget terítettek, mert most délben a kert egyetlen virágzás volt, túlcsorduló bőség, s még a sötét alagutak is zöldek, bíborak és homokszínűek voltak a bokrok alatt aszerint, hogy a nap vörös vagy kékessárga szirmokon hatolt át, vagy dús levelű szárak rácsain.

A nap merőlegesen tűzött a házra, és felragyogtatta a fehér falakat a sötét ablakok közt. Az ablaküvegek, sűrűn beszőve a zöld lombozattal, áthatolhatatlan árnyékköröket tartottak. Éles szélű fényékek húzódtak az ablakpárkányokon, és a szoba belsejében kék karikákat rajzoltak a tányérok köré, görbe fület a bögréknek, hatalmas tömeget a nagy tálnak, cikcakkos mintákat a szőnyegeknek, félelmes sarkokat és vonalakat a ruhásládáknak és könyvszekrényeknek. Minden tárgyon túl, messzebb kezdődött egy árnyékbirodalom, ahol a további tárgyak vártak arra, hogy lefoszoljon róluk az árnyék, vagy a sötétség még sűrűbb mélységei következtek.

A hullámok megtörtek, és gyors iramodásuk szétterült a parton. Egymás után csaptak föl és omoltak vissza, és zuhanásuk magával rántotta szétpergő permetüket. A hullámok színe mélykékben játszott, kivéve tarajuk gyémánt hegyű fényeit, melyek úgy gyűrűztek, mint nagy lovak izmai minden mozdulatra. A hullámok a partra zuhantak; visszahúzódtak és zuhantak újra, mint ahogy egy nagy vadállat patái dobognak.

———

Meghalt – szólt Neville. – Elbukott. Lova megbotlott, levetette. A világ vitorlái körbeforogtak, és engem fejbe találtak. Mindennek vége. A világ fényei aludtak. A kérlelhetetlen fa elállja utam…

Ó, ha ujjaim közt morzsolgathatnám azt a táviratot – hogy a világ világosságát újragyújthassam –, ha, azt mondhatnám: nem történt meg. De mit használ ide-oda forgatni fejünket? A tények makacsok. Ez az igazság. Lova megbotlott, ő lezuhant. A fehér korlátok, a megvillanó fák felcsapó zuhataga. Aztán egy erős hullám; fülében zúgó dobolás. Aztán egy ütés; a világ összeroppant, ő zihált. Meghalt, ahol elbukott.

Csűrök és vidéki nyári napok, szobák, ahol együtt ültünk – mindez most már a múlté, eltűnt, képzelt világ. Múltam elvágva tőlem. Lovaglócsizmás, sisakos emberek siettek oda. Bevitték valami kis kerti házba. Azok között az idegenek között halt meg. Gyakran bekerítette a csend és a magány. Sokszor elhagyott. De aztán, amikor visszatért, azt mondtam: „Látod, itt jön ő!”

Asszonyok csoszognak el az ablakom alatt, mintha semmi örvény nem tátongana az utcában, mintha egyetlen érdes levelű fa sem volna ott, amely útjukat állhatná. Megérdemeljük hát, hogy vakondtúrások akasszanak el. Végtelenül siralmas figurák vagyunk, ahogy így, becsukott szemmel járunk-kelünk, De miért engedelmeskedjem? Miért próbáljam felemelni a lábam, hogy felmenjek a lépcsőn? Íme, itt állok, kezemben a távirattal. Az elmúlt nyári napok s a szobák, ahol együtt ültünk, úgy sodródtak el, mint égő papír, vörös, karikás szemmel. Mi értelme a találkozásnak, és hogy felújítsuk a régi kapcsolatokat? Minek alakítsunk ki újakat, és minek együnk, beszélgessünk? E pillanattól kezdve magányos vagyok. Senki sem fog többé megismerni. Három levelem van tőle. „Dobókorongot fogok játszani az ezredessel. Semmi több” ezekkel a szavakkal fejezi be barátságunkat, mintha keze egyetlen intésével nyitna utat magának a tömegben. Nem érdemel ez a komédia több ünnepélyességet. De mégis, ha valaki rákiáltott volna: „Várj meg”, és három lyukkal szorosabbra fűzte volna a kantárszíjat – ő igazságot szolgáltatott volna ötven évre, ott ült volna a törvényszéken, és egyedül lovagolt volna csapatai élén szörnyeteg zsarnokok ellen, hogy győztesen térjen vissza hozzánk.

Most csak azt mondhatom, hogy mindenütt kifogások, kibúvók vigyorognak. Az a fiú majdnem elvágódott, mikor fel akart lépni a buszra. Percival lezuhant, meghalt, eltemették, és én figyelem a járókelőket, akik szorosan kapaszkodnak a buszok korlátjaiba, eltökélve rá, hogy megmentsék életüket, hogy éljenek.

Nem fogom felemelni a lábam, hogy felmenjek a lépcsőkön. Itt fogok állni egy pillanatig ez alatt a kérlelhetetlen fa alatt, egyedül azzal az elvágott torkú emberrel, míg, lenn a szakács meg nem igazítja a tűzelzárót. Nem fogok felmenni a lépcsőn. Átkozottak vagyunk mindannyian. Asszonyok csoszognak el mellettem bevásárlószatyrokkal. Emberek jönnek-mennek. De nem fogtok tönkretenni. E pillanatban, ebben az egyetlen pillanatban együtt vagyunk. Magamhoz szorítalak. Jöjj, fájdalom, falj föl. Merítsd a húsomba karmaidat. Szaggass szét. Zokogok, zokogok.

– A dolgok összejötte annyira érthetetlen – szólt Bernard –, bonyolultságuk oly mértékben áttekinthetetlen, hogy most, amikor megyek lefelé a lépcsőn, azt sem tudom, mi a bánat, mi az öröm. Fiam megszületett; Percival meghalt. Oszlopokra épült mólón haladok előre, s mindkét oldalról erős érzelmek csobbannak felém. De hogy mi a bánat, mi az öröm, csak kérdés marad, nem tudom, kivéve azt az egyvalamit, hogy csendre van szükségem, meg egyedüllétre, szabad levegőre, hogy egy órát szentelhessek arra, hogy megfontoljam, mi is történt az én világommal, mit tett életemmel a halál.

Ez az a világ, amit Percival nem lát többé. Számoljunk. A hentes húst árul a szomszédomban; két öregember botorkál a kövezeten, verebek szállnak a földre. A gép még működik, hallom a motor búgását, lüktetését, ritmusát, de ehhez semmi közöm, mert ő nem látja többé.

(Halványan és bepólyálva fekszik valamilyen teremben.) Végre igazán alkalmam van rá, hogy számot vessek azzal, ami igazán fontos az életben; és körültekintőnek kell lennem, és nem szabad hazudnom. Amit iránta érzek, a következő: ő volt a középpont. Nincs értelme, hogy afelé tartsak, üres lett az a hely.

Igen, nemezkalapos uraim és szatyros asszonyaim, biztosíthatom önöket, hogy elvesztettek valamit, ami nagyon értékes lett volna az önök számára. Olyan vezetőt vesztettek el, akit követhettek volna, és egyikőjük elvesztette a boldogságát és gyermekeit. Ő halt meg, aki megadhatta volna mindezt önöknek. Egy tábori ágyon fekszik, bekötözött fejjel, egy fojtogatón forró indiai kórházban, ahol a földön guggoló kulik hűsítik azzal a bizonyos legyezővel – elfelejtettem a nevét. De az a fontos: „Te, Percival, remekül megúsztad” – mondtam a bizonyosság érzésével, míg a galambok elszálltak a tetőre, és a fiam megszületett. Emlékszem rá, mint kisfiúra, lénye különös függetlenségére. És mondom tovább (szemem megtelik könnyel, majd újra száraz). „Ez jobb, mint amit az ember remélhetett.” És mondom tovább, szavamat ahhoz az absztrakcióhoz intézve, mely ott áll velem szemben vakon a sétány végében, az égben: „Ez a legtöbb, amire képes vagy?” Akkor mi győztünk. Te minden tőled telhetőt megtettél, mondom, szavamat ahhoz az üres, kegyetlen archoz intézve (mert csak huszonöt éves volt, és nyolcvanig kellett volna élnie), mondom céltalanul. Nem fogok meghajolni előtted, és nem fogom sírással tölteni az életem. (Egy bejegyzést a noteszomba: megvetem azokat, akik értelmetlen halállal büntetnek.) Továbbá fontos az is, hogy képes legyek Percivalt elhelyezni az élet aprócska, nevetséges helyzetei közepette, hogy ne érezze magát nevetségesnek, ha egy hatalmas lóra száll. Erőnek kell bennem lenni, hogy ezt mondjam: „Percival nevetséges név.” Ugyanakkor engedjék meg, hölgyeim és uraim, hogy elismételhessem önöknek, mikor a metró lépcsőin igyekeznek lefelé: önöknek tisztelniük kellett volna őt. Önöknek föl kellett volna zárkózniuk mögé, és követniük. Furcsa dolog úgy evezni át a tömegek tengerén, hogy üres szemekkel, égő szemekkel látjuk az életet.

De máris érkeznek a jelzések, a hívások: igyekeznek visszacsábítani. Kíváncsiságom hamarosan felülkerekedik. Az ember félóránál tovább talán nem is tud kívül élni a gépezeten. A testek, látom, visszanyerik megszokott formájukat, de ami mögöttük van, az már különbözik – a távlatuk. E mögött az újságárus bódé mögött emelkedik egy kórházépület, a nagy kórteremben a kulik kezében legyező, aztán eltemetik őt. Ám mivel az újságok egy híres színésznő válásáról tudósítanak, önkéntelenül megkérdezem: „Melyik?” De mégis képtelen vagyok előszedni egy pennyt; képtelen vagyok megvenni egy lapot; képtelen vagyok. elviselni még a félbeszakítást.

Töprengek, vajon milyen alakot vesznek fel a kapcsolataink, ha nem láthatlak többé soha, és soha nem pihentethetem a kezem azon a biztos, szilárd ponton. Keresztülvágsz a törvényszéken, egyre távolodsz, a fonál, mely összeköt bennünket, egyre inkább vékonyodik. De létezel valahol. Valami megmaradt belőled. A bíró. Azaz ha lelkem mélyén valami újat fedezek fel, titokban neked engedem át. Megkérdezem: „Mi az ítéleted?” Te maradsz döntőbírónak. De meddig? A dolgokat nagyon nehéz megmagyarázni: mindig újak és újak jönnek, már a fiam is. E pillanatban egy élmény és tapasztalat delelőjén vagyok. Innen csak lefelé vezethet út. Tovább már nem kiáltom meggyőződéssel: „Milyen szerencse!” Az ujjongás, a galambok leszálló röpte – ennek vége. Visszatér a káosz, a részletek. Nem ejtenek többé bámulatba a kirakatok fölé írt nevek. Nem érzem többé: „Miért siessünk? Miért érjük el a vonatot?” A folyamatosság visszatér; a dolgok egymásból következnek – a megszokott rend. – Igen, de én mégiscsak neheztelek erre a megszokott rendre. Nem engedem, hogy elfogadtassák velem a dolgok egymásból következő folyamatát. Sétálni fogok, s nem hagyom megzavarni gondolataim ritmusát; sétálni fogok. Fölmegyek a múzeum lépcsőin, és átadom magam a rokon szellemek hatásának, akik nem adják meg magukat a dolgok folyamatának. Kevés időm van, hogy megoldjam ezt a kérdést, figyelmem lazul, elnehezedtem. Itt vannak a képek. Itt vannak a hideg madonnák, oszlopaik között. Bár lecsuknák végre belső szememet, hogy feledni tudnám a bepólyált fejet, a legyező kulikat, hogy felfedezhessek mögöttük valamit, amit a szemlélet nem pillanthat meg. Vannak itt kertek, Venusok virágok között vannak itt szentek és kék madonnák. Szerencsére a képekben nincsen utalás; nem böknek oldalba; nem figyelmeztetnek. Ezért terjeszthetik ki bennem jelenléténék tudatát, s hozhatják vissza elém új alakban. Emlékszem milyen szép volt, és „Nézzétek, ott jön!” ezt mondtam.

Ezek a vonalak és színek szinte azt sugallják, hogy én is hős lehetnék, én, aki csak a kifejezéseknek vagyok ügyes mestere, és a változások szerelmese, és nagyon hamar tévútra kerülök; én, aki nem tudom ökölbe szorítani a kezem, hanem csak nagyon határozatlanul ingadozom mondataim fordulatain, körülményeimnek megfelelően. Most saját gyengeségemen keresztül látom, mivolt ő nekem: az ellentétem. Természettől igazságos lévén, nem értette, mire valók az ilyen túlzó kifejezések; s mert rendelkezett a minden dolgok illő formájának természetes ismeretével, az élet művészetének mestere ‘volt, s ezért, úgy tűnik, hosszú életet élt, nyugalmat sugárzott maga körül, már-már közömbösséget, kétségkívül önmaga érdekében, de valami határtalan megértés is Volt benne. Egy játszadozó gyermek – egy nyári este –, ajtók nyílnak és csukódnak, nyílnak és csukódnak most már szüntelen, s olyan dolgokat látok mögöttük, melyektől könnyezek. Mert ez a látvány meg nem osztható. Innen a magányunk, innen elhagyatottságunk. Elmémben az ő helyét keresem, s üresen találom. Önnön gyengeségem nyom agyon. S ő nincs többé, hogy ellenezze.

Akkor szemléljem hát e könnyekkel barázdált arcú, kék madonnát. Ez az én gyászszertartásom. Nincs nyilvános ceremónia, csak külön gyászénekek, semmi záróima, csak heves érzelmek, mindnyájunkban külön-külön. Semmi, amit eddig mondtak, nem érvényes a mi esetünkben. A National Gallery olasz termében ülve, töredékeket gyűjtögetünk. Nem hiszem, hogy Tizian valaha is érzett ilyen kígyómarásszerű fájdalmat. A festők élik a maguk módszeresen kialakított életét, színárnyalatot húznak színárnyalat mellé. Ők nem olyanok, mint a költők nem bűnbakok, nincsenek sziklához láncolva.

Ezért a csendjük, a fenségük. Ennek a bíborvörösnek mégis égnie kellett Tizian lelkében. Minden bizonnyal hatalmas karjaiban tartva a bőségszarut, állt fel és zuhant vissza ebbe a fáradt mozdulatba. De ez a csend rám nehezedik – szemek szüntelen könyörgése. A bennem levő nyomás ki-kihagy, eltompul. Nagyon kevéssé és nagyon homályosan tudok különbséget tenni. A esengőt megnyomják, de én nem csengek, vagy csak jelentéktelen, kusza zajok törnek fel belőlem. Rendszertelenül meg-megcsiklandoz a pompa, a zölddel bélelt, hullámzó bíborvörös, az oszlopsorok, az olajfák sötét, hegyes levelei narancssárga háttér előtt. Érzések nyilai röppennek ki hátgerincemből, rendszertelenül.

Valami mégis hozzátevődött értelmezésemhez. Valami mélyen eltemetve fekszik bennem. Egy pillanatra azt hittem, hogy megragadom. De többet ér, ha sértetlenül hagyom. Maradjon eltemetve. Terebélyesedjék gondolataim mélyén, míg egyszer majd gyümölcsöt hoz. Egy hosszú élet után, véletlenül, egy megnyilatkozó pillanatban rátalálhatok, de most összetörne ujjaim között. Az eszmék ezerszer is darabokra hullnak, mielőtt egyszer ragyogó gömbbé teljesednek. Darabokra törnek, kiesnek kezemből: „A vonalak és színek, igen, ők túlélnek, ezért…”

Ásítok. Elteltem az érzékeléssel. Kimerültem az erő-feszítéstől, és a hosszú-hosszú időtől – huszonöt perc, fél óra –, míg kívül tartottam magam a gépezeten. Elgémberedtem, elmerevedtem. Hogy oldom fel ezt a gémberedettséget, mely meghazudtolja együttérző szívemet? Sokan szenvednek, rengetegen. Neville szenved. Ő szerette Percivalt. De tovább már nem tudom elviselni ezeket az érzelmi megpróbáltatásokat; szeretnék valakit, akivel együtt nevethetnék, ásítozhatnék és emlékezhetnék, hogyan vakargatta a fejét. Valakit, akivel jól érezte ma-gát, akit jól ismert (nem Susant, akit szeretett, inkább Jinnyt). Az ő szobájában vezekelhetnék. Megkérdezhetném tőle: „Elmondta neked, hogyan utasítottam vissza aznap, mikor arra kért, hogy Hampton Courtba menjek vele?” Ezek azok a kétségbeejtő gondolatok, melyek éjféltájt lüktető kínnal felriasztanak – a bűnök, melyekért a világ összes piacán födetlen fővel vezekelne az ember, mert nem mentem el Hampton Courtba azon a napon.

De most életet akarok magam köré és könyveket, és kis csecsebecséket, s a kiabáló árusok megszokott hangját, hogy elnyugtassam rajtuk a fejem e kimerülés után, s lecsukhassam a szemem e kinyilatkoztatás után. Most lemegyek a lépcsőn, intek az első taxinak, és Jinnyhez vitetem magam.

– Itt egy kis tócsa – szólt Rhoda –, nem tudom átugrani. Hallom a nagy malomkerék hangját, szinte a fülem mellett. Szele az arcomba csap. Az élet minden tapintható formája cserbenhagyott. Ha nem tudom a kezem kinyújtani, s valami szilárd dologban megfogódzni, örökre végtelen folyosók csatornáiba sodor a szél. Mibe kapaszkodhatnék? Milyen téglába, milyen kőbe, hogy átverekedjem magam ezen a szörnyű szakadékon, épen és sértetlenül, vissza a testembe.

Az árnyékok már nőnek, és egyre ferdébben szállnak alá a bíbor sugarak. A szépségbe burkolt alakot most romok öltöztetik. Az alak, mely ott áll a berekben, ahová meredeken ereszkednek alá a dombok oldalai, most romokban hever – így meséltem nekik, amikor elmondták, mennyire szerették hangját a lépcsőházban, és öreg cipőit, és együttlétük pillanatait.

Most végigsétálok az Oxford Streeten, s magam elé képzelek egy villámszaggatott világot; megnézem a vihartördelte tölgyeket s a kis vörös foltot, ahonnan lehullt a virágzó ág. Lemegyek az Oxford Streetre, hogy vegyek egy pár harisnyát egy estélyre. A szokásos dolgokat teszem a villám fényében. A kopár földön ibolyát szedek, csokorba kötöm, és Percivalnak adom át, hogy legyen valami, amit én adtam neki. Nézzük most meg, mit adott nekem Percival. Nézzük meg az utcát, most, hogy Percival halott. A házak olyan gyenge alapokon állnak, hogy egy szellő is elfújhatja őket. A kóbor és vakmerő autók hangosan rohangálnak, s mint a vérebek üldöznek halálra minket. Egyedül vagyok egy ellenséges világban. Az emberi ábrázat ijesztő. Ezt szeretem. Nyilvánosságot akarok és erőszakot, s hogy letört szilánkként pattogjak végig a sziklákon. Szeretem a gyárkéményeket, darukat és teherautókat. A formátlan és jellegtelen arcok és arcok és arcok áradását. Torkig vagyok az eleganciával. Torkig vagyok a magánnyal. Viharos vizeken járok, és elsüllyedek, s nem lesz, aki megmentsen.

Percival a halálával ajándékozta ezt nekem, feltárta előttem ezt a rémületet, kényszerít, hogy elszenvedjem ezt a megaláztatást – az arcokat, az arcokat, melyeket mint levesestányérokat hord elém egy konyhalegény; durvák, mohók, közönyösek; lógó csomagokkal kezükben nézik a kirakatokat, oldalt kacsingatnak, bepiszkolnak és lerombolnak mindent, még szerelmünket is, ha hozzáérnek tisztátalan ujjaikkal.

Itt az az üzlet, ahol harisnyát árulnak, s egy pillanatra azt hihetem, hogy a szépség elapadt zuhataga újra megindult. Sóhaja eljut hozzám ezeken az átjárókon, csipkéken át a színes szalagokkal tele kosarak között. Langyos mélyedések vannak ennek a bomlott világnak a szívében, a csend fülkéi, ahol meghúzódhatunk a szépség szárnya alatt, az igazság elől, amire vágyom. Szünetel a fájdalom, míg egy eladólány halkan kihúz egy fiókot. Aztán a leány beszélni kezd, hangja felébreszt. Elsüllyedek, s a tengerfenék növényzete között gyűlölséget, féltékenységet, vágyakat, haragot és duzzogást látok, rák módjára nyüzsögnek a homokon, amíg beszél. Ezek az útitársaink. Kifizetem a számlám, és elviszem a csomagot.

Előttem az Oxford Street. Van itt gyűlölet, féltékenység, nyereség és közöny az élet vad látszatába habarva. Ezek az útitársaink. Vegyük szemügyre egyenként barátainkat, akikkel egy asztalhoz ülünk vacsorázni. Louisra gondolok, aki egy esti újság sportrovatát olvassa, fél a nevetségességtől; sznob. Figyeli az utcán haladó embereket, és azt mondja, ő majd terel minket, ha beleegyezünk. Ha megadjuk magunkat, beletör minket a rendbe. Sikerülne Percival halálát is megelégedésére rendeznie, mondja, s mereven néz az ecettartó fölött a házak tetején át az égre. Bernard közben vörös szemmel dől hátra egy fotelban. Kinyitja jegyzetfüzetét, a H betűnél beírja: „Kifejezések barátaink halálára.” Jinny végigpiruettezi a termet, letelepszik Bernard foteljának karfájára, és megkérdezi: „Szeretett engem? Jobban, mint Susant?” Susan, egy vidéki, szomszéd földbirtokos menyasszonya, áll majd egy percig, előtte a távirat, kezében egy tányér; s aztán a cipője sarkával berúgja a kemenceajtót. Neville a könnyein át néz ki az ablakon, meglát majd valakit a könnyein át, és megkérdezi: „Ki ment el az ablakom alatt?” „Ki volt ez a szép fiú?” Ez az én halotti áldozatom Percivalnak, ezek az elhervadt ibolyák, fekete ibolyák.

Most hová menjek? Valamelyik múzeumba, ahol üvegszekrényekben gyűrűket őriznek, ahol titkos fiókos asztalok vannak és ruhák, melyeket királynők viseltek? Vagy kimenjek Hampton Courtba, és nézegessem a vörös falakat és a belső udvarokat és a tiszafák sorban álló, sötét piramisait, melyek szimmetrikusan vannak ültetve a virágoktól tarkálló gyepszőnyegen? Ott fogom visszakapni a szépséget, s fogok rendet teremteni zaklatott, megtört lelkemben? De mit tudnék csinálni egymagamban? Társtalanul állnék az üres gyepmező közepén, és ismételgethetném: „A varjak felröppentek, valaki ott ballag egy táskával, amott a kertész a talicskával.” Sorban állnék a látogatók között, és érezném az izzadságszagot meg a parfüm illatát, mely éppoly szörnyű, mint az izzadságszag, és úgy lógnék a többiek közt, mint hentesüzletben egy darab hús a többi húsok között. Ez itt egy terem, ahová beléphetek, ha váltottam jegyet, ahol zenét hallgathatok szunyókáló emberek között, akik ebéd után jönnek ide forró délutánokon. Annyi marhahúst és pudingot ettünk, amiből egy hétig is elélhetünk. Ezért most nyüzsgő pondrókként fürtösödünk valaminek a hátán, ami továbbcipel majd. Tisztes és díszes társaság vagyunk – szépen ondolált fehér haj a kalapjaink alatt; karcsú cipők; kis kézitáskák; simára borotvált arcok; itt-ott egy katonás bajusz; egyetlen porszem sem ülhet meg elegáns ruháinkon. Fejek ingatása, műsorfüzetek nyitogatása, néhány üdvözlő szó a barátok felé, s letelepszünk, mint fókák a sziklára, nehézkes testtel, mely nem tudna a tengerig kúszni, és abban reménykedik, hogy egy hullám majd felemeli. De mi túl nehezek vagyunk, és túl sok a száraz kavics köztünk és a tenger között. Torkig zabáltuk magunkat, eltompulva heverünk a forró sziklákon. Aztán kövéren, de öntudatosan, sima szaténruhában egy tengerzöld nő érkezik segítségünkre. Beharapja ajkát, szenvedélyes külsőt ölt, kifeszíti mellét, és előretörve a kellő pillanatban, mintha egy almát szakítana le, hangja mint a nyíl vág a dallam szívébe: „Ah!”

Egy fejsze hasította szét a fát szára közepéig, a közepe meleg. Hang remeg a fakéreg mögött. „Ah!” – sírta egy asszony a szeretője után, kihajolva egy velencei ablakon. „Ah, ah!” kiáltotta s újra kiáltja: „Ah!” Megteremtett számunkra egy kiáltást, de csak egy kiáltást. És mi egy kiáltás? Aztán emberek lépnek színre hegedűikkel; várnak; számolnak; biccentenek; lecsapnak a vonók. És gyöngyöző nevetés tör ki, mint olajfák tánca, az ezüst nyelvű levelek miriádjainak remegése tárul a tengeri utas elé, ki partra lép, foga közt gallyal, ott, hol a meredek hegyek háta a partra lejt.

„Mint” és „mint” és „mint” – de mi rejtőzik a dolgok hasonlósága alján? Most, hogy a villám belehasított a fába, és lehullt a virágzó ág, s Percival a halálával ezt az ajándékot adta, lássam magát a dolgot. Van egy négyzet, van egy téglalap. A zenészek fogják a négyzetet, és ráhelyezik a téglalapra. Nagyon pontosan helyezik rá, tökéletes lakóhelyet építenek. Nagyon kevés hely marad ki. A szerkezet most látható, ami kezdetleges, most itt áll egyértelműen; nem vagyunk olyan különfélék, sem olyan átlagosak; téglalapokat készítettünk, és négyzetek-re állítottuk őket. Ez a mi dicsőségünk, ez a mi vigaszunk.

E felfedezés kicsorbuló édessége lefut lelkem falain, és felszabadítja bennem a megértés gyönyörűségét: „Ne bolyongj tovább – mondom –, utad végére értél.” A téglalap a négyzeten, a csigavonal a tetején. Végiggörgünk a kavicsok között, le a tengerbe.

A zenészek visszajönnek. Arcukat törölgetik. Nem olyan csinosak, nem olyan jókedvűek már. Elmegyek. Tartogatom ezt a délutánt. Zarándokutat fogok tenni. Greenwichbe megyek. Félelem nélkül vetem magam a villamosok vagy autóbuszok üléseire. Amint végigzötyögünk a Regent Streeten, hol ennek az asszonynak, hol annak a férfinak ütközöm neki, és nem sebez meg, nem dühit föl az ütközés. Egy négyzet a téglalapon. Szegényes utcákon megyünk át, ahol folyik az alkudozás, a vásári sátrak előtt, s ahol mindenféle vascsavar, retesz, kulcs van kirakva, emberek nyüzsögnek a járdán, összefogdosva a nyers húst vastag ujjaikkal. A szerkezet látható. Felépítettünk egy lakóhelyet.

Ezek a virágok nőnek tehát a rét durva füvében, tehenek tapossák, szél cibálja őket, formátlanok, nem nő rajtuk se szirom, se gyümölcs. Ezeket hozom, tövestől kitépve az Oxford Street járdája mellől, filléres csokrom, filléres ibolyacsokrom. A villamos ablakából most rálátok a gyárkémények közt emelkedő vitorlarudakra; ott a folyó, ott vannak a hajók, melyek Indiába mennek. Szeretnék sétálni egyet a folyóparton, szeretnék egy kicsit ténferegni a rakparton, ahol egy öregember újságot olvas az üveggel védett várócsarnokban. Szeretném megkerülni ezt az erkélyt, és megfigyelni a hajókat, amint az ár a hátára veszi őket. Egy asszony jön-megy egy hajó fedélzetén, mellette ugató kutyája; szoknyáját lobogtatja a szél; haját lobogtatja a szél; kifutnak a tengerre; itt hagynak minket; eltűnnek ezen a nyári estén. Szeretném feladni; szeretnék elernyedni. Most végre felszabadítom féken tartott, lekötött vágyamat, hogy feloldódjak, hogy elveszítsem magam. Együtt lovagolunk a kopár hegyeken, ahol sötét tavakba mártja a szárnyát a fecske, és sértetlen állnak az oszlopok. A hullámba, mely a partra csap, a hullámba, mely fehér tajtékot szór a föld legtávolabbi sarkaira, belévetem ibolyámat, Percivalnak halotti áldozatul.

———

A nap már nem állt az ég közepén. Rézsút szórta sugarait, melyek ferdén hulltak már alá. Itt-ott egy felhő szélébe ütközött, és fényszeletté égette, lángoló szigetté, ahol emberi láb nem pihenhet. Aztán egy másik felhő borult lángba, és egymást követve még néhány, úgyhogy az alattuk levő hullámok is tüzeltek a rájuk szórt tollas dárdáktól, a tüzes nyílesőtől, mely szabálytalanul hatolt át a víz remegő kékjén.

A fák legfelső levelei megpörkölődtek a tűző napfényben. Mereven zörögtek az imbolygó szellőben. A madarak nyugodtan ültek az ágakon, csak a fejüket forgatták fürge mozdulattal jobbra-balra. Most abbahagyták dalaikat, mint akiknek elegük voltacsiripelésből, mintha elteltek volna a déli csicsergéssel. A szitakötő mozdulatlanul ült a nádszálon, majd kék tűtestét hirtelen beleöltötte a levegőbe. A távoli zümmögés mintha a láthatáron le és föl táncoló, finom szárnyak megtört lüktetését hallatta volna. A folyó vize olyan szilárdan tartotta a nádat, mintha üvegtáblák keményedtek volna meg körülötte, majd az üveg hullámzani kezdett, és a nádszálak hajladoztak. A mezőkön lehajtott fejjel mélázott a jószág, és nehézkesen tett előre egy-két lépést. A csap nem csöpögött már a ház mellett, mintha megtelt volna alatta a vödör, de aztán újra cseppent, egy, kettő, három cseppet, külön-külön.

Az ablakok szabálytalanul ragyogtatták az égő tüzet, egy ág könyökét, majd a tiszta fény egy csendes foltját. A redőny vörösen lógott az ablak szélén, s a szobában hegyes fénytőrök estek a székekre és az asztalokra, s megrepesztették felületükön a fényezést. A zöld kancsó hihetetlenül megöblösödött, oldalán a fehér ablak hosszúkás árnya. A fény, mely maga előtt űzte a sötétséget. pazarlón ömlött a tárgyak sarkaira és dudoraira; s közben formátlan tömegekben fölhalmozta a sötétséget.

A hullámok feltorlódtak, begörbítették a hátukat, és összetörtek. Kövek, kavicsok fröccsentek a magasba. Körülnyaldosták a sziklákat, s a permetfelhő, magasra csapva, beáztatta a barlang falát, mely száraz volt előbb, s tócsák maradtak hátra a földön, melyekben megfeneklett halak csapdostak farkukkal, mikor a hullám visszavonult.

———

– Már hússzor aláírtam a nevem ma délelőtt – szólt Louis. – Én és én, újra csak én. Világosan, határozottan, egyértelműen áll itt a nevem. Félreérthetetlen és egyértelmű vagyok magam is. De óriási mennyiségű gyakorlati örökség halmozódott fel bennem. Évezredeket éltem meg. Olyan vagyok, mint egy féreg, mely egy vén tölgy törzsében rágott magának utat. De most szilárd vagyok; most összeszedtem magam ezen a szép délelőttön.

Tiszta égről tűz le a nap. De a dél nem hoz sem esőt, sem napsütést. Miss Johnson hozza be éppen leveleimet egy drótkosárban. Ezekre, a fehér ívekre metszem be a nevemet. Levelek suttogását, az ereszcsatornákban lefutó vizet, dáliával és cinniával pettyezett, zöld aljnövényzetet; engem, a herceget, Platón és Szókratész társát; a keletre, nyugatra, északra, délre vonuló fekete és sárga lábak dübörgését; az örök vonulást, az asszonyokat, akik úgy mennek végig diplomatatáskával a Stranden, ahogy hajdan korsóikkal jártak le a Nílushoz; egész sokszoros életem összesodrott, tömött levélzetét megidézem; bemetszem tisztán és fedetlenül erre a papírra. Most, mint felnőtt férfi, egyenesen állva a napban vagy esőben, nagy súllyal kell lehullanom, mint egy fejsze, hogy puszta esésemmel vágjam ki a tölgyet, mert ha irányt tévesztek, erre vagy arra tekingetek, úgy hullok le majd, mint a hó, hogy rögtön el is tűnjek.

Félig-meddig az írógépbe és a telefonba vagyok szerelmes. Párizsba, Berlinbe, New Yorkba küldött leveleimmel, távirataimmal és rövid, de udvarias üzeneteimmel egybeforrasztottam szerteágazó életem, kitartásommal és határozottságommal segítettem a térképen meghúzni azokat a vonalakat, amelyek a világ különböző részeit összefűzik. Szeretek pontosan tízre érkezni irodámba. Szeretem a sötét mahagóni bíborló fényét, szeretem asztalom éleit, a könnyen járó fiókokat. Szeretem a telefont, melynek kagylója készségesen engedelmeskedik suttogásomnak, a naptárt a falon, az előjegyzési naplót. Mr. Prentice négykor, Mr. Eyres pontosan négy harminckor.

Szeretem, ha Mr. Murchard behívat az irodájába, hogy jelentést tegyek kínai kapcsolatainkról. Remélem, hogy én öröklöm a karosszéket meg a török szőnyeget. Nekifeszítem vállam a keréknek, magam előtt görgetem a sötétséget, és terjesztem a kereskedést a világ távoli részein, ahol még a káosz az úr. Ha folytatom ezt az utat, a káoszból rendet teremtve, ott fogom találni magam, ahol Chatham állt, meg Pitt, Burke és Sir Robert Peel. Ezért igyekszem pótolni bizonyos hiányosságokat és kitörölni a megaláztatások szennyét; azt az asszonyt, akitől a karácsonyfa tetejéről leszedett zászlót kaptam, a kiejtésemet, a veréseket és egyéb tortúrákat, a legénykedő fiúkat és apámat, aki bankár Brisbane-ben.

Kedvenc költőmet olvastam egy vendéglőben, és míg kávémat kavargattam, odafigyeltem a kis asztaloknál fogadásokat kötő tisztviselőkre, néztem a pultok előtt tétovázó asszonyokat. Azt mondtam, hogy semmi sem lehet lényegtelen, mint egy véletlenül a padlóra hullott barna papírdarab. Azt mondtam, hogy minden útnak kell legyen célja; meg kell keresniük a heti két font tíz shillingjüket egy magasztos úr parancsa szerint; és kell egy kéz, egy köpeny, hogy betakarjon minket minden este. Ha majd meggyógyítottam ezeket a töréseket, és megértettem annyira ezeket a szörnyűségeket, hogy nem lesz szükség sem kifogásokra, sem védekezésekre, melyekkel csak erőnket fecséreljük, vissza fogom adni az utcának és a vendéglőnek mindazt, amit elvesztett e zord időkben, és ami összetört ezeken a köves partokon. Összegyűjtök néhány szót, és vert acélból kovácsolok magunk köré erős gyűrűt.

De ma nincs egy pillanatnyi időm sem. Itt nincs szünet, nincs reszketeg levelek árnyéka, nincs hely, ahová a nap elől menekülhetnénk, vagy legalább leülhetnénk valakivel, akit szeretünk, az este hűvösében. A világ súlya a vállunkon, a világ a mi szemünkkel lát; ha pislogunk, vagy oldalt nézünk, vagy megfordulunk, hogy Platónban lapozzunk, vagy emlékezzünk Napóleonra és hódításaira, tisztességtelen sérelemmel sújtjuk a világot. Ez az élet. Mr. Prentice négykor, Mr. Eyres négy harminckor. Szeretem hallani a lift lágy siklását és hirtelen, tompa koppanását az emeletemen, mikor megállt, s a felelősségteljes lábak nehéz, férfias lépteit a folyosókon. Így közös erőfeszítéseink folytán a világ legeldugottabb részeibe is hajókat küldünk, mosdófülkékkel és tornatermekkel felszerelve. A világ súlya a vállainkon nyugszik. Ez az élet. Ha így folytatom, karosszéket örökölök és szőnyeget; birtokot Surreyban üvegházakkal, ritka fenyőfajtákkal, dinnyefölddel és virágzó gyümölcsössel, melyet a többi kereskedő megirigyelhet.

Egyelőre még itt lakom padlásszobámban. Itt olvasgatom kedvenc könyveimet, innen figyelem az esőt, hogy csillog a tetőcserepeken, míg úgy fénylik valamennyi, mint a rendőr vízhatlan köpenye; látom innen a szegények házainak betört ablakait, a sovány macskákat, az utcalányokat, akik tükrükbe pislognak, hogy rendbe hozzák arcukat a sarok kívánalmai szerint; idejön Rhoda is néhanap. Mert szeretők vagyunk.

Percival meghalt (meghalt Egyiptomban, meghalt Görögországban; minden halál egyetlen halál). Susannak gyermekei vannak. Neville gyorsan jutott el a legmagasabb posztokra. Az élet múlik. A felhők vég nélkül változnak házaink felett. Én ezt csinálom vagy azt, és újra ezt, és aztán amazt. Találkozunk, elválunk, különböző alakzatokká egyesülünk, különféle mintákká szerveződünk. De ha nem szögezem ki ezeket a benyomásaimat a falakra, és ha nem ötvözöm össze egyetleneggyé e bennem élő sok-sok embert, hogy itt és most létezzen, ne csak foltokban és csíkokban, mint távoli hegyekben széthullott hókoszorúk; és ha végigjárva az irodahelyiségeket, nem kérdezem meg Miss Johnsontól, hogy tetszett-e neki a moziban látott film, és ha öt órakor nem iszom meg a csésze teámat, és nem fogadom el kedvenc teasüteményemet, akkor úgy hullok le majd, mint a hó, hogy rögtön el is tűnjek.

De hatkor, midőn távozom, köszönve a portásnak, mert sokat adok a külsőségekre, és nagyon szeretném, ha elfogadnának; állig begombolkozva, nekifekszem a szélnek kikékült állal és könnybe lábadt szemmel, olyankor arra vágyom, hogy egy kis gépírónő a térdemre kuporodjék; arra gondolok, hogy kedvenc ételem a borjúmáj szalonnával, és kísértésbe esem, hogy ne sétáljak-e a folyóparton, a szűk utcákban, ahol bőven akadnak kis vendéglők, és nagy hajók árnyai esnek a házakra az utca végéig, és veszekedő asszonyokat látni. De magamhoz térek, előveszem józan eszem: Mr. Prentice négykor. Mr. Eyres négy harminckor. A fejszének le kell hullania a tőkére; a tölgyet a közepéig kell hasítani. A világ gondja, baja az én vállamon nyugszik. Itt a toll, a papír; a fémkosárban levő levelekre ráírom a magam nevét, én, én és újra én.

– Jön a nyár, aztán a tél – szólt Susan. – Évszakok múlnak. A körte gömbölyödik, s leesik a fáról. Egy halott levél az élére fordulva pihen. De a gőz bepárásította az ablakokat. A tűz mellett ülök, s figyelem, hogy forr a kannában a víz. Látom a körtefát az ablak vízgyöngyöktől szántott páráján át.

Aludj, kicsim, aludj, dúdolom a bölcsődalt télen-nyáron egyaránt, májusban vagy novemberben. Aludj, dalolom én, aki botfülű vagyok, és soha nem hallok paraszti dalokon meg a kutya ugatásán kívül egyebet, mint a csengő hangját vagy a kerekek nyikorgását a kavicson. A tűz mellett éneklem dalom, mint ha vén kagyló zúg a tenger partján. Aludj, kicsim, aludj, mormolom én is, hogy távol tartsam hangommal mindazokat, akik csörömpölnek a tejeskannákkal, varjakra vagy nyulakra lövöldöznek, bármilyen formában veszélyt hozhatnak erre a fonott bölcsőre, melyben kis puha test fekszik összegömbölyödve, a rózsaszín takaró alatt.

Elvesztettem a közömbösségemet, üres tekintetemet, körte alakú szememet, melyet a fa gyökerére szögeztem. Nem vagyok többé január, május, sem más évszak, de finom fonállá fonódva a bölcső körül, véremből szőtt gubóba takargatom gyermekem törékeny tagjait. Aludj, mondom, s érzem, hogy feltör bennem valami vadabb, sötétebb erőszak, mely egyetlen csapással földre terítene minden betolakodót, minden rablót, aki a szobába merészkednék, hogy felriassza az alvót.

Kötőben, papucsban járok egész nap a ház körül, mint anyám, aki rákban halt meg. Hogy nyár van vagy tél, már nem a mocsári füvektől és a hanga közt nőtt virágoktól tudom; csak a jégvirágoktól az ablakon. Mikor a pacsirta hántja odafenn csengő hangját, mely úgy gyűrűzik le a levegőből, mint az alma héja, akkor megállok, megetetem a gyermekemet. Én, aki valaha a bükkösöket jártam, figyelve a szajkók hulló tollának kékre változását, én, aki pásztorokkal meg csavargókkal találkoztam utamon, én, aki bámészkodtam egy árokba borult szekere mellett guggoló asszonyra, most szobáról szobára járok a portörlővel. Aludj, mondom, és közben azt kívánom, úgy szálljon rá az álma, mint egy pehelypaplan, és fedje be törékeny tagjait; azt követelem, hogy az élet húzza be karmait, kötözze meg villámait, és vonuljon el, míg testemből öblös, meleg fészket nem készítek gyermekem álmának. Aludj, mondom, aludj. Esetleg az ablakhoz megyek, és nézem a varjak magasba rakott fészkét és a körtefát. „Az ő szeme még lát — gondolom —, mikor az enyém már le lesz zárva. Tekintetem tekintetével egyesül a testemen túl, s meglátom majd Indiát. Ő hazajön, és győzelmi jelvényeket hoz nekem, hogy lábaim elé helyezze. Gyarapítani fogja javaimat.

De többé nem kelek fel hajnalban, hogy megnézzem a bíbor cseppeket a káposztaleveleken; a vörös cseppeket a rózsaszirmokon. Nem nézem a kutyámat sem, mint szimatol, körbe egy foltot, nem fekszem éjszaka arra figyelve, hogyan takarják el a levelek a csillagokat, hogyan mozognak a csillagok, és állnak mozdulatlan csendben a levelek. A hentes kiált, meghozta a húst; a tejet a hűvösre kell tennem, hogy meg ne savanyodjék.

Aludj, mondom, aludj, a teafőzőben forr a víz, és gőze egyre vastagabb sugárban ömlik ki a kanna száján. Így tölti ki ereimet az élet. Így terjed szét az élet a testemben. Így haladok előre, és mégis vannak pillanatok, amikor szeretnék felkiáltani, amint hajnaltól alkonyatig megállás nélkül ajtókat, ablakokat nyitogatok és zárok: „Ne tovább, torkig vagyok a természetes boldogsággal.” De jön még több öröm, még több gyermek, még több bölcső, és még több kosár a konyhába, újabb sonkák pácolásra, fénylő hagymakoszorúk, még több saláta-és burgonyaágyás. Mint egy levelet, sodor a szél; hol nedves füvön vonszol, hol örvénybe ránt. Elegem van a természetes boldogságból, és néha azt kívánom, hogy apadjon ki, távozzék belőlem ez a telítettség, emelkedjék föl az alvó ház súlya, amikor olvasva üldögélünk, és megállok a cérnával a tű foka előtt. A lámpa fényt gyújt a sötét ablaküvegen. Tűz ég a repkény sűrűjében. A fenyők között egy kivilágított utcát látok. Forgalom zaját hallom a sikátort söprő szél zúgásában, és hangfoszlányokat és nevetést és Jinnyt, aki ajtónyitáskor felkiált: „Jöjj, jöjj!”

De semmi hang nem töri meg házunk csendjét, itt, ahol gabonaföldek sóhajtanak az ajtó előtt. Szél zúg át a szilfák lombján; egy éjjeli lepke a lámpa üvegéhez ütődik; felbőg egy tehén; szú kezd percegni egy gerendában, és én átfűzöm a cérnát a tű fokán, és azt suttogom: „Aludj.”

– Itt a pillanat – szólt Jinny. – Most találkoztunk, összegyülekeztünk. Most beszélgessünk hát, mondjunk történeteket. Ki ez a férfi? Ki az a nő? Nagyon kíváncsi vagyok, és soha nem tudom, mi következik. Ha azt mondanátok, ti, akikkel először találkozom: „A busz négykor indul a Piccadillyről”, meg sem állnék, hogy a legszükségesebb holmit a kézitáskámba dobáljam, hanem azonnal indulnék.

Üljünk ide, erre a pamlagra, a szép vágott virágok mellé, az alá a kép alá. Díszítsük fel karácsonyfánkat tényekkel, újabb és újabb tényekkel. Az emberek olyan hamar itthagynak bennünket, ragadjuk meg őket, míg köztünk vannak. Az ott, aki a szekrénynek támaszkodik, kínai porcelánok között él. Csak egy törjön össze belőlük, oda ezer font. Valamikor szeretett egy római lányt, aki elhagyta. Ez a magyarázata a vázáknak, régi penziókban talált vagy sivatagból előásott, törött ócskaságoknak. És mivel a szépségnek naponta kell összetörnie, hogy szép maradjon, ő viszont szilárd és rendíthetetlen, élete a porcelán tengerében vesztegel. Ami különös, mert egyszer fiatalon sáros földön ücsörgött, és rumot vedelt a katonákkal.

Sietnünk kell, és fürgén szedegetnünk a tényeket, mint játékszereket a karácsonyfára, amelyeket aztán ujjunk egyetlen mozdulatával rögzítünk helyükre. Lecsap, de hogyan csap le még egy azáleára is. Lecsap még az öreg hölgyre is, mert az az öreg hölgy gyémánt fülönfüggőket hord, és körülkocsizva birtokát pónifogatán, intézkedik, ki kapjon segélyt, melyik fát kell kivágni, vagy kit kell másnap kilakoltatni. (Én éltem ez életemet, meg kell hogy mondjam, éltem ezeket az éveket, és most már elmúltam harminc, egyre kockázatosabban élem tovább, mint a hegyi kecske, szikláról sziklára ugrom; sehol sem telepszem meg hosszabb időre, egyetlen emberhez sem tartozom kizárólagosan, de láthatjátok, ha felemelem a karom, valaki azonnal itt terem, és követni fog.) És az a férfi bíró; az meg milliomos; amaz pedig, az a monoklis, tízéves korában keresztüllőtte egy nyílvesszővel nevelőnője szívét. Aztán jelentéseket továbbított sivatagokon át, forradalmakban vett részt, és most anyagot gyűjt, hogy megírja anyja családjának, ennek a régi norfolki famíliának a történetét. Annak a kék állú kis embernek zsugorodott és béna a jobb keze. De miért? Nem tudjuk. Az az asszony volt, suttogod halkan, a gyöngypagodákkal a fülében, az a tiszta láng, mely porrá égette az egyik honatyánk életét; s a férje halála óta szellemekkel társalog, jövendőt mond, és adoptált egy kávébarna ifjút, akit Messiásnak nevez. Az a lógó bajuszú férfi, aki lovastiszthez hasonlít, a lehető legkicsapongóbb életet élte (emlékirat is készült róla), míg egy nap találkozott egy idegennel, aki a Bibliából olvasott fel neki a vonaton, és Edinburgh és Carlisle között megtérítette.

Így néhány perc alatt ügyesen és szellemesen megfejtjük az emberek arcára írt hieroglifákat. Olyan ez a terem, mint lecsiszolódott és széttört kagylóhéjakkal teleszórt tengerpart. Az ajtó szüntelenül nyílik. A helyiség megtelik tudással, nyugtalansággal, sokirányú becsvággyal, nagy adag közönnyel és valami reménytelenséggel is. Így egymás között, azt mondod, fel tudnánk építeni székesegyházakat, irányíthatnánk a politikát, halálra ítélhetnénk embereket, igazgathatnánk különböző közhivatalokat. Közös tapasztalati alaptőkénk nagyon gazdag. Vannak saját gyermekeink, fiúk és leányok nagy számban, akiket taníttatunk, meglátogatjuk őket a kollégiumban, ha kanyarójuk van; felneveljük őket, hogy örököljék házainkat. Ilyen vagy olyan módon eltöltjük ezt a pénteki napot, egyesek azzal, hogy a törvényszékre mennek; mások a Citybe; mások az óvodába; mások pedig menetelnek négyes alakzatba sorakozva. Millió és millió kéz horgol, téglát talicskáz. A tevékenység formái végtelenek s holnap újrakezdődnek. Holnap szombat. Egyesek Franciaországba utaznak, mások Indiába tartó hajóra szállnak. Lesznek, akik soha nem jönnek vissza ide, ebbe a terembe. Talán lesz, aki meghal ma éjjel. Lesz, aki gyermeket nemz. Mindenfajta építmény, politika, kaland, kép, költemény, gyermek és gyár belőlünk születik. Az élet jön: az élet megy; mi csináljuk az életet. Így mondjátok.

De mi, akik a testben élünk, a dolgok körvonalait a test képzeletével látjuk. Sziklákat látok ragyogó napsütésben. Nem tudom bevinni ezeket a tényeket egy barlangba, és sárga, kék, földbarna színüket nem tudom szememet árnyékolva lefokozni egyetlen szubsztanciává. Nem tudok sokáig ülve maradni. Fel kell ugranom, és valami menni késztet. Talán a busz indul a Piccadillyről. Elszórom mind e tényeket – gyémántszemeket, zsugorodott kezeket, kínai porcelánt és mind a többit, ahogyan egy majom szórja a diót csupasz tenyeréből. Nem tudom nektek elmondani, hogy az élet ilyen, vagy hogy olyan. A tarka tömegbe akarom beleásni magam. Lökdösni fognak, dobálni fognak le-föl az emberek, mint a tenger a hajót.

Mert a testem, a társam, mely mindig küldözi jeleit, a durva fekete „Nem” és az aranyszín „Jöjjön” gyors, érzéki nyilait, most újra int. Valaki elindult. A karomat emeltem föl? Ránéztem volna? Eperszín pettyes, sárga sálam lebbentett egy jelet? Elindult. Utánam jön. Üldöz az erdőn át. Minden elbűvölő, éjszakai, és a papagájok üvöltöznek az ágakon. Minden érzékem felcsigázva. Érzem a függöny rostjainak érdességét, amint átlibbenek nyílásán, a hideg vaskorlátot tenyerem alatt, felpattogzott festésével. A sötétség hűvös árja átcsap fölöttem. A szabadban vagyunk. Megnyílik az éjszaka; a vándor pilléktől szántott éjszaka; a kaland után bolyongó szerelmeseket bújtató éjszaka. Rózsák illatát érzem; ibolyák illatát; látom az éppen eltűnt vörös és kék színeket. Cipőmmel hol kavicsra, hol gyepre lépek. A házak magas, fénybe burkolt falai rajzolódnak ki, fénytől bűnösen. Az egész éjszakai London szorong a felcikázó fényektől. Végre daloljuk szerelmi dalunkat – Jöjj, jöjj, jöjj! Most aranyszín sálam úgy repdes, mint egy ügybuzgó szitakötő. Dalolok én is, mint a fülemüle – csuk, csuk, csuk melynek vékony torkán összeszorulnak a hangok Hallom az összetörő ágak recsegését és az agancsok csattogását, mintha az erdő minden vadja egymást űzné magasra szökve, majd lebukva a tüskés bokrok között. Egy tüske átszúrt. Egy mélyen belém hatolt.

És bársonyos virágok és levelek vízből kiemelt hűvössége mos körül, s betakar balzsamával.

– Mire jó – szólt Neville – figyelni a kandalló tetején az óra ingájának járását? Az idő így is, úgy is múlik, és mi megöregszünk. De itt ülhetni veled, egyedül veled, itt Londonban, ebben a kandallótűzzel világított szobában, te ott, én itt, ez minden. A legeldugottabb pontjáig kirabolt világ, a világ, melynek minden csúcsát letarolták, és összegyűjtötték számunkra virágait, nem jelenthet ennél többet. Nézd a függöny aranyszálain futkosó kandallótűz képét. A gyümölcs, melyet érint, teljes súlyával csüng alá. Bakancsod orrára esik, vörös keretbe foglalja arcodat – azt hiszem, a tűz fénye az, nem is az arcod; és azt hiszem, azok ott könyvek, a fal mellett, az meg egy függöny, az pedig a karosszék. De ha te jössz; minden megváltozik. A csészék és a tányérok megváltoztak, amikor reggel beléptél. Semmi kétség, gondoltam, miközben félretoltam az újságot, hitvány kis életünk, amilyen idétlen, csak a szerelem tekintetétől kaphat fényt és jelentést.

Felálltam az asztaltól. Végeztem a reggelivel. Egy teljes nap állt előttünk, és mivel szép, derűs, mondhatni, semleges nap volt, a. Parkon át a Rakpartra mentünk, végig a Stranden a Szent Pál-székesegyházig, azután valami áruházba, ahol ‘egy esernyőt vásároltam, állandóan fecsegve, itt-ott meg-megállva, hogy körülnézzünk egy kicsit. De tarthat ez sokáig? Azt mondtam magamban a Trafalgar tér oroszlánja mellett, melyet egyszer s mindenkorra jól megnéztem: így járom végig elmúlt életemet, jelenetről jelenetre; ott egy szilfa, és ott fekszik. Percival. Örökkön-örökké, esküdöztem. Aztán belém nyilallt a szokásos kétely. Megfogtam a kezed. Elhagytál. Az alászállás a metróba olyan volt, mint a halál. Elváltunk, elszakított egymástól az a sok arc, test, a szél öblös hangja, mely úgy hatott, mintha sivatagi, kövek fölött zúgott volna el. Ültem a szobámban, magam elé nézve mereven. Ötkor már tudtam, elhagytál. Megragadtam a telefonkagylót, és üres szobádban a készülék buta hangjának berregése szaggatta a szívemet, amikor kinyílt az ajtó, és te megjelentél. Találkozásaink közül ez volt a, legtökéletesebb. De ezek a találkozások és elválások végül is tönkretesznek bennünket.

E pillanatban ez a szoba a világ közepe nekem, valami, amit az örök éjszakából szakítottunk ki. Kívülről a vonalak meggörbülnek, egymást metszik, de körénk hajlanak, betakarnak minket. A középpontban vagyunk. Itt hallgathatunk vagy beszélgethetünk, anélkül hogy fölemelnénk a hangunkat. Észrevetted ezt meg ezt? kérdezzük. A férfi azt mondta, hogy tudniillik úgy értette a dolgot, a nő habozott, de azt hiszem, már mindent sejtett. Mindenesetre hangokat hallottam, zokogást a lépcsőházban késő éjjel. Ez lett viszonyunk vége. Így szövögetünk magunk körül végtelenül finom fonalakból valami rendszert. Platón és Shakespeare is helyet kap benne, és egy se ismeretlen, jelentéktelen ember. Nem szeretem azokat, akik feszületét hordanak a mellényük bal oldalán. Nem, szeretem a. szertartásokat és siránkozásokat, sem Krisztus szomorú alakját, mely egy másik ingó, szomorú alak mellett lebeg a hullámzó tömeg feje fölött. Nem szeretem a pompát vagy a közönyt sem, az emberek semmiféle feltűnési vágyát, mely sohasem helyénvaló ha frakkban szónokolnak fényes csillárok alatt, kitüntetéseiket és rendjeleiket viselve. De ha vízgyöngyöket látunk a sövényen vagy naplementét a téli sík mezők felett, vagy egy öregasszonyt, amint térdén kosarával, csípőre tett kézzel ül az autóbuszon – az ilyesmit meg szoktuk mutatni egymásnak. Milyen hatalmas megkönnyebbülés, ha van valaki, akinek megmutathatjuk a dolgokat. S ha ezt szavak nélkül tehetjük. Ha követhetjük a gondolatok sötét ösvényeit, és beléphetünk a múltba; ha könyveket forgathatunk, és félretolhatjuk az ágakat, hogy letépjünk egy-egy gyümölcsöt. És a kezedbe veszed, és csodálkozol, én pedig tested önfeledt mozdulatát figyelem, és csodálom erejét és könnyedségét – hogy téped föl az ablakot, és milyen fürgén jár a két kezed. Mert jaj! Szellemem kissé nehézkes, hamar fárad; összeesem a cél előtt; méghozzá visszataszító módon: izzadt kukac vagyok.

Ó, jaj! Nem tudnék trópusi sisakban keresztüllovagolni Indián, sem visszatérni este egy bungalóba. Nem tudok úgy bolondozni, mint te, hasonlóan a félmeztelen matrózfiúkhoz, akik egymást kergetik és fecskendezik gumicsővel a hajó fedélzetén. Erre a kandallóra van szükségem, erre a székre. Szeretnék valakit, aki mellett itt ülhetnék az egész napos futkosás, gond, az egész napos várakozás, hallgatás és kétségek után. Veszekedések, és megbékélések után szükségem van a megértő csendre, hogy egyedül lehessek veled, és renddel, csenddel nyugtassam el ezt a zűrzavart. Mert olyan kényesen rendes vagyok, mint egy macska. Gátat kell vetnünk a világ pusztító erőinek és formátlanságának, a tömegben körénk áradó szemétnek. És a fojtogató rendetlenségnek. Még a regények lapjai közé is pontos mozdulattal kell csúsztatnunk a papírvágó kést, és gondosan kell összecsomóznunk zöld selyemfonállal régi leveleink kötegét is, kis seprűvel kell összesöprögetnünk a hamut a tűzhely előtt. Mindent meg kell tennünk, hogy a formátlanság veszedelmet elkerüljük. A római erkölcs és szigor költőit olvassuk. Kutassunk tovább a sivatagban a tökély után. Igen, de úgy szeretem a nemes rómaiak erkölcsét és szigorát a te szürke szemed fénye mögé rejteni, és táncoló füvek közé, és nyári szellőkbe és a félmeztelen matrózfiúk nevetése és játéka mögé, amint egymást, kergetik a hajók fedélzetén gumicsővel fecskendezve. Én tehát nem olyan érdek nélkül és önzetlenül kutatok a sivatagban, a tökély után, mint Louis. Egy színfolt mindig beszennyezi a lapot. Egy felhő árnyéka vonul: át a nyitott könyvön. És a költemény, úgy érzem, a te hallható hangod. Alkibiadész, Ajax, Hektor és Percival is te vagy. Szerettek lovagolni; szerették könnyelműen kockára tenni az életüket; egyikük sem olvasott túl sokat. De te nem vagy sem Ajax, sem Percival. Ők nem vakarták az orrukat, nem ráncolták a homlokukat a te sajátos mozdulatoddal. Te – te vagy. Ez vigasztal sok fogyatékosságomért – csúnya vagyok, gyenge vagyok – és a világ aljasságáért, a fiatalság elmúlásáért, Percival haláláért, keserűségemért, haragomért, és számtalan vágyamért, mely füstbe ment.

De ha egy nap nem jössz reggeli után, ha egy nap meglátom a tükörben, hogy másvalakit nézel, ha a telefon hiába cseng üres szobádban, akkor én kimondhatatlan kínok után – mert nincs határa az emberi szív örültségének – mást keresek, mást találok, ‘téged. Addig is egy mozdulattal állítsuk meg az idő órájának ketyegését. Gyere közelebb.

———

A Nap már lejjebb szállt az égen. A felhőszigetek megsűrűsödtek, és úgy siklottak át a Nap előtt, hogy a sziklák hirtelen megfeketedtek, a remegő krisztustövis elvesztette kékségét, és tiszta ezüstbe fordult, és árnyak terültek szét a tengeren. A hullámok már nem érték el a távoli tócsákat, amelyek szabálytalan, pontozott fekete vonalként szegélyezték a partot. A homok gyöngyfehér volt, sima és ragyogó.

A madarak magasan köröztek fenn, és gyorsan csaptak le zsákmányukra. Néhányuk a szél barázdáiban száguldott, majd úgy fordult, és szelte keresztbe a barázdákat, mintha egyetlen, ezer csíkká hasított test lenne. A madarak remegő hálóként ereszkedtek a fák tetejére. Egyik magánosan vette útját a láp felé, és egyedül telepedett meg egy fehér karón, széttárva, majd összecsukva szárnyát.

Néhány szirom lehullott a kertben. Kagylóhéjakként terültek el a földön. A holt levél nem állt már az élén, elfújta a szél, s hol száguldott, hot megpihent egy fűszál tövében. Ugyanaz a fényhullám suhant rá hirtelen villanással és dobbanással minden virágra, mintha uszony hasította volna ketté egy tó zöld üvegét. Időnként egyenletes és hatalmas szélvihar kuszálta Összevissza a tengernyi levelet, és aztán, amint elült a szél, minden fűszál és levél eredeti helyére került. A virágok, ragyogtatva égő tányérjukat a napban, szétszórták ezt a sugárzást, ahogy a szél rázta őket, és aztán néhány virág már túl nehéz lett ahhoz, hogy ismét fölegyenesedjék, és lassan kókadni kezdett.

A délutáni nap felmelegítette a földeket, kékbe vonta az árnyakat, megpirosította a gabonaszemeket. A mezőkre vastag fénymáz terült, mint bútorokra a politúr. Egy szekér, egy ló, egy csapat varjú – bármi mozgott rajtuk, bennük, színaranyban fürdött. A réten ballagó tehén minden lépése vörösarany hullámokat vert, és szarvait fénylemezek borították. Lenszőke kalászok tapadtak a sövényre, a földekről hazadöcögő boglyas, alacsony, őskori szekerek hullatták el őket. A kerek felhők soha nem zsugorodtak össze, s úgy úsztak tovább az égen, hogy kerekségüket minden parányukban megtartották. Most, amint előresiklottak, hálójukba fogtak egy egész falut, majd továbbhaladva, szabadon engedték. Távol, a látóhatár szélén, a kékesszürke porszemecskék milliót közt világított egy ablak, kirajzolódott egy magános fa vagy egy templomtorony árnya.

A piros függönyök és fehér redőnyök ki s belebegtek az ablak széléhez verődve. A fény barnás árnyalatban, egyenlőtlenül és gyéren hatolt be a szűk réseken és nyílásokon, vagy nagyobb erővel, ha a szél jobban meglengene a függönyöket. Itt barnára festett egy üvegszekrényt, ott vörösre egy széket, s megtáncoltatta az ablakot a zöld vizeskancsó oldalán.

Egy pillanatra minden megingott, minden kétséges és bizonytalan állapotba került, mintha valami nagy éjjeli lepke repült volna át a szobán, árnyékot borítva suhogó szárnyával a székek és asztalok rendíthetetlen szilárdságára.

———

– És az idő hullatja cseppjeit – szólt Bernard. – A csepp, mely megformálódott a lélek ereszén, lehull. Az értelmem ereszén megformálódó idő lehullatja cseppjét. A múlt héten, miközben borotválkoztam, lehullt egy csepp. Ahogy ott álltam, borotvámmal a kezemben, ráébredtem, hogy mozdulataim milyen tökéletesen megszokottak (íme, a formálódó csepp), és ironikusan gratuláltam saját kezemnek, hogy így végzi a dolgát. Borotválj, borotválj, borotválj, mondtam. Borotválj tovább. A csepp lehullott. Gondolataim egész napi munkám során egy üres hely körül keringtek: „Mi veszett el? Minek van vége?” Aztán meg: „Vége ás eltemettük – mormoltam –, vége és eltemettük” vigasztaltam magam a szavakkal. Az emberek észrevették kifejezéstelen arcom és szavaim céltalanságát. Mondatom vége elhalt. És amint begomboltam a kabátom, hogy hazamenjek, még drámaibb erővel mondtam: „Elvesztettem az ifjúságomat.”

Érdekes, hogy minden válság idején mint jön segítségünkre egy, a helyzethez egyáltalán nem illő kifejezés – büntetésként azért, hogy elöregedett civilizációban élünk, jegyzetfüzettel a zsebünkben. A csepp lehullásának semmi köze ahhoz; hogy elvesztettem ifjúságomat Ez a lehulló csepp az idő, mely egyetlen ponttá csúcsosodik. Az idő; ez a napsütötte legelő, melyen táncol a fény, az idő, mely szélesen kitárulkozik, mint déli órákban a mező, hirtelen lecsüng. Az idő egyetlen ponttá csúcsosodik. Mint a pohárból a csepp nehéz üledékkel telten, úgy cseppen le az idő. Ezek az igazi ciklusok, az igazi időközök, ezek életünk igazi eseményei. Aztán, mintha a légkör szétszórt fényessége hullám módjára visszahúzódnék, meglátom a meder puszta alját. Látom azt, amit a megszokás eltakar.

– Napokig lustán fekszem ágyamban. Nem ebédelek otthon, és tátogok, mint egy tőkehal. Arra sem törekszem, hogy befejezzem mondataimat vagy mozdulataimat, melyek általában oly bizonytalanok, s mégis valami gépies pontosság jellemzi őket. Most, hogy egy utazási iroda előtt vezetett utam, beléptem, s egy gép pontosságával jegyet vettem Rómába.

Most itt ülök egy kőpadon, az örök városra néző kertekben, és a kis ember, aki öt napja Londonban borotválkozott, olyan már, mint egy rakás ócska rongy. London is összeomlott. London mindössze néhány gáztartály és romokban heverő gyár. De nem vagyok része ennek a pompának sem. Látom a lila selyemöves papokat, és a festői öltözékű nevelőnőket, a külsőségeket veszem észre csak. Úgy ülök itt, mint egy lábadozó, mint egy nagyon egyszerű ember, aki csak egyszótagú szavakat ismer. „A nap süt – mondom. – A szél fúj.” Úgy érzem magam, mint egy rovar, amely körbeforog a földdel, annak felszínén, és itt ülve, e kőpadon, megesküdnék rá, hogy érzem keménységét és fordulását. Nem szándékozom a földtől eltávolodni. Ha csak néhány hüvelykkel meghosszabbodna az érzékelő képességem, úgy érzem, nagyon furcsa területeket érintenék. De nagyon korlátozott terjedelmű a szívószervem. Sosem kívánom meghosszabbítani az ilyen elkülönült állapotokat; gyűlölöm őket; és megvetem őket. Nem kívánok olyan ember lenni, aki ötven évig ül egyazon helyen, a köldökét szemlélve. Inkább legyek zöldségeskocsiba fogott szamár, mely az úttest kockakövén caplat.

Hiába, nem vagyok azok közül való, akik egyetlen emberben vagy a végtelenben kielégülést találnak. Untat a hálószoba, de untat az ég is. Csak sok ember rám irányuló tekintete ragyogtat fel. Ha ez hiányzik, olyan vagyok, mint lyukakkal teli, zsugorodva égő papírdarab. Ó, Mrs. Moffat, Mrs. Moffat, mondom, jöjjön, és söpörje össze azt ott, mind. Sok dolog lehullott rólam. Túléltem bizonyos vágyakat; barátokat vesztettem el, volt, akit halálával – Percivalt – másokat, mert képtelen voltam átmenni hozzájuk az utca túlsó oldalára. Nem vagyok olyan tehetséges, mint valamikor látszott. Bizonyos dolgok meghaladják képességeimet. Sohasem fogom megérteni a filozófia bonyolultabb kérdéseit. Róma az utazásaim határa. Néha, mielőtt elalszom, fájdalommal gondolok arra, hogy nem fogom látni soha, amint Tahiti bennszülöttjei dárdával halásznak fáklyafénynél, sem oroszlánok ugrálnak a dzsungelben, sem azt, ahogy meztelen ember nyers húst eszik. Nem fogok oroszul, megtanulni, és nem olvasom el a Védákat. Nem fogok többé nekimenni a levélszekrénynek. (De annak az ütésnek az ereje átszór még most is néhány csillagot szépségesen az éjszakámba.) Mégis azt hiszem, az igazság közelebb került hozzám. Éveken át megelégedéssel hajtogattam: „A gyermekeim… a feleségem… a házam… kutyám…” Amint kulcsom a zárba dugtam, elismételtem az ismerős szertartást, és beburkolóztam azokba a meleg takarókba. Most lehullott az az édes fátyol. Nincs szükségem többé gazdagságra. (Jegyzet: egy olasz mosónő a testi kifinomultság olyan fokán áll, mint egy angol herceglány.)

De hadd vizsgálom meg közelebbről a dolgokat. Egy csepp lehull; új korszak kezdődik. Korszak, korszak után. És miért lesz vége a karszakoknak? És hová vezetnek el? Milyen következésekig? Mert ünnepélyes ruhákban közelednek. Ezekben a válságos pillanatokban a hívők azokhoz a lila öves és érzéki arcú egyénekhez fordulnak tanácsért, akik itt mellettem lépkednek el. De én a magam részéről nem szeretem a tanítómestereket. Ám álljon fel egy ember, és mondja; „Figyelmezzetek rám ez az igazság”, és tüstént észreveszek egy veres macskát a háttérben, amint felemel egy haldarabkát. Nézzétek csak, megfeledkeztetek a macskáról, mondom. Neville is, az intézet sötét kápolnájában, dühbe gurult a doktor feszülete láttán. Nekem elég, hogy egy macskát lássak, vagy egy méh zümmögését halljam Lady Hampden virágcsokra körül, melyet oly kitartóan szorít az orrához, s máris valami történetet fabrikálok, amellyel megtöröm a feszület angyalainak hatalmát. Ezerszámra gyártottam már történeteket, számtalan noteszt teleírtam kifejezésekkel, melyeket felhasználhatok, ha megtalálom a valódi történetet, az egyetlen történetet, melyért ezek a kifejezések folyamodnak. De még sohasem találtam meg ezt a történetet. És már már azt kérdezem: vannak egyáltalán történetek?

Nézzük erről az erkélyről az alant rajzó tömeget. Figyeljük a mozgását; hallgassuk ezt a zsibongást. Az az alak erőlködik, hogy az öszvérét elindítsa. Egy fél tucat jószándékú őgyelgő felajánlja szolgálatait. Mások úgy mennek el mellette, hogy oda sem néznek. Annyi az érdekük, annyi a vágyuk, ahány a szála a fonalkötegnek. És nézzünk az ég kék tengerére, ahol kerek, fehér felhők úsznak. Képzeljük el a sík földek mérhetetlen kiterjedését, a vízvezetékeket, a romos utakat és síremlékeket a Campagnán, és a Campagnán túl a tengert, majd újabb földeket és újra a tengert. Bármely részletét ki tudnám ragadni ennek a képnek mondjuk, az öszvérfogatot –, és könnyűszerrel meg tudnám írni. De miért írnék meg egy öszvérével bajlódó embert? Kitalálhatnék meséket erről a lépcsőn felfelé jövő leányról is. „Ez alatt a sötét árkád alatt találkozott a férfival… Nincs tovább – szólt a férfi elfordulva a porcelán papagáj ketrecétől.” Vagy egyszerűen: „Ez volt az egész.” De miért iktassam közbe önkényes konstrukciómat? Miért hangsúlyozzam ezt, alakítsam azt, hajlítgassak játékfigurákat, amilyeneket az utcán árulnak piaci árusok a kis asztalkákon? Miért emeljem ki az egészből éppen ezt vagy azt a részletet?

Éppen most vedlem le életem egyik bőrét, és mindenki azt mondja csak: „Bernard tíz napot Rómában töltött lépdelek egyedül, utam vesztve, le s föl, ezen az erkélyen. De figyeljétek meg, hogy sétáim közben mind kezdenek összefüggő vonalakká válni a pontok és vesszők, mint kezdik a dolgok elveszíteni merész, önálló voltukat, mellyel még rendelkeztek, akkor, mikor fölfelé jöttem a lépcsőn nagy vörös fazék már csak rozsdálló folt egy sárgászöld hullámban. A világ úgy fut el a szemem előtt, mint a sövénysor, ha indul a vonat, mint a tenger hullámai, ha úszik a hajó. Magam is mozgásban vagyok, belekeveredve az általános folyamatba, mikor egyik dolog követi a másikat, és törvényszerűen jön egy fa után egy telefonpózna, aztán egy nyílás a sövényben. És amint haladok körülvéve, betakarva, a dolgok részeseként, kifejezések kezdenek felbugyborékolni belőlem, és szeretném szabadon ereszteni ezeket a buborékokat, agyam szelepein át, és így a felé az ember felé indulok, akinek a tarkója félig-meddig ismerős nekem. Együtt jártunk iskolába. Kétségkívül összetalálkozunk. Biztosan együtt ebédelünk. Beszélgetni fogunk. De várjunk, egy pillanatig várjunk.

A szökés e pillanatai nem megvetendők. Nagyon ritkán jönnek. Tahiti elérhető. Ezen a párkányon kihajolva, a távolban egy szörnyű nagy vizet látok. Egy fiú sürög-forog. Megvillan egy uszony. Ez a puszta vizuális benyomás nem kötődik logikus gondolatmenethez, úgy támad, amilyen véletlenül valóban megpillanthatunk egy delfinuszonyt. A vizuális benyomások így gyakran olyan igazságokat közölnek röviden, amelyeket csak később fedezünk fel, és foglalunk szavakba. Az U betűnél feljegyzem tehát noteszomba: „Uszony a végtelen vizeken.” Én, aki szellemem margójára örökösen jegyzetelek valami végső megállapítás érdekében, felírom ezt a jelet is, hogy megfejtsem majd egy téli estén.

Most megyek és megebédelek valahol, magasra emelem a poharam, keresztülnézek a boron, és a szokásosnál nagyobb tárgyilagossággal szemlélődöm majd, és amikor egy csinos nő lép be, és végigjön az asztalok között, azt. mondom: „Nézd, ahogy jön a végtelen vizek előterében.” Jelentéktelen megjegyzés, de számomra ünnepélyes, palaszürke, telve a pusztuló világmindenség végzetes zsivajával és a zuhogó vízesések rombolásával.

Így, Bernard (visszaidézlek téged, téged, vállalkozásaim megszokott partnerét), kezdjünk hozzá ehhez az új fejezethez, és figyeljük meg ennek az új ismeretlen, különös, most alakuló, még meg nem határozott és félelmes kísérletnek a keletkezését – az új cseppet, mely készül már megformálódni. Larpentnak hívják azt a férfit.

– Ezen a forró délutánon – szólt Susan –, itt, ebben a kertben, ezen a mezőn, ahol a fiammal sétálok, elértem vágyaim csúcsát. A kapu sarokvasa rozsdás, neki kell dőlni, hogy kinyithassuk. A gyermekkor heves szenvedélyeiért, könnyeimért a kertben, amikor Jinny megcsókolta Louist, elkeseredett haragomért a teremben, mely a fenyőolaj illatát árasztotta, egyedüllétemért külföldi városokban, ahol az öszvérek hegyes patája csattogott a kövezeten, és az olasz asszonyok sállal a nyakukban, piros szegfűvel a hajukban ricsajoztak egy-egy kút körül, most kárpótol a biztonság, a birtoklás, a meghittség. Mögöttem nyugalmas, termékeny évek állnak. Mindenem megvan, amit szemem-szám kíván. Magról ültetett fáim vannak, melyeket, én neveltem. Tavakat ásattam, melyekben az aranyhalak széles levelű vízililiomok alá rejtőznek. A málna-és salátaágyásokat hálóval terítettem le, a körtéket és szilvákat kis fehér zsákocskába varrtam, hogy megvédjem a darazsaktól. Fiaimat és lányaimat láttam egykor bölcsőikben ilyen hálóval betakarva, de széttépték a hálókat, s most velem együtt sétálnak, és immár hosszabb árnyékokat vetnek a fűre, mint én.

Be vagyok itt kerítve, le vagyok gyökerezve, mint akármelyik a fáim közül. „Fiam” – mondom, „Lányom” – mondom, és még a vaskereskedő is tisztelettel néz fel szögekkel, festett edényekkel és dróttal telerakott pultjáról, ha megáll rozoga kocsink üzlete ajtaja előtt, melyet csaknem eltakarnak a lepkefogók, nyergek, méhkaptárok. Fagyöngyöt akasztunk karácsonykor az óra fölé, megmérjük epres-és gombáskosarainkat, megolvassuk dzsemesüvegeinket, és minden évben odaállunk megméredzkedni a szalonablak spalettája elé. Fehér virágokból koszorúkat is készítek, ezüstös leveleket fonok beléjük halottak napjára, rájuk tűzöm névjegyemet, és részvétem kifejezésével a halott pásztor meg a kocsis özvegyének küldöm őket, és, ülök haldokló asszonyok ágya fejénél, akik elsuttogják végső rettegéseiket, és megragadják a kezem; olyan szobákat látogatok, amelyeket csak azok tudnak, elviselni, akik, mint én, már gyermekkorukban megismerkedtek a tanyával, a trágyadombbal, a mindenfelé kaparászó tyúkokkal és két szobában gyerekeket nevelő anyákkal. Láttam párától csurgó ablakokat, és szagoltam a szennyvízlefolyó szagát.

Ollóval a kezemben, virágaim közt állva kérdem: „Hol hatolhat árnyék az életembe? Milyen megrendülés lazíthatja szét fáradságosan betakarított, összepréselt napjaimat? Néha mégis úgy érzem, betege vagyok e természetes boldogságnak, az érett gyümölcsnek és a ház körül nyüzsgő gyerekeknek, akik evezőkkel, puskákkal, jutalomkönyvekkel, koponyákkal és egyéb vadászzsákmánnyal töltik meg a házat. Fáraszt a testem, a munkák, szorgalmam, erőm, anyai aggályaim, ha arról van szó, hogy védjem, és egy hosszú asztalnál mindig együtt lássam gyermekeimet, mindig a saját gyermekeimet.

De ha jön a hideg, esős tavasz, hirtelen nyíló sárga virágokkal – akkor, míg a kék háló alá tett húsra nézek, és megtapogatom a nehéz teás-és mazsolászacskókat, eszembe jut, hogy kelt fel a nap, hogy zuhantak alá röptükben a fecskék, a gyep fölé, eszembe jutnak Bernard szavai; melyeket még gyermekkorában mondott, eszembe jut a fejünk fölött susogó, sok könnyű levél, mely megtörte az ég kékjét, s ide-oda táncoló fényt szórt a bükkfák csupasz gyökereire, ahol én ültem és sírtam. A galambok elrepültek. Én felugrottam, és futottam a szavak után, melyek úgy kígyóztak, mint léggömbről lelógó fonalak, s följebb, egyre följebb, ágról ágra menekültek. Aztán, mint repedt váza, reggelem mozdulatlansága megtört, és letéve liszteszsákom, azt gondoltam: „Az élet úgy vesz körül, mint az üveg a foglyul ejtett nádat.

Ollót tartok a kezemben, és lenyisszantok egy mályvarózsát, én, aki Elvedonban jártam, és, a tölgyesek csigáit, moháit tapostam, és láttam a hölgyet, amint kis asztalán levelet írt, és láttam a kertészeket nagy söprűikkel. Visszaszaladtunk lihegve, hogy ránk ne lőjenek, és fel ne szögezzenek a falra, mint a denevéreket szokták. Most lisztet méricskélek, és dzsemet teszek el. Esténként beleülök fotelomba, és kezem a varrnivalóért nyújtom; hallgatom, hogy horkol a férjem; Felvetem a fejem, ha az ablakon egy ‘elhaladó gépkocsi fénye villan, és érzem, hogy életem hullámai hozzám verődnek, és megtörnek körülöttem, aki idegyökereztem; kiáltásokat hallok, látom mások életét szalmaszálként sodródnia hídfők körül, míg tűmet, cérnámat öltögetem a perkálba.

Néha Percivalra gondolok, aki szeretett engem. Lovaglás közben lezuhant a lováról Indiában. Néha Rhodára gondolok. Nyugtalan kiáltások ébresztenek éjfélkor. De többnyire elégedetten sétálok a fiaimmal. Leszedem a mályvarózsákról az elszáradt leveleket. Kissé meghíztam, idő előtt megőszültem, de megőrizve szemem, körte alakú szemem tiszta fényét, járom földjeimet.

– Itt megállok szólt Jinny –, ezen a metróállomáson, ahol összejön minden, ami kívánatos. Piccadilly South Side, Piccadilly North Side, Regent Street és Haymarket. Egy pillanatra az úttest alatt maradok, London szívében. Fejem fölött számtalan kerék rohan, számtalan láb lépdel. A civilizáció nagy útjai találkoznak itt, erre-arra ágazva. Az élet szívében vagyok. De nicsak – ott a testem abban a tükörben. Milyen magányos, milyen törpe, milyen öreg! Nem vagyok többé fiatal. Nem vagyok többé részese a vonulásnak. Milliók jönnek le a lépcsőn, borzalmas alászálló áradatban. Kérlelhetetlenül dübörögnek a nagy kerekek az embereket lefelé kényszerítve. Milliók haltak meg. Percival meghalt. Én még mozgok. Én még élek. De ki jön majd, ha jelt adok?

Kis állat, ami vagyok, félelemtől remegő horpasszal állok itt, dobogó szívvel, reszketegen. De kétségbe nem fogok esni. Végigvágok a korbáccsal az oldalamon. Nem vagyok nyöszörgő kis állat, amely az árnyékba menekül. Csak egy pillanatra csüggedtem el, hogy megpillantottam magam, mert nem készültem fel, ahogy mindig felkészülök önmagam látására. Hát igaz, nem vagyok már fiatal – és nemsokára hiába emelem fel a karom, és a sálam is úgy hull le oldalamon, hogy nem ad semmi jelt. Nem fogom hallani az éjszakában a hirtelen sóhajokat, és nem fogom érezni, hogy a sötéten át valaki közeledik felém. Nem lesznek visszfények az ablaküvegen a sötét alagutakban. Hiába nézek az arcokba, elfordulnak, és más arcokat keresnek. Bevallom, hogy e meredt testek hangtalan leszállása a mozgólépcsőn, mely holt seregek szárnyas és borzalmas alászállásához hasonlít, s a köpülő zajú hatalmas gépek, melyek könyörtelenül taszítanak minket előre, valamennyiünket tovább, egyre tovább – egy pillanatra megijesztettek, és arra kényszerítettek, hogy menedéket keressek.

De most megesküszöm e tükör előtt, míg elszántan végzem apró, kis készületeimet, melyekkel felfegyverzem magam, hogy nem fogok kétségbe esni. Gondolj a nagyszerű, vörös vagy sárga buszokra, amelyek pontosan, menetrendszerűen állnak meg és indulnak el. Gondolj a hatalmas, gyönyörű kocsikra, amelyek hol csak lassan, lépésben, hol egy nyíl sebességével törnek előre; gondolj a férfiakra és a nőkre, akik felszerelve, felkészülten haladnak útjukon. Ez a győzelmi felvonulás, ez a diadal hadserege, zászlókkal, rézsisakokkal és a csatában nyert babérkoszorúk koronázta fejekkel. Jobbak ezek, mint az ágyékkötős vadak, vizes hajú asszonyaikkal, kiknek lógó mellét kicsinyeik ráncigálják. Ezek a széles útkereszteződések – Piccadilly South, Piccadilly North, Regent Street és Haymarket – homokkal beszórt ösvényei a győzelemnek, melyet a dzsungelen át vívtunk. Én is kis lakkcipőmben, fátyolszövet zsebkendőmmel, festett ajkammal és szénnel ügyesen kihúzott szemöldökkel lépdelek a csapattal a győzelem ünnepén.

Még itt a föld alatt is hogy tüntetnek ruháikkal a szüntelen fényben. Még a föld mélyét sem hagyták meg a férgeknek és a nedvességnek. A fátylak és a selymek kivilágított üvegkirakatokban, és fehérneműk gondos hímzésszálak millióival díszítve. Bíbor, zöld, lila – pompáznak az összes színekben. Gondoljunk a szervezésre, mellyel az emberi munka kisimítja, kivasalja, befesti az anyagokat, és a sziklák robbantásával megteremti az alagutakat. A liftek föl-alá járnak, vonatok érkeznek, vonatok indulnak, olyan pontosan, mint a tenger hullámai. Ragaszkodom ehhez a rendhez. Ebben a világban születtem, ennek a zászlait követem. Hogyan futhatnék oltalomért, amikor ezek az emberek ilyen egyszerűen merészek, kíváncsiak, vállalkozók és elég erősek ahhoz is, hogy erőfeszítéseik közben megálljanak, és szabad kezükkel valami tréfát firkantsanak fel a falra. Ezért fogom kipúderezni az arcom és kirúzsozni az ajkam. Szemöldököm sarkát a szokásosnál is élesebbre húzom. A (felszínre fogok emelkedni, és egyenesen állok a többiekkel a Piccadilly Circuson. Határozott mozdulattal intek egy kocsinak, melynek vezetője valami leírhatatlan fürgeséggel jelzi, hogy megértette szándékomat. Mert még mindig felkeltem a vágyat. Még mindig olyannak érzem a férfiak meghajlását az utcán, mint a kalászok néma bókolását, ha könnyű szél fúj, és vörösre fodrozza a búzatáblát.

Hazahajtatok. Telerakom vázáimat drága, ritka, különös, hosszú szárú virágokkal. Egy széket oda teszek, egyet ide. Készítek ki cigarettát, poharakat és valami színes fedelű új könyvet arra az esetre, ha Bernard, Neville vagy Louis jönne. De lehet, hogy nem Bernard, Neville vagy Louis lesz az, hanem valaki új, valaki ismeretlen, aki mellett elmentem egy lépcsőn, és feléje fordulva azt suttogtam: „Jöjjön.” Ő jön el ma délután; valaki, akit nem ismerek, valaki új. A holtak néma hadserege szálljon csak lefelé. Én előretartok.

– Nincs már szükségem szobára – szólt Neville –, se falakra meg kandallóra. Nem vagyok már fiatal. Megindultság nélkül megyek el Jinny háza előtt, és megmosolygom a fiatalembereket, akik kissé idegesen megigazítják nyakkendőjüket a küszöbön. Csengessen csak az a jól vasalt fiatalember. Találja őt itthon. Én úgyis megtalálom, ha szükségem lesz rá, ha meg nem, továbbmegyek. A régi rozsda nem mar tovább a gyűlölködést, keserűséget, cselszövéseket kimosta belőlünk az idő. A dicsőségünket is elvesztettük. Míg fiatalok. voltunk, megültünk mindenütt: csupasz fapadokon, huzatos hallokban, ahol a légáram állandóan csapkodta az ajtókat. Félmeztelenül kergetőztünk, mint a hajó fedélzetén a matrózfiúk, amikor gumicsövekkel fecskendezik egymást. Most már megesküdnék rá, hogy szeretem az embereket, mikor a napi munka után tömegével özönlenek a metró kijáratán névtelenül, egyformán, számlálatlanul. Én már leszakítottam a magam gyümölcsét. Szenvtelenül nézelődöm.

Végül is mi nem vagyunk felelősek. Nem vagyunk bírók. Nem arra vagyunk hivatva, hogy embertársainkat hüvelykszorítóval és tüzes vassal kínozzuk, sem arra, hogy szószékre lépjünk, és prédikáljunk nekik borús vasárnap délutánokon. Többet ér, ha egy rózsát nézek, vagy Shakespeare-t olvasok, amit gyakorta meg is teszek itt a Shaftesbury Avenue-n. Itt van a bolond, ott van a gazember, ebben az autóban Kleopátra jön, bárkáján tündökölve. Itt vannak az elkárhozottak is, orr nélküli emberek a rendőrőrszoba falánál, lábuk a tűzben, ordítanak. Ez mind költészet, míg le nem írjuk. Csalhatatlanul játsszák szerepüket, és még mielőtt kinyitnák a szájukat, már tudom, mit akarnak mondani, és várom az isteni pillanatot, amikor kimondják a szót, melyet meg kellett volna írni. Ha csak a színjáték kedvéért lenne mindez, örökre itt sétálnék a Shaftesbury Avenue-n.

Azután betérve az utcáról, egy szobába lépek; emberek beszélgetnek, vagy nem is igen gyötrik magukat, hogy beszélgessenek. Egy férfi, egy nő, aztán valaki más mond dolgokat, oly sokszor elmondott dolgokat, hogy egy szó egy világ súlyát felemelhetné. Érvek, nevetések, régi sérelmek röpködnek a levegőben, megsűrítik. Fogok egy könyvet, elolvasok belőle féloldalnyit. Még nem javították meg a teafőző csövét. A kislány táncol anyja ruhájában.

De azután Rhoda, vagy talán Louis, valami éhező, kínlódó szellem jön-megy a szemem előtt. Talán cselekményt keresnek? Logikus magyarázatot a színjátékhoz? Nem elég nekik ez a közönséges jelenet. Az sem elég, hogy valaki úgy mondja ki a dolgot, ahogy írva lenne; nem elég látniuk, amint a mondat a kellő helyre felragasztja kis agyagdarabját és megformálja az alakot; nem elég hirtelen megpillantaniuk egy embercsoport körvonalát az ég előterében. De ha erőszak kell nekik, én láttam halált, gyilkosságot és öngyilkosságot egyetlen szobában. Valaki bejön, valaki kimegy. Valaki sír a lépcsőházban. Én hallottam, hogy szakad a cérna, kötődik a csomó, s hogy halad a fehér perkál a varrogató nő térdén. Minek keresni magyarázatot, mint Louis, vagy minek futni el, mint Rhoda, távoli bokrok közé, hogy a babérleveleket széthajtva, szobrokat keressen? Azt mondják, az ember csapkodó szárnyát szegezze szembe a viharral, abban a reményben, hogy a zivataron túl eléri a napsütést; a nap tisztán hull szomorúfüzekkel borított tavakba. (Itt a november, a szegények szélfútta kezükben árulják a gyufásdobozokat.) Azt mondják, ott van a teljes igazság, és az erény, mely itt piszkos, kis vak közökön kullog, ott teljes tökéletességben megtalálható. Rhoda messze röpül tőlünk kinyújtott nyakkal, vak, fanatikus szemmel. Louis, aki most oly dúsgazdag lett, padlásszobája ablakához megy, és az ütött-kopott tetők között mereven figyel abba az irányba, amerre Rhoda eltűnt, de újra le kell ülnie irodájában az írógépek és telefonok közé, és dolgoznia kell a mi javunkért, a mi megújulásunkért és egy megszületendő világ rendjéért.

De most, ebben a szobában, ahová kopogtatás nélkül belépek, a kiejtett szavak olyanok, mintha írva volnának. A könyvespolchoz megyek. Azután, ha akarom, olvasok egy fél oldalt vagy valamennyit. Nem kell beszélnem.

De figyelek. Csodálatosan éber vagyok. Persze nem könnyű olvasni ezt a verset. A könyv lapjai több helyen szakadozottak, sárosak, piszkosak, és itt-ott elsárgult levelektől, verbéna vagy geránium szárától ragadtak össze. Ha el akarjuk olvasni a verset, miriád szemünknek kell lenni, olyanoknak, mint a világítótorony lámpái, amelyek a viharos óceánon éjfélkor rásütnek egy hajó öblös vitorláira, amikor talán csak egy tengeri moszat lebeg a víz színén, vagy a hullámok váratlanul szétnyílnak, és egy szörny magasodik elő. Hogy el tudjuk olvasni ezt a verset, félre kell tennünk minden ellenszenvet, féltékenykedést, és főleg arra kell vigyáznunk, hogy félbe ne szakítsanak. Sok türelem kell hozzá, végtelen gond, s hagyni kell, hogy a halk hang, akár a póklábak könnyű nesze a levélen, akár a víz kuncogása az esőcsatornában, bár nem tartozik ide, szintén kiteljesedjék. Semmit sem szabad félelemből vagy rettegésből visszautasítanunk. A költő, aki ezt az oldalt írta (melyet azalatt olvasok, míg beszélgetnek az emberek), visszahúzódott. Nincsenek vesszők és pontosvesszők. A sorok nem megfelelő hosszúságúak. Sok verssora tiszta képtelenség. Fenntartással kell fogadni, de az óvatosságot is szélnek kell ereszteni, és feltétel nélkül el kell hinni azt, ami az ajtó nyílásakor megjelenik. És néha sírni is kell, és néha részvét nélkül a késpenge egyetlen hasításával kell a kormot, kérget, mindenfajta kemény, fekete összenövést lemetszeni. És így (mialatt az emberek folytatják társalgásukat) engedjük egyre mélyebbre a hálót, és húzzuk fel óvatosan, hozzuk a felszínre, amit a férfiak és nők mondtak, teremtsünk költészetet.

Megfigyeltem, mit mondtak. Már elmentek. Egyedül vagyok. A tűz szemlélése örökre elég lenne boldogságomhoz; majd egy kupola, majd egy kohó, és a fahasábok helyzete hol vérpadra, hol egy bánya aknájára, hol egy boldog völgyre emlékeztetne; most éppen egy önmaga körül tekergő, ezüst pikkelyes, skarlátvörös kígyót látok. A függönybe hímzett gyümölcs óriásira nő a papagáj csőre alatt. A pattogó tűz hangja, mint rovarok cirpelése az erdőn. Ciripel, ahogy odakint ágak csépelik a levegőt, és most, mint eldördülő sortűz, kidől egy fa. Ezek a londoni este hangjai. Aztán meghallok egy olyan hangot is, amilyenre várok. Egy lépés zaja, mely fölszáll, közeledik, tétováz, és megáll az ajtóm előtt. Felkiáltok: „Gyere be! Ülj mellém! Ülj a fotel karfájára!” A régi káprázat elragad újra, és kiáltom: „Gyere közelebb, még közelebb!”

– Hazamegyek az irodából – szólt Louis. Felakasztom felöltőm erre a fogasra, leteszem a botom arra a helyre; szeretem azt képzelni, hogy Richelieu is ilyen bottal sétált. Így helyezem el tekintélyem jelvényeit. Valami igazgató jobbján ültem fényezett mahagóni asztal mögött. Előttünk a falon sikeres vállalkozásunk térképei. Összefűztük hajóinkkal a világot. Közlekedési vonalaink behálózzák a földkerekséget. Nagyon tekintélyes ember vagyok. A hivatalban minden fiatal hölgy felfigyel érkezésemre. Ott vacsorázom, ahol kedvem tartja, és hivalkodás nélkül gondolhatok arra, hogy rövidesen nyaralóm lesz Surreyban, két autóm, üvegházam és ritka dinnyefajtáim. De még visszajövök ide a padlásszobámba, felakasztom a kalapom, és összefoglalom magányomban azt az érdekes kísérletet, melyet azóta végzek, hogy öklömmel rásújtottam tanárom erezett tölgyfa ajtajára. Kinyitok egy kis könyvet. Elolvasok egy verset. Egy vers elég –

Nyugati szél…

Ó, nyugati szél, te halálos ellensége vagy mahagóni asztalomnak és bokavédőimnek és sajnos, barátnőm közönségességének is, aki egyszerű színésznőcske, és képtelen hibátlanul beszélni angolul

Nyugati szél, fújj, hozz esőt…

Rhoda, az elvontságokat őrülten kedvelő természetével, szemével, mely nem ügyel a kígyók húsának színére, Rhoda nem bánt téged, nyugati szél, akár éjfélkor jön a csillagok fényénél, akár a dél legprózaibb órájában. Megáll az ablaknál, nézi a füstölgő kéményeket és a szegény emberek házainak betört ablakait.

Nyugati szél, fújj, hozz esőt…

Feladatom, terhem mindig nagyobb volt, mint a több emberé. Egy piramist hordok vállaimon. Kolosszális munkába fogtam. Kegyetlen, bűnös, féktelen csoportot hajtottam. Ausztrál kiejtésemmel éttermekben ültem, és meg-kíséreltem elfogadtatni a tisztviselőkkel magam, de soha nem felejtettem ünnepélyes és komor meggyőződéseimet, az ellentmondásokat és következetlenségeket, melyeket fel kell oldanom. Mint gyermek a Nílusról álmodtam, vonakodva ébredtem föl, öklömmel mégis rásújtottam az erezett tölgyfa ajtóra. Boldogabb lettem volna, ha sors nélkül születik, mint Susan, mint Percival, akit leginkább csodálok.

Nyugati szél, fújj, hozz esőt,

hadd hulljon édesen!

Az élet kegyetlen dolog volt számomra. Én olyan vagyok, mint egy növény szívókái, mint valami nyálkás, ragadós, kielégíthetetlen száj. Megpróbáltam kihúzni az élő hús közepébe rejtett magot. Kevés természetes boldogságot ismertem, bár szeretőmet úgy választottam, hogy külvárosi kiejtésével megnyugtathasson. De ő csak a padlómat szórta tele fehérneműjével, és napjában többször mosónők meg kifutófiúk kiabáltak utánam, önhitt és mesterkélt tartásomon gúnyolódtak.

Nyugati szél, fújj, hozz esőt,

hadd hulljon édesen!

Mi volt a sorsom, az az éles csúcsú piramis, mely ezekben az években vállaimra nehezedett? Az, hogy emlékezzem a Nílusra, s az asszonyokra, akik korsót vittek a fejükön; az, hogy eggyé szövődtem a hosszú nyarakkal és telekkel, melyek gabonatáblákat hömpölygettek, és befagyasztották a folyókat. Nem vagyok különálló, tünékeny lény. Az életem nem pillanatnyi ragyogás a csiszolt gyémánt felületén. Kacskaringós útjaim a föld alatt olyanok, mint egy vezetőé, aki lámpát tartva kezében, celláról cellára jár. Az én sorsom az, hogy összeszőjem, egyetlen erős kábellé fonjam a mi hosszú történetünk, a mi viharos és változatos napjaink sok vékony és vastag, erős és szakadt szálát. Állandóan szaporodik a megértésre váró anyag, növekszik a megértést nem tanúsító ellentét és a javításban elkövetett hibák száma. Töredezettek és koromtól szennyesek a tetők, beomlott kéményeikkel, meglazult cserepeikkel, settenkedő macskáikkal és padlásablakaikkal. Betört ablakokon, összetört palakockákon visz az utam, és csak elgyötört, kiéhezett arcokat látok.

Tegyük fel, hogy megadhatom az értelmét ennek az egésznek – egyetlen verset, egyetlen lapon –, és aztán meghalok. Biztosíthatlak benneteket, hogy örömmel. Percival meghalt. Rhoda elhagyott. De én élő csontvázként, mindenki tiszteletétől övezve, aranyvégű sétapálcámmal járom a City útjait. Talán sohasem halok meg, talán soha nem érhetem el a folytonosságnak és állandóságnak ezt az állapotát –

Nyugati szél, fújj, hozz esőt,

hadd hulljon édesen!

Percival olyan volt, mint zöld levéllel lombos fa, mikor eltemették a föld alá még egyre nyári szelekbe sóhajtó ágaival. Rhoda, akivel megosztottam a csendet, míg a többiek beszéltek, Rhoda, aki lemaradt tőlem és elfordult, amikor összegyűlt végre a nyáj, és rendben, sima szőrű háttal haladt a levegőn, Rhoda eltűnt most, mint a sivatag forrósága. Amikor a nap felhólyagosítja a város tetőit, rá gondolok; amikor száraz levelek verdesnek a földön; amikor vénemberek jönnek hegyes végű bottal, hogy felszurkálják a papírdarabkákat, ahogy mi szurkáltuk őt –

Nyugati szél, fújj, hozz esőt,

hadd hulljon édesen!

Lennék ágyamban, Krisztusom,

s a drága lány velem!

Visszatérek most könyvemhez, visszatérek a kísérletemhez.

– Ó, élet, mennyire féltem tőled – szólt Rhoda –, Ó, emberi lények, mennyire gyűlöllek benneteket! Mennyit lökdöstetek, hányszor félbeszakítottatok, ha szóltam, milyen undorítón néztetek rám az Oxford Streeten, milyen mocskosan bámultatok egymással szemben ülve a metrón. Most, ahogy felkapaszkodom e hegycsúcsra, ahonnan látva látom majd Afrikát, emlékezetem még teli van arcotok lenyomatával és barna papírcsomagokkal. Beszennyeztetek, megrontottatok. Még a szagotok is kellemetlen, ahogy az ajtó előtt sorban állva, jegyet váltotok. Mindannyiotokon jellegtelen szürke vagy barna ruha, senkinek sem volt még egy kék toll sem a kalapjába tűzve. Senkiben sem volt bátorság, hogy más legyen, mint a többi. A lélek milyen felbomlását követeltétek tőlem, hogy túljuthassak egy-egy napomon, micsoda hazugságokat, csalásokat, dulakodásokat, folyékony fecsegést és szolgalelkűséget! Egy székhez kötöztetek, a hely és idő egy pontjához, és szembe ültetek velem! Hogy csentétek el tőlem még az órák között lévő fehér foltokat is, hogy gyúrtátok koszos galacsinokká, s dobáltátok zsíros mancsotokkal a szemétkosárba! Mégis ezek a fehér foltok voltak az életem.

De meghajoltam előttetek. Mosolyogtam, ásításomat a kezemmel takartam el. Nem mentem ki az utcára, hogy bosszúságom jeléül belevágjak egy palackot a csatornába. Remegve hevességemtől, tettettem magam, hogy nem vagyok még csak meglepődve sem. Amit ti csináltatok; azt csináltam. Ha Susan és Jinny úgy húzta fel a harisnyáját, én is ugyanúgy húztam fel. Az élet olyan szörnyű volt, hogy egymás után húztam le a redőnyöket. Néztem az életet az egyiken át, majd a másikon át; lettek rózsalevelek, lettek szőlőlevelek – befödtem az egész utcát, az Oxford Streetet, a Piccadilly Circust gondolataim csillogásával és hullámzásával, rózsalevelekkel, szőlőlevelekkel. Voltak bőröndök is az útban, mikor a szünet megkezdődött. Titokban odalopództam, hogy elolvassam a címkéket, hogy arcokról és nevekről álmodjam. Harrowgate talán, vagy Edinburgh ragyogott fel aranyos dicsfényben, ahol egy lány, akinek elfelejtettem a nevét, állott a járdán. De ez csak a név volt. Elhagytam Louist, féltem az ölelkezéstől. Gyapjúba, ruhába próbáltam rejteni a kék-fekete pengét. Imádkoztam nappal, hogy jöjjön el az éjszaka. Szenvedélyesen kívántam, hogy a pohárszék összezsugorodjon, hogy az ágy pihekönnyű legyen alattam, ússzon a levegőben, hogy megnyúlt fákat és arcokat lássak, zöld partot a láp szélén és két egymástól búcsúzó, szomorú alakot. Szavakat szórtam legyező alakban, mint a magvető a felszántott mezőn, amikor puszta még a föld. Mindig az volt a kívánságom, hogy meghosszabbítsam az éjszakát, és egyre jobban megtöltsem álmokkal.

Azután egy koncertteremben széthajtottam a zene ágait, és megláttam a házat, melyet építettünk; a négyzet ott állt a téglalapon. „A ház, mely mindent magába foglal” – mondtam, miközben emberek vállának tántorodtam az autóbuszon Percival halála után; mégis kimentem Greenwichbe. A folyóparton sétálva imádkoztam azért, hogy örökké a világ peremén mennydöröghessek, ahol nincs semmi növényzet, csak itt-ott néhány márványoszlop. Virágcsokrom a partra terülő hullámokba dobtam. Azt mondtam: „Nyeljetek el, vigyetek el engem a legmesszibb határokig.” A hullám megtört; a csokor elhervadt. Már csak ritkán gondolok Percivalra.

Fölmegyek erre a spanyol dombra. Elképzelem, hogy ennek az öszvérnek a háta az ágyam, és hogy haldokolva fekszem rajta. Csak egy vékony lepedő választ el a végtelen mélységektől. Az ágybetét kockái be-besüppednek alattam. Bukdácsolva haladunk fel – haladunk előre. Ösvényem fölfelé vezet egy magányos fához, mely a hegycsúcs legtetején áll egy kis tavacska mellett. Átszeltem a szépség vizeit a kora esten, amikor a dombok úgy zárulnak magukba, ahogy a madarak testére csukódik a szárnyuk. Néha felkaptam egy vörös szegfűt vagy egy maréknyi szénát. Egyedül ereszkedtem le a pázsitos fennsíkra, megsimogattam egy öreg csontot, és azt gondoltam: „Ha nem söpri majd többé ezt a fennsíkot a szél, nem marad itt más, csak egy csipetnyi por.”

Az öszvér szorgalmasan baktat fölfelé. A hegy gerince mint köd emelkedik fel, de a csúcsról megláthatom Afrikát. Az ágy enged súlyomnak. A sárga lyukakkal pettyezett lepedőn átcsúszom. Az a jó asszony, akinek az arca olyan, mint a fehér lóé, búcsút int ágyam végénél, és menni készül. Ki jön most már velem? Csak a virágok, a holdvilágszín galagonya és a kígyózó repkény. Csomóba kapkodom őket, csokorba kötöm, és odaadom. – Ám de, jaj! Kinek? Most a szakadék szélén járunk. A halászflotta fényei világítanak lábunk alatt. A sziklák eltűnnek. Kis fodrokkal, szürke fodrokkal számtalan hullám terül el alattunk. Nem érintek semmit. Nem látok semmit. Lehullhatnánk, pihenhetnénk a hullámokon. A tenger majd a fülemben dobol. A fehér szirmokat befeketíti a tengervíz. Egy pillanatig még hintáznak a vízen, aztán elmerülnek. Egy darabig még engem is sodornak a hullámok, majd elmerítenek. Minden belehull egy félelmetes zuhatagba, melyben szertefoszlom.

Mégis látom, hogy annak a fának szúrós ágai vannak, az meg ott egy út menti ház éles tetővonala. Azok a pirosra és sárgára festett tömlőformák emberi arcok. Óvatosan lelépek a földre, s kezemmel egy spanyol fogadó ajtajának támaszkodom.

———

A nap lemenőben volt. A nappal, ez a kemény kő, szétmállott, fény ömlött át törmelékein. Vörös és aranyszín, fürge éj-tollas nyilak ütötték át a hullámokat. Bolygó sugarak csillámlottak és tűntek el itt-ott, mint elsüllyedt sziget jeladásai, vagy mint rakoncátlan, nevetgélő gyerekek kezéből röppenő, tollas dárdácskák babérbokrok között. De a hullámok, a parthoz közeledve, elvesztették ragyogásukat, és hosszan tartó, tompa ütődéssel zuhantak a partra, mintha egy kőfal dőlt volna le, szürke kövekből rakott fal, melyen egyetlen fénysugár sem hatolhatott át.

Szellő kerekedett; remegés futott át a leveleken; s így elvesztették barna sűrűségüket, szürkék és fehérek lettek, amint a fa ide-oda himbálta tömegét, lombja rebbent egyet, és elvesztette szabályos kupola formáját. A sólyom, mely a legfelső ágon egyensúlyozott, felnyitotta szemhéját, felemelkedett, és egyre magasabban úszott, szárnyalt a messzeségben. A vad bíbic rikoltozott a mocsárban, kiszaladt, körbefutkosott, s tovább rikácsolt magányosan. Vonatok és kémények füstje terjengett a levegőben, majd szétoszlott, s eggyé olvadt a gyapjas baldachinnal, mely a tenger és a mezők fölött lebegett.

Vége volt az aratásnak. Már csak az éles tarló maradt ebből a gazdag, aranyos ringásból. Nehézkesen egy nagy bagoly emelkedett fel a szilfáról, nekilendült, a magasba röppent, s mintha spárgán húzták volna, ereszkedett le egy cédrus tetejére. A dombokon a lassú, árnyak hol kiszélesedtek, hol összeszűkültek. A mocsaras fennsík tetején fehéren feküdtek az apró tavak. Egyetlen bundás állat sem nézett beléjük, egyetlen patás állat nem pacskolt bennük, egyetlen melegvérű csőrős állat sem dugta beléjük fejét. Egy hamuszínű ágon ülő madár csőrével szippantott egyet a hideg vízből. Nem volt sem kocsizaj, sem kaszasuhogás, csak a ,hirtelen felbődülő szél, amint vitorláit feszesre duzzasztva, száguldott a fűszálak felett. Egy csont hevert a mezőn, eső verte, nap fehérítette, mígnem olyan lett, mint egy tenger csiszolta faág. A fa, mely tavasszal rákvörösen égett, nyáron hajlékony leveleket növesztett a déli szélben, most feketén és csupaszon állt, mint egy vasdarab.

A szárazföld olyan távolinak tűnt, hogy sem világló tetőt, sem fénylő ablakot nem lehetett látni. A rettentő súlyú föld árnyai elnyeltek ilyen törékeny kötelékeket, ilyen csigahéjszerű terheket. Nem maradt más, csak a felhő folyékony árnya, az eső zuhogása, a napsugár egyetlen tőrszúrása vagy a vihar egy hirtelen kitörése. A magányos fák, mint obeliszkek mutatták a távoli dombokat.

Az esti nap, melynek elszállt a melege, és ereje szétáradt az általa megvilágított területen, meglágyította a székeket és az asztalokat, és barna meg sárga rombuszberakásokat rajzolt rájuk. Árnyaktól csíkozva, súlyosabbnak látszottak, mintha a szín, megdőlve, az egyik oldalon folyt volna össze. Itt volt a kés, a villa és a pohár, de megnyúltak, megdagadtak, és megteltek rendkívüli jelentéssel. Arany keretbe foglalva a tükör, mintha örökké tartón őrizné szemében ezt a mozdulatlan jelenetet.

Közben az árnyak megnyúltak a parton; elmélyült a sötétség. Az elhagyott vasfekete cipő mélykék tócsává változott. A sziklák elvesztették keménységüket. A víz, mely az öreg csónakot vette körül, megfeketedett, mintha kagylókat áztattak volna benne. A hab ólomszürkévé vált, és itt-ott gyöngyszínű fényt hagyott a ködös homokon.

———

– Hampton Court szólt Bernard. – Hampton Court. Itt adtunk találkozót egymásnak. Íme, a vörös kémények, Hampton Court szögletes épületei. A hanglejtés, ahogy kiejtem, „Hampton Court”, bizonyítja, hogy középkorú vagyok. Tíz-tizenöt évvel ezelőtt kérdő lejtéssel ejtettem volna ki: „Hampton Court?” – milyen lehet? Vannak ott tavak, útvesztők? Vagy szenvedélyes várakozással kérdeztem volna: „Mi történik ott velem? Kivel fogok találkozni?” Most – Hampton Court – Hampton Court – a szavak gongütésként visszhangzanak a térben, melyet oly szorgalmasan tisztítottam üressé fél tucat telefonüzenettel, levelezőlappal. Újabb és újabb zengő hanghullámokat keltenek a szavak, zengőn, telten szólnak, képek támadnak föl – nyári délutánok, csónakok, szoknyájukat emelő idős hölgyek, egy márványváza télen, sárga nárciszok márciusban – mindez most felúszik a vizek tetejére, melyek immár elborítottak minden jelenetet.

Már ott állnak a fogadó ajtajában, ahová a találkozót megbeszéltük – Susan, Louis, Rhoda, Jinny és Neville. Előttem érkeztek. Abban a pillanatban, hogy hozzájuk csatlakozom, új rend formálódik, más minta. Ami most még elpazarlódik a jelenet szüntelen alakváltásaiban, az ellenőrzött rendbe kényszerül, megfogalmazódik. Kelletlenül tűröm ezt a kényszert: Már ötven méterre tőlük érzem lényem belső rendjének változását: Jelenlétük vonzása megviselt. Közelebb megyek. Nem látnak engem. Most Rhoda meglát, de úgy tesz – ez a találkozás okozta borzalmas megrázkódtatás nála–, mintha idegen volnék. Most Neville fordítja felém a fejét: Kezemet felemelve üdvözlöm Neville-t, és felkiáltok: „Én is préseltem virágot a Shakespeare-szonettek lapjai közé”, és nagyon felindulok ezen. Kis csónakom veszélyesen hányódik a táncoló és megtörő hullámokon. Nincs gyógyír (hadd jegyezzem meg) a találkozó megrázkódtatása ellen.

Kellemetlen dolog szilánkosan tört, durva felületeket összeforrasztani; és csak fokozatosan, amint becsoszogunk, beballagunk a fogadóba, letesszük kabátunkat és kalapunkat, csak akkor válik lassan elfogadhatóvá ez a találkozás. A hosszú, dísztelen ebédlőben gyülekezünk, mely egy parkra néz, nagy zöld területre, ahol a lenyugvó nap különös fényjátéka arany korlátot állít a fák közé. Végre leülünk.

– Ennél a keskeny asztalnál, ahogy most egymás mellett ülünk – szólt Neville –, mit érzünk, mielőtt még első benyomásunk elmosódik? Őszintén, kertelés nélkül, ahogy öreg barátokhoz illik, akik sokat fáradoztak érte, hogy összejöhessenek, mit érzünk most, hogy találkoztunk? Szomorúságot. Az ajtó nem fog kinyílni, ő már nem jön el. Ez nyomasztólag hat ránk. Középkorúak vagyunk mindnyájan, megrakva terhekkel. Tegyük most le a terheket. Mit csináltál az életeddel, kérdezzük egymást, és mit csináltam én? Te, Bernard; te, Susan, te, Jinny; és ti, Rhoda és Louis? A listák ki vannak tűzve az ajtókra. Mielőtt fognánk a zsemléinket, vennénk a halból és a salátából, kabátom belső zsebében kutatok, és megtalálom az írást; melyet felsőbbrendűségem bizonytékaként hordok magammal. Átmentem a vizsgákon. Zsebemben vannak az írások, amelyek bizonyítják. De a szemed, Susan, amely tele van a búzamezőkkel és répaföldekkel, megzavar. Ezek a zsebemben levő papírok – zörejük bizonyítja, hogy sikerültek a vizsgáim – csak akkorka zajt csapnak, mint egy üres mezőn varjakat ijesztgető ember tenyere. Susan tekintetére már el is halt teljesen (tenyerem zaja, visszhangja, az, amit az életemmel csináltam, és csak a fölszántott földek felett fúvó szél zúgását hallom, és valami madár hangját – talán egy részeg pacsirtáét. Talán a főúr hallott rólam? Vagy azok az örök, lopakodó párok, akik hol sétálgatnak, hol titkolóznak, hol a fákat nézik, melyek még nem elég sötétek, hogy egybefonódó testüket eltakarják? Nem; tenyerem zaját nem hallotta senki.

Mi marad akkor hátra, ha már nem tudom elővenni papírjaimat, és nem tudom hangosan felolvasni az írást, mely elhitetné veletek, hogy átmentem a vizsgákon? Az, amit Susan hoz fel a fényre zöld szemével, mely tiszt marja a tárgyakat, kristályos, körte alakú szemével. Mikor összejövünk, és a találkozás élei még nem gömbölyödtek le, mindig van valaki, aki nem hajlandó elmerülni, és akinek az egyéniségét ezért a magunké alá akarjuk kényszeríteni. Számomra most Susan ez a valaki.

Beszélek Susanhoz, hogy hatással legyek rá. Figyelj rám, Susan.

Ha valaki reggelire jön hozzám, még a függönybe hímzett gyümölcs is úgy megdagad, hogy a papagájok megérinthetik a csőrükkel; az ember a két ujjával leszakíthatná. A korán reggel lefölözött tej opálos, kék, rózsaszínű lesz. Ilyenkor a férjed (aki lábszárvédőjét csapkodja ostorával, s a meddő tehénre mutat) zsörtölődik. Te nem szólsz semmit. Nem látsz semmit. A megszokás vakká teszi szemedet. Kapcsolatotok ebben az órában ‘ néma, fakószürke, nem is létezik. Az én kapcsolataim ilyenkor melegek, változatosak. Számomra nincs egyformaság. Minden napnak megvannak a maga veszélyei. A felszínen simák vagyunk, azonban csupa csont, mint az összetekeredő kígyók. Tegyük fel, hogy a Timest olvassuk; tegyük fel, hogy vitatkozunk. Ez élmény. Tegyük fel, hogy tél van. A hó vastagon beborítja a tetőket, s minket összezár egy vörös barlangban. A fagy megrepesztette a csöveket. Egy sárga pléhkádat állítottunk a szoba közepére. Összevissza futkosunk víztartályokért. Nézd csak – a könyvállvány fölött is megrepedt. Nevetve kiabálunk a pusztulás láttán. Pusztuljon a szilárd bizonyosság. Vagy nyár van? Kisétálunk egy tópartra, és figyeljük a lúdtalpas kínai kacsák pacskolását a víz szélén, vagy nézegetünk egy csontfehér városi templomot, mely előtt fiatal, zöld fák remegnek. Találomra választottam; a nyilvánvalót választottam. Mindegyik látvány csak sebtében felvázolt arabeszk, mely a meghittség kockázatos csodáját illusztrálja. A hő, a megrepedt csővezeték, a pléh fürdőkád, a kínai kacsák – megannyi magasba vetett jelzés, melyekről, ha visszatekintek, leolvashatom minden elmúlt szerelem jellegzetességét, azt, hogy miben különbözött egyik a másiktól.

De közben, Susan (mert szeretném csökkenteni ellenkezésedet, ellenem szegezett zöld szemednek, viseltes ruhádnak, agyondolgozott, durva kezednek és anyai ragyogásod minden más jelképének rosszallását), te is mint tapadó tengeri kagyló, odaragadtál ugyanarra a sziklára. Az is igaz, hogy én nem akarlak megbántani, ‘csak fel akarom frissíteni, élesíteni a magamba vetett bizalmat, amely megingott, amikor beléptél. Semmiféle változás nem lehetséges. El vagyunk kötelezve. Azelőtt, hogy találkoztunk Percivallal egy londoni étteremben, minden pezsgett, forrt bennünk; bármik lehettünk volna még. De most már választottunk, vagy néha úgy tűnik, lehetőségeink választottak minket – egy laposfogó a két foga közé csípett bennünket. Én választottam az élet szorítását. Nem kívülről, hanem belülről fogadtam el, mely nyers, fehér, védtelen rostjaimra feszül. Összeszorított, megsebzett a gondolatok és arcok belém nyomódó bélyege, s a dolgoké, melyek oly szövevényesek, hogy bár szaguk, színük, anyaguk és szövetük van, de szavuk soha nincs. Én csak “Neville” vagyok nektek, akik látjátok életem szűk határát és a korlátot, melyen nem léphetek át. De önmagam számára megmérhetetlen vagyok; egy háló, melynek szövedéke észrevétlen körbefolyja a világot. Hálóm csaknem megkülönböztethetetlen attól, amit körbefoly. Bálnákat emel ki – hatalmas leviathánokat és kocsonyás fehér testeket, azt, ami úszik és alaktalan. Felfedezek, megfigyelek. Kinyílik a szemem előtt – egy könyv; a fenekéig látom, a szívét – a legmélyéig látom. Tudom, milyen szerelmek mennek dideregve a lángokba; tudom, hogy lövi ki a féltékenység zöld nyilait ide is, oda is, tudom, milyen tekervényes utakon semmisíti meg a szerelem a szerelmet; hogyan köt meg a szerelem, milyen durván tépi szét, amit megkötött. Engem megkötözött; engem szétszakított.

De volt egyszer egy másik nagyszerű alkalom is, mikor az ajtó nyílását figyeltük, és Percival jött be; s amikor szabadon egy pad szélére vetettük magunkat valami nyilvános előadóteremben.

– Volt egy bükkfa – szólt Susan –, és Elvedon, és a toronyóra aranyozott mutatói, melyek átvilágítottak a fák ágai között. A galambok átfurakodtak a leveleken. A váltakozó, kóbor fények hol rám szóródtak, hol elkerültek. És mégis nézd csak, Neville, kit kétségbe kell vonnom, hogy magam magam legyek, nézd a kezemet az asztalon. Nézd az egészséges szín árnyalatát itt az ujjperceken vagy itt a tenyeremen. Naponta szabályszerűen használom a testem, mint jó munkás a szerszámát, fejem tetejétől a lábam ujjáig. A penge tiszta, éles, középen kissé kopott. (Úgy harcolunk e pillanatban, mint állatok a nyílt mezőn, mint a szarvasbikák, agancsaikat összeakasztva.) Sápadt, petyhüdt húsodon át nézve minden, még az alma és a szőlőfürt is olyan, mintha hártyával volna bevonva, mintha üveg alatt látnánk. Mélyen belesüppedve egy fotelba, valakinek az oldalán, de csak egyetlen valakinek az oldalán, aki természetesen változik, az ember csak egy kis darab húst lát belőle, idegeket, rostokat s bennük a vér lassú vagy gyors áramlását, de semmit az egészből. Nem látsz házat egy kertben; lovat egy legelőn; kitárulkozó várost sem, ahogy így előrehajolsz, mint egy öregasszony, szemét rontva, a stoppolása fölé. De én tömbökben láttam az életet, szilárdnak és hatalmasnak; láttam bástyáit, tornyait, gyárait és gáztartályait, a lakóházat, mely emberemlékezet óta apáról fiúra szálló tervek szerint készült. Ezek a dolgok szögletesen, feloldhatatlanul megmaradnak emlékezetemben. Nem vagyok rugalmas és behízelgő; míg itt ülök köztetek, keménységemmel őrlöm fel lágyságotokat, és tiszta, zöld szemem sugarán megtörnek az ezüstszürke, reszkető pilleszárny szavak.

Most végre összecsaptak agancsaink. Ez szükséges előjáték, a régi barátok üdvözlése.

– Az arany kifakult a fák között – szólt Rhoda –, és zöld szalag húzódik mögöttünk; hosszú, hosszú, mint álmokban látott kés pengéje vagy mint csúcsosan vékonyodó sziget, melyet nem érintett emberi láb. A kocsik ‘ fényszórói pislákolni kezdenek, majd villódznak a körúton. A szerelmesek most már behúzódhatnak a sötétbe: A fatörzsek megduzzadnak, obszcén jelentést kapnak a szerelmesek jelenlététől. ‘

– Valamikor másként volt – szólt Bernard. – Valamikor ott szakítottuk el az áramvezetéket, ahol akartuk. Hány telefonhívás, hány levelezőlap kell most ahhoz, hogy áthidaljuk ezt az űrt, melyen át, íme, mégis összejöttünk Hampton Courtban? Milyen gyorsan fut az élet januártól decemberig! Sodor minket az események folyama, az eseményeké, melyek olyan közeliek lettek, hogy nem vetnek árnyékot többé; nem teszünk összehasonlításokat, alig-alig gondolkodunk már az én és a te fogalmai szerint; s ebben az öntudatlanságban elérjük a súrlódások nélküli legteljesebb szabadságot, és szétbogozzuk a hínárt, mely a besüppedt csatornák száját beszőtte. Mint a halaknak a levegőben, úgy kell szökellnünk, hogy elérjük a vonatot a Waterloo pályaudvaron. És bármilyen magasra szökelljünk, végül mégiscsak visszahullunk a folyóba. Már tudom, hogy soha nem fogok a déltengeri szigetekre hajózni. A római út volt utazásaim határa. Fiaim és lányaim vannak. Be vagyok ékelődve a helyemre, a keresztrejtvény kockái közé.

De csak a testem – ez az öregedő férfi, akit ti Bernardnak hívtok –, csak ez rögzítődött megfellebbezhetetlenül – legalábbis így szeretném hinni. Önzetlenebbül hihetem, mint ifjúkoromban vagy mint gyermekként, mikor szenvedélyesen kellett kutatnom a szerencsezsákban, hogy felfedezzem önmagam. „Lássuk csak, mi ez? Hát ez? Szép ajándék lesz vajon? Hát ennyi volt csak az egész?”, és így tovább. Már tudom, mi van ezekben a szerencsecsomagokban; nem is törődöm velük sokat. Úgy szórom magam köré, a levegőbe gondolataimat, miként a szántóvető kezéből száll a mag, széles legyező alakban, áthull a bíbor alkonyaton, lehull a fénylő, kemény szántóföldre, mely kopár, mezítelen.

Újabb kifejezés, tökéletlen kifejezés. Mire is jó egy kifejezés? Nagyon keveset hagytak nekem, amit Susan keze mellé, az asztalra tehetek, vagy amit Neville írása ellenében a zsebemből előhúzhatok. Nem vagyok sem jogi, sem orvosi, sem pénzügyi tekintély. Kifejezésekkel vagyok körülcsavarva, mint nedves szalmával: foszforeszkálva izzok. És mindannyian úgy érzitek, ha szólok: „Fölgyújtott. Parázslok.” A kisfiúk éreztek így mindig:

Ez nagyon jó volt, ez nagyon jó volt”, amint felbugyborékoltak belőlem a kifejezések a játszótéren, a szilfák alatt. Ők is elbugyborékoltak belőlem; eltűntek a kifejezéseimmel együtt. De vágyak emésztenek a magányban. A magány a halálom.

Házról házra járok, mint a középkori szerzetesek, akik rózsafüzérekkel és balladákkal hízelegtek az asszonyoknak és a lányoknak. Utazó vagyok, házaló, aki költeménnyel fizet szállásért; jóindulatú, könnyen kielégíthető vendég vagyok; gyakran a legjobb szobát kapom baldachinos ággyal, néha meg csak a csűrben alszom egy szénakazalban. Nem sokat törődöm a bolhákkal, de a selyem ellen sincs kifogásom. Nagyon béketűrő ember vagyok. Nem vagyok moralista. Erősebben érzékelem az élet rövidségét és kísértéseit, semhogy vörös tintával jelöljek ki határokat. De mégsem vagyok olyan ártatlan, amilyennek ítélhettek – s ítéltek is – folyékony beszédem alapján. A megvetés és komolyság kis tőrét rejtettem kabátujjamba. De szívesen hajlok a kitérőkre. Történeteket gyártok. Mindenből kis játékszert csavarintok. Egy lány ül egy villa küszöbén; várakozik; kire vár? Elcsábították, vagy nem csábították el? Az igazgató felfedez egy lyukat a szőnyegen. Felesége beletúr az ujjaival még mindig sűrű haja hullámaiba, és eltűnődik – et cetera. Integetések, utcasarki tétovázások, egy lefolyóba dobott cigaretta – mind történet. De melyik az igazi történet? Ezt nem tudom. Ezért tartom kifejezéseimet mint öltönyöket szekrényben felakasztva, várva, hogy jön majd valaki, és viselni fogja őket. Így várva, elmélkedve, ilyen-olyan jegyzeteket készítve, nem csüggök az életen. Az élet úgy lefricskázhat, akár egy méhet a napraforgóról. Filozófiám, mely szüntelen gyarapszik, percről percre túlbuggyan valahol, s mint a higany, egyszerre más elé gurul. De Louis, a szigorú és vad tekintetű Louis, padlásszobájában és hivatalában megalkotta a tudás igazi természetére vonatkozó, megmásíthatatlan következtetéseit.

– Szalad a szál – szólt Louis –, melyet föl akarok gombolyítani; elszakítja a nevetésetek, a közömbösségetek és a szépségetek is. Jinny eltépte a szálat, mikor évekkel ezelőtt megcsókolt a kertben. A kollégiumban a hetvenkedő fiúk gúnyoltak ausztrál kiejtésem miatt, és elszakították a fonalat. „Ez hát a jelentése” – mondtam, és belém nyilallt a fájdalom – a hiúság. „Hallgassuk a fülemüle dalát” – szóltam, mely a masírozó tömegek tompa zsibongása közepette is hallatszik a népvándorlások s a hódító hadjáratok mögött. Értsétek meg – s aztán kettészakadtam. Törött tetőcserepek és üvegszilánkok között vezet utam. Különböző fények verődnek vissza, s a legegyszerűbb dolgoknak is furcsa, leopárdpettyes külsőt adnak. A kibékülésnek, az összehangolódásnak ez a pillanata, amikor összejövünk ezen az alkonyati órán, remegő levelek és tele pohár mellett, amikor fehér flanellnadrágban megjelenik a folyóparton az ifjúság 1s, kispárnákkal karjukban; az összebékülés e pillanata elszomorít engem a börtöncellák miatt, a kínzások és gyalázatok miatt, melyeket ember az emberen elkövet. Érzékeim működése oly elégtelen, hogy még élénk színű szépségtapasszal sem képes eltüntetni azokat a súlyos vádakat, melyeket értelmem szünet nélkül gyűjtöget magunk ellen, ellenünk; még mosat is, ahogy itt ülünk. Mi a megoldás, kérdezem magamtól, hol az a híd? Hogyan kényszeríthetném ezeket a vakító, táncoló tüneményeket egyetlen fonállá, mely mindent összefűz? Ezen tűnődöm; ti pedig gúnyosan nézitek összeszorított ajkamat, beesett arcomat, és tekintetem változatlan szigorát.

De kérlek benneteket, figyeljétek meg sétapálcámat és mellényemet is. Kemény mahagóni íróasztalt örököltem, s olyan szobát, mely térképekkel van körbeaggatva. Gőzhajóinknak irigylésre méltó a hírnevük páratlanul fényűző kabinjaik miatt. Uszodákkal és tornatermekkel is felszereltük őket. Most már fehér mellényt viselek, és föllapozok egy kis naptárt, mielőtt megállapodást kötnék.

Ez az a ravasz és ironikus magatartás, amely; remélem, elvonja figyelmeteket reszkető, gyöngéd, végtelenül fiatal és védtelen lelkemtől. Mert mindig én vagyok a legfiatalabb, a leggyermetegebben meglepett, aki legelöl jár a megértésben és a rokonszenvben minden iránt, ami kényelmetlen vagy nevetséges, legyen az egy kormos orr vagy egy rosszul gombolt nadrág. Én szenvedek minden megaláztatás miatt. És mégis érzéketlen vagyok és márványszerű. Nem értem az álláspontotokat, mely szerint szerencsés dolog, hogy éltünk. A ti kisérzelmeitek, gyermekes elragadtatásaitok, hogy forr a víz a szamovárban, hogy lágy szellő emelgeti Jinny pöttyös sálját, mely pókháló módjára lebeg, rám úgy hatnak, mint azok a selyemzászlók, melyeket a támadó bika elé szoktak vetni. Elítéllek benneteket. Szívem mégis vágyik utánatok. A halál tüzein is átvágnék veletek. Mégis egyedül vagyok a legboldogabb. Aranyba és bíborba öltözöm. Mégis jobban szeretem a kilátást ablakomból a kéményfejekre; a macskákra, amint rühös oldalukkal a hámló vakolatú kéménysorokhoz dörgölődznek; jobban szeretem a törött ablakokat; a rekedt harangkongást egy vörös téglakápolna tornyából..

Látom, ami előttem van – szólt Jinny. – Ezt a sálat, ezeket a borvörös pettyeket. Ezt a poharat. Ezt a mustártartót. Ezt a virágot. Szeretem, amihez az ember hozzáérhet, amit megízlelhet. Szeretem az eső, amint hóvá válik és tapinthatóvá lesz. És mivel vakmerő vagyok, és sokkal bátrabb, mint ti valamennyien, szépségemet nem hitvány löttyökkel tartóm frissen, mert az elégetné: Tisztán, teljesen kell minden, ahogy van. A szépségemnek húsa van, anyaga van. Képzeletem a test képzelete, látomásaim nem nemesen és ártatlanul fehérre szőttek, mint Louiséi. Nem szeretem a ti girhes macskáitokat, sem a repedezett tűzfalak mentén sorjázó kürtőiteket. Engem riaszt a tetőszerkezetek csontvázszerű szépsége. Ami gyönyörködtet, az a tisztek egyenruhája, vagy a bírók rizsporos parókája és talárja, a City tisztviselőinek keménykalapja vagy a fiatalok nyakán ízlésesen kihajtott teniszingek gallérja s a nők ruházatának végtelen változatossága (mindig megnézek minden ruhát). Együtt áradók, hullámzok velük, a szobákban, a termekben, itt is, ott is, mindenütt, ahol csak megfordulunk. Ez az ember egy ló patáját vizsgálgatja. Amaz magángyűjteménye darabjait mutogatja, ki-s betologatva szekrénye fiókjait. Soha nem vagyok egyedül. Barátaim hadserege kísér. Anyám biztosan a dobok hangját követte, apám a zúgó tengerét. Én olyan vagyok, mint egy kiskutya, amelyik a katonabanda zenéjére tipeg az utcán, egyszer csak megáll, hogy körülszaglásszon egy fatörzset, belédugja az orrát valami barna kupacba; aztán hirtelen átfut az úton valami, korcs társa után, majd egyik lábát felemeli, de ugyanakkor megcsapja az orrát a hentesboltból kiáramló, átható, csábos nyershússzag. Közlekedési rendem igen furcsa helyekre elvezetett már. Hány és hány ember lépett el a fal mellől, s indult el felém. Csak a kezemet kellett felemelnem. Mint a nyíl, olyan fürgén termettek ott a megbeszélt helyen – lehetett az egy szék az erkélyen vagy egy üzlet az utcasarkon. Életetek gyötrelmei, problémái számomra éjszakáról éjszakára mindig megoldódtak, néha egy puszta érintéstől az asztalkendő alatt – míg a vacsoránál ültünk, mert olyan cseppfolyóssá lett a testem, hogy egy ujj érintésére ragyogó cseppé teljesült, mely remeg, csillog, majd a mámorba hull.

Úgy ültem tükröm előtt, mint ti az íróasztalotoknál, ha leveleket írtok, vagy számoszlopokat adtok össze. Így, tükröm előtt, hálószobám szentélyében, megvizsgáltam az orrom, az állam, az ajkam, mely túl szélesre nyílik, és túl sokat mutat az ínyemből. Néztem és figyeltem magam. Kiválasztottam, melyik sárga vagy fehér, milyen fényű vagy árnyalatú anyag, milyen hajlású vagy, melyik egyenes vonalú szabás áll nekem a legjobban. Az egyik változatban törékeny, a másikban merev, a harmadikban szögletes vagyok, mint egy ezüstösen csillogó jégcsap, vagy esetleg szenvedélyes, mint aranyszínben játszó gyertyaláng. Mint a lecsapó ostor, olyan lendülettel mentem el a legvégső határig. A férfi ingmelle ott a sarokban fehér volt, aztán bíborvörös; füst és láng borított el bennünket; egy őrületes tűzvész után – mégis alig volt hallható hangunk, míg a kandalló elé terített szőnyegen ülve, szívünk minden titkát elsuttogtuk, mintha csak kagylóhéjba beszéltünk volna, hogy ne hallhassa senki az alvó házban, bár egyszer hallottam mocorogni a szakácsot, és amikor az óra ütött, azt hittük, léptek közelednek – hamuvá váltunk, nem hagyva magunk után egyetlen el nem égett csontdarabot, egyetlen hajfürtöt, hogy medalionban őrizhessék, ahogy a szerelmeitek hagynak emléket maguk után. Most megőszülök; most lesoványodom; de délben tükröm előtt ülve, teljes napfénynél vizsgálom arcomat, és megfigyelem az orromat, az államat, s az ajkamat, mely túl szélesre nyílik, és túl sokat mutat az ínyemből. De nem esem kétségbe.

– Voltak lámpaoszlopok – szólt Rhoda – és fák, melyek nem hullatták még le leveleiket az állomás felé vezető úton. A levelek még elrejthettek volna, de nem rejtőztem mögéjük. Egyenesen felétek tartottam, nem kezdtem el körözni, mint valamikor, hogy elkerüljem az érzések okozta megrázkódtatást. De csak annyi történt, hogy a testemet szoktattam hozzá egy cselfogáshoz. Legbelül nem tanultam; félek tőletek, gyűlöllek, szeretlek, irigyellek és megvetlek benneteket, de sohasem közeledem hozzátok boldogan. Az állomásról jövet, amikor már lemondtam arról, hogy megkapjam a falombok árnyékát, a levélszekrények védelmét, kabátotokról és esernyőtökről már messziről észrevettem, mennyire beágyazódtatok egy sűrű anyagba, mely ismétlődő pillanatokból állt össze; milyen elkötelezettek vagytok, véleményetek van és gyerekeitek, tekintélyetek, hírnevetek, szerelmetek és társaságotok; nékem mindez nincs. Nekem nincsen arcom.

Ebben az étteremben falra függesztett agancsokat láttok, az asztalon tele poharakat, sótartót, a terítőn a sárga foltokat. „Pincér!” – kiált Bernard. „Kenyeret” – szól Susan. És a pincér jön; hozza a kenyeret. De én a csésze oldalát hegységnek látom, a szarvasagancsoknak meg csak &részeit, és annak a korsónak a csillogó füle olyan, mint a sötétségbe fénylő csodálatos és félelmet keltő gleccser-szakadék. A hangotok olyan, mint fák nyikorgása az erdőn. Így látom arcotok domborulatait és gödreit is. Milyen gyönyörű éjfélkor mindig kissé távol, mozdulatlanul állni egy négyzetes rácsozat előtt! Mögöttünk a fehérlő tajték félholdja, a halászok a világ partjain bevonják hálóikat, és kivetik újra. Szél borzolja az ősi fák legfelső leveleit (És mégis itt ülünk Hampton Courtban.) Rikoltó papagájok törik meg a dzsungel sűrű csöndjét. Itt indulnak a villamosok. A fecske éjféli tavakba mártja a szárnyát. (Itt beszélgetünk.) Ez hát annak a gömbnek a kerülete melyet megpróbálunk megragadni, míg együtt ülünk. Így, át kell esnem a vezeklésen is, mely Hampton Courtban kezdődött, pontosan fél nyolckor.

De mert szükségem van ezekre a zsemlékre és borospalackokra, sarcotok gödrei és domborulatai olyan szépek, és szép az asztalkendő a sárga foltokkal – ezért, ha már nem terjedhetek szét a megértés egyre táguló köreivel, melyek (így álmodom éjjelenként, mikor lebegő ágyamban lezuhanok a világ pereméről) végül magukba ölelik a világot –, kénytelen vagyok az egyének furcsaságain át közeledni. Mindig megriadok, ha lecsaptok rám a gyerekeitekkel, verseitekkel, fagydaganataitokkal vagy bármi mással, amitől szenvedtek. De nincsenek illúzióim. Mindezek után az ide-oda szóló idézgetések, ráncigálások és cibálások után egyedül fogok keresztülesni ezen a vékony lepedőn a lángok örvényébe. És ti nem segítetek. A régi kínzóeszközöknél is kegyetlenebb módszerekkel veszítetek el, és téptek darabokra, ha majd lehullottam. Mégis lesznek pillanatok, amikor a lélek falai átlátszóvá válnak, mikor minden felszívódik, és képzeletem szerint olyan hatalmas buborékot tudunk majd fújni, hogy a nap lenyugodhat és felkelhet benne, s mi magunkra vehetjük a dél kékjét, az éjfél feketéjét, és végre kiszakadhatunk, kimenekülhetünk abból, ami mindig az itt és a most.

– A csend cseppenként hull alá – szólt Bernard. – Megformálódik a lélek ereszén, s alatta tócsákban gyűlik össze. Örökre egyedül, egyedül, egyedül – hallgatom a lecseppenő csendet, mely körkörös hullámokat gyűrűztet a világ pereméig. Jóllakottan és eltelve, jóllakottan, érett férfikorom súlyával, kit pusztít a magány, engedem hullni alá cseppenként a csendet.

De most a hulló csend cseppjei kivájják arcomat, s orrom úgy olvad el, mint ázott hóember az udvaron. Ahogy a csend lehull, elolvadok teljesen, vonásaim elmosódnak, s alig lehet megkülönböztetni egy másik embertől. Nem számit. De mit számít? Jól vacsoráztunk. A hal, a borjúszelet, a pezsgő kicsorbította az egoizmus fogainak élét. A nyugtalanság elcsendesedik. Talán még Louis, a leghiúbb sem törődik vele, mit gondolnak az emberek. Neville kínjai is megszűntek. Elfogadom mások sikereit – ezt gondolja. Susan békésen alvó gyermekei lélegzetvételét hallja. Aludj, suttogja, aludj. Rhoda a partra ringatta hajóit. Hány ért partot, hány süllyedt el, nem törődik vele. Készek vagyunk elfogultság nélkül fontolóra venni minden indítványt, melyet a világ fölajánl. Most azon tűnődöm, hogy a föld egy kis kavics, mely véletlenül szakadt ki a nap felszínéről, s az életnek nyoma sincs az űr szakadékaiban.

Ebben a csendben – szólt Susan – úgy tűnik, levél le nem hullhat, madár el nem szállhat.

Mintha megtörtént volna a csoda – szólt Jinny –, mintha életünk megállt volna itt és most.

És – szólt Rhoda – nem szükséges tovább élnünk.

– De figyeljétek – szólt Louis – a föld mozgását a végtelen űr szakadékain át. Hogy morajlik; a történelem világló csíkja eltűnt, el királyaink és királynőink; elpusztulunk mi is; a civilizációnk; a Nílus; az egész élet. Külön cseppjeink megsemmisültek; kihaltunk, és elvesztünk az idő szakadékaiban, a sötétségben.

Hull a csend, hull a csend – szólt Bernard. – De figyeljetek csak: tiktak, tiktak; tütű, tütű. A világ visszahív bennünket. Egy pillanatra hallottam a sötétség szeleinek üvöltését, amikor az életen túlra hatoltunk. Aztán tiktak, tiktak (az órák); aztán tütű, tütű (az autók), partot értünk; szárazföldön vagyunk; itt ülünk mind a hatan egy asztalnál. Az orrom emléke az, ami énemet visszahívja. Felállok: „Harcoljatok – üvöltöm –, harcoljatok”, mert eszembe jutott az orrom formája, és harciasan kopogok kanalammal az asztalon.

Szálljunk szembe ezzel a határtalan zűrzavarral – szólt Neville –, ezzel az alaktalan elmebajjal. Az a baka, ahogy ott szeretkezik a fa mögött a szobalánnyal, csodálatosabb, mint a csillagok. És mégis, néha, amikor egyetlen remegő csillag tűnik föl a tiszta égen, azt kell hinnem, hogy a világ gyönyörű, és mi csúf pondrók vagyunk, akik még a fákat is elcsúfítják vágyaikkal.

(– Mégis, Louis – szólt Rhoda –, milyen rövid ideig tart a csend. Barátaink már kezdik összehajtogatni a szalvétákat tányérjaik mellett. „Ki érkezett?” – kérdezi Jinny, és Neville felsóhajt, mert eszébe jut, hogy Percival nem jöhet többé. Jinny előveszi a tükrét. Mint egy művésznő vizsgálja az arcát, púderospamacsával végigsimítja az orrát, és pillanatnyi gondolkodás után ajkának is megadja pontosan azt az adag rúzst, amennyi egy ajakra szükséges. Susan, akiben megvetést és félelmet kelt ez a készülődés, ki-be gombolgatja a kabátja felső gombját. Mire készül? Valamire, de valami egészen másra.

– Azt mondják magukban – szólt Louis –: „Ideje indulnunk. Még friss és eleven vagyok” – ezt mondják. „Arcélem majd kirajzolódik a végtelen fekete űr hátterén.” Nem fejezik be mondataikat. „Ideje már” – ismétlik. „A park kapuit bezárják.” S ahogy velük indulunk, Rhoda, áramlatukkal sodródva, mi ketten kissé leszakadunk majd.

Mint az összeesküvők, akiknek suttognivalójuk van – szólt Rhoda.

Közismert, s én is ismerem az esetet – szólt Bernard – hogy egy király ezen az úton, ahol most megyünk, felbukott lovával egy vakondtúrásban. De különös dolog a végtelén űr örvénylő szakadékai fölé egy ilyen csöpp alakot állítani arany teáskannával a fején. Az ember hamar visszanyeri hitét a személyekben, de az iránt, amit a fejűkre raknak, már nehezebben. A mi angol múltunk – egy darabka fény. No meg emberek, akik mindenféle teáskannát raknak a fejükre, és azt mondják: „Király vagyok.” Nem, én megkísérlem visszanyerni tájékozódóképességemet az időben, de ezzel az áramló sötétséggel a szememben elvesztettem a bizonyosságot. Olyan ez a palota, mint egy pillanatra az égre vetett felhő. Csak az értelem cselfogása – hogy királyokat ültetünk trónokra, egyiket a másik után, fejükön koronával. És mi hatan, akik itt megyünk, egy sorban, minek állunk mi ellen ezzel a kis vaktában felvillanó fénnyel, melyet észnek és érzelemnek nevezünk, hogy vehetjük föl a harcot ezzel az áradattal szemben, milyen állandóságra támaszkodhatunk? A mi életünk is elfut az árral, a megvilágítatlan utakon, túl az idő keskeny sávján, azonosítatlanul. Egyszer Neville a fejemhez vágta egy költeménye kéziratát. A halhatatlanság hirtelen jött hitében, amely a bizonyosság érzésével árasztott el, így szóltam magamban: „Én is tudom, amit Shakespeare tudott.” De mindez már a múlté.

Ésszerűtlen és nevetséges módon – szólt Neville – sétánk közben visszatér az idő. Talán egy ugrándozó kutya teszi. A gép újra működni kezd. A kortól deres a kerítéskapu. Mióta láttuk a kutyát, háromszáz év újra többnek tűnik egy elmúlt pillanatnál.

Vilmos király parókával a fején száll fel a lovára, az udvari dámák hímzett, turnürös szoknyája söpri előtte a gyepet. Sétánk alatt egyre inkább meggyőződöm arról, hogy Európa sorsa végtelenül fontos, és bármennyire nevetségesnek tűnik, a blenheimi csatától függ. Igen, én kijelentem, miközben átmegyünk a rozsdás vaskapun, hogy ez most a jelen; György király alattvalója lettem.

———

– Miközben lefelé megyünk ezen az úton – szólt Louis –, én gyengéden Jinnyre támaszkodva, míg Bernard és Neville kart karba öltve halad, és Susan keze az enyémben, nehezünkre esik, hogy sírva ne fakadjunk, és ne érezzük magunkat kisgyerekeknek, kérve Istent: vigyázzon ránk, míg alszunk. Olyan jó együtt énekelni, összefogódzva, félve a sötétben, míg Miss Curry játszik a harmóniumon.

A kerítés kapuja újra bezárult – szólt Jinny. – Az idő agyarai abbahagyták pusztító munkájukat. Diadalmaskodtunk az űr szakadékai fölött rúzzsal, púderral, hártyavékony zsebkendőkkel.

Szorítom, tartom erősen – szólt Susan. – Tartom erősen ezt a kezet, akárki kezét, szeretettel, gyűlölettel; akárhogy is, nem számít.

A csendes, a testetlen hangulat szállt le ránk – szólt Rhoda –, és élvezzük ezt a pillanatnyi megkönnyebbülést, mert ritka eset, ha nem érez szorongást az ember, mikor a lélek falai átlátszóvá válnak. Wren palotája téglalappá alakul, mint a vonósnégyes a zsöllyék száraz és megfeneklett közönsége előtt. Egy négyzet kerül a téglalapra, és azt mondjuk: „Ez a mi lakóhelyünk. Szerkezete most jól látható. Semmi sem maradt kívül.”

A virág – szólt Bernard –, az étterem asztalán a vázában elhelyezett vörös szegfű, amikor Percivallal együtt vacsoráztunk, hatoldalú virág lett, hat élet alkotása.

Titokzatos fény ragyog ott a tiszafák előtt – szólt Louis.

Sok kínból, számtalan szorgos mozdulatból épült – szólt Jinny.

Házasság, halál, utazás, barátság – szólt Bernard –; város és vidék; gyerekek és a többi; egy soklapú anyag, mely ebből a sötétből csiszolódott ki; egy sokarcú virág. Álljunk meg egy pillanatra; nézzük meg, amit létrehoztunk. Ragyogjon a tiszafák előtt. Egy élet. Így. Vége. Kialudt.

Most eltűnnek – szólt Louis. – Susan Bernarddal, Neville Jinnyvel. Te meg én, Rhoda, álljunk meg egy pillanatra ennél a kőurnánál. Milyen dallamokat hallunk? Milyen dalok szállnak fel ezekből. a. bokrokból, amelyeket a párok kiszemeltek e pillanatban, és Jinny, kesztyűs kezével rájuk mutatva, úgy tesz, mintha a vízililiomokat figyelné, és Susan, aki mindig szerette Bernardot, így szól hozzá: „Elrontott életem, elpazarolt életem.” És Neville Jinny kis, cseresznyepirosra festett körmű kezét fogja a holdfényes vízparton, és azt zokogja: „Szerelem, szerelem”, és Jinny a madarak hangján válaszol: Szerelem, szerelem?” Milyen dallamokat hallunk?

– A tó felé tűnnek – szólt Rhoda. – Lopva surrannak a füvön, de mégis magabiztosan, mintha régi előjogaikat kérnék megértésünktől – hogy ne zavarjuk őket. A megbillent lelkek árja egyirányú, itt kellett hogy hagyjanak bennünket. A sötét összezárult a testük mögött. Milyen dallamokat hallunk – a bagolyét, a fülemüléét, az ökörszemét? A gőzösök tülkölnek; fény villan a villamossíneken; a fák komoran bókolnak, hajladoznak. Szórt fény kúszik London felett. Egy öregasszony nyugodt léptekkel megy hazafelé, s egy férfi, valami elkésett halász, ballag le a parton hálójával. Nincs egyetlen hang, egyetlen mozdulat, mely elkerülhetné figyelmünket.

Egy madár röppen haza a fészkére – szólt Louis. – Az este kinyitja szemét, és egy gyors pillantást vet a bokrok közé, mielőtt aludni tér. Hogyan rakjuk össze ezt a kusza, bonyolult üzenetet, amelyet eltávozott barátaink hagytak maguk után, de nemcsak ők, hanem az a megszámlálhatatlanul sok halott is: a fiúk és lányok, felnőtt férfiak és asszonyok, akik itt bolyongtak a régi királyok uralkodása idején?

Egy súly hullott az éj mérlegébe – szólt Rhoda –, és lehúzza mélyen. Minden fa megnő egy árnyékkal, amelyet nem a mögötte álló fa vet. Dobok pergését halljuk egy város tetőiről a ramadan, amikor a törökök éhesek, nyugtalanok és megbízhatatlanok. Halljuk kiáltásukat, éles szarvasbikabőgésüket: „Nyissátok ki”, Nyissátok ki.” Figyeld csak a villamos sikolyát s a síneken pattogó szikrákat. Halljuk, amint a bükk és a nyírek felemelik ágaikat, ahogy a menyasszony dobja le selyem hálóingét, az ajtóhoz lép, s szól: „Nyisd ki, nyisd ki!”

Élőnek látszik minden – szólt Louis. – Ma éjszaka sehol sem hallok halálhírt. A butaság ennek a férfinak az arcán, a kor azén az asszonyén, azt hihetnők, elég erős lenne, hogy ellenálljon a varázsnak, és behozza a halált. De hol van ma éjjel a halál? Apró-cseprő dolgok, a fájdalmas és súlyos részletek mint üvegcserepek a bíbor szélű kék habokba tűntek, melyek most számtalan hallal gazdagon megtörnek a lábunk előtt a parton.

Ha együtt tudnánk felkúszni – szólt Rhoda –, és a megfelelő magasságból szemlélni a világegyetemet, ha minden segítség nélkül, érintetlenül tudnánk fenn maradni – de te, akit zavar a dicséret gyenge tapsa vagy a nevetés, és én, aki nem tűröm a kompromisszumokat s az emberek ajkáról elhangzó gőgös ítéletet, mi ketten csak a magányban bízunk, a halál kegyetlenségében, és így el vagyunk választva egymástól.

Mindörökre elválasztva – szólt Louis. – Feláldoztuk az ölelést a páfrányok között és a szerelmet, a szerelmet, a szerelmet a tónál, s most itt állunk az urna mellett, mint az összeesküvők, akik félrehúzódtak, hogy megosszák titkaikat. De íme, ahogy itt állunk, egy vízfodor megtörik a láthatáron. A hálót egyre feljebb és feljebb húzzák. Most felér a víz tükrére. A vizet megtöri a ficánkoló kis halak ezüstje. Ugrálnak, csapdosnak, a partra vetik őket. Az élet kifordítja a fűre a háló tartalmát. Emberek közelednek felénk. Férfiak vagy nők? Még mindig rajtuk van a sodró ár homályos szövete, melyben megmerültek.

– Most – szólt Rhoda –, amint elhagyják azt a fát, visszanyerik természetes alakjukat. Csak férfiak és csak nők lesznek. A csodálkozás és a félelem megszűnik, amint levetik magukról a sodró ár szövetét. A szánalom tér vissza, amikor felmerülnek a holdfényben, mint egy hadsereg maradványai, ők, a mi képviselőink, kik éjszakáról éjszakára (itt vagy Görögországban) csatába indulnak, és éjszakáról éjszakára sebesülten, dúlt arccal térnek vissza. Most újra rájuk vetül a fény. Van arcuk. Susan és Bemard, Jinny és Neville lesznek — emberek, akiket ismerünk. Hogy összezsugorodom egyszerre! Milyen kicsiny vagyok ismét, milyen megalázott! A régi borzongás fut végig rajtam újra, a gyűlölet és a félelem, miközben érzem, hogy egyetlen ponthoz kötöznek újra ezek a ránk vetett lasszók; az üdvözlések és felismerések, a tapogató ujjak és vizslató tekintetek. Mégis elég, ha csak megszólalnak, s első szavaik jól ismerthanghordozása és szüntelen makacs eltérése attól, amit várok, kezük mozgása, mely ezernyi elmúlt napot idéz fel újra a sötétben, megingatja elhatározásomat.

Valami lobog és táncol – szólt Louis. – Az illúzió visszatér, ahogy közelednek felénk a fasorban. Újra kezdődik a halk, fodrozó zaj, a kérdezősködés. Mit gondolok rólad – mit gondolsz rólam? Ki vagy te? Ki vagyok én? Újra felettünk lebeg ez a fanyar dallam, pulzusunk gyorsabb, szemünk fényesebben csillog, és egyéni létünk minden esztelensége, amely nélkül életünk sivár és gyászos lenne, újra kezdődik. Utolérnek. A dél napja lobog az urna fölött; s mi kivettetünk a gyilkos és kegyetlen tenger áramába. Uram, segíts eljátszani szerepünket, köszönteni őket, ha visszatérnek – Susant és Bernardot, Neville-t és Jinnyt.

Jelenlétünkkel leromboltunk valamit – szólt Bernard –, egy világot talán.

De alig lélegzünk már – szólt Neville –, oly fáradtak vagyunk. Kedélyünk oly lomha és elcsigázott, hogy mar csak anyánk testébe kívánkozunk vissza, ahonnan kiszakadtunk. Minden más utálatos, erőltetett és kimerítő. Jinny sárga sálja éji lepkék hímporát szitálja a fényben; Susan tekintete kihamvadt. Alig lehet megkülönböztetni bennünket a folyótól. Csak egy égő cigarettavég ad valami hangsúlyt létezésünknek. És szomorúság színezi a belénk áradt kielégültséget, amiért elhagytunk benneteket, elszaggattuk a szövedéket; szomorúság, mert engedtünk a vágynak, hogy kifacsarjunk egyedül valami keserűbb, feketébb nedvet, ami édes is volt azért. De most nagyon fáradtak vagyunk.

A bennünk égő tűz – szólt Jinny – semmit sem hagyott fürtjeinkből, amit medalionba zárhatnánk.

De én még egyre tátogok szólt Susan –, mint egy éhes madárfióka, valamiért, amit nem kaptam meg a sorstól.

Álljunk meg egy pillanatra – szólt Bernard – mielőtt elválnánk. Járkáljunk, csak magunkban, egy kicsit a folyóparton. Mindjárt ideje lesz lefeküdni. Az emberek hazatértek. Mily megnyugtató figyelni, ahogy kigyúlnak a fények a kiskereskedők hálószobáiban a folyó

túlsó partján. Itt is egy – ott is egy. Mit gondoltok, mennyi volt a mai bevételük? Csak épp annyi, hogy kifizethessék az üzletbért, a villanyszámlát, az élelmet és a gyerekek ruházatát. Csak épp annyi. A kiskereskedők hálószobainak a fénye láttán milyen elviselhetővé válik az élet! Szombat jön, és épp csak annyi pénzük marad talán, hogy jegyet válthassanak a moziba. Mielőtt eloltják a villanyt, talán lemennek a kis kertbe, hogy megnézzék az óriás nyulat, mely ott fekszik faketrecében. Ez a nyúl lesz a vasárnapi ebédjük. Aztán eloltják a villanyt. És alszanak. Emberek ezrei számára az alvás csak melegség, csend és egy fantasztikus álom pillanatnyi csínye. „Feladtam a levelet – gondolja a zöldséges –, a vasárnapi újságnak. Lehet, hogy nyerek ötszáz fontot a totón. És levágjuk a nyulat. Az élet kellemes. Az élet jó. Feladtam a levelet. Levágjuk a nyulat.” És elalszik.

És ez így megy tovább. Figyeljetek. Hallok egy hangot, mely olyan, mint a teherkocsik ütközése egy szárnyvonalon. Kopp, kopp, kopp. Kell, kell, kell. Menni kell, aludni kell, ébredni kell, öltözni kell – józan, okos, kegyes szó, melyet készséggel becsmérlünk, de szívünkhöz is szorítjuk, nélküle nem tudnánk élni. Hogy imádjuk ezt a hangot, mely olyan, mint a teherkocsik ütközése egy szárnyvonalon!

Messze lenn, a folyón hallom a kórust, a legénykedő fiúk énekét, akik nagy társaskocsikon érkeznek haza a szabadban töltött nap után, zsúfolt gőzösök fedélzetéről.

Még mindig énekelnek, ahogy szoktak téli éjszakákon az udvaron vagy nyáron nyitott ablakok alatt, részegen, bútorokat törve, kis csíkos sapkában, s mind arra fordította a fejét, mikor a nyitott kocsi eltűnt a sarkon, és én szerettem volna velük lenni.

És így a kórussal, a vízsodrással, alig hallható gyenge szellővel messze siklunk. Kis darabkák morzsolódnak le belőlünk. Íme! Valami nagyon fontos leesett tehát. Nem bírom összetartani magam. Aludni fogok. De mennünk kell; el kell érnünk a vonatot, vissza kell gyalogolnunk az állomásra – kell, kell, kell. Már csak egymás oldalához verődő testek vagyunk. Csak a talpamban és combom fáradt izomzatában létezem. Úgy tűnik, órák óta sétálunk, de hol? Nem emlékszem. Olyan vagyok, mint egy fatönk, mely lágyan siklik valami vízesésen. Nem vagyok bíró. Nem kérik ki a véleményemet. Házak és fák egyformák ebben a szürke fényben. Az ott egy villanypózna? Egy sétáló asszony? Itt az állomás, és ha egy vonat kettévágna, épen és egészben bukkannék föl újra az utolsó vagon után, annyira egy és oszthatatlan vagyok. De furcsa, hogy még mindig erősen szorongatom jobb kezemben a retúrjegyet a Waterloo pályaudvarra, még most is, még alva is.

———

A nap már lenyugodott. Az eget és a tengert nem lehetett megkülönböztetni. A megtörő hullámok messze kiterítették a partra fehér legyezőiket, fehér árnyakat küldtek a barlangok visszhangos üregeibe, és sóhajtva visszahúzódtak a kavicsokon.

A fa megrázta ágait, és szertehulló levelei leperegtek a földre. Ott maradtak, tökéletes nyugalomban, pontosan ott, ahol bevárják majd a rothadást. A törött edény, mely az imént vörös fénnyel telt, most fekete és szürke sugarakat lövellt a kertbe. Sötét árnyékoktól feketélltek az alagutak a virágtövek között. A rigó hallgatott, s a kit visszaszopta magát szűk üregébe. Olykor egy elfehéredett, üres szalmaszálat fújt ki egy régi fészekből a szél, s leejtette a sötét fűre a rothadó almák közé. A kertészlak faláról visszahúzodott a fény, s a vipera bőre üresen lógott a szegen. A szobában minden szín kicsapott partjai közül. A pontos ecsetvonás megduzzadt, formátlan lett; a tálaló és a székek barna tömbjei egyetlen nagy sötét folttá olvadtak. A padlótól a mennyezetig a sötétség vibráló függönyei töltötték meg a szobát. A tükör olyan halvány volt, mint egy barlang bejárata, melyet folyondárok árnyékolnak.

A dombok szilárdságából kiveszett az anyag. Kóbor fények hajszoltak tollas ék alakokat a láthatatlan, mély utakon, de a dombok összehajló szárnyai között nem kelt fény és semmiféle hang nem hallatszott, csak egy madár kiáltása, mely magányosabb fát keresett. A szikla szélén egy hangon zúgott a szél, mely erdőkön söpört át, s a víz, mely az óceán ezer üvegbarlangjából lehűlve érkezett.

Mintha a homály hullámai öntötték volna el a levegőt, a sötétség tovább terjedt, beborítva a házakat, dombokat, fákat, ahogy a tenger hullámai mossák körül az elsüllyedt hajót. A sötétség végigzúdult az utcákon, s addig örvénylett a magányos alakok körül, mígnem elborította őket; eltakarta a szilfák sötétet záporozó nyári lombja alatt összefonódó párokat. A sötétség tovább görgette hullámait a fűvel benőtt utakon, a gyepszőnyeg ráncos felületén, beburkolta a magányos galagonyabokrot s tövében az üres kagylóhéjakat. Egyre magasabbra emelkedett, elöntötte a csupasz lankákat és találkozott a szétmart és lehorzsolt hegycsúcsokkal, ahol örök hó borítja a kemény sziklát, még akkor is, ha a völgyekben már olvad, s rohanó patakokkal és sárga szőlőlevelekkel díszes a táj, s a lányok, a verandákon ülve, fölnéznek a havas csúcsokra, és legyezőjükkel árnyékolják be arcukat. A sötétség őket is eltakarta.

———

– Most eljött az összegzés pillanata – szólt Bernard. – Most megmagyarázom neked életem értelmét. Mivel nem ismerjük egymást (bár azt hiszem, találkoztunk már egy hajón, Afrikába menet), szabadon beszélgethetünk. Azzal áltatom magam, hogy valami csak egyetlen pillanatért létezik, kerek, súlya és mélysége van, s befejezett. Ez a valami, ebben a pillanatban úgy tűnik, az életem. Ha lehetne, így egészében átnyújtanám neked. Leszakítanám, ahogy az ember leszakít egy szőlőfürtöt. Azt mondanám: „Vedd. Ez az életem.”

De sajnos, amit látok (ezt az alakokkal tele gömböt), te nem látod. Engem látsz csak, ezt az elnehezült, öregedő, halántékánál őszülő férfit, aki szemben ül veled az asztalnál. Látod, hogy fogom a szalvétámat és kiterítem. Látod, hogy töltök magamnak egy pohár bort. Látod azt is, hogy nyílik mögöttem az ajtó, melyen ki-s bejárnak az emberek. De hogy megértessem veled, hogy átnyújthassam az életemet, el kell mondanom egy történetet – olyan sok történet van – a gyerekkorról, iskoláról, szerelemről, házasságról, halálról és így tovább; csak-hogy egyik sem igaz. De mint a gyerekek, mégiscsak történeteket mesélünk egymásnak, s hogy feldíszítsük őket, kitaláljuk ezeket a nevetséges, színpompás, szép kifejezéseket. Hogy unom már a nevetséges, színpompás, szép kifejezéseket. Hogy unom már a történeteket, hogy unom már a kifejezéseket, amelyek biztos lábbal, szilárd talajon állnak! És milyen bizalmatlan vagyok én már az élét szépen fogalmazott terveivel szemben, melyeket kettészakított noteszlapok őriznek. Olyan kis ártatlan nyelvre vágyom, amilyet a szerelmesek beszélnek; tört szavakra, artikulátlan szavakra, olyasmire, mint a járdán csoszogó léptek zaja. Olyan forma után kutatok, mely inkább a megaláztatás és a diadal pillanataival van összhangban, azokkal a pillanatokkal, amelyek időről időre kétségbevonhatatlanul betoppannak. Egy árokban feküdni viharos napon, eső után, mikor hatalmas felhők vonulnak át az égen; felhőfoszlányok, felhőrongyok. Ilyenkor a kavargás, a magasság, a közöny és a tombolás tölt el gyönyörűséggel. A mindig változó, hatalmas felhők és a mozgás; valami kénszínű, baljós, felgördülő összevisszaság; tornyosuló, kígyózó, megszakadó, elvesző – s én, parányi lény, elfeledve egy árok mélyén. Történetnek, formának nyomát sem látom.

De amíg vacsorázunk, fussunk egyenként végig a történeteken, ahogyan a gyerekek pörgetik egy képeskönyv lapjait, és a dajkájuk rábök egy képre, és azt mondja: „Ez egy tehén. Ez egy hajó.” Pörgessük a lapokat, s én közben, hogy szórakozz is, majd kommentárokat fűzök hozzájuk.

Kezdetben volt egy gyerekszoba, ablakai a kertre nyíltak, s azon túl a tengerre. Láttam valami fényeset – kétségkívül a pohárszék rézfogantyúját. Aztán Mrs. Constable a feje fölé emelte a szivacsot, kinyomta belőle a vizet, és a hátgerincemen végig, jobbra-balra, érzésnyilak száguldottak. És így, amíg csak élünk, érzésnyilak szúrnak húsunkba, valahányszor belebotlunk egy asztalba, egy székbe vagy egy asszonyba – ha egy kertben sétálunk, vagy isszuk ezt a bort. És néha, igen, ha egy ház kivilágított ablaka előtt megyek el, ahol éppen egy csecsemő jött a világra; könyörögni szeretnék; hogy ne csavarják ki a szivacsot a zsenge kis test fölött: Utána volt a kert; a ribizlilevelek boltozata, mely mindent magába zárt; a virágok mint égő sziklák a zöld mélységek felett; a férgektől rángó patkány a rebarbaralevél alatt; a légy, amint zümm-zümm-zümm, röpdösött a gyerekszoba mennyezetén; és tányér tányér hátán, teli ártatlan vajas kenyerekkel. Ezek a dolgok egy pillanat alatt történnek, és örökké tartanak. Arcok tűnnek fel. A sarkon rohanva:

„Hé! – kiált valaki –, ott van Jinny. Az pedig Neville. Az Louis szürke flanellnadrágban, kígyócsatos övvel. Az ott Rhoda!” Volt egy kis tálacskája, melyben a fehér szirmokat vitorláztatta. Susan sírt aznap, amikor Nevillelel a kertész szerszámkamrájában voltam; és éreztem, hogy közönyöm felolvad. Neville nem olvadt fel.

„Tehát – szóltam magamhoz – én én vagyok, nem Neville.” Csodálatos felfedezés. Susan sírt, és én mentem utána. Nedves zsebkendője, kis háta, mely akár egy dugattyú járt le s föl, miközben zokogott valamiért, amit megtagadott tőle az élet, felborzolta idegeimet. „Ez elviselhetetlen” – gondoltam, és leültem mellé a gyökerekre, melyek kemények voltak, mint egy csontváz. Ott éreztem először azoknak az ellenségeknek a jelenlétét, melyek szüntelen változtatják alakjukat, de mindig a nyomunkban vannak; az erőket, melyekkel harcolunk. Rábízni magunkat az árra – elképzelhetetlen. „Ez a te utad, világ” – mondja az ember –, az enyém pedig ez.

„Fürkésszük ki” – mondtam Susannak, és felugrottam, leszaladtam vele a domboldalon, és megláttam a lovászfiút, amint nagy kopogva járt az udvaron hatalmas csizmájában. Lenn, a völgy mélyén, a levelek sűrűjén át láthattuk, kertészek söpörték a gyepet óriás seprőkkel. A hölgy ült, és egyre csak írt. Átdöfve a gondolattól, megtorpantam: „Azoknak a söprűknek akár egyetlen mozdulatával szemben is tehetetlen vagyok. Söpörnek, söpörnek rendületlenül. S az író hölgy mozdulatlanságával szemben is.” Furcsa, hogy az ember nem tudja megállítani a söprögető kertészeket, s nem tudja megmozdítani azt az asszonyt. Egész életemben így maradtak. Olyan ez, mintha a Stonehenge-nél ébredne az. ember, körülvéve a hatalmas kövekkel, ezekkel az ellenségekkel, ezzel az iszonyú jelenléttel. Aztán egy vadgalamb repült ki az erdőből. S mert először voltam szerelmes, megalkottam egy kifejezést – egy verset a vadgalambról –, egyetlen kifejezést, mert lelkemben valami rés nyílt, egyike azoknak a hirtelen támadó, áttetsző pillanatoknak, melyeken átnézve mindent megláthatunk. Aztán egyre több vajas kenyér, egyre több zümmögő légy a gyerekszoba mennyezetén, amelyen fényszigetek remegtek fodrozódva, opálosan, és a csillár hegyes ujjairól kék tócsák csurogtak a kandalló sarkára. Uzsonna közben mindennap ezt a látványt figyeltük.

De mindannyian különböztünk egymástól. A viasz, a szűzi viasz, amely gerincünket takarja, mindnyájunkon más-más foltokban olvadt meg. A cipőtisztító gyerek sóhajai, ahogy szerelmet vall a mindeneslánynak a ribizlibokrok között; a kötélre teregetett fehérnemű, melyet öblösre fújt a szél; az átvágott torkú ember a csatornában; az almafa, mereven a holdsütésben; a férgektől vonagló patkány; a kék tócsákat csurgató csillár – mindez különböző módon foltozta, csíkozta eredeti fehér viaszunkat. Louis undorodott az emberi hús természetétől; Rhoda a kegyetlenségünktől; Susan képtelen volt osztozni; Neville a rendre vágyott; Jinny szerelemre, és így tovább. Szörnyen szenvedtünk, míg külön testekké szakadtunk.

De én valahogy kikerültem ezeket a végleteket, és túléltem sok barátomat, ha kicsit kövér vagyok, kicsit őszülök, a mellem kicsit beesett is, mert engem – nem a tetőteraszról, hanem csak egy harmadik emeleti ablakból – az élet panorámája gyönyörködtet, és nem az, hogy mit mondhat egy asszony egy férfinak, még akkor sem, ha én vagyok az a férfi. Hogyan zsarnokoskodhatott volna hát velem az iskola? Hogyan nehezíthette volna meg a dolgokat? A Doktor úgy imbolygott be a kápolnába, mintha egy csatahajón lépdelne viharos szélben, hangszórón kiabálva parancsait, mert a tekintély emberei előbb-utóbb melodrámai pózt öltenek – de én nem gyűlöltem őt, mint Neville, és nem is tiszteltem, mint Louis.

Én jegyzeteket készítettem, ha a kápolnában ültünk. Voltak ott gótikus oszlopok, árnyékos sarkok, bronzlapos síremlékek; a fiúk imakönyveik alatt bélyegeket cseréltek; egy rozsdás kútszivattyú beszűrődő nyikorgása; a Doktor, amint a halhatatlanságról szónokol dörgő hangon, meg hogy férfihoz méltón kell kilépnünk az életbe; és Percival, aki a combját vakarja. Én jegyzeteket készítettem történeteimhez; arcképeket rajzoltam füzetem margójára, s így egyre jobban elkülönültem. Bemutatok egyet-kettőt ezekből az alakokból, akiket láttam.

Percival egyenesen bámult maga elé a kápolnában azon a napon. Szokása volt, hogy időről időre hátravetette a kezét a nyakszirtjére. Minden mozdulata figyelmet érdemelt. Mi is hátravetettük a kezünket a nyakszirtünkre – eredménytelenül. Az a fajta szépség volt benne, mely ösztönösen visszahúzódik a dédelgetéstől. Minthogy a legkevésbé sem volt koraérett, kommentár nélkül olvasott mindent, ami épületességet csak összeírtak nekünk, s gondolkodását olyan impozáns harmónia jellemezte (milyen természetesen illenek most ide ezek az idegen szavak), amely megóvta minden ocsmányságtól és megaláztatástól, úgy, hogy még Lucy lenszőke varkocsában és pirospozsgás orcájában is képes volt meglátni a női szépséget. Ízlése így megőrizve, később rendkívülivé finomodott. De most valami zene kellene, valami vadul harsogó ének. Valami gyorsan égő, kötetlen és szabad élet vadászdalának kellene most beáradnia az ablakon – hangnak, amely hegyek közt visszhangzik és völgyekben hal el. Ami megrendítő, ami váratlan, amire nincsen magyarázatunk, ami a szabályszerűt értelmetlenné teszi – ez az, ami eszembe jutott, hirtelen rá gondolva. A megfigyelésekre szolgáló kis készülék most elakadt. Az oszlopok ledőlnek, a Doktor elúszik a szemem elől, valami hirtelen, fájdalmas ujjongás ragad el. Percivalt levetette a ló a versenylovagláson, és amikor ma este végigjöttem a Shaftesbury Avenue-n, azok a jelentéktelen és formátlan arcok, melyek a földalatti följáróján kitódultak, az a sok sötét bőrű indiai, éhségtől és járványtól sorvadó emberek, élettől rászedett asszonyok, megkorbácsolt kutyák és síró gyermekek – mindet mintha megfosztották volna valamitől. Ő igazságot tett volna. Ő védelmet nyújtott volna. Negyvenéves korában megdöbbentette volna a hatóságokat. Nem hallottam még olyan altatódalt, mely képes lett volna őt nyugalomba ringatni.

De még egy merítés, s már emelem is ki kanalammal egyikét azoknak az apró tárgyacskáknak, melyeket némi optimizmussal csak úgy nevezünk: „barátaink egyénisége” – Louist. Csak ült, és bámulta a szónokot. Egész lénye a szemöldökébe gyűlt, ajkát keményen összezárta; szeme mozdulatlanul figyelt, de hirtelen fellobbant benne a nevetés. Ő is szenvedett a pattanásoktól, a vérkeringési zavaroktól. Barátok nélkül boldogtalanul, számkivetve, előfordult vele, hogy bizalmas pillanatokban lesöpörtek végig a hullámok hazája partjain. Az ifjúság könyörtelen tekintete püffedt csuklójára szegeződött. Igen, de azt is hamar észre kellett vennünk, hogy milyen pontos, milyen komoly, milyen csípős; és milyen természetesnek tartottuk, mikor a szilfák alatt hevertünk, s úgy tettünk, mintha a krikettezőket figyelnénk, hogy az ő ritkán osztott helyeslését próbáljuk elnyerni. Tekintélyére úgy nehezteltünk, ahogy a Percivalét imádtuk. S bár mesterkélt volt és gyanakvó, s mint egy daru, úgy emelgette a lábát, mégis az a legenda járta, hogy a puszta öklével bezúzott egy ajtót. De választott hegycsúcsa kopárabb és kövesebb volt, semhogy efféle ködök lengjék körül. Hiányoztak belőle azok az egyszerű érzések, melyek az embert másokkal összekötik. Zárkózott maradt, talányos, az a fajta tudós, akinek íztelen, unalmas alaposságában van valami félelmetes. Szavaim (hogyan írjam le a holdat) nem találkoztak helyeslésével. Másrészt a kétségbeesésig irigyelt engem, mert a cselédekkel is tudtam emberi módon érintkezni. Nem mintha nem lett volna tudatában érdemeinek. Ez arányban volt azzal a tisztelettel, melyet a józan fegyelem iránt érzett. Végül is ez magyarázza sikerét. Az élete azonban mégsem volt boldog. De nézd, amint itt pihen a tenyeremen, a szeme lassan elfehéredik. Hirtelen mintha elhagyna a tudás: hogy mi is egy ember. Visszateszem a tálba, ahol majd visszanyeri csillogását.

Neville következik – Neville, aki a hátán fekszik, és bámul fel a nyári égre. Úgy szálldosott köztünk, mint egy bogáncspihe, tunyán letelepedett a játszótér napos sarkában, sosem figyelt, de nem is volt sejtelmesen távoli. Az ő segítségével szagoltam bele a latin klasszikusokba, anélkül hogy valaha is rendszeresen foglalkoztam volna velük, és ő segített kialakítanom a gondolkodásnak azokat a maradandó beidegződéseit, melyek menthetetlenül egyoldalúvá teszik az embert – például a feszületről azt, hogy az az ördög jelképe. A mi félig vállalt szeretetünk, félig vállalt gyűlöletünk és kétértelműségünk ebben a kérdésben neki védhetetlen árulásnak számított. Az imbolygó járású, dörgő hangú Doktor, akit én a gázkandalló mellett képzeltem el, lengő nadrágtartóban, az ő szemében az inkvizíció egyik kínzószerszáma volt. Így aztán tunyaságát meghazudtoló szenvedéllyel fordult Catullushoz, Horatiushoz, Lucretiushoz, álmos lustasággal heverészve, igaz, de figyelmesen, elragadtatással szemlélte még a krikettezőket is, miközben szelleme fürgén, mozgékonyan, telhetetlenül, mint a hangyász nyelve, kikutatta a latin mondatok legkisebb görbületét is, és kikeresett egy személyt, mindig egyet, aki mellé odaülhet.

A professzorfeleségek hosszú szoknyái úgy suhogtak el mellettünk, mint hullámzó, fenyegető hegységek, és kezünkkel sapkánk ellenzőjéhez kaptunk. Mérhetetlenül egyhangú unalom szállt le ránk. Semmi, semmi, semmi nem mutatkozott, ami uszonyával megtörné ez ólmos, végtelen vizeket. Semmi nincs, ami megszüntetné ennek az elviselhetetlen egyhangúságnak a súlyát. A szemeszterek folytatódtak. Mi nőttünk, változtunk, mert végül is állatok vagyunk. Nem vagyunk mindig mindennek tudatában: gépiesen lélegzünk, eszünk, alszunk. Nemcsak elkülönült egyénekként létezünk, hanem úgy is, mint az anyag megkülönböztethetetlen csimbókjai. Egyetlen mozdulatra egy kocsirakomány fiú zúdul krikettezni, futballozni. Egy hadsereg vonul végig Európán. Parkokban vagy hangversenytermekben gyülekezünk, és hadat üzenünk minden renegátnak (Neville-nek, Louisnak, Rhodának), aki önálló létével falazza el magát. Én meg olyan vagyok, hogy ha meghallgatok is egy-két magányos dallamot, amilyet Louis vagy Neville énekel, mégiscsak a kórushoz vonzódom ellenállhatatlanul, a kórus régi-régi énekéhez, úgyszólván szavak nélküli, úgyszólván értelem nélküli énekekhez, mely udvarokon hangzik éjszakánként; melyet most is hallunk zúgni magunk körül, amint az autók és az autóbuszok színházba viszik az embereket. (Hallgasd csak, autók húznak el az étterem előtt, hébe-hóba lenn a folyón felbúg egy sziréna, s egy gőzös kifut a tengerre.) Ha egy kereskedelmi utazó megkínál a vonaton cigarettával, elfogadom. Szeretem a dolgok bőséges, alaktalan, meleg, nem túl bölcs, de nagyon könnyed, inkább közönséges szemléletét. Szeretem a klubokban és a vendéglőkben összeverődött emberek beszélgetését, a rövidnadrágban dolgozó, félmeztelen bányászok szavait – a nyílt és igénytelen társalgásokat, melyek nem valami távolabbi célt szolgálnak, hacsak nem a vacsorára, szerelemre, pénzre és a jobb megélhetésre vonatkoznak, vagyis nem elérhetetlen reményekre, eszmékre vagy tárgyakra; olyasmire tehát, ami igénytelen, hacsak valami jó üzletet nem lehet belőle csinálni. Ezt mind szeretem. Így mindig hozzájuk csatlakoztam, ha Neville barátságtalanul duzzogott, vagy Louis – elismerem, magasztosan – sarkon fordult.

Így semmiképpen sem egyenletesen vagy valami rend szerint, de széles csíkokban olvadt meg rajtam a viaszmellény, itt egy csepp, ott egy másik. Az áttetsző anyagon át most láthatóvá váltak a szűz mezők eleinte oly holdfényfehér, ragyogó legelői, melyeket nem érintett még emberi láb; a sáfránnyal és rózsával teli mezők; a sziklákkal és kígyókkal telt mezők; a pettyesekkel és a barnákkal teltek; a zavarbaejtők, a megkötözők, a gáncsot vetők. Az ember kiugrik az ágyból, feltépi az ablakot, s a madarak micsoda szárnysuhogása fogadja! Hisz ismered ezt a hirtelen szárnycsattogást, ezt a rikoltozó, éneklő kavarodást; a riadozó, lármázó hangokat; miközben minden cseppecske ragyog, remeg, mintha a kert egy összetört mozaik volna; tünedező, villódzó, még megformálatlan egész; s egy madár dalol az ablakhoz közel. Hallottam azokat a dalokat. Követtem azokat a kísérteteket. Látom a Joanokat, Dorothykat, Miriameket – ki tudja mind a nevüket –, ahogy végigjönnek a sétányon, megállnak a híd közepén, és néznek lé a folyóba. Közülük kiemelkedik néhány pontosan kivehető alak, madarak, melyek az ifjúság elmerült önzésével énekeltek az ablakomnál; csigákat törtek fel a köveken, s csőrüket a nyálkás, ragacsos anyagba vágták; az éhes, mohó, kemény, kegyetlen madarak; Jinny, Susan, Rhoda. Valahol a keleti parton nevelkedtek, vagy a délin. Hosszú copfot növesztettek, s olyanok voltak, mint megriadt fiatal kancák, ami a serdülőkor ismertetőjegye.

Jinny volt az első, aki a rácsos kerítés mentén a kapuhoz jött, hogy elfogadjon egy darab cukrot. Nagyon ügyesen csípte fel a feléje nyújtott tenyérből, de fülét hátraszegte, mint egy kis állat, ha harapni készül. Rhoda vadóc volt – Rhodát nem tudta megfogni az ember. Rémült volt és ügyetlen. Susan lett először igazán asszony, tökélétesen nő. Ő folyatta végig arcomon azokat a forró könnyeket, melyek oly rettenetesek, oly szépek; egyszerre azok és nem azok. Arra született, hogy költők imádják, mert a költőknek szükségük van a biztonságra; valakire, aki otthon ül, és varrogat, aki azt mondja: „Gyűlölök és szeretek”, aki sem nem kényelmes, sem nem gazdag, de akiben van egy vonás, amely egyezik a tiszta stílus emelkedett, de hangsúlytalan szépségével, amit azok, akik a költészetet csinálják, különösen tisztelni szoktak. Apja szobáról szobára vánszorgott, végigcammogott a kockaköves folyosókon, lazán kötött házikabátjában, elnyűtt papucsában. Csendes éjszakákon hallani lehetett egy kis vízesés zuhogását mérföldnyi messzeségből. Az öreg kutya alig tudott felkapaszkodni a számára kijelölt fekvőhelyre. S a legfelső emeletről lehallatszott egy háborodott szobalány nevetése, amint körbe-körbe forgatta a varrógép kerekét.

Már gyötrődésem közepette is észrevettem ezt, mikor Susan, zsebkendőjét gyömöszölve tenyerében, azt sírta: „Gyűlölök és szeretek.” „Egy buta lány nevet fenn a padlásszobában” – gondoltam, s ez a kis jelenet is mutatja, milyen tökéletlenül merülünk el önnön élményeinkben is. Minden gyötrődésünk szélén ott ül egy megfigyelő, aki mutogat; aki a fülünkbe sugdos, ahogy sugdosott nekem is azon a nyári reggelen a házban, melynek az ablakáig nyúltak a gabonaföldek: „A fűzfa nő a folyóparti gyepen. A kertészek nagy seprűkkel söpörnek, és a hölgy az asztalnál ír.” Így irányított ez a megfigyelő afelé, ami adott helyzetünkön és állapotunkon kívül esik, azon túlmutat; afelé, ami szimbolikus, s ennyiben talán állandó, ha egyáltalán van valami állandóság az evésben, alvásban, lélegzésben, oly állati, oly szellemi, zsibongó életünkben.

A fűzfa a folyó mellett nőtt. Én a sima füvön ültem Nevillelel, Larpenttal, Bakerrel, Romseyvel, Hughes-szal, Percivallal és Jinnyvel. A fűz gyenge ágai között, melyeket tavasszal hegyes zöld fülecskék pettyeztek, ősszel narancsszínű foltok, láttam csónakokat, házakat, sietve járókelő öreg nénikéket. Módszeresen gyufaszálakat dugdostam a földbe, a megértés útvonalának kijelölésére (történhetett ez az utazás a filozófiában, a természettudományban vagy éppen önmagamban), miközben szellemem határa szabadon lebegett, és befogta azokat a távoli benyomásokat, amelyeket az agy egy idő után magába von, és feldolgoz; harangzúgást; határozatlan hangokat; eltűnő alakokat; egy bicikliző lányt, aki elsuhanva föllebbentette a függöny sarkát, mely eltakarta az élet ‘zsúfolt, egyarcú forgatagát; ott hullámzott ez a nyüzsgés barátaim sziluettje és a fűzfa mögött.

Egyedül ez a fa állt ellen a mi örök áramlásunknak. Mert én változtam és változtam. Voltam Hamlet, voltam Shelley, voltam a hős, akinek a nevére már nem is emlékszem, Dosztojevszkij valamelyik regényéből; egészen hihetetlen, de egy fél éven át Napóleon voltam, legfőként azonban Byron. Egy időben sok héten át az volt a szerepem, hogy belépjek egy szobába, kesztyűm, kabátom egy szék hátára dobjam, és kissé szomorúan nézzek magam elé. Szüntelenül a könyvespolchoz jártam, hogy kortyintsak egyet-egyet isteni egyénisége italából. Ezért irányoztam kifejezéseim egész félelmetes ütegét valami egészen alkalmatlan személyre – egy lányra, aki éppen férjhez ment, vagy akit éppen eltemettek; minden könyv, minden ablakmélyedés tele volt befejezetlen levélfogalmazványokkal ahhoz az asszonyhoz, aki Byront faragott belőlem. Mert nehéz dolog befejezni egy levelet másvalaki stílusában. Tajtékozva érkeztem a házához; jelképes ajándékokat, zálogokat váltottunk, de nem vettem feleségül, mert kétségkívül éretlen voltam még ilyen mély érzelmekre.

Itt újra zenének kell következnie. Nem annak a vad vadászdalnak, Percival zenéjének, hanem valami fájdalmas, mélyről szakadt, belülről fakadt, mégis szárnyaló dallamnak, mint a pacsirta éneke, hogy helyettesítené ezeket a gyenge, ostoba átiratokat – milyen óvatosak! mennyire kiszámítottak! –, melyek rögzíteni akarják az első szerelem szálló pillanatát. Bíbor függöny húzódik keresztül a napon. Nézz szét a szobában, mielőtt belépne, s nézz szét utána. Nézz ki az ablakon az ártatlanokra, hogy sietnek a dolguk után. Se látnak, se hallanak, csak mennek tovább. Ha megmozdulunk ebben a ragyogó, mégis ködös légkörben, mennyire tudatában vagyunk a legkisebb mozdulatnak is – valami tapad, valami ragad a kezünkhöz, még ha csak egy újságot hajtogatunk is. Aztán ott marad az ember kizsigerelve, kinyújtva, gyötrődésekben, mint pókháló fölbogozva egy tüskebokorra. Aztán a teljes közöny villámcsapása; a kialvó fény; aztán a visszatérő, felelőtlen öröm; úgy tűnik, vannak mezők, melyek örökké zöldben égnek, ártatlan tájak bukkannak fel, mint a teremtés első hajnalán — egy kicsiny, zöldellő sarok, mondjuk Hampsteadban; és minden arc kigyúlt cinkosan a gyengéd öröm csendjében; aztán a e-teljesülés titokzatos érzése és a reszelős cápabőrérdesség – a borzongó érzések fekete nyilai, amikor nincs levé1, amikor nem jön el. Felszarvazott gyanakvások hordája rohan rám, borzalom, borzalom, borzalom – de mi értelme a kínosan elrendezett, összefüggő mondatoknak, amikor nincs szükség semmi összefüggésre, csak egy ugató hörgésre, sóhajtásra? S hogy évekkel később megpillantson az ember egy középkorú asszonyt, amint épp a kabátját veti le.

De térjünk vissza. Állítsuk újra, hogy az élet szilárd anyag, gömb alakú, melyet ujjaink közt forgathatunk. Tegyük fel, hogy kitalálhatunk egy egyszerű, logikus történetet, amelynek ha egyik tárgya kész – például a szerelem –, folytathatjuk, és szabályos módon jöhet a következő. Említettem, volt az a fűzfa Lehajló ágainak zuhataga, ráncos és göcsörtös kérge úgy hatott ránk, mint ami örökre kívül marad illúzióinkon, anélkül hogy meg tudná szüntetni őket, melyek pillanatnyilag megváltoztathatják ugyan, mégis áttűnik rajtuk állandóságával, nyugalmával s azzal a szigorúsággal, mely a mi életünkből hiányzik. Innen a néma magyarázat; a mérték, amivel szolgál, és az ok, hogy míg mi áramlunk és változunk ő miért látszik mégis állandónak. Neville például ott ült velem a füvön. De lehet ennél tisztább bármi is? – kérdeztem magamban, tekintetét követve az ágakon át, egy csónakig a folyón, s benne egy fiatalemberig, aki banánt evett egy papírzacskóból. A jelenet olyan erővel vált ki a háttérből, és annyira átjárta Neville tekintetének fénye, hogy egy pillanatig én is láttam, úgy – a csónakot, a banánt, a fiatalembert a fűz ágai közt. Aztán elhalványodott a kép.

Rhoda jött-ment körülöttünk céltalanul. Hogy elrejtőzzék, fölhasználhatta bármelyik professzor széltől dagadó talárját vagy egy csúszkáló lábaival fűnyírógépet húzó szamarat. Milyen félelem hullámzott és rejtőzködött, lángolt riadt, szürke, álmodozó szemei mélyén? Kegyetlenek és bosszúállók vagyunk, de nem vagyunk ennyire rosszak. Van bennünk alapvető jóság, ebben biztos vagyok, különben ilyen szabadon egy alig ismert személyhez nem tudnék beszélni, ahogy beszélek – abba kellene hagyni. A fűzfa, ahogy Rhoda látta, egy sivatag peremén nőtt, ahol nem énekeltek madarak. Levelei összezsugorodtak, amint rájuk nézett, s reszkettek a félelemtől, amint elhaladt alattuk. A villamosok és buszok rekedten csikorogtak az utcán, sziklákon át görögtek, és tajtékozva siettek tovább. Talán egy napsütötte oszlop állt magányosan a sivatagban a tó mellett, ahová nagy óvatosan inni jártak a vadállatok.

Azután jött Jinny, lángját a fára vetette. Olyan volt, mint egy ráncos, lázas pipacs, amely száraz porra vágyik szomjazva. Merészen, mereven, legkevésbé sem hebehurgyán, mindenre készen érkezett. Kis lángok csaptak fel a kiszáradt föld hasadékaiból. Jövetelére táncba kezdtek a füzek, de szó sem lehetett káprázatról vagy álomról, mert számára csak a látható világ létezett: egy fa állt ott, mögötte a folyó; délután volt; ott voltunk mi is, én a szerzsöltönyömben, ő zöld ruhában. Nem volt múlt, sem jövő, csupán a pillanat fénygyűrűje és a testünk; csak az ellenállhatatlan emelkedés, az elragadtatás.

Louis, mielőtt letelepedett volna a fűre, leterítette (nem túlzok) gondosan négyzetbe hajtott esőköpenyét, így tudomást kellett szereznünk jelenlétéről. Félelmetes vet. Értelmem arra késztetett, hogy meghajoljak becsületessége előtt; a gézbe pólyált kelevényes ujjak előtt, melyek a megfejthetetlen igazság gyémántja után kutattak. Elégett gyufák dobozait ástam a fűbe, kis lyukakba a lába elé. Komor, keserű hangon utasított rendre tunyaságomért. Elbűvölt száraz, anyagias képzeletével. Hősei keménykalapot hordtak, és zongorát árultak tíz fontért.

Tájain villamosok csikorogtak, gyárak öntötték maró füstoszlopaikat. Piszkos utcákat és városokat látogatott, ahol részeg nők feküdtek meztelenül karácsonykor az ágytakarón. Szavai trambulinról csobbantak a vízbe, és a víz felcsapott. Egy szót talált, egyetlen szót a holdra. Aztán felállt és elment; mindannyian felálltunk és elmentünk. De én tétovázva felnéztem a fára; és amint néztem őszben lángoló, arany ágait, valami üledékes csepp kezdett formálódni, valami üledék; a csepp lehullt, lehulltam – kibukkantam tehát egy kiteljesült élmény vizeiből.

Fölkeltem, továbbsétáltam – én, én, én; nem Byron, Shelley, Dosztojevszkij, hanem én, Bernard. Még el is ismételtem egyszer-kétszer a nevemet. Sétapálcámat forgatva, bementem egy üzletbe, és vásároltam – nem azért, mert szeretem a zenét – egy ezüstkeretes Beethoven-képet. Nem azért, mert szeretem a zenét, hanem mert úgy láttam az egész életet, lángelméit és kalandjait, mint nagyszerű emberek hosszú sorát a hátam mögött, és én voltam az örökösük, én voltam a folytatójuk; én, akit csodálatosképpen kiválasztott a sors, hogy folytassam, amit elkezdtek. Így sétapálcám forgatva, nem a büszkeségtől, inkább az alázattól elhomályosult szemmel sétáltam lefelé az utcán. Az első szárnysuhogás elhalt, el a sikoltozó, dalos kavarodás; s az ember belép, bemegy a házba, a száraz, a megalkuvást nem tűrő családi házba, e hagyományokkal, tárgyakkal, felgyülemlett lommal és asztalra tett drága kincsekkel teli házba. A családi szabóhoz jártam, aki még emlékezett a nagybátyámra. Tömegestől léptek emberek az életembe. Arcuk nem volt olyan élesen metszett, mint ifjúságom idejéből Neville, Louis, Jinny, Susan, Rhoda vonásai, hanem elmosódott, jellegtelen vagy olyan hirtelen összetéveszthető, mintha nem is lett volna ábrázatuk. S elpirulva, mégis megvetőn, a kételkedés és a hirtelen rám tört elragadtatás legfurcsább állapotában fogadtam a csapást; a kavargó érzéseket; az élet összetett, zavaró, teljesen váratlan behatolásait szüntelen, minden érzékemben. Milyen felháborító! Milyen megalázó sohasem, tudni, mit is mondjon az ember legközelebb, s azok a nyomasztó csendek, melyek úgy merednek az emberre, mint kihalt sivatagok, amelyekben minden kődarab messziről látható; s végül olyasvalamit mondani, amit nem kellett volna, és tudatában lenni megvesztegethetetlen őszinteség aranyfedezetének, amelyet az ember szívesen átváltana egy csomó elkopott aprópénzre, de nem tud, ott azon az összejövetelen, ahol Jinny olyan elfogulatlanul és fesztelenül ült, és sugárzott aranyozott székén.

Azután egy hölgy parancsoló mozdulattal szólt: „Jöjjön velem.” Az embert egy üres szalon sarkába vezeti, s kitünteti megtisztelő bizalmával. Keresztnevek váltják e. a családneveket; s a keresztneveket becenevek. S mi lesz Indiával, Írországgal vagy Marokkóval? Öregurak adnak rá választ frakkban, kitüntetésekkel a csillárok alatt. Meglepően tájékozottak leszünk. Kint az elkülönületlen erők morajlanak; itt benn nagyon meghitten vagyunk, bizalmasak és határozottak, és úgy érezzük, hogy ebben a szobában mi csináljuk a hét bármely napját. Pénteket, szombatot. Kagylóhéj képződik a puha lélek körül, ragyogó, gyöngyházfényű páncél, melyen hasztalan kopácsol sok csőrével az érzékelés. Rajtam hamarabb képződött meg a héj, mint a legtöbb emberen. Hamarosan már a körtémet hámoztam, míg a többiek még csak a desszertnél tartottak. Rezzenéstelen csöndben tudtam befejezni mondataimat. S ebben az életkorban a tökéletes égnek is van varázsa. Az ember azt hiszi, megtanul spanyolul úgy, hogy zsineget köt a megfelelő lábujjaira, és korán kel. Az ember teleírja noteszát meghívásokkal: vacsora nyolckor, ebéd fél kettőkor. Van inge, zoknija, nyakkendője az ágyra kikészítve.

De van valami hiba ebben a szörnyű pontosságban ebben a rendezett, katonás folyamatban; valami kényelmes valami hazugság. Még ha pontosan érkezünk is a megbeszélt időre, fehér mellényben és szertartásos udvariassággal, a dolgok mélyén ott hallatszik a félbetört álmok, a gyerekrigmusok, utcai zajok, félig befejezett mondatok zuhogó folyama, s ott vannak a felbukó, majd elsüllyedő képsorok – szilfák, füzesek, söprögető kertészek, levelet író asszonyok – még akkor is, addig is, míg a terített asztalhoz vezetünk egy hölgyet. Míg végtelen pontossággal eligazítjuk villánkat a terítőn, ezernyi arc fintorog ránk. De semmit sem tudunk kihalászni a kanalunkkal, semmit, amit eseménynek nevezhetnénk.

De mégis élő, mégis mély ez a folyam. Megmerülve az árban, két falat között szünetet tartok, figyelmesen szemlélek egy vázát, talán egy szál vörös virág van benne, s egy hirtelen jött látomás fénye villan fel bennem. Vagy talán a Stranden végigsétálva, azt mondom: „Ezt a kifejezést kerestem”, amint egy szép, mesés madár, egy hal vagy egy vörös rojtos felhő árnya úszik föl bennem, s magába zár egy eszmét, mely már oly régen kísértett. S felfrissült kedvvel sétálok tovább, és szemügyre veszem a kirakatok nyakkendőit.

A kristály az élet gömbje, ahogyan nevezik, korántsem kemény vagy hideg tapintású, inkább nagyon is vékony falú, törékeny légbuborék. Ha hozzáérek, azonnal szétpukkan. Bármilyen kerek és teljes mondatot húzok elő ebből a katlanból, kiderül, hogy csak hat fölfűzött halacska egy zsinegen, ők hagyták megfogni magukat, míg a többi millió csapkod és ficánkol, és úgy bugyborékol tőlük a katlan, mint olvasztott ezüst – kicsúsznak ujjaim közül. Arcok térnek vissza, arcok és arcok – buborékom falához nyomják szépségüket –, Neville, Susan, Louis, Jinny, Rhoda és sok más ezer. Szinte lehetetlen rendet tartani köztük, mindegyiket különválasztani, s az egésznek újra azt az összhangot adni – hogy zene legyen. Micsoda szimfónia bontakozott ki az összhangokból és disszonanciákból, szoprán intonációkból és a kísérő basszus variációkból. Mindenki a maga dallamát játszotta hegedűn, fuvolán, trombitán, dobon, vagy amilyen hangszer csak akadt. Nevillelel: „Beszéljünk Hamletről.” Louisszal: a tudományról. Jinnyvel: a szerelemről. Aztán hirtelen, a kétségbeesés pillanatában útra keltem Clumberlandbe egy csendes férfival; egy teljes héten át egy vendégfogadóban, míg eső csorgott az ablaküvegen, és csak birkahús volt, birkahús és birkahús minden vacsorára. De ez a hét, mint szilárd kő marad meg a fel nem jegyzett érzelmek forgatagában. Akkor dominóztunk, akkor veszekedtünk a rágós birkahús miatt. Akkor sétáltunk a sziklás hegyoldalon. És egy kislány feje bukkant föl az ajtóban, és ideadta nekem azt a kék papírra írt levelet, amelyből megtudtam, hogy a lány, aki belőlem Byront faragott, egy vidéki földbirtokos felesége lett. Egy lábszárvédős férfi, egy korbácsot lóbáló férfi, egy férfi, aki a vacsoránál hízott ökrökről szónokol – kiáltottam megvetően, és a rohanó felhőkre néztem; és éreztem kudarcomat; a vágyat, hogy szabad legyek; hogy meneküljek; hogy megkötözzenek; hogy befejezzem végre, hogy folytassam tovább; hogy Louis legyek; hogy önmagam legyek; és kisétáltam esőkabátban, egyedül; és nagyon zsémbes kedvemben találtam magam ott, az örök hegyek alatt, a legkevésbé sem voltam fenséges; és hazamentem, és átkoztam a birkahúst, és csomagoltam, neki újra a viharnak, a megpróbáltatásnak.

Mindazáltal az élet kellemes; az élet elviselhető. Hétfőre kedd jön, aztán szerda. A szellem újabb évgyűrűket nevel; a személyazonosság megerősödik; a fájdalmat elnyeli a növekedés. Nyílva és csukódva, csukódva és nyílva, egyre erősödő dongással és izomzattal, az ifjúság lázas sietsége megtalálja hivatását, s lényünk így tágul és húzódik össze, mint egy óraszerkezet főrugója. Milyen sebesen rohan a folyam januártól decemberig! S mi sodródunk a dolgok árján, melyek oly ismerősek már, hogy árnyékot sem vetnek. Sodródunk, sodródunk…

De ha már ugrálnom kell (hogy elmondhassam neked a történetemet), akkor itt fogok ugrani, ezen a ponton s valami teljesen közönséges tárgyra lépek tovább – mondjuk, arra, hogy milyennek láttam a piszkavasat és a szénfogót valamivel azután, hogy a hölgy, aki Byront faragott belőlem, férjhez ment; milyennek láttam annak a lánynak a fényében, akit most csak harmadik Miss Jonesnek fogok nevezni. Az a fajta lány ő, aki mindig azt az egy ruhát veszi fel, ha vacsorára vár; mindig azt az egy szál rózsát szakítja le; akivel kapcsolatban az ember azt érzi, míg borotválkozik: „Vigyázat, vigyázat, ez komoly dolog.” S hirtelen azt kérdezi magában: „Vajon szereti-e a gyerekeket?” Feltűnő, hogy egy kicsit ügyetlenül tartja esernyőjét, de részvétet érez, ha egy vakond a csapdába kerül, végül pedig: a reggeli vajas kenyeret (a házasélet végtelen reggelijeire gondolok) talán nem silányítaná prózaian unalmassá – nem volna meglepő, ha szemben ülve ezzel a hölggyel, egy szitakötő telepedne kenyerünkre a reggelinél. Továbbá vágyat ébresztett bennem, hogy sikereket arassak a világban, s miatta kíváncsisággal tekintettem az addig oly visszataszítóknak tűnő csecsemők arcába is. Tiktakoló gondolataim láza kis verdesése is fenségesebb ritmust vett fel. Az Oxford Streeten sétáltam végig. Fiaimra és lányaimra gondolva, mondtam, mi vagyunk a folytatók, mi vagyunk az örökösök; és ha ez az érzés éppoly grandiózus, mint amilyen abszurd – olyannyira, hogy az ember kénytelen fölugrani egy buszra vagy megvenni egy esti újságot, hogy eltitkolhassa akkor sem feledhető, hogy különös eleme annak a buzgalomnak is, amellyel a cipőnk fűzőjét kötjük meg, vagy barátainkhoz fordulunk, akik más ügyekben kötelezték el magukat. Louis, a manzárdlakó; Rhoda, a mindig könnyes forrásnimfa; ők ketten megmutatták a fonákját annak, amit oly nyilvánvalónak tartottam (hogy megházasodunk, családot alapítunk); s akiket éppen ezért szerettem és szántam, de mélységesen irigyeltem is annyira más sorsukért.

Volt egy életrajzíróm, rég meghalt, de ha még mindig azzal a régi, lekötelező buzgalommal követné lépteim, így kezdené következő fejezetét: „Ez idő tájt Bernard megnősült, vett egy házat… Barátai növekvő szeretetet figyelhettek meg rajta a családi élet iránt… Gyermeket születése felettébb kívánatossá tette, hogy gyarapítsa jövedelmét.” Ilyen az életrajzíró stílusa, és ilyen a mód ahogyan az anyag töredezett darabkáit szilánkos végüknél összeilleszti. Végeredményben sosincs bajunk ezzel az életrajzírói stílussal, ha „Kedves Uram”-mal kezdjük a levelet, s azzal fejezzük be, hogy „maradok tisztelettel”, nem vethetjük meg ezeket a frázisokat, melyek mint időt álló római utak szelik át életünk zsúfolt zűrzavarát, hiszen ők kényszerítenek, hogy civilizált emberként járjunk, a rendőrök kimért lépteivel – bár lehet, hogy az ember közben épp valami zagyvaságot dunnyog a bajsza alatt – „Hallga! Hallgat Kutya hangja”, „Gyere hát, te halál már”,” „Nem igaz: hű lelkek násza nem ismer” stb. „Némi sikert ért el pályáján… Nagybátyjától örökölt egy kis összeget” – így folytatja az életrajzíró, és ha nadrágot visel az ember, és nadrágtartót is hozzá, akkor bizony így is kell azt mondani, bár csábító az iskolakerülés és a pilinckázás az ilyen frázisokkal. De azért így kell ezt mondani.

Azt hiszem, végül is olyan ember lettem, aki úgy araszol végig az életen, mintha ösvényt taposna a réteken át. A bakancsom baloldalt megkopott. Mikor belépek a szobába, a dolgok némiképp átrendeződnek. „Itt van Bernard!” Milyen különbözőképpen mondják, ezt más-más emberek. Sok szoba van – sok Bernard. Van az elbűvölő, de gyenge; az erős, de fölényes; a ragyogó szellemű, de könyörtelen; a jó fiú, de semmi kétség, unalmas; a rokonszenves, de hideg; az elhanyagolt külsejű, de – a szomszéd szobában már – piperkőc, világfi, jól öltözött. Ami én a magam szemében voltam, az másvalaki volt; egyik sem ezek közül. Szeretek határozottan ülni reggelinél az asztalnál, szemben a feleségemmel, aki teljesen az enyém lett, és semmiben sem hasonlít arra a leánykára, aki mindig egy bizonyos rózsát tűzött fel a ruhájára, ha engem várt; és az öntudatlanság közepette is azt az érzést keltette bennem, amit a levelibéka érezhet, ha meglapulhat a bőrével azonos árnyalatú levélen. „Légy szíves…” – mondom. „A tej…” – feleli, vagy „Mary hozza…” – túl egyszerű szavak azok számára, akik évszázadok kincseit örökölték, de nem olyan egyszerűek, ha az életek áradatában nap nap után kimondjuk őket a reggelinél, amikor az ember teljesnek és egésznek érzi magát. Nemcsak a nyelv, hanem az izmok, az idegek, a belső részek, a vérerek, az emberi szerkezet agytekervényeinek rugói is, egész öntudatlan mechanizmusa is pompásan működött. Nyílt és zárult, zárult és nyílt; evett és ivott; néha beszélt – az egész szerkezet úgy, tágult és húzódott össze, mint egy óraszerkezet főrugója. Kétszersült és vaj, kávé és szalonna, a Times és reggeli posta – hirtelen éles telefoncsengés, határozottan felálltam, és a készülékhez mentem. Felvettem a fekete kagylót. Észrevettem, milyen könnyedséggel váltott át szellemem, hogy készen álljon felfogni az üzenetet, melyben (néha így fantáziálgatunk) talán a Brit Birodalom kormányzását ajánlják fel nekem; megállapítottam, milyen higgadt vagyok; észrevettem, hogy figyelmem atomjai milyen rendkívüli gyorsasággal szóródtak szét, és nyüzsögték körül ezt a hirtelen támadt rést, hogy dolgozták fel az üzenetet, alkalmazkodtak a dolgok új rendjéhez, és alakítottak ki, mire a kagylót helyére tettem, egy gazdagabb, hatalmasabb, bonyolultabb világot, melyben el kell majd játszanom a rám kiosztott szerepet, és semmi kétség, hogy megállom a helyem. Fejembe csapva kalapomat, elindultam egy olyan világba, ahol számtalan ember él, akik szintén a fejükbe csapták a kalapot, és míg lökdösődtünk, és összeverődtünk a vonatokon és a földalattin, cinkos pillantást váltottunk mint bajtársak és fegyvertársak, akiket összeköt, hogy ezer csellel és kitérővel is egyetlen közös célra törnek – hogy megkeressék a kenyerüket.

Az élet kellemes. Az élet jó. Az élet puszta léte is kielégítő. Vegyünk egy jó egészségben lévő közönséges embert. Szeret enni és aludni. Szeret jó levegőt szívni, és szeret friss léptekkel sétálni a Strandon. Vagy vidéken mindenütt van kapuban kukorékoló kakas vagy mezőn száguldozó csikó. Mindig van tennivaló. Hétfőre kedd jön; keddre szerda. Mindegyik a jóérzésnek ugyanazt a hullámát veti, ugyanazt a ritmust ismétli; hűs vízzel teríti be a friss homokot, vagy ernyedten elapad. Így a lét újabb évgyűrűket nevel; a személyazonosság megerősödik. Ami titokzatos és tüzes volt, mint a levegőbe szórt maroknyi mag, amelyet az élet vad viharai mindenfelől ide-oda szórtak, most, úgy látszik, módszeresen, rendben és határozott céllal hullt a kezemből.

Istenem, milyen kellemes! Istenem, milyen jó! Milyen elviselhető a kiskereskedő élete, mondtam, amint a vonat átszelte a külvárosokat, s az ember világos hálószobaablakokat láthatott. Tevékenyek, tettre éhesek, mint egy sereg hangya, gondoltam, amint az ablakból figyeltem a munkásokat, csomaggal kezükben, ahogyan özönlenek a város felé. Micsoda keménység, micsoda energia, micsoda izomerő, gondoltam, amint láttam, hogy futkosnak rövid fehér nadrágban januárban egy futball-labda után egy kis havas földdarabon. S bár rosszkedvű voltam valami jelentéktelen apróság miatt – talán a hús –, ebben a pillanatban fényűző pazarlásnak tűnt volna megzavarni a véghetetlen biztonság és erő e hullámát, amelynek remegése – mert gyermekünk születése előtt álltunk – csak növelte házaséletünk örömét. Vacsoránál felcsattantam valamiért. Igazságtalan szemrehányásokat tettem, mintha milliomos volnék, s kidobhatnék öt shillinget az ablakon, vagy tökéletes magasépítő létemre szándékosan lebukfenceztem volna egy sámliról. A hálószobába menet, a lépcsőn kibékültünk, s amikor az ablaknál állva, kinéztünk az égre, mely tiszta volt, mint egy kék színű kő belseje: „Hála istennek – mondtam –, nincs szükségünk rá, hogy ezt a prózát költészetté korbácsoljuk. Elég nekünk ez az egyszerű nyelv.” Mert ez az elöttünk kitáruló, tiszta térség semmi akadályt nem ígért, de megengedte, hogy életünk kiterjedjen messze, messze a tetők és kémények sora mögé, a töretlen határvonalig.

Ebbe vágott belé a halál – Percival halála. „Melyik a boldogság? – kérdeztem (gyermekünk akkor született). – Melyik a fájdalom?”, mintha testem két felét faggattam volna a lépcsőn lefelé jövet, tisztán fizikai megállapításokat tettem. A házban történtekre is figyeltem: szél lengette a függönyt, a szakácsnő énekelt, a félig nyílt ajtón át látni lehetett a ruhásszekrényt. Magamban beszélgettem, mintha mással beszélnék: „Adj neki (magamnak) még egy pillanatnyi haladékot”, amint mentem lefelé a lépcsőn. „Most pedig itt a szalonban szenvedni fog. Nincs menekvés.” De a fájdalomra nincsenek szavaink. Kiáltások kellettek volna, csattanások és repedések, fehér visszfények a kartonhuzatokon, összeütközés az idő és a tér megfoghatóságával s a mozgó, múló tárgyak mélyén honoló, végletes mozdulatlanság érzésével; és nagyon távoli hangok, aztán nagyon közeliek; összezúzott test és fröccsenő vér, egy kifordult ízület – melyek mögött ott dereng valami, ami nagyon fontos, mégis távoli, amit csak a magányban szabad kezünkbe venni. Így mentem ki. Láttam az első reggelt, melyet ő már nem lát – a verebek olyanok voltak, mint gyermekek madzagon lóbált játékai. Kívülről látni a dolgokat, és úgy venni észre szépségüket, hogy nem fűz hozzájuk semmi érdek – milyen furcsa! S azután az érzés, hogy terhet vettek le rólunk, a hivalkodás, az alakoskodás és a valótlanság eltűnt, helyüket könnyedség, átlátszóság vette át, mintha láthatatlanok lennénk, s a dolgokon átlátnánk séta közben – milyen furcsa. „És mi lesz a következő felfedezés?”

– kérdeztem magamtól, és hogy megmaradjak e kegyelmi állapotban, nem vettem tudomást az újságok címlapjairól, és elmentem festményeket nézni. Madonnák és oszlopok, boltívek és narancsfák még most is úgy, mint a teremtés első napján, de már ismerve a gyászt, függtek ott, és én néztem őket. „Itt – szóltam magamban – együtt vagyunk, semmi sincs köztem és Percival között.” Ez a szabadság, ez a védettség akkor hódításnak látszott, és annyira felkavart, hogy néha felkeresem a múzeumot még ma is, hogy visszaéljem magam ebbe a túlfűtöttségbe és Percival emlékébe. De ez nem tartós. Ami kínozza az embert, az a képzelet szörnyű, szüntelen tevékenysége – hogyan esett le lováról, milyen volt az arca, hová vitték; az ágyékkötős emberek legyezőikkel; a sebkötések. És a sár. Azután jön a legszörnyűbb, az emlékezés karma, mely ellen soha nem tudtam védekezni, melyet soha nem tudtam elűzni – hogy nem mentem el vele Hampton Courtba. Ez a karom éles volt; ez az agyar tépett; nem mentem el. Türelmetlen tiltakozása ellenére: hogy ez nem számit, miért megtörni, miért megmérgezni folyamatos közösségünk időszakát? – én mégis konokul ismételgettem, hogy nem mentem el, és miután kiűztek e túlbuzgó ördögök a szentélyből, elmentem Jinnyhez; kis szobája volt, kis asztalokkal, rajtuk szanaszét kis dísztárgyak. Ott, könnyek között megvallottam – nem mentem el Hampton Courtba. És ő, emlékezve más dolgokra, melyek számomra semmiségek voltak, őt viszont gyötörték, megmutatta, hogy szárad el az élet, ha vannak dolgok, amelyeken nem tudunk osztozkodni. Nemsokára egy lány jött be egy levélkével, és ő hozzáfogott a válaszhoz, és én kíváncsi voltam, mit ír, és kinek ír, s láttam, hogy hullik rá az első levél Percival sírjára. Láttam magunkat túl a pillanaton, magunk mögött hagyva örökre. Azután egymás mellett ültünk a heverőn, és elkerülhetetlenül eszünkbe jutottak a közhelyek, amelyeket már agyoncsépeltek előttünk, „a fehér és tiszta liliomok májusban a legszebbek”; Percivalt liliomhoz hasonlítottuk – Percivalt, akitől azt vártam, hogy megkopaszodik, velem együtt öregszik meg; Percivalt befedték a liliomok.

Így múlt el a pillanat őszintesége, így lett szimbolikus, és ezt nem tudtam elviselni. „Kövessünk el inkább bármilyen istenkáromlást nevetéssel vagy a halottra szórt gyalázkodással, mint hogy ezt a liliomédes ragacsot izzadjuk rá; befedjük frázisokkal” – szólaltam meg. Ezért én abba is hagytam a beszélgetést, és Jinny, aki nem törődött a jövővel és a filozofikus spekulációkkal, de tisztelte a pillanat teljességét, felegyenesedett, mintha ostorcsapás érte volna, bepúderezte az arcát (szerettem ezért), és egyik kezével búcsút intett a kapuból, míg a másikat frizurájához szorította, hogy szét ne zilálja a szél; olyan mozdulat volt ez, amelyért tiszteltem, mert megerősítette elhatározásunkat – nem engedjük, hogy liliomok nőjenek.

Kiábrándult tisztasággal figyeltem az utca megvetendő, jelentéktelen semmiségeit; a kapubejáratokat; a függönyös ablakokat; a színtelén ruhákat; a bevásárló asszonyok mohóságát és önteltségét; a tolókocsikban levegőző öreg embereket; az úttesten áthaladók óvatosságát; az egyetemes eltökéltséget, hogy tovább éljenek, pedig, tökfejek és balekok, akik vagytok, mondtam magamban, bármikor leeshet egy cserép a tetőről, bármikor felcsúszhat a járdára egy autó, mert semmi oka-célja nincs, hogy egy részeg hülye a bunkósbotjával hadonászik – s azzal vége. Olyan voltam, mint akit a színfalak mögé engedtek, olyan, mint akinek megmutatják, hogyan készülnek a hatáselemek. Mégis hazamentem kényelmes és biztonságos lakásomba, ahol a szobalány figyelmeztetett, hogy harisnyában menjek fel a lépcsőn, mert a gyermek már alszik. Így mentem be a szobámba.

Nincs semmi kard, semmi fegyver, mellyel ledönthetném e falakat, e védettséget, gyermekáldást, e függönyök mögé rejtőzködést, hogy ne legyünk minden nappal egyre inkább belebonyolódva az életbe, egyre inkább elkötelezettek könyveink és képeink között? Többet ér elemészteni magunkat Louis módjára a tökéletesség igézetében, vagy ahogy Rhoda a sivatagba menekült előlünk, faképnél hagyva bennünket, vagy választani valakit a milliókból, csak egyvalakit, mint Neville tette; vagy érdemesebb Susan példájára szeretni és gyűlölni a nap melegét vagy a fagycsípte mezőt, vagy Jinnyként olyannak lenni, mint egy tisztességes állat. Mindegyik átélte a maga elragadtatását; a közös érzést a halállal szemben; valamit, ami megtartja őket. Így, sorban meglátogattam minden barátomat, hogy kutató ujjaimmal megpróbáljam felfeszíteni lezárt ékszerdobozukat. Egyiktől a másikhoz vittem bánatomat – nem, nem a bánatomat, hanem életünknek ezt a felfoghatatlan természetét –, elvittem, hogy együtt lássuk. Egyesek paphoz fordulnak segítségért, mások a költészethez, én a barátaimhoz, önmagam szívéhez, hogy a szavak és töredékek között valami sértetlent találjak – én, aki nem találok elég szépséget a holdban vagy a fában; akinek ember és ember érintkezése jelent mindent, de még azt sem tudom megragadni, oly gyenge vagyok, oly elmondhatatlanul magányos. Ott ültem a szobámban.

Ez legyen a vége a történetnek? Egy sóhaj? A hullám utolsó csobbanása? Kis vízerecske, amint a lefolyóban egy utolsót szortyanva, végleg eltűnt? Hadd fogjam meg ezt az asztalt – így –, s most újra visszatérek a pillanatba. Ecettartó a tálalóasztalon, zsemlével tele kosár, egy tál banán – ez megnyugtató látvány. De ha nincsenek történetek, milyen kezdet és vég lehetséges? Az élet talán nem tűri el azt a bánásmódot, amellyel akkor közeledünk hozzá, ha el akarjuk mondani. Késő éjjel, fennmaradva, különösnek tűnik, hogy alig van tudomásunk a dolgok színéről, alakjáról. A rekeszek ilyenkor nem sokat érnek. Különös, hogy mennyi energia pazarlódik és tűnik el valamilyen kiszáradt kis öbölben. Egyedül ülve a magányban, úgy tűnik, kiszáradtunk, kimerültünk; vizük épp hogy csak eléri a tengeri krisztustövis szárát; nem érjük el ezt a távolabbi kavicsot, nem tudjuk megnedvesíteni. Mindennek vége. Már nem vagyunk. De várjunk csak egy keveset – az egész éjszakát ébren töltöttem – új élniakarás fut rajtunk keresztül; felemelkedünk, hátravetjük a fehér tajtéksörényt; partra zúgunk; nem állhat utunkba semmi. Vagyis megborotválkoztam, megmosakodtam, nem költöttem fel a feleségemet; megreggeliztem, feltettem a kalapom, és elindultam kenyeret keresni. A hétfőre kedd jön.

De maradt még bennem valami kétely, valami kérdés. Meglepődtem, ha kinyitva egy ajtót, a szobában elfoglalt embereket találtam. Haboztam, kezembe véve egy csésze teát, hogy tejet vagy cukrot kell-e kérnem. És kezemre hullott, akárcsak most, a csillagok fénye sok millió éves útjuk után – hideg borzongás fogott el ilyenkor egy pillanatra –, de semmi egyéb, másra nem emlékszem. Mégis maradt bennem valami kétely. Egy árnyék röppent át agyamon, mint éjjeli lepkék szárnya, székek és asztalok között este a szobában. Például, amikor Lincolnshire-be mentem azon a nyáron Susant meglátogatni, s ő jött felém egy félig dagadó vitorla lusta mozgásával, az áldott állapotban lévő nők hintázó lépteivel, és azt gondoltam: „Megy tovább, de miért?” Leültünk a kertben; széna alatt roskadó szekerek jöttek; hallatszott a varjak és galambok szokásos mezei hangversenye; a gyümölcsöt hálók és muszlinzsákok védték; a kertész ásogatott. Méhek zümmögtek a virágok vörös szirmai közt, és bevették magukat a napraforgók arany pajzsai közé. A szél a gyepen apró, száraz gallyakat kergetett. Micsoda ritmussal és ködös öntudattal volt teli a világ, de nekem gyűlöletes volt, mint egy háló, mely befonta az ember végtagjait apró rácsozatába, s megkötötte, aki elutasította Percivalt, odaadta magát ennek a világnak, ennek a betemetettségnek.

Egy padon ülve vártam vonatomat, s megértettem, milyen könnyen adjuk meg, vetjük oda magunkat a természet ostobaságainak. Sűrű lombú erdő terült el előttem. Egy illatár, egy zajhullám jutott el idegeimig, s a régi képek – a söprögető kertészek, a levelet író hölgy – visszatértek. Láttam az ablakokat Elvedon fái alatt. A kertészek söpörtek, a hölgy levelet írt. De gyermekkori emlékeimhez most már hozzáfűzöm az érett kor tapasztalatát – a kielégültséget és a pusztulást; azt, ami elkerülhetetlen sorsunkban; a halált; korlátaink ismeretét; hogy az élet mennyivel keményebb, mint gondoltuk. Akkor, gyermekként, már tudomást szereztem egy ellenség jelenlétéről; belém mart az ellenállás kényszere. Felugrottam, s felajánlottam Susannak: „Tegyünk felfedező utat.” Így lett vége a helyzet borzalmának.

De hát mi volt az a helyzet, aminek véget kellett vetni? Tompaság és pusztulás. És mit kellett felderíteni? A levelek és az erdő nem rejtettek semmi titkot. Ha felszállna egy madár, nem írnék már többé verset – csak azt ismételném, amit már előbb elmondtam. Ha volna egy pálcám, mellyel létem görbéjét mérni tudnám, a mostani lenne a legalacsonyabb pontom. Haszontalan csomó a sárban, kiszáradt ártéren – itt, ahol hátam a sövénynek vetve, kalapom szememre húzva ültem, s a nyáj könyörtelenül közeledett; a maga fásult módján, lépésről lépésre, hegyes lábakon. Ha az ember elég sokáig tart égy kicsorbult pengét egy csiszolókorongon, valami kipattan belőle – a penge éle egyenetlen szikrákkal sziporkázik; így tartottam magam én is oda a szokványos értelmetlenség, a felhalmozódott céltalanság tömegének, és kipattant belőlem egyetlen lángban a gyűlölet és a megvetés. Elővettem agyamat, lényemet, a régi, eldobott, élettelen tárgyakat, és végigvágtam velük azokon az utálatos kis törmelékeken, ágvégeken és szalmaszálakon, melyek ott lebegtek a roncsok és kidobott rakományok között az olajos felszínen. Felugrottam. Azt mondtam: „Harcoljatok! Harcoljatok!” – ismételtem. Ez az erőfeszítés és küzdelem, az örök hadviselés, a dolgok szétroncsolása és újraépítése – ez a napi harc, vereség vagy győzelem, a kimerítő hajsza. A szétszórt fák elrendeződtek; a levelek sűrű zöldje táncoló fénnyé vékonyodott. Hálóba fogtam őket, egy hirtelen jött kifejezéssel. Visszahoztam őket a szavakkal az alaktalanságból.

A vonat bejött. Lassított a peron mellett, megállt. Felszálltam. Még az este hazaérkeztem Londonba. Milyen megnyugtató volt a hétköznapi józan ész és a dohányfüst; a harmadosztályú kocsikba fölmászó öregasszonyok a kosaraikkal; a pipaszortyogtatás; a jóestétek és istenhozzádok, amint a barátok leszállnak a faluszéli állomásokon, aztán London fényei – nem az ifjúság lángoló hevülete, nem a tépett, lila zászlók, de mégis London fényei; kemény villanyfények az irodaházak felső emeletén; száraz járdák mentén a lámpasorok; a vásárlóutcák lobogó, élénk fényei. Mindezt szeretem, ha egy pillanatra sikerül visszaszorítanom az ellenséget.

Szeretem a lét látványos megnyilatkozását, egy színházban például. Az agyagszínű, alaktalan földi állat itt fölemelkedik, és határtalan igyekezettel és naivsággal harcol a zöld erdők és zöld mezők, a kimért léptekkel haladó, szünet nélkül legelő nyáj ellen. És természetesen a hosszú, szürke utcák ablakai ki voltak világítva; szőnyegdarabok szelték át a járdát; voltak kitakarított és feldíszített szobák, kandalló, étel, bor és beszélgetés. Zsugorodott, béna kezű férfiak, gyöngypagoda-fülönfüggős hölgyek jöttek és mentek. Láttam öreg embereket, akiknek arcára millió ráncot és gunyoros vonást vésett a munka és a világ; láttam ápolt szépséget, amely harmatosan üde volt az idős homlokon is; láttam fiatalokat, akik oly készek voltak a gyönyörre, hogy az ember már arra gondolt, a gyönyör mégiscsak létezik; mintha a füves rétek csak nekik zöldellnének, mintha a tenger csak miattuk törne hullámokra, mintha az erdő csak a fiatalságnak, csak a fiatalság reményeinek zúgna, zengne színes madárhadával. Itt találkoztam Jinnyvel és Hallel, Tommal és Bettyvel; itt szórakoztunk, itt osztottuk meg egymással titkainkat; és soha nem váltunk el úgy egymástól a kijáratnál, hogy meg ne beszéljük, mikor találkozunk újra valami másik helyen, melyet az alkalom, az évszak kínál. Az élet kellemes; az élet jó. Hétfőre kedd jön, keddre szerda.

Igen, de egy idő után már nem ugyanúgy. Lehet, hogy egy éjjel valami a szoba képében, a székek elhelyezésében meggyőz erről. Egyre kellemesebbnek tűnik belésüllyedni egy pamlag sarkába, szemlélődni, hallgatni. Aztán egyszer csak két alak, aki az ablaknak háttal áll, hirtelen egy növekvő fa ágainak hátterében jelenik meg. Hirtelen felindulással az ember úgy érzi: „Két, arc nélküli alak a szépség köntösében.” A szünetben, mely most következik, míg a hullámok továbbterjednek, a lány, akivel beszélgetni kellene, így szól magában: „Öreg már.” De téved. Ez nem a kor, csak egy csepp hullott le, egy újabb csepp. Az idő újra megrendítette a dolgok rendezettségét. Kikúszunk a ribizlilevelek alól, ki egy tágasabb világba. A dolgok igazi rendje – ez az örök illúziónk – most már nyilvánvaló. Így, egyetlen pillanat alatt; míg a szalonban ülünk, életünk hozzáigazodik a Nap fenséges útjához az égen át.

Ezért aztán, ahelyett hogy felhúztam volna lakkcipőmet, s előkerestem volna egy elfogadható nyakkendőt, elmentem Neville-hez. Felkerestem legrégibb barátomat, aki ismert engem, amikor Byron voltam; amikor Meredith fiatalembere voltam, és Dosztojevszkij egyik hőse, akinek a nevét elfelejtettem. Egyedül találtam, olvasott. Íróasztalán tökéletes rend, módszeresen egyenesre volt húzva a függöny, egy papírvágó kés egy francia kötet lapjai közé csúsztatva – senki sem változtatja meg, gondoltam, sem a magatartását, ahogy először megpillantottuk, sem a ruháit. Itt ül ebben a székben, ebben a ruhában, azóta, hogy először találkoztunk. Itt szabadság volt, meghittség; a kandalló lángja egy alma kerek alakját rajzolta ki a függönyön. Itt beszélgettünk, itt üldögéltünk; sétálgattunk le-föl az úton, a fák alatt, a suttogó, sűrű lombú fák alatt, a gyümölccsel telt fák alatt, az úton, melyet annyit tapodtunk együtt, hogy néhány fa körül a fű is kikopott, néhány dráma, néhány vers, néhány kedvencünk körül – a fű is kikopott szüntelen, rendszertelen járkálásunktól. Ha várnom kell, olvasok; ha éjszaka felébredek, keresek egy könyvet a polcon. Fejemben állandóan szaporodik, dagad a le nem jegyzett anyag tömege. Olykor letörök belőle egy darabot, talán Shakespeare-t, talán csak valami Peck nevű öreg hölgyet, s cigarettára gyújtva az ágyban, azt mondom magamban: „Ez Shakespeare, ez Peck”, a felismerés bizonyosságával, a tudás megrendülésével, amely végtelenül gyönyörködtet, bár nem közölhető. Így osztoztunk Peckjeinken, Shakespeare-jeinken; összehasonlítottuk egymás értelmezéseit; lehetőséget adtunk egymás nézeteinek, hogy igazabb fénybe állítsák a magunk Peckjét vagy Shakespeare-jét; azután ama csendek egyikébe merültünk, melyeket csak néha-néha tör meg egy-egy szó, ahogy egy uszony merül fel a végtelen csend tükrén; s aztán az uszony, a gondolat, visszamerül a mélybe, gyűrűző fodrozást hagyva maga mögött, elégedettséget, kielégülést.

De hirtelen hallatszik. Mi, akik ebben a világban merültünk el, hirtelen egy másikra lettünk figyelmesek. Fájdalmas dolog. Neville változtatta meg időnk ritmusát. Ő, aki a szellem korlátlan idejében gondolkodott, mely egyetlen villanásban kapcsolja össze Shakespeare-t velünk, megpiszkálta a tüzet, és abban a másik időben kezdett élni, mely valakinek a közeledését, a találka percét jelöli. Gondolkodásának széles, méltóságteljes tere összeszűkült. Figyelni kezdett. Éreztem, hogy az utca hangjait lesi. Megfigyeltem, hogyan igazított meg egy párnát. Az emberiség milliárdjaiból s minden elmúlt időkből kiválasztott egyetlen embert, egyetlen különös pillanatot. Hang hallatszott az előszobából. Amit mondott, úgy hullámzott a levegőben, mint lobogó láng. Figyeltem, hogyan igyekezett megkülönböztetni egy lépést a többitől, hogyan várt valami sajátos, megbeszélt jelet, és pillantása egy hangyász fürgeségével siklott a kilincsre. (Innen származik megfigyeléseinek meglepő pontossága; egyetlen személy edzette mindig:) Az ilyen koncentrált szenvedély kilök magából minden idegen anyagot, mint valami csendes, csillogó fluidum. Hirtelen erősen éreztem önnön lényem bizonytalan, ködös természetét, ‘üledékkel teli, kétségekkel teli, kifejezésekkel és noteszba jegyzésekkel teli lényemet. A függöny ráncai csendesek, szoborszerűek lettek; a papírnehezék megkeményedett az asztalon; a függöny szövete felizzott; minden végérvényes lett, és idegenül tárgyszerű, olyan jelenet, amelyben nekem nem volt semmi részem. Így aztán fölálltam; otthagytam őt,

Ó, egek, hagy belém martak a régi fájdalom agyarai, amint kiléptem a szobából! A vágy valaki után, aki nem volt ott. Ki után? Először nem tudtam, aztán eszembe jutott Percival. Hónapok óta nem gondoltam rá. Most nevetni szerettem volna vele Neville-en – nevetni vele, rajta –, ez volt minden vágyam, kart karba öltve sétálni és nevetni. De ő nem volt ott üres volt a tér.

Különös, ahogy a halottak ránk vetik magukat az utcasarkon vagy álmainkban.

Ez a jeges, szeszélyes szélroham sodort engem aznap éjjel keresztül Londonon, más barátokhoz, Rhodához és Louishoz, mert társaságra, bizonyosságra, kapcsolatra vágytam. Fölfelé a lépcsőn azon tűnődtem, milyen természetű a kapcsolatuk. Mit mondhatnak egymásnak, ha egyedül vannak. Rhodát kicsit ügyetlennek képzeltem teáskannával a kezében. Elmerengett a palatetők fölött – ő, a források mindig könnyes szemű nimfája, a látomásoktól megszállott, az álmodozó. Elhúzta a függönyt, hogy kitekintsen az éjszakában. „El Innen! – szólt.

A láp sötét a hold alatt.” Csengettem; vártam. Louis talán tejet öntött a macskának; Louis, akinek csontos keze úgy csukódott, ahogy a zsilipek csukódnak az erőlködés lassú kínjával a vizek hatalmas, zavaros tömegére; aki tudta, mit mondtak az egyiptomiak, az indiaiak, a kiugró arccsontú emberek és a teveszőr inges remeték. Kopogtattam: vártam; semmi válasz. Nehéz léptekkel mentem le a kőlépcsőn. Barátaink – milyen távol vannak, mennyire némák, milyen ritkán látjuk őket, és milyen keveset tudunk róluk. És én is milyen titokzatos vagyok számukra, és milyen ismeretlen; fantom, akit csak ritkán látnak, alig-alig. Az élet álom, kétségtelen. A láng, a lidércfény, mely ott táncol e néhány szempárban, hamar kialszik, elenyészik. Felidéztem a barátaimat. Susanra gondoltam. Ő földeket vásárolt. Uborka és paradicsom érik üvegházaiban. A tavaly télen elfagyott szőlője hozott már néhány új hajtást. Nehézkesen sétált fiaival a réteken. Lábszárvédős férfiakkal járta körül birtokát, s botjával mutogatott a tetőkre, a sövényekre, a lehullott vakolatú falakra. Galambok jártak a nyomában, tipegve az elhullajtott mag után, amit dolgos, földes ujjaival szórt nekik. „De nem kelek már többé hajnalban” – mondta. Azután Jinny – aki minden bizonnyal valami új fiatalembert szórakoztat. Eljutottak megszokott társalgásuk döntő pillanatához. A szoba félhomályba merül, a fotelokat megfelelő szögekbe helyezik. Mert Jinny még egyre kereste a pillanatot. Illúziók nélkül, keményen és fényesen, mint a kristály, meztelen mellel vágtatott a nappal elé. Hagyta, hogy dárdái átdöfjék a testét. Mikor a tincs megőszült a homlokán, bátran a többi közé csavarta. Így, ha majd érte jönnek, hogy eltemessék, semmi sem marad rendetlenül. Gondosan összecsavart kis szalagdarabkákat találnak. De az ajtó még mindig nyílik. Ki lép be rajta? – kérdezi, és feláll, hogy fogadja a férfit, mindenre készen, mint azokon az első tavaszi éjszakákon, amikor egy fa árnyéka a nagy londoni házak alatt, ahol a tisztes polgárok józanul nyugovóra tértek, nem volt elég, hogy elrejtse szerelmüket; s a villamoskocsik csikorgása az ő gyönyörének sikolyaival vegyült, s a lombok fodrozása árnyékolta be lankadó vágyát, élveteg bágyadtságát, amint hűsen lehanyatlott a természet minden édességével telten. Barátaink, oly ritkán látjuk őket, oly ismeretlenek – igaz; és mégis, ha egy idegennel találkozom, és megpróbálom elmondani, itt, ennél az asztalnál, amit úgy hívok: „életem”, akkor nem egyetlen életre emlékezem; nem egyetlen személyre; sok ember vagyok; nem is tudom, ki vagyok voltaképpen – Jinny, Susan, Neville, Rhoda, Louis; azt sem tudom, hogyan különböztessem meg az életem az övéktől.

Így gondoltam azon a kora őszi estén, amikor még egyszer összegyűltünk egy vacsorára Hampton Courtban. Kezdetben meglehetősen kényelmetlenül éreztük magunkat, mert mindannyian elköteleztük már magunkat egy-egy kijelentés mellett, s a személyek, akik végigjöttek az úton a találkozó helyére, ilyen vagy olyan ruhában, sétapálcával vagy anélkül, hogy ellentmondani látszottak ennek a kijelentésnek. Láttam Jinnyt, amint Susan dolgos kezét figyelte, aztán elrejtette a magáét, s én, Neville-t vizsgálva, aki oly ápolt, precíz és szabatos volt, éreztem zavaros kifejezések ködébe vesző életem homályos kuszaságát. Neville dicsekedett, mert szégyellte, hogy van egy szobája, és van valakije, és szégyellte a sikerét. Louis és Rhoda, az összeesküvők, az asztal kémjei, akik szüntelen jegyezgetnek, úgy érezték: „Végül is Bernard hozathat nekünk zsömléket a pincérrel – az ilyen kapcsolat tőlünk megtagadtatott.” Egy pillanatra láttuk magunk között kiterítve a teljes emberi lényt, amivé válnunk nem sikerült, de akit sosem tudtunk elfelejteni. Mindazt láttuk, amivé lehettünk volna, mindazt, amit elvesztettünk, s egy pillanatra nagyon irigyeltük a másik igényeit, amint a gyerek figyeli a tortát, az egyetlenegyet, amelyet fölszeletelnek, és így az ő része állandóan kisebb lesz.

Mindenesetre elfogyasztottuk palack borunkat, és hatása alatt szertefoszlottak gyűlölködéseink, s abbahagytuk a hasonlítgatást. És a vacsora közepe táján éreztük, hogy nő körülöttünk a sötétség, sötétje mindannak, ami kívülünk van, ami nem vagyunk. A szél, a kocsikerekek zaja az idő morajlásává vált, és mi éreztük, hogy rohanunk – hová? És mik, kik vagyunk? Egy pillanatra kihamvadtunk, mint égő papírból szálló szikrák, és a sötétség vihara dúlt köröttünk. Átléptünk időn és történelmen. Számomra egy másodperc csak az egész. Harciasságom véget vet neki. Egy kanállal verem az asztalt. Ha körzővel mérhetném a dolgokat, azt tenném, de mert egyetlen mérőeszközöm a szó, kifejezéseket gyártok – hogy ez alkalommal mit is, már elfelejtettem. De utána újra csak hat ember lettünk egy közös asztalnál Hampton Courtban. Felálltunk, és együtt mentünk végig a sétányon. Az áttetsző, valószínűtlen homályban, mint távoli nevetés visszhangja a fasor végéből, szeszélyes hullámokban tértek vissza hozzám a test érzékei s a derű. A kapu előtt, egy ciprus hátterén fehér fényben láttam felragyogni Neville-t, Jinnyt, Rhodát, Louist és önmagamat; az életünket, lényünk egyszeriségét. Még Vilmos király is valószínűtlen uralkodónak tűnt föl, fején a korona csak ócska bádog. De mi – a téglafalak, az ágak háttere előtt, hány és hány milliók, múlt idők és jövendők megmérhetetlen árjából csak mi, mi hatan lobogtunk ott diadalmasan egy pillanatig. E pillanat volt minden; e pillanat elég volt. Aztán Neville, Jinny, Susan és én szétszakadtunk, ahogy a megtörő hullám omlik darabokra, s megadtuk magunkat – ki egy közeli levélnek, ki a madárnak, ki egy karikázó gyermeknek, ki egy ugrándozó kutyának, ki a melegnek, mely erdőkben halmozódik föl egy forró nap után, ki a fényeknek, amelyek mint fehér szalagok fonódtak össze a táncoló vizek hátán. Félrehúzódtunk, elnyelt a fák alatt a sötétség, s magukra hagytuk Louist és Rhodát a teraszon egy kőurna mellett.

Mikor felszínre jutottunk abból az alámerülésből – milyen édes volt, milyen mély! –, bizonyos lelkiismeret-furdalással láttuk, hogy az összeesküvők még mindig ott állnak. k még őrizték, amit mi elveszítettünk. Megzavartunk valamit. De fáradtak voltunk, s a szürkület fátyla hullt tetteinkre, akár jók, akár rosszak, akár befejezettek vagy befejezetlenek voltak; süllyedni kezdett a fény, mikor egy pillanatra megálltunk a folyóra néző teraszon. A gőzhajókról partra szálltak az utasok; távoli hurrázás és énekszó hallatszott, mint mikor az emberek kalapjukat lengetik, és csoportokba verődve énekelnek valamit búcsúzóul. A kórus hangja szállt felém a víz fölött, s ugyanazt a sürgető vágyat éreztem magamban, mely egész életem mozgatója volt: hogy föl-le dobáljon a hangok hullámverése, az egyetlen ének; hogy föl-le hánykódjam a szinte eszméletlen érzések, örömök, győzelmek és vágyak morajló árján. De most nem. Nem! Nem tudtam magam összeszedni, nem tudtam magam azonosítani; és nem tehettem róla, hogy ujjaim közül a vízbe pergett minden, ami egy perccel előbb még sürgető vágyat keltett bennem, élvezetet, irigységet és eleven éberséget – egy sereg más dologgal együtt. Nem tudtám magamhoz térni ebből a szétszóródásból, tékozlásból, mely akaratunk ellenére áradt és rohant zajtalan tovább a híd ívei alatt; fatörzsek és szigetecskék körül, ki, ki az egyre vadabb vizekre, ahol sirályok ülnek a cölöpökön, ki a tenger hullámaira – nem tudtam kiragadni magam ebből a tékozlásból. Elváltunk.

Akkor ez a Jinnyvel, Nevillelel, Rhodával, Louisszal keveredő, elömlő áradás a halál egy fajtája volt talán? Az elemeknek egy új összetétele? Valami jövőre irányuló figyelmeztetés? Újabb bejegyzést firkantottam, s a könyvet újra becsuktam, mert rendszertelen vagyok tanulmányaimban. Nem vagyok hajlandó beszámolni feladataimról a megszabott időben. Később, a csúcsforgalom idején lefelé baktatva a Fleet Streeten, eszembe jutott ez a pillanat; továbbéltem magamban. „Hát nekem most már örökké vernem kell kanalammal az asztalterítőt?” – szóltam magamban. „Nem fogok én is beletörődni egyszer?” A buszok összetorlódtak; hirtelen fékezve álltak meg egymás mögött, mintha új szemet fűztek volna egy nyakláncra. Az emberek nyugodtan jártak-keltek.

Tömegesen, aktatáskával a hónuk alatt, hihetetlen gyorsasággal jártak ki-be, zúgtak el, mint megáradt folyók, dübörögtek, mint vonatok egy alagútban. Megragadva az alkalmat, átvágtam az úttesten; befúrtam magam egy sötét átjáróba, s beléptem az üzletbe, ahol a hajamat szoktam vágatni. Hátrahajtottam a fejem, s leterítettek egy lepedővel. A szemben lévő tükrökben láthattam betakart testemet s a járókelő embereket, akik meg-megálltak, szemlélődtek, és közömbösen továbbmentek. A fodrász elkezdte csattogtatni az ollóját. Éreztem, hogy nincs erőm megállítani a hideg acél villogását. Így vágtak le és raktak rendekbe minket, mondtam; így fekszünk mind egymás mellett a nedves réteken; hervadt ágak és virágzók. Nem kell többé kopár sövény mellett állnunk a szelet és a havat; szálegyenesen tartanunk, segítség nélkül, terheinket a zúgó viharban, vagy némán tűrnünk a fakó, fénytelen deleket, amikor a madarak a bokrok közé bújnak, s a nedvességtől fehér minden levél. Ki vagyunk vágva, ledöntve a földre. Beolvadtunk az érzéketlen világegyetembe, mely alszik, ha lázasan égünk, s vörösen izzik, ha elaludtunk. Lemondtunk helyünkről is a világban, és most a földön fekszünk elterülve, elhervadva, és milyen hamar, hamar elfeledve! Ekkor veszem észre, hogy a fodrász kifelé sandít az utcára, mintha valami érdekelné.

Mi érdekelte a fodrászt? Mit látott az utcán a fodrász? Így térek vissza önmagamba. (Mert nem vagyok misztikus; valami mindig visszaránt – a kíváncsiság, gyűlölet, csodálat, érdeklődés a fodrászok iránt, s a hasonlók mindig visszalöknek a felszínre.) Míg lesöpörte a hajszálakat kabátomról, igyekeztem lénye bensejébe hatolni, és aztán sétapálcámat fogva, lementem a Strandre, s felidéztem Rhoda alakját, mert mindig, titokzatos volt, szemében mindig félelem; mindig egy oszlopot keresett a sivatagban, elindult este, hogy megtalálja; megölte magát. „Várj – szóltam hozzá, karomat képzeletben karjára téve (így szoktunk érintkezni barátainkkal). – Várj, míg ezek a buszok elmennek. Ne vágj át az úttesten ilyen veszedelmes módon. Ezek az emberek a testvéreid.” Míg őt igyekeztem meggyőzni, a magam lelkét is meg akartam nyugtatni. Hiszen egyek vagyunk, s néha magam sem tudom, férfi vagyok-e vagy nő. Bernard vagy Neville, Louis, Susan, Jinny vagy Rhoda, annyira különösek egymáshoz fűző kapcsolataink.

Sétapálcámat forgatva, frissen nyírott hajjal, tarkómon hűvös bizsergéssel végigsétáltam az utcai árusok mellett, akik Németországból importált, filléres gyerekjátékokat kínálgattak tálcáikon a Szent Pál-székesegyház mellett, mely mint vigyázó kotlós őrködik a szárnyai alól kitóduló autóbuszok, férfiak és nők áradata fölött a délután csúcsforgalmában. Louisra gondoltam, ugyan hogy menne föl ezeken a lépcsőkön választékos, tartózkodó lépteivel. Ausztrál kiejtésével (apám bankár Brisbane-ben), úgy hiszem, nagyobb tisztelettel közeledne ezekhez az ősi ceremóniákhoz, mint én, aki ugyanazt az altatódalt hallgatom már ezer éve. Mindig meghatódom, ha belépek ide, a kopott kőrózsáktól, a kifényesedett bronzlapoktól, a kórus énekétől, melyből mindig jajgatva szárnyal fel egy fiúcska hangja, mintha egy eltévedt galamb csapkodna körbe a kupola alatt. A fekvő halottak békéje meghat – pihenő harcosok régi lobogóik alatt. Azután gúnyolódom néhány cirádás síremlék zagyva tarkaságán, a kürtökön, a győzelmeken, a címereken, a feltámadás és az örök élet oly harsányan ismételt bizonyosságán. Vándorló és kutató tekintetem akkor észrevesz egy félelemtől agyongyötört gyermeket, egy csoszogó nyugdíjast vagy egy holtfáradt bolti elárusítólány néma főhajtását, kinek az ég tudja, micsoda viharok dúltak deszkamellében, hogy betért ide megnyugvást keresni üzletzárás után. Bolyongok, nézelődöm, csodálkozom, és olykor titokban megpróbálok felemelkedni valaki más imádságának a szárnyain, fel a kupolába, azután ki, azon is túl, magasabbra, ahová az imádságok tartanak. De mint egy elveszett és jajgató galamb, érzem, hogy nem bírom, riadtan verdesek, leszállok, s megülök egy vízköpő fején, hevert orron vagy egy ízléstelen síremléken, újra kedélyesen és csodálkozva, hogy figyeljem a bedekkerekkel körbecsoszogó turistákat, míg a kisfiú hangja felszárnyal a kupola alatt, és az orgona hangja olykor-olykor belezendül, mint egy elefánt diadalmas trombitálása. Hogy is tudhatna Louis, mondom magamban, egy kalap alá venni mindnyájunkat! Hogyan zárhatna határok közé, hogy tud bennünket korlátozni, hogyan kényszeríthetne egységgé minket vörös tintájával, csodás hegyű tollával. A hang panaszosan enyészett el a kupolában.

És újra ki, az utcára, sétapálcámat forgatva, nézegetem az újságárusbódék dróthálóira kirakott lapokat; a gyarmatokról érkezett gyümölcsöket a kosarakban, és mormolom, hogy Pillicock a Pillicock-halmon ült, vagy „Hallga! Hallga! Kutya hangja”, vagy „A nagy kor újra ránk köszönt”, vagy „Gyere hát, te halál már” – zagyvaságot költészettel keverek, míg úszom tovább az áradatban. Mindig marad valami tennivaló. Hétfőre kedd jön, szerda, csütörtök. Minden nap ugyanazokat a hullámokat veti. A lét évgyűrűket növel, mint a fa. Mint a fa, lehullatja leveleit.

Egyszer a mező közepén egy léckerítés kapujához dőlve, észrevettem, hogy megáll bennem ez a ritmus; a verssorok és a dünnyögés, a zagyvaság és a költészet. Egy tisztásra leltem gondolataim között. Átláttam a megszokások sűrű lombozatán. A kapura támaszkodva, megbántam a sok szemetet, befejezetlenséget és elszakadást, mert az ember képtelen átvágni Londonon, hogy felkeressen egy barátot; vagy elhajózni Indiába, hogy meztelen embereket lásson, akik szigonnyal halásznak a kék vizeken. Az élet tökéletlen volt, mondtam, mint egy befejezetlen mondat. Számomra lehetetlen volt, ha elfogadtam valakitől egy cigarettát a vonaton, hogy fenntartsam az egység tudatát: érezni magam mögött a nemzedékeket, az asszonyokat, kik vörös korsókkal járnak a Nílushoz, a hódítások és népvándorlások közben is éneklő fülemülét. Túlontúl nagy vállalkozás volt, mondtam, és hogy tudnám folytatni ezt a szüntelen lépdelést felfelé a lépcsőkön? Úgy szóltam magamhoz, mint egy útitárshoz, akivel az Északi-sarkra utazik az ember.

Ahhoz az énemhez beszéltem, aki sok szörnyű kalandot élt át velem; a hűséges baráthoz, aki ott ül piszkavasával a kandallója előtt, hogy élesztgesse a parazsat, amikor már mindenki nyugovóra tért; ahhoz az emberhez, aki titokzatos módon a lét hirtelen sejtszaporulataiból épült, egy bükkerdőben vagy egy fűzfa mellett ülve a folyóparton, vagy áthajolva egy korlát fölött Hampton Courtban; azzal az emberrel, aki válságos pillanatokban ura tudott lenni a helyzetnek, s összeszedve magát, rávert kanalával az asztalra, s így szólt: „Én nem fogok beletörődni.”

És ez az énem most, amint a léckerítés kapujára támaszkodva néztem a színek hullámait tovaringató szántóföldeket – ez az énem most nem válaszol. Ellenvetést sem tett. Még csak egy mondattal sem próbálkozott. Kezét sem szorította ökölbe. Vártam. Figyeltem. Semmi nem jött, semmi. Akkor a tökéletes elárultatás hirtelen jött meggyőződésével így kiáltottam: Ezentúl nincs ott semmi. Nincs uszony, hogy megtörje a mérhetetlen tenger pusztaságát. Az élet megsemmisített. Ha szólok, nem felel senki, nem adnak választ változó szavak. Ez a halál sokkal valódibb, mint a barátok halála, az ifjúság halála. A bebugyolált alak vagyok a fodrászüzletben, épp csak annyi helyet foglalok el.

A díszlet elhalványult körülöttem. Olyan ez, mint a napfogyatkozás; amikor a nap kialudt, s a nyári pompájában virágzó föld, magára maradva, hervadt, törékeny, valószínűtlen lett. Láttam egy kígyózó úton, hogyan táncol a porban egykori csapatunk, hogy jött össze, hogyan vacsorázott együtt, hogyan találkozott ebben vagy abban a szobában. Láttam a magam fáradhatatlan munkáját – hogyan rohantam innen oda, hoztam-vittem a dolgokat, utaztam, hazatértem, csatlakoztam ezekhez, azokhoz, hol csókkal fogadtak, hol durván elutasítottak; de mindig fenntartott valami rendkívüli cél, rohantam földre szegett orral, mint a szimatot kapott kutya; időről időre felkaptam a fejem, időről időre felkiáltottam, csodálattal vagy kétségbeesve, aztán rohantam tovább, követtem a nyomot. Mennyi szemét, micsoda zűrzavar – élet és halál; nedvdús és édes ízek; küzdelmek és kínlódások; és én mindig úton, ide és oda. Most már ennek is vége. Nem vágytam már ilyen költekezésre; nem volt már fullánkos nyelvem, hogy megmérgezzem az embereket; nem volt már éles fogam, markolni kész kezem, sem vágyam, hogy érezzem a körte és szőlő ízét s a gyümölcsös faláról tűző napot.

A fák eltűntek, a föld az árnyak sivataga lett. Semmi hang nem törte meg a téli táj csendjét. Kakas nem kukorékolt, füst nem szállt a magasba, nem jártak vonatok. Egy ember, aki elvesztette önmagát, mondtam. Egy kapura támaszkodó súlyos test. Halott ember. Közönyös kétségbeeséssel, teljes kiábrándultsággal figyeltem a por táncát; az életemet és a barátaim életét, és azokat a legendás jelenléteket, söprűs embereket, írogató hölgyeket, a fűzfát a folyóparton – felhőket és fantomokat, melyek szintén porból, a porból, mely változik, mint a felhők, zsugorodnak vagy növekednek, játszanak arany vagy vörös színekben; elvesztik csúcsaikat, erre-arra hullámzanak, csalókán, változékonyan. Én, kezemben a jegyzetfüzetemmel, kifejezéseket gyártva, csupán a változásokat jegyeztem; árnyék-magam csak az árnyakat figyelte szorgalmasan. Hogyan folytassam utamat, mondtam, én nélkül, súlytalanul, látomások nélkül egy súlytalan és illúziók nélkül való világban?.

Levertségem súlya belökte a kaput, amelyre támaszkodtam, betaszított engem, öregedő embert, őszülő hajú, ‘elnehezült embert, a színtelen, üres mezőre. Nem kaphatni többé feleletet, nem láthatni többé ködképeket, nem idézhetni föl több ellenfelet, csak menni árnyék nélkül, jelet sem hagyva a holt talajon. Ha legalább lett volna egy nyáj, mely lassú léptekkel legelve közelít, vagy egy madár, egy ember, aki ásót nyom a földbe, vagy legalább egy bozót, mely megakaszt, vagy egy árok, szétázott levelek, melyek közé lebukhatok – de nem, a komor ösvény a síkon vezetett még fakóbb téli kopárságba, ugyanannak a tájnak egyforma és érdektelen látványa felé.

Hogy tér vissza a fény napfogyatkozás után a világba? Csodálatosan. Törékenyen. Keskeny sávokban, mint egy üvegkalitka. Gyenge gyűrű, mely összeroppan a legcsekélyebb koccanásra. Egy szikra pattan. Utána mélybarna villanás. Aztán a pára, mintha a föld lélegzene ki és be, egy-kettő, most először. Aztán a homály alatt zöld lámpával járni kezd valaki. És előtekergőzik egy fehér kísértet. Az erdők kéken, zölden lüktetnek, s a rétek lassan isszák a vöröset, az aranyat, a barnát. Egy folyó tükre hirtelen elkap egy kék sugarat. A föld úgy issza magába a színeket, mint szivacs a vizet. Súlyosabb lesz; kikerekedik; megtalálja egyensúlyát az űrben; helyrebillen, és tengelye körül forog a lábunk alatt.

Így tért vissza elém a táj képe, így láttam újra a földeket, ahogyan előttem ringanak színes hullámokban, de most már másként, ezzel a különbséggel; én láttam, de engem senki nem látott. Árnyék nem jött mögöttem; hírnök nem jelentette jöttömet. Vállamról lehullott a régi köpeny, a régi felelet; a meghajlított tenyér, mely messzire viszi a hangokat. Átlátszón, mint egy szellem, nyomot sem hagytam magam után, figyelő tekintetként bolyongtam egy szűz és érintetlen új világban; új virágok közt lépdeltem, s nem volt szavam, csak egytagú gyermekszavak; nem nyújtott menedéket semmi kifejezés – nekem, ki annyit létrehoztam; nem követett senki, engem, ki mindig a fajtámmal tartottam; magányos voltam, én, kinek mindig volt valakim, akivel megosszam kandallóm kihamvadt parazsát, vagy a pohárszéket a rajta függő arany hurkokkal.

De hogyan írhatnám le, hogy milyennek látom a világot nélkülem? Erre nincsenek szavak. Kék, vörös – még ezek is csak a figyelmet terelik el, rejtegetnek valamit a sűrűségükkel ahelyett hogy átengednék magukon a fényt. Hogyan írhatnék le, mondhatnék el bármit is újra artikulált szavakkal – hacsak azt nem, hogy megfakul, hogy lassan átalakul, e rövid séta során megszokottá válik ez a díszlét is: A vakság visszatér, amint nézelődöm, s az egyik levél olyan már, mint a másik. A szépség visszatér, amint nézelődöm, visszatér a kifejezések káprázatával. Mélyeket lélegzem; a völgyben odalenn vonat szeli át a mezőt, fülében füstkarikák.

De egy pillanatra fenn ültem a gyepen, valahol magasan a tenger árja fölött és az erdő zúgása felett; láttam a házat, a kertet és a megtörő hullámokat. Az öreg dajka, aki a képeskönyv lapjait forgatja, megállt, és így szólt: „Nézd. Ez az igazság.”

Erre gondoltam ma este a Shaftesbury Avenue-n jövet. A képeskönyvnek erre az oldalára gondoltam. S amikor találkoztam veled a ruhatár előtt, azt mondtam magamban: „Nem számít, kivel találkozom. Az a kis hűhó a »létezésem« körül véget ért. Nem tudom, ki ez, de nem is érdekel. Együtt fogunk vacsorázni.” Szóval felakasztottam a kabátomat, megérintettem a válladat, és kértelek: „Ülj le mellém.”

Most hát a vacsorát befejeztük. Körülöttünk gyümölcshéj és kenyérmorzsa. Megpróbáltam hát letépni ezt a szőlőfürtöt, s átnyújtani neked; de hogy van-e benne valami lényeg vagy igazság, nem tudom. Azt sem tudom, hol vagyunk tulajdonképpen. Melyik város milyen utcája fölött néz le ránk az ég? Párizsban, Londonban vagy valamelyik déli városban, ahol rózsaszínűre meszelt házak húzódnak meg a ciprusok tövében, a magas hegyek alatt, melyek körül sasok köröznek? E pillanatban semmit sem érzek bizonyosnak.

Most kezdek felejteni, kezdek kételkedni az asztalok szilárdságában; az itt és most valóságában; s ujjaimmal megkopogtatom a szilárdnak látszó tárgyak éleit, és kérdezem: „Kemények vagytok?” Oly sok különböző dolgot láttam, annyi különböző kifejezést gyártottam. Az evés, ivás folyamán, s míg szemem a dolgok felületén legeltettem, elvesztettem azt a vékony, kemény kagylóhéjat, amely beburkolja a lelket, s már ifjúságunk idején magunkba zár – ez magyarázza a hevességet, a fiatalság csőrének könyörtelen, kitartó kopogtatását. És most újra megkérdezem: „Ki vagyok én?” Beszéltem Bernardról, Neville-ről, Jinnyről, Susanról, Rhodáról és Louisról. Én volnék valamennyi? Egy vagyok és különálló? Nem tudom. Itt ülünk együtt. De Percival halott, és Rhoda halott; szétszóródtunk; nem vagyunk itt. De semmi akadályt nem látok, ami elválasztott volna. Semmi választóvonal sincs köztem és közöttük. Míg beszéltem, úgy éreztem: „Én – ti vagyok.” A különbségek, melyeket oly fontosnak tartunk, a személyiség, melyet oly lázasan dédelgettünk, legyőzetett. Igen, mióta az öreg Mrs. Constable felemelte szivacsát, és meleg vizet csorgatva rám, felöltöztetett a testtel, azóta érzékeny, fogékony vagyok. Homlokomon még viselem a seb nyomát, melyet Percival halála ütött. Nyakszirtemen a csók, melyet Jinny adott Louisnak. Szememben Susan könnyei. A távolban látom, mint arany fonalat, remegni azt az oszlopot, melyet Rhoda látott, s megcsap röptének zúgó szele, amint az úttestre zuhan.

Így, amint ennél az asztalnál megpróbálom kezeim között megformálni az életem történetét, hogy mint egy gömbölyű tárgyat letehessem eléd, fel kell idéznem messze tűnt, mélybe tűnt dolgokat, melyek elsüllyedtek ebben az életben, vagy részévé váltak amannak; fel kell idéznem álmokat, dolgokat, melyek körülvettek engem, és a lakótársakat, azokat a félig megfogalmazott, rongyos szellemeket, melyek szorgosan kísértenek éjjel és nappal; álmukban forgolódnak, és zavaros kiáltásokat hallatnak; kísértetujjukkal megragadnak, ha szökni próbálok – emberek árnyait, akikké lehettem volna; meg nem született énjeimet. Aztán itt van az öreg, állati szörny, ez a szőrös alak, aki ujjaival turkál belső részeink tekervényes tömkelegében, zabál, majd mindent kiad, torokhangon szól, szinte a zsigerekből – nos hát, ő is itt van. Itt guggol bennem. Ma éjjel fürjet, salátát, borjúszegyet fogyasztott. Most éppen egy pohár elsőrangú óbrandyt tart mancsai között. Míg kortyolgatok, ő vidám, hízelgő, meleg borzongással remegteti hátgerincemet. Igaz, mindig kezet mos vacsora előtt, de azért szőrös ez a kéz. Begombolja a mellényét, nadrágját, melyek azonban ugyanazokat a szerveket takarják. Nyugtalan, ha megváratom a vacsorájával. Grimaszokat vág, a mohóság és a vágyakozás félhülye mozdulataival, azokra a dolgokra mutogatva, amelyeket megkíván. Mondhatom, néha nagyon nehéz őt kordában tartanom. Ez az ember, ez a szőrös majom kivette a maga részét az életemből. A zöld dolgokat zöldebbekké tette; sűrű, maró füstű fáklyája vörös lángját meglengette minden levél mögött. Még a hűvös kertet is lángba borította. Hadonászott a fáklyával sötét mellékutcákban, ahol a lányok egyszeriben felizzanak, s részegítően áttetszőkké válnak. Ó, nagyon magasra emelte azt a fáklyát! Nagyon vad táncokba vezetett engem!

De nincs tovább. Ma este a testem, mint hűvös templom fala, kváderkövenként emelkedik, pádimentumát szőnyeg borítja, imamormolás hallik, és az oltárról füst emelkedik; de ide a magasba, higgadt és békés fejembe édes melódiák foszlánya száll föl, tömjénes illatok hullámai, míg az elveszett galamb jajong, zászlók remegnek a sírok fölött, és az éjfél sötét szelei rázzák a fákat a nyitott ablak előtt.

Ahogy lepillantok ebből a magasból, még a kenyérmorzsák is milyen szépnek látszanak. Milyen formás csigavonalat mutat a meghámozott körte héja – milyen áttetsző, vékony, pettyes, mint a tengeri madarak tojásai. Még az egymás mellé rakott villák sora is világos, logikus, pontos; és az érintetlenül hagyott kiflivégek fény-mázt kaptak, sárga vértet, tartást, keménységet. Imádni tudnám még a kezemet is, ezt a csontlegyezőt – melyet titokzatos kék erek tartanak össze, és; amely oly meglepően hajlékony, s kész, hogy lágyan összezáródjék, vagy hirtelen lecsapjon –, végtelen érzékenységét.

Milyen határtalanul befogadó, mindent megtartó, telítve remegő, mégis világos, fegyelmezett – ilyennek látszik a lényem ma este, most, hogy nem hajszolja már az a vágy, nem festi ezer színével a kíváncsiság. Most nyugodtan pihen, hullámok nélkül a védett mélyben, most, hogy halott már az az ember, akit Bernardnak neveztem; az az ember, aki jegyzetfüzetet hordott magánál, és észrevételeket jegyzett bele – kifejezéseket a holdról, az arcokról; arról, hogyan néztek az emberek; hogyan fordultak hátra, vagy dobták el cigarettájukat; a P alá azt írta: pillangó por, a H alá a halál neveit. De most nyíljon az ajtó, az üvegajtó, mely szüntelen fordul sarokvasán. Jöjjön be egy asszony, egy bajuszos fiatalember frakkban, és üljön le ide: van még valami, amit elmondhatnának nekem? Nincs! Tudom már mind. És ha az asszony hirtelen feláll, hogy elmenjen, szeretném neki azt mondani: „Asszonyom, semmi kedvem, hogy kövessem.” A lezúduló hullám dobaja, mely ott hangzott egész életemben, mely nyitotta a szemem, hogy lássam a pohárszék függő arany hurkát, nem reszketteti meg többé; amit megragadok.

Így, vállamra véve a dolgok misztériumát, úgy mehetek most el, mint valami kém, anélkül hogy elhagynám ezt a helyet, anélkül hogy elmozdulnék székemről. Látogathatom puszta földek elhagyott határait, ahol vadak ülnek tábortüzük mellett. A nap fölkel; a lány homloka elé emeli a vizes, tűzszemű gyöngyöket; a nap egyenesen az alvó házra tűz; a hullámok egyre mélyebb sávokat húznak; a partra verődnek; permetjük visszacsattan; vizük körülsöpri a csónakot és a krisztustövist. A madarak kórusban énekelnek; a virágok szárai közt sötét alagutak húzódnak; a ház kifehéredik; nyújtózik az alvó; ébredő izgalom ömlik szét mindenen. Fény önti el a szobát, és árnyat árny után hajt oda, ahol kifürkészhetetlen gyűrődésékben függenek. Mi van az árnyak közepén? Valami? Semmi? Nem tudom.

Ó, de itt van az arcod. Elkapom a pillantásodat. Én, aki olyan hatalmasnak tudtam magam, mint egy székesegyház, mint egy templom, egy egész világegyetem, én, aki azt hittem, erőim korlátlanok, és ott lehetek mindenütt a dolgok határainál, és közben itt – én most nem vagyok már egyéb, mint az, akinek látsz, öregedő ember, kicsit elnehezült, halántékán őszülő, aki (látom a tükörben) könyökével az asztalra támaszkodik, és baljában egy pohár brandyt tart. Ezt a csapást mérted ki rám. Nekisétáltam a levélládának. Dülöngélek jobbra-balra. Fejemhez nyúlok. Kalapom lerepült – botomat elejtettem. Nevetséges szamarat csináltam magamból, és joggal nevetnek rajtam a járókelők.

Úristen, milyen kimondhatatlanul undorító az élét! Milyen aljas tréfákat csinál velünk: egyik percben még szabadon; aztán meg így. Most újra itt ülünk a kenyérmorzsák és pecsétes szalvéták közt. Ez a kés már ragad a rárakódott zsírtól. Rendetlenség, szenny, romlottság vesz körül. Madarak testével táplálkoztunk. Ilyen zsíros morzsák és pecsétes szalvéták, apró hullák, amikből építkezünk. És mindig minden kezdődik elölről; újra ott vár ránk az ellenség; a szemünkbe hurkolódó tekintetek; a kezünket rángató ujjak; az ugrásra kész erőfeszítés. Hívjuk a pincért. Fizetünk. Össze kell szednünk magunkat; föl kell állnunk. Fel kell vennünk a kabátot. Mennünk kell. Kell, kell, kell – gyűlöletes szó, és még egyszer én, aki úgy éreztem, örökre védve vagyok már, azt mondtam: „Végre mindentől megszabadultam”, most újra érzem a rajtam átzúduló hullámot, mely szétszórja vagyonomat, s itt hagy, hogy gyűjtsem, szedjem össze újra, idézzem meg erőimet, álljak fel, és szálljak szembe az ellenséggel.

Különös, hogy mi, akik annyi szenvedésre vagyunk képesek, végül is oly sok szenvedést okozunk embertársainknak. Különös, hogy valaki, akit talán nem is ismerek azonkívül, hogy egyszer láttam az arcát egy Afrikába induló hajó feljáróján – szemek, arcok, orrlikak bizonytalan körvonala –, rendelkezzék azzal a hatalommal, hogy rám mérje ezt a kínt. Nézelődsz, eszel, mosolyogsz, örülsz, bosszankodsz – ez minden, amit tudok rólad. Mégis, ez az egy-két órára mellém telepedő árnyék, ez a maszk, melyből két szem pislog felém, képes visszahajtani, lekötözni mind a közé a többi arc közé, képes bezárni egy fojtott levegőjű szobába s kényszeríteni, mint valami éji pillangót, hogy egyik gyertyalángtól a másikig repdessek.

De várj. Míg elkészítik a számlát a színfal mögött, várj egy pillanatig. Most, miután becsméreltelek a rám mért ütésért, amivel visszatántorítottál a héjak és morzsák közé, most elsorolom kattogó, rövid szavakban, hogy pillantásod kényszere alatt mégis mi mindent észrevettem. Az óra ketyeg, egy asszony tüsszent, a pincér állandóan jön-megy – állandó sürgés vesz körül, egy cél felé törekvő mozgás, gyorsulás, egybesűrűsödés. Figyelj: fütty hangzik, kerék robog, ajtó nyikordul sarokvasán. Visszanyertem a dolgok bonyolultságának tudatát, a valóságot és a harcot, s ezt köszönöm neked. Kis sajnálkozással, némi irigységgel és sok jóakarattal nyújtom a kezem, és kívánok jó éjszakát.

Az ég legyen áldott a magányért! Egyedül vagyok végre! Az a csaknem ismeretlen valaki elment, hogy elérjen egy vonatot, kocsiba üljön, elmenjen valahova vagy valakihez, akit nem ismerek. A rám figyelő arc eltávozott. A nyomás megszűnt. Mindenütt üres kávéscsészék. Kihúzott székek az asztalok mellett, de nem ül rajtuk senki. Üres asztalok, melyekhez már senki nem ül le ma este vacsorázni.

Hadd énekeljem most a dicséret dalát. Az ég legyen áldott a magányért. Legyek magányos. Vessem el, dobjam el magamtól a létezés fátylát, ezt a felleget, mely változik a legkisebb lélegzetvételre éjjel, nappal és egész éjjel és egész nappal. Míg itt ültem, azalatt is változtam. Figyeltem az égbolt változását. Láttam, amint a felhők eltakarják a csillagokat, majd elvonulnak róluk, és újra eltakarják. Most már nem figyelem változásukat. Nem lát senki, és nem is változom többé. Az ég legyen áldott a magányért, mely megszabadított a tekintetek nyomásától és a test kívánságaitól, a hazugságok és a kifejezések kényszerétől.

Kifejezésekkel tele füzetem a padlóra esett. Ott várja az asztal alatt, hogy a hajnalban fáradtan érkező takarítóasszony, aki az elszórt papírdarabokat, elhasznált villamosjegyeket, galacsinná gyűrt és szemétbe dobott jegyzeteket megkeresi és összesöpri. Milyen kifejezés írja le a holdat? És milyen a szerelmet? Milyen néven kell neveznünk a halált? Nem tudom. Szükségem volna arra a gyengéd, kicsi nyelvre, amit a szerelmesek használnak, egyszótagú szavakra, amilyeneket a gyermekek használnak, mikor belépnek egy szobába, és ott találják anyjukat, amint varr, és felemelnek egy fényes gyapjúfonalat, egy tollat vagy egy darab színes vásznat. Szükségem volna egy fájdalmas kiáltásra, egy üvöltésre. Mikor a vihar áthalad a lápon, és végigsöpör fölöttem, amint az árokban fekszem, akkor nincs szükségem szavakra. Semmire sem, ami tömör és világos. Semmire, ami két lábbal, biztosan áll a földön. Nincs szükségem azokra a zengő, szép visszhangokra, amelyek idegből idegbe rezegnek, vad zenét verve keblükben, hazug szólamokat. Elég volt a szólamokból.

Mennyivel jobb a csend; a kávéscsésze és az asztal. Mennyivel jobb egyedül ülni, mint magányos sirály, mely szárnyát bontogatja egy cölöpön. Hadd üljek itt örökre, e puszta dolgok között, amelyek csak magukban valók, mint ez a kávéscsésze, ez a kés, ez a villa és én magam is, aki önmagam vagyok. Ne jöjjetek, ne zavarjatok intelmeitekkel, hogy ideje bezárni a boltot és hazamenni. Szívesen nektek adom minden pénzemet, csak ne háborgassatok, hagyjatok itt ülni örökre, csendben, egyedül.

De most a pincér, aki maga is végzett vacsorájával, homlokát ráncolva megjelenik, előhúzza zsebéből a sálját, szemlátomást menni készül. Menniük kell; lehúzni a redőnyöket, összehajtogatni az asztalterítőket, s nedves ronggyal föltörölni az asztalok alatt.

Átkozottak! Bármennyire törődött, holtfáradt vagyok, fel kell tápászkodnom, meg kell keresnem azt az egyetlen kabátot, mely az enyém, fel kell öltenem, sállal kell bebugyolálnom a torkom, a nyakam az éjszakai levegő ellen, és mennem kell. Én, én, én, amilyen fáradt és kimerült vagyok, úgyszólván agyonkoptatott a dolgok felszínének örökös érintésétől, én, az öregedő ember, aki elnehezültem, és nem szeretek már semmiféle megerőltetést, mégis el kell hogy induljak elérni egy utolsó vonatot.

Újra magam előtt látom az ismerős utcát. A civilizáció égboltja kihunyt. Az éj sötét és sima, mint fényezett bálnacsont. De a magasban, ott fent, valami kigyúlt, egy lámpa fénye vagy a hajnal. Valami ébred – verebek csiripelnek egy platánfán valahol. Mindenütt érezni egy új nap kezdetét. Nem nevezem hajnalnak. Mi is a hajnal egy városban az utcán álldogáló, öregedő férfi számára, aki kissé szédelegve néz az ég felé? A hajnal az égnek egyféle újravakolása, valami újjászületés. Egy újabb nap, egy újabb péntek, egy újabb március, január vagy szeptember harmadika. Egy újabb általános ébredés. A csillagok visszavonulnak, kihunynak. A sávok egyre mélyülnek a hullámok között. A ködtakaró megvastagszik a földeken. A rózsák szirmai pirosabbak lesznek, még talán azé a halvány rózsáé is, mely a hálószoba ablakára hajlik. Egy madár csiripel. A házakban kigyúl a hajnali gyertya. Igen, ez az örök megújulás, az örök emelkedés és partra hullás és emelkedés és partra hullás.

És bennem is emelkedik a hullám. Felduzzad; sörényét fölveti. Még egyszer új vágyra eszmélek, valami úgy emelkedik alattam, mint ágaskodó paripa, melyet lovasa először megsarkantyúzott, s most visszafog. Mifélé ellenség közeledik felém és feléd, akin most e paták alatt csattogó járdacsíkra lovagolok? A halál. Á halál az ellenség. A halál ellen vágtatok, lándzsát szegezve, lobogó hajjal, fiatalon, mint Percival, amikor Indiában vágtatott. Belevágom sarkantyúimat lovam szügyébe. Ellened vetem magam szilárdan és legyőzetlen, ó, Halál!

A hullámok megtörtek a parton.

{1}  Kardos László Othello-fordításából.

{2}  Tellér Gyula fordítása.

{3}  Hárs Ernő fordítása.

Tartalom

MRS. DALLOWAY

A VILÁGÍTÓTORONY

HULLÁMOK