THE VALANCOURT BOOK

OF WORLD HORROR STORIES VOL. 1

SZERKESZTETTE:

JAMES D. JENKINS & RYAN CAGLE

The Valancourt Book of World Horror Stories, Volume One

All stories copyright by their respective authors.

This compilation copyright © 2020 by Valancourt Books, LLC

Hungarian translation © Ballai Mária, Bari Máriusz, Bogár Levente, Bosnyák Edit, Farkas Veronika, Juhász Viktor, Kozma Dániel, Molnár Berta Eleonóra, Török Krisztina, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Valancourt Book of World Horror Stories, Volume One

VALANCOURT BOOKS, Richmond, Virginia, 2022

Fordította: Ballai Mária, Bari Máriusz, Bogár Levente, Bosnyák Edit, Farkas Veronika, Juhász Viktor, Kozma Dániel, Molnár Berta Eleonóra, Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 137 3 (epub)

ISBN: 978 963 598 138 0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Valancourt Books

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: horror

A SZERKESZTŐK ELŐSZAVA

A LEGTÖBB HORRORRAJONGÓ , már amennyire gondolkozik ezen egyáltalán, valószínűleg azt feltételezi, hogy a horrorirodalom alapvetően angolszász jelenség. Elvégre ez a műfaj Horace Walpole-tól és Ann Radcliffe-től, Edgar Allan Poe-n és M. R. Jamesen át egészen H. P. Lovecraftig, Shirley Jacksonig és Stephen Kingig elsősorban amerikai és brit-szigeteki terméknek számít, nem? Egy maréknyi tizenkilencedik századi francia, német vagy orosz novellát leszámítva, amelyek időnként felbukkannak egy-egy régi antológiában, és azon a pár néven kívül, amelyekkel a horrorirodalom műkedvelői szoktak dobálózni, de akiknek nagyrészt beszerezhetetlen műveit alig olvasta valaki – a példa kedvéért álljon itt a belga Jean Ray (1887–1964) –, nem igazán beszélhetünk „nemzetközi horrorirodalomról". Ezt mindenki tudja, nem igaz?

De mi van, ha mindenki téved? Mi van, ha a remek horrorirodalom egész univerzumát hozták létre távoli vidékek írói olyan könyvekben, amelyekhez mi nem férünk hozzá, és olyan nyelveken, amelyeken nem beszélünk? Létezik ennél ijesztőbb gondolat egy elhivatott horrorrajongó számára?

Senki ne érezze túl rosszul magát, amennyiben még mindig nem jut eszébe egyetlen nemzetközi horrorszerző neve sem. Nincs egyedül. Még az olyan országokban is gyakran figyelmen kívül hagyják a minőségi horrorirodalmat, vagy megfeledkeznek róla, ahol létezik egyáltalán. Robert-Henk Zuidinga szerkesztő például arra panaszkodik az eredeti holland horrornovellákból álló antológiája bevezetésében, hogy „nem sok holland anyanyelvű író merészkedett a horrorirodalom [területére]",¹ noha ezzel a kijelentéssel semmisnek nyilvánítja Felix Timmermans (1886–1947) pszichológiai horrortörténeteit (amelyeket nemrég szintén kiadott a Valancourt), Jacques Hamelink (1939–2021) Aickman stílusát idéző furcsa történeteit és Kathinka Lannoy (1917–1996) elegáns kísértethistóriáit, hogy csak párat említsünk. Hasonlóképpen André Bjerke, a népszerű norvég thrillerszerző is beszámolt arról, hogy egyszer felkérték egy antológia szerkesztésére, amelyben a világ különböző részeiről származó kísértettörténetek szerepeltek, illetve ezzel egyidejűleg egy kizárólag norvég fantasztikumot tartalmazó kötet összeállítására is. A kiadónak címzett válaszában kiemelte, hogy a norvég „antológia természetes okoknál fogva karcsúbb [a nemzetközinél], mind minőségében, mind mennyiségében, és hozzátette, hogy „ezen a területen úgy bolyonghatnék, mint [Henry Morton] Stanley [a felfedező] – mivel még soha senki nem tette be a lábát erre a vidékre előttem.² A kezdeti kételyei ellenére végül mégis sikerült összeállítania egy nagyjából két tucat, 1840 és 1977 között született remek norvég horrornovellát tartalmazó kötetet, amelyből az egyik írás ebbe a könyvbe is bekerült. Hogy még egy példát megemlítsek, az argentin Mariana Enríquez, aki a weird műfajban alkot, nemrég kijelentette, hogy „a horror- és weird irodalomnak nincsenek történelmi hagyományai spanyol nyelvterületen",³ bár ez a vitatható kijelentés kétségkívül eléggé meglepné a kötetünkben felvonultatott spanyol nyelvű szerzőket.

Ebből az a tanulság, hogy ha valaki hajlandó elég alapos kutatómunkát végezni, akkor a horrorirodalom sokkal szélesebb spektrumára bukkanhat, mint azt bármelyikünk gyanítaná. Ugyanakkor, mint arra Bjerke is célzott, ehhez alaposan le kell ásni a mélybe, és feltérképezetlen vizekre kell merészkedni.

Ami azt illeti, a nemzetközi horrorirodalom már majdnem olyan régóta létezik, mint az angol nyelvű. Nem sokkal azután, hogy Horace Walpole kirobbantotta a gótikus fikció divathullámát The Castle of Otranto (Otranto kastélya, 1764, nem jelent meg magyarul) című művével, William Beckford is közzétette nagy hatású regényét, a Vathek kalifa történetét (1786), ami francia nyelven jelent meg Svájcban. Az 1790-es években pedig, miközben Ann Radcliffe olyan bestsellerei, mint például a The Mysteries of Udolpho (Udolpho titkai, 1794, nem jelent meg magyarul), kézről kézre jártak a brit könyvtárakban, a lengyel Jan Potocki gróf szintén francia nyelven megírta saját gótikus remekművét, A Saragossában talált kéziratot. Az Ukrajnában született Nyikolaj Gogol orosz nyelven írt olyan történeteket, amelyeket „Poe-stílusúnak" lehetne nevezni, de még jóval azelőtt, hogy maga Poe is elkezdte volna közzétenni a novelláit Amerikában. A romantika korában nemcsak Angliában és Amerikában aratott nagy sikert a gótikus horror, hanem Franciaországban, Németországban,⁴  Itáliában,⁵  Svédországban⁶  és Spanyolországban⁷ is rendkívül népszerűvé vált, és a tizenkilencedik század során, illetve a huszadik elején sok európai országban – de még olyan távoli helyeken is, mint Argentína⁸ és Japán⁹ – virágzott az a hagyomány, amit horror- vagy weird irodalomnak lehet nevezni. És, mint ebből a könyvből nemsokára kiderül, a horror műfaja a huszonegyedik században is él és virul a világ szinte minden sarkában.

A horror vonzereje univerzális jelenségnek tűnik. Ez a műfaj rengeteg kultúra irodalmában felüti a fejét, és elég hosszú periódusokon át jelen is marad. Bár az, amit manapság horrorirodalomként emlegetünk, aránylag modern koncepció, a műfaj jellegzetességei az emberiség történelmének minden időszakában megtalálhatók a világ különböző részein keletkezett anyagokban. Nem olyan nehéz változatos ókori elbeszélésekben észrevenni a modern horror előzményeit: Homérosz Odüsszeiájának Kirkéjében, a boszorkányban, gyilkos szirénjeiben vagy emberevő Küklopszában, a Biblia démonaiban és ördögeiben vagy az idősebb Plinius vérfarkasos történeteiben.

De nem ez a megfelelő hely vagy pillanat arra, hogy teljes mélységében áttekintsük különböző korok és népek horrorirodalmát.¹⁰ Csak arra szeretnénk kilyukadni, hogy a horror se nem kizárólag modern, se nem kizárólag anglofón jelenség, sőt – ami talán a legmeglepőbb –, a világ legjobb horrorirodalmának egy része máshonnan származik (és továbbra is máshol születik meg).

Ugyanakkor, bár rengeteg kiemelkedő minőségű horrormű lát napvilágot továbbra is, a csak angolul beszélő közönség elég keveset olvashat közülük. Az elmúlt években akadt pár reményre okot adó kivétel – a holland Thomas Olde Heuvelt nemzetközi bestseller boszorkányregénye, a Hex: Egy boszorkány bosszúja (2016) és a francia Grégorie Courtois szívszaggató Les lois du cielje (2019) jut eszembe elsőként –, de azon ritka alkalmakkor, amikor idegen nyelvű horrort fordítanak angolra az amerikai vagy brit közönség számára, az általában csak egy-egy elszigetelt novellát jelent valamelyik kevéssé ismert folyóiratban, vagy online publikációt az internet egyik ritkán látogatott sarkában.

De az idegen nyelvű horror a saját szülőhazájában akkor is nagy sikert szokott aratni, ha nem sok jut el belőle az amerikai könyvesboltokba. Tudták, hogy az apró andorrai hercegségben, ami a Pireneusokban bújik meg, Franciaország és Spanyolország közé beékelődve, bevezettek egy évente megtartott, az ország összes lakosa számára nyitott, államilag finanszírozott versenyt, amelynek keretében a legjobb horrortörténet írója 600 eurót kap? Vagy hogy Bulgáriában és Dániában aktív horrorírói szövetségek léteznek? (Dániában olyan sok horrortörténetet adnak ki, hogy évente díjazzák a legjobbat; az egyik győztes ebben a kötetben is szerepel.) Az apró Izlandon és Spanyolország Galicia nevű autonóm régiójában is megjelenik a meghatározó Weird Tales magazin helyi nyelvű változata. Katalóniában egy kis kiadó évente kiválaszt négy prominens katalán szerzőt, akiket bezárnak egy hétvégére egy szellemjártának tartott kastélyba, hogy horrortörténeteket írjanak, majd egy évente megjelenő kötetben teszik közzé a műveiket. A közelmúltban még olyan nyelveken is napvilágot láttak horrorantológiák, amelyekről az emberek nem is hallottak, mint például a nyugat-fríz vagy a korzikai.¹¹  Minél mélyebben beleássuk magunkat a témába, annál nyilvánvalóbbá válik, hogy a horrorirodalom valójában mindenütt jelen van.

De akkor miért nem elérhető az angolul beszélő nagyközönség számára is?

Nos, erre elég egyszerű a válasz. Először is, a legtöbb horror manapság – mind itt, mind külföldön – kis kiadóknál szokott megjelenni. Az apró amerikai és brit kiadóknál valószínűleg nem dolgozik olyan ember, aki képes elolvasni és kiértékelni a román, svéd vagy afrikaans nyelven írt műveket, míg a kis román, svéd vagy afrikaans kiadók pedig anyagi forrásokkal nem rendelkeznek ahhoz, hogy angolra fordíttassák a könyveiket, majd elküldjék az eredményt potenciális amerikai vagy brit kiadóknak. Úgyhogy a megjelent anyagokat sok esetben csak az az aránylag szűk közönség tudja értékelni, amelyik ért az adott nyelven.

Mi már régóta játszadozunk egy nemzetközi horrortörténetekből álló antológia kiadásának gondolatával, de annak ellenére, hogy maga az ötlet mindig is jónak tűnt, rögtön számtalan kérdést és problémát vet fel. Inkább a tizenkilencedik és huszadik századi klasszikus művekre összpontosítson ez a könyv, vagy a kortárs írásokra, esetleg a kettő kombinációjára? Ha az amerikai és brit műveket ki is zárjuk belőle, mi legyen a többi angol nyelvű novellával (például az ausztrál, új-zélandi vagy indiai történetekkel)? Már korábban lefordított anyagokat gyűjtsünk, vagy koncentráljunk azokra, amelyek még soha nem jelentek meg angol nyelven? És ha az utóbbit választjuk, akkor hogyan találhatnánk meg őket?

Végül úgy döntöttünk, hogy az első kötetben kortárs novellák fognak szerepelni, a régebbi, klasszikusabb darabokat pedig félretesszük egy esetleges későbbi gyűjteményhez. Emellett inkább a nem angol nyelven íródott irodalomra fókuszáltunk, különös tekintettel a még soha le nem fordított anyagokra. Ugyanakkor felismertük, hogy sok országban – amelyek némelyike feltűnően alul van reprezentálva az amerikai könyvkiadásban – széles körben használják az angolt (például az ebben a könyvben is helyet kapó Fülöp-szigeteken), ezért végül csak az amerikai, brit, kanadai, ír, ausztrál és új-zélandi angol nyelvű műveket zártuk ki. Másrészt viszont azok a szerzők, akik nem a hazájuk hivatalos nyelvén írtak, bekerülhettek a kötetbe (mint például a Puerto Ricó-i spanyol ajkú szerzők, a québeci frankofónok és az ír és egyéb őslakos nyelveken dolgozó írók).

2019 elején közzétettünk egy pályázati felhívást a weboldalunkon és a közösségimédia-profiljainkon, amelyben összefoglaltuk, milyen feltételekkel lehet jelentkezni a kötetbe való bekerülésre. Azokat a novellákat, amelyeket annak a nagyjából tizenöt nyelvnek valamelyikén írtak, amiken értünk, eredeti nyelven is be lehetett küldeni; a többihez kértünk valamiféle szinopszist vagy vázlatos fordítást, hogy képet alkothassunk a történetről és arról, hogy szeretnénk-e hivatalos fordítást készíttetni belőle. Bár nem érkezett túl sok anyag a felhívásra, rendkívül jó minőségi írásokat is kaptunk, két olyat is beleértve, amelyek végül bekerültek a kötetbe, Veres Attila (Magyarország) és Marko Hautala (Finnország) művét.

A többi novella begyűjtéséhez leginkább rengeteg kutatómunkára volt szükség. Pár esetben megkönnyítették a dolgunkat azok a külföldi kiadók, amelyek már összeállítottak antológiákat a hazájuk legjobb horrortörténeteiből. De amikor minden más csődöt mondott, felmentünk a Google-ra, és olyan kereséseket futtattunk le, mint például a „mejores escritores de terror mexicanos és a „kräckberättelser pa° svenska, majd hónapokig görnyedtünk könyvek, cikkek, weboldalak, kritikák stb. felett, hogy kiderítsük, kik a különböző országok és nyelvek legjobb horrorszerzői. Utána felkutattuk a műveiket – időnként meglehetősen sok nehézséggel dacolva –, és számtalan órát töltöttünk az olvasásukkal, hogy megtaláljuk közöttük a legjobbakat. Végül, nagyjából negyven ország több mint kétszáz novellájának átrágása után, amelyeket eredetileg húsz különböző nyelven írtak, sikerült leszűkítenünk a választékot azokra, amelyeket a legkiemelkedőbbnek és legérdekesebbnek találtunk.

Egy ilyen antológiának magától értetődően megvannak a korlátai. Először is a terjedelem terén: tekintetbe véve, hogy több mint kétszáz ország létezik a világon, nagyjából hétezer élő nyelvvel, lehetetlen vállalkozás lenne átfogó összeállítást bezsúfolni a Föld teljes horrornovella-irodalmából egyetlen kötetbe. És persze nem hagyhatjuk figyelmen kívül a nyelvi limitációkat sem: miután elsősorban olyan történetekre fókuszáltunk, amelyek még soha nem jelentek meg angolul, azokra az írásokra korlátozódott a válogatásunk, amelyek általunk is beszélt nyelveken készültek (bár ezek némelyikét szerencsére széles körben használják, mint például a franciát vagy a spanyolt), illetve olyanokra, amelyekhez fordítást is mellékeltek. Azokat az olvasókat, akik csalódtak, amiért a kedvenc országuk – Kína, Oroszország, Törökország vagy bármelyik másik – nem szerepel a kötetben, azzal tudjuk vigasztalni, hogy ez a könyv csak az első a hasonló antológiák tervezett sorában, és abban reménykedünk, hogy a sikere még szélesebb körű földrajzi választék bemutatását teszi lehetővé a folytatásaiban.

Ami magukat a történeteket illeti, olyan változatossá akartuk tenni a kínálatot, amilyenné csak lehet, mind földrajzi szempontból (Észak-, Közép- és Dél-Amerika, a Karib-térség, Európa, Afrika és Ázsia mind megjelennek a válogatásban), mind a témák és a tartalom, illetve a szerzők diverzitása terén, ami az írónők, színes bőrű írók és LMBT-vonatkozású anyagok magas reprezentációját eredményezte. Külön figyelmet fordítottunk arra is, hogy olyan országokból is beválogassunk jelölteket, amelyek irodalmát az amerikai olvasók nem ismerik túl jól, mint például Ecuador, Szenegál és Martinique. És végül olyan novellákra szűrtünk, amelyek érdekes és újszerű módon használják a horror elemeit, mint például Flavius Ardelean „Lent, az ő világukban-ja, amelynek a szerzője szülőföldje, Erdély ősöreg babonáit dolgozza fel, vagy Bathie Ngoye Thiam „Leuk Daour háza című novellája, ami szájhagyomány útján terjedő folklórtradíciókat frissít modern horrorsztorivá. Mindennek köszönhetően egy meglehetősen eklektikus válogatás állt végül össze, amit reményeink szerint a horrorrajongók is éppen akkora élvezettel fognak forgatni, mint mi.

Van egy gyakran felhozott statisztikai adat, miszerint az Egyesült Államokban kiadott könyveknek csak 3%-a fordítás. Mint az a következő történetekből nemsokára kiderül, ennek nem az az oka, hogy ne léteznének kiemelkedő minőségű idegen nyelvű anyagok. Elsősorban a költséghatékonyság tehet a dologról: a professzionális fordítás rendkívül drága, és – a legnagyobbakat kivéve – nem fér bele a kiadók költségvetésébe. Pontosan ennél az oknál fogva fordíttattuk le a kötet novelláit – hármat leszámítva – házon belül, a szerzők bevonásával, akiknek a módosításaiért és javaslataiért rendkívül hálásak vagyunk. Örömmel várjuk az olvasók véleményét mind a fordításokról, mind a könyv egészéről. Írják meg, melyik történet tetszett a legjobban, melyik szerzőtől szeretnének még többet olvasni, és mit látnának szívesen egy esetleges következő kötetben.

Akár horrornovelláknak, akár griezelverhalennek, historias de terrornak, skräckberättelsernek, racconti dell’orrorénak vagy (ez a kedvencünk) rémtörténeteknek nevezzük őket, van valami univerzálisan csábító egy kellemesen hátborzongató sztori elmesélésében vagy olvasásában. A rettegés egy egész világa vár arra, hogy a nagyközönség felfedezze. Már csak egyet kell lapozni, és feltárul a horror nemzetközi oldala…

James D. Jenkins és Ryan Cagle

Valancourt Books

2020. április

JAMES D. JENKINS és RYAN CAGLE 2004-ben alapította a Valancourt Booksot, és azóta több mint 500 elveszett vagy figyelmen kívül hagyott írást adtak ki újra, elsősorban a gótikus, természetfeletti és horrorirodalom berkeiből, abból a célból, hogy a modern olvasó számára is elérhetővé és megfizethetővé tegyék ezeket a műveket. Emellett ők a társszerkesztői az elismert „The Valancourt Book of Horror Stories” sorozat négy, eddig megjelent kötetének is. James francia szakon szerzett alapdiplomát, és újlatin nyelvek és irodalom szakon végezte el a mesterképzést, emellett hollandul és olaszul is megtanult az egyetemen; azóta tucatnyi további nyelvet is elsajátított, és ezt a tudását a kötet több novellájának lefordítása terén is kamatoztatta.

LUIGI MUSOLINO

UIRONDA

Az olasz horrorirodalom veretes múltra tekinthet vissza – már a 19. század első feléből akadnak írásos emlékei. A kortárs horror különösen erős Olaszországban: több szerző művei angol fordításban is megjelentek (említsük meg itt Samuel Marollát és Nicola Lombardit), páran pedig a nemzetközi felfedezésre várnak, mint Eraldo Baldini, Claudio Vergnani és Danilo Arona.

Azonban a kedvenc kortárs olasz horrorírónk – sőt, véleményünk szerint a világ egyik legjobb fiatal horrorírója – LUIGI MUSOLINO, aki 1982-ben született Torinóban. Oscure Regioni (Sötét tájak) című kiváló kétkötetes gyűjteményében (2014–15), amely még mindig nincsen teljes egészében lefordítva angolra, Musolino húsz horrortörténetet vonultat fel – Olaszország mindegyik régiójáról írt egyet –, amelyeket a helyi folklór inspirált. Ezekben az elbeszélésekben a ragyogó napfény és a tengerparti fövenyek világa csak a turistáknak szánt álca és a valódi Olaszország a boszorkányok, szörnyetegek és sötét barlangok földje, ahol a hétköznapi átlagélet fátyla mögött téboly és nyugtalanság lapul. Nagy örömmel választottuk hát kötetünk nyitónovellájának legfrissebb gyűjteménye, az Uironda (2018) címadó történetét. Szerintünk egyet fognak érteni velünk abban, hogy Musolinóról gyakran hallunk még a jövőben.

ERMES L ENZI egyszerűen nem bírta tovább. Több mint tizenöt év kamionvezetés és több százezer megtett kilométer után úgy érezte magát, mint egy lemezjátszó tűje, ami kizárólag egyetlen bakeliten jár körbe-körbe. Ezt a lemezt ráadásul betonból öntötték, barázdái a vén Scania abroncsai alatt morzsolódó sztrádák voltak és mindössze két szám fért fel rá, a motor zúgása és az Ermes hátában nyilalló fájdalom zsongása.

Ki az a férfi, aki ennyire szomorú, élettelen tekintettel bámul rá a visszapillantóból? Mert az kizárt, hogy ő lenne.

Ha már nem ismered meg a saját tükörképedet, kezdhetsz aggódni, barátom, gondolta, de a figyelmét hirtelen elterelte az alsótestében felizzó nyilallás, mintha valaki nemcsak a lelkét, hanem a bélrendszerét is tűzforró fémrúddal piszkálta volna.

– Picsába – motyogta. Hangját kásásra koptatták a büfék ócska szendvicsei, a túlpörkölt kávé és a kipufogófüst. – A picsába ezekkel az egyforma utakkal. A nyomorult hátfájással. Danielával. A picsába mindennel!

Az anyósülés feletti napellenzőről hétéves fia, Simone nézett vissza rá egy fejetlen nő öleléséből. A fénykép egy napfényes reggelen készült a szembántóan ragyogó kék égbolt háttere előtt. Ermes tisztán emlékezett erre a pillanatra, élete egyik olyan időszakának lenyomatára, amikor valóban boldog volt. Mintha egy másik életben történt volna. A fotón ki lehetett venni egy smaragdzöld rétet, néhány fát és két lankás dombot. A nő manikűrözött körmét harsánysárgára festették. Simone lángvörös haja izzó naplementére emlékeztetett, búzakék szeme méltó párja volt az égboltnak. A fényképről Ermes tépte le a felesége fejét egyik trágár, zokogó dührohamában. Már egy év eltelt azóta, amióta a nő kisétált az életéből, a házzal, a fiával és a férje méltóságának jelentős részével együtt.

– Sohasem vagy velünk, Ermes! Nem bírom egyedül felnevelni Simone-t! Ez, ami van, már nem egy család, de fogalmam sincs, hogy akkor micsoda. Azt hiszem, már nem szeretlek, Ermes.

Ebbe a pár mondatba bele is fért Daniela búcsúja. Alig néhány szóval kitépte a férfi szívét, ledobta a sárba és vidám táncot járt rajta.

Ermes hiába tiltakozott. Nem használt a fogadkozása, hogy kevesebb időt tölt úton, a könnyei, a kifogásai, még Simone egyre súlyosabb levertsége sem, aki napról napra egyre távolabb sodródott tőlük, miközben a veszekedéseik mind hevesebbé váltak.

Daniela el akart válni.

– Hidd el, ha egy nő egyszer döntésre jut valamiben – mondta Ermesnek egyszer az apja, aki hozzá hasonlóan kamionsofőr volt –, roppant nehéz eltántorítani tőle. Ezt sohase feledd.

Ő azonban sohasem tartotta sokra az öreg véleményét, és egyre megszállottabban próbálta visszaszerezni a feleségét. Aztán egyszer kiderült, hogy Danielának van valakije, egy kis torinói cég idősebb igazgatója.

Ermes ekkor teljesen elveszítette a fejét.

A következő néhány hétben már nem csak könyörgött a feleségének. Rendszeresen hívogatta az éjszaka közepén, titokban megfigyelte és állandóan jeleneteket rendezett neki. Az egyik este megállította az utcán a ficsúrt, aki Danielát kefélgette, és eltörte két bordáját meg az arccsontját. Ha a járókelők nem avatkoznak közbe, valószínűleg halálra ütlegelte és rugdalta volna. Egyszerre állt bíróság elé a zaklatásért és a bántalmazásért, a felesége sztárügyvédje pedig felmosta vele a padlót, majd teljes anyagi romlásba taszította. Minden fizetése az ügyvédi költségek törlesztésére meg a tartásdíjra ment el, bár Simone-t mindössze havonta egyetlen hétvégén láthatta. Ermes a kamion hálófülkéjében élt. Minden ingósága egy ágy, egy hűtő, egy gyufaskatulyányi tévékészülék és egy villanyrezsó volt. Akár egy csavargó. Kezdetben a pánikrohamokkal meg az átivott esték utáni emlékezetvesztéssel is meg kellett küzdenie, aztán hosszabb ideig képtelen volt dolgozni. A helyzet nagyon lassan végül javult egy kicsit. Sikerült talpon maradnia, de nem érezte, hogy bárminek is értelme lenne.

A múlt boldog pillanatai kiéhezett fenevadakként rontottak rá, kiszívták a velőt a csontjaiból és folyamatos kimerültségbe taszították. Létezése céltalan utazás volt, értelmetlen kanyargás a semmibe vezető utcákon. Büdös út menti pihenők, lefóliázott sütemények, piszoárok, távolsági fényszórók ragyogása, cigaretta, gyors zuhany, gyógypapucs, szánalmas ételek, lehangoló gondolatok, fenyőfa alakú légfrissítők, kamionparkolók. Negyvenkét éves volt, és semmi mást nem tudott felmutatni, csak a hiteleit, a hasára lerakódott kilókat és azt a néhány röntgenfelvételt, ami vidáman figyelmeztette, hogy mivel az utóbbi húsz év nagy részét egy kamion ülésében töltötte, előbb vagy utóbb egy porckorongsérvműtét vár rá.

Ermes egyedül érezte magát. Vándor lett az élet országútján. Mocskosul, rettenetesen magányos vándor. Akárhányszor átdübörgött egy felüljárón, egyre gyakrabban jutott eszébe, mi lenne, ha leparkolna a leállósávban, kimászna a vezetőfülkéből és leugrana a mélybe. Egyetlen egyszerű mozdulattal élete minden problémáját és szorongását maga mögött hagyhatná. Ha nincs Simone, talán már meg is tette volna. Mikor találkoztak utoljára? Nem emlékezett rá. De a fiú akkor nem volt túl jó állapotban. Lefogyott, szeme alatt fekete karikák sötétlettek. Teljesen összetörte a szülei válása.

Ermest váratlanul felharsanó kürtszó rántotta vissza a valóságba. A hang lassan elhalt, mint egy haldokló fájdalmas nyöszörgése a kórteremben. Erőtlen, lemondó mozdulattal a kormánykerékre csapott, előhalászott egy szál Camelt a dobozból, és próbált az útra összpontosítani, amely majd eljuttatja a Krakkó melletti raktárhoz, ahol kirakodhatja az újabb eredeti olasz bútorszállítmányt.

Az még nagyon sokára lesz.

A kamionba szerelt digitális tachográftól, amely a jármű sebességét, a megtett utat és a pihenők hosszát rögzítette, megtudta, hogy fél óra múlva be kell iktatnia az első pihenőt. A teherszállító járművekre vonatkozó biztonsági előírások kőkemények voltak: négy és fél óránként kötelező negyvenöt perces pihenő, naponta maximum kilenc óra vezetés, hetente összesen legfeljebb ötvenhat óra. Néhány kollégája drága kütyükkel buherálta meg a tachográfot, hogy kijátsszák a rendszert, de Ermes mindig ellenállt a kísértésnek. Ha lebukik, hónapokra búcsút mondhat a jogosítványának.

Valahol az A4-esen járt, nagyjából ötven kilométerre a veronai lehajtótól. Még tizenegy-tizenkét órányi vezetés állt előtte. Hajnali négykor indult Torinóból, amikor a felkelő nap lángoló korongként ült meg a látóhatár peremén és a szalagkorlátok visszaverték a vakító fényt. Futólag eltűnődött azon, hogy bekapcsolja a CB-rádiót és beszélget valamelyik sofőrrel, aki a környéken jár, de végül elvetette az ötletet. Ezek a társalgások mindig egy kaptafára mentek. Semmit sem segítenének.

Sűrűsödött a forgalom. Apró fémdobozokba préselődött emberek százai siettek a szokásos dolgukra, a gyárba, a hivatalba, a napi mókuskerékbe. A szélvédők mögött kifejezéstelen arcok ültek, a kormánykerekeket sápatag kezek markolták, mintha kizárólag kirakati próbababák autóztak volna az utakon.

Lenzi először a mellette elhaladó másik kamion kerekeire összpontosított, aztán figyelme visszatért az útra. Nagyjából háromszáz méterre előtte kisebb varjúraj ugrándozott az út szélén egy elütött tetem körül. Csőrük a puha, foszlós szövetbe vájt, kiéhezve tépték a nyers húst. Lenzi kíváncsian lassított. Valami nem stimmelt a tébolyult madarak gyűrűjében heverő testtel. Egyrészt termetesebb volt, mint egy macska vagy egy kutya, másrészt mintha még mindig mozgott volna.

– Mi a fene…?

Amikor Ermes a madárraj mellé ért, áthajolt a másik ülés felett, hogy jobban lásson. Majdnem kiesett a cigaretta a szájából.

A csapkodó fekete szárnyak alatt, az őrülten kapkodó fejek és csőrök között emberi kéz hevert a betonon. Az alvadt vérrel borított végtag egy nőé vagy egy kisgyereké lehetett. A test többi részét teljesen elfedték a szurokként ragyogó tollak.

Az egész egy pillanatig tartott.

A kamion robogott tovább. Ermes a visszapillantóba nézett. Csak varjakat látott, akik ádázul csipkedték a betont, majd felrebbentek, és egy gazzal benőtt nyomorúságos útszéli pihenő felé szálltak. Sehol egy tetem. Sehol egy kéz. Megdörgölte a szemét, majd elnyomta a cigarettát a hamutartóban.

Határozottan eljött a pihenés és a kávé ideje. Ki tudja, hányadik megálló egy újabb csillogó-villogó, lélektelen helyen. Újabb presszókávé, újabb gyomorégés.

Tíz perccel később lehajtott a sztrádáról, és megállt a Scaniával a kamionoknak fenntartott parkolóban.

Bármit megadott volna, ha végre megszabadulhat a hátfájástól, és kitörölheti az előző jelenetet az emlékezetéből. Szerette volna elfelejteni a képet, ahogyan az idióta tekintetű varjak nyüzsögtek a védtelen kis kéz körül.

Az út menti büfékben árult croissant-ban mindig túl sok volt a vaj. Rengeteg. Ermes mégsem tudott nemet mondani a csábításra, mert valamiért az otthonosság, ezzel együtt pedig a biztonság érzetét keltette benne ez az örökké egyforma lágy, édeskés íz.

Felhajtotta a kávét, köszönetet mondott a narancspréssel foglalatoskodó elhízott pultosnőnek, aztán elvonszolta magát a mellékhelyiségbe. Hipóval keveredett állott húgyszag csapta meg az orrát. Teljesen váratlanul eszébe jutott az elvált felesége és a fia, de beletelt néhány másodpercbe, mire fel tudta idézni az arcvonásaikat, a nevetésüket vagy azt, hogyan mondták a nevét.

Sárgára festett köröm, répavörös haj.

A tükör elé lépett, megnyitotta a csapot és megmosta az arcát. Víz nélkül lenyelt pár aszpirint. A hátfájása továbbra sem enyhült, sőt perzselő lüktetéssel sugárzott ki a feneke fölötti részre.

Teljesen egyedül volt a mellékhelyiségben. Elengedett egy hosszú, sunyi szellentést, aztán tükörképére rá sem pillantva az egyik fülke felé vette az irányt.

Zabálj, szarjál, aludj, szenvedj, dögölj meg. Micsoda fura, undorító szerkezet az ember, merengett. Saját magát is meglepte, mennyire komorak a gondolatai.

Egy marék vécépapírral letörölgette az ülőkét, majd kényelembe helyezkedett. Miközben a nagydolgát végezte, a fülke falaira firkált üzenetek olvasgatásával foglalta el magát. Ez is bizonytalan élete egyik biztos pontjának számított. Bármilyen messze is járt a Scaniával, bármelyik kamionospihenőben állt meg, a vécét mindenhol az átutazók jelenlétének írásos bizonyítékai borították. A deszkába karistolt vagy filccel felfirkált egyszerű szavak rég továbbállt emberek lenyomataivá váltak.

A feliratok kilencven százaléka, mint mindig, itt is obszcén volt, és szexuális jellegű szolgáltatásokat keresett vagy kínált, természetesen telefonszámokkal kiegészítve.

Ermes tekintete megakadt az egyiken.

FIATAL PÁR SZŐRÖS KAMIONSOFŐRÖKET

KERES KÖZÖS EGYÜTTLÉTRE

Alatta ez állt:

GAIA, PROSTI (JÓ KÚRÁS)

Ermesből keserű, undorodó nevetés szakadt fel, de amikor a pillantása továbbkúszott a fülke ajtaján, váratlanul a torkán akadt az örömtelen kuncogás. Az obszcén üzenetek és a gyerekesen felskiccelt hímtagok között neonsárgával írt szabályos betűk sorai ragadták meg a figyelmét.

Nem csak a harsány színük miatt.

Hangosan olvasni kezdett:

Az útról nincs menekvés

lehúz az aszfaltot nyeldeklő fekete örvény,

térj le a kereszteződésnél, irány Uironda,

légy a birodalom része.

Uironda. Ez volt az a szó, amire felkapta a fejét. Mintha átkattintott volna egy kapcsolót a memóriájában, és eszébe juttatott egy régi találkozást… hány évvel ezelőtt is történt? Legalább tizenhárom vagy tizennégy, amikor Ermes még nagyon kezdőnek számított a szakmában, és jó szándékú, reményteli fiatalember volt, aki még nem unt rá az állandó utazásra.

Uironda. A szó, amit eddig csak kiejtve hallott, most hirtelen írott formában virított előtte. Különösen működött az emberi emlékezet: összekötött egy értelmetlen hangsort egy idegentől hallott buta mesével.

Az egyetlen eset, amikor valakinek a szájából konkrétan elhangzott ez a szó, egy kamionparkolóban történt, Milánó mellett, ahol Ermes csak egy rövid pihenőre állt meg. Az összes apró részlet hirtelen, mintegy varázsütésre, döbbenetesen kitisztult előtte.

A kamion hálófülkéjében sziesztázott, aztán kimászott a járműből, hogy szerezzen egy kávét és felhívja Danielát, aki akkoriban még csak a barátnője volt. Elballagott három másik kamionsofőr mellett, akik egy virágágyás szélén ülve iszogattak és beszélgettek. Negyven és hatvan között lehettek: az egyikük, egy tetovált pasas, akinek hosszú szakálla a hájas hasát verdeste, előhúzott egy doboz sört a jeges vízzel teli hűtőládából, és Ermes felé intett vele.

– Ülj le mellénk az árnyékba, fiam – mondta, és nikotintól sárga mosolyt villantott felé. – Ne izgulj, a sztráda megvár.

Így is tett. A három kolléga barátságos tekintetének kereszttüzében bemutatkozott, majd pillanatok alatt olyan beszélgetésbe keveredett, amelyre a szürreális lett volna a legenyhébb jelző.

– Örvendek, Ermes – mondta a tetovált férfi, és a két társa felé intett. – Én Massimo vagyok, ők pedig Vittorio és Roby. Éppen a megmagyarázhatatlan eseményekről dumálunk. Ha az életed nagy részét az úton töltöd, nem úszod meg, hogy pár furaság ne történjen veled.

– Hogy a fenébe ne! – vágta rá Vittorio. A sovány, izmos férfi bőre durva volt, mint egy iguánának, és véreres szemmel meredt a világba. Kitágult pupillájából ítélve alig várta, hogy újra megszólalhasson. – Arról meséltem itt az előbb, hogy egyszer egy Bariból származó sofőrrel, Amosszal beszéltünk cébén. Mármint Amos volt a hívójele. Gyakran kereszteztük az útjainkat Torino meg Milánó között, és ilyenkor váltottunk pár szót, amíg ki nem értünk a hatótávból. Na de a lényeg. Szóval úgy képzeljétek el, hogy éjszaka van, de abból is a szarabbik fajta, amikor késésben vagy, ezért nem állhatsz meg sehol, és alig várod, hogy ciccentsél végre egy sört, dobjál egy zuhanyt és kialudhasd magad. Amos meg én mindketten az ötös csatornán vagyunk pár másodpercig. Éppen csak üdvözöljük egymást meg váltunk pár szót, de alig értek belőle valamit. Amos hangja amúgy is iszonyú fura, nagyon fáradt, és leginkább olyan, mintha állatira távolról beszélne. Többször is kérdezem tőle, hogy „Amos, minden oké a rádióddal? Működik a cébéd? Már kiértél a hatótávból? Mert alig értelek. Mire azt mondja: „Igen, messze vagyok, Vittorio. Ez az utolsó alkalom, hogy beszélünk. Csak el akartam búcsúzni. Vigyázz magadra. Ebben a pillanatban megszakad minden kommunikáció, és mintha teljesen megbolondulna a rádió. Csak statikus zúgást meg furcsa neszeket hallok, utána meg mintha valaki sikoltozna, aztán… csend.

Vittorio elhallgatott, verejtékes homlokához szorította a sörösüveget, és rejtélyes mosollyal a többieket bámulta. Massimo megvakarta hosszú szakállát, és intett, hogy folytassa, bár arckifejezése alapján mintha pontosan tudta volna, mi következik. Roby, a szomorú tekintetű, szinte teljesen kopasz másik sofőr lehajtott fejjel szívta a büdös szivarját. Vittorio folytatta, de ezúttal már közvetlenül Ermeshez intézte a szavait.

– Szóval próbálom ismét felvenni a kapcsolatot Amosszal, de semmi. Pár perc múlva összetalálkozom egy másik pasassal ugyanezen a frekvencián, és váltunk pár szót erről-arról. Egyszer csak azt mondja: „Hallottad, mi történt Amosszal? Ő is ismerte. Erre végigfut rajtam a hideg, tudod, mint amikor érzed, hogy olyasmit fogsz hallani, amit nagyon nem szeretnél, és mondom neki: „Mi? Az előbb beszéltem vele rádión, csak borzalmasan rossz volt az adás. Elég fura dolgokról magyarázott. A vonal túlfelén a kollégám néhány másodpercig meg se szólal, aztán egyszer csak felrobban. „Mi a tökömről beszélsz, Vittò? Biztosan tévedsz. Amos tegnap reggel meghalt. Kisiklott az útról a Gambetti-viadukt tetején, és a korlátot átszakítva lezuhant a mélybe. Azt hittem, hallottál róla. Állítólag… állítólag elaludt a kormánynál. Kizárt, hogy vele beszéltél az előbb. Esküszöm, tiszta libabőrös lettem, és úgy remegett a lábam, hogy le kellett húzódnom az út szélére, hogy megnyugodjak. Hirtelen beugrottak Amos szavai: „Igen, messze vagyok, Vittorio. Ez az utolsó alkalom, hogy beszélünk. Csak el akartam búcsúzni. Vigyázz magadra. Harminc éve vezetek kamiont, de ennél furcsább dolog sose történt velem.

Vittorio zárásként Ermesre kacsintott, aki egészen eddig hitetlenkedve és lenyűgözve hallgatta a történetet.

A csendet a harmadik sofőr, Roby törte meg, és Ermes ekkor hallotta először azt a szót, ami most sárgán világító betűkkel meredt rá egy büdös mellékhelyiségben. Uironda.

Amikor a férfi megszólalt, erőtlen, szinte gyerekes hangon beszélt. A kacskaringózó szivarfüst fátyla meglágyította ráncokkal barázdált arcát, bütykös ujjait karmosra görbítette a kormány és a sebességváltó állandó markolása.

– Különös egy sztori volt ez, Vittorio – kezdte, és komótosan eltaposta a szivarcsutkát –, de az enyém még jobb. Oké, talán nem jobb, viszont tutira érdekesebb, mint egy sztrádán kísértő nyomorult szellem. – Az idősebb férfi erőtlen hangja és bánatos pillantása ellenére is bölcsességet és tekintélyt sugárzott. – Hallottátok valaha Uironda nevét?

Mind a hárman nemet intettek, aztán kihalásztak egy-egy sört a hűtőládából. Mintha nem is létezett volna a kamionosbüfé üveg- és betontömbje mögül átszűrődő kürtszó meg a motorbőgés.

Roby megvakarta az állán a borostát, majd párszor némán szóra nyitotta a száját, mintha hiábavalóan keresné a megfelelő szavakat.

– Uironda egy lehajtó, ami nem létezik, és egy olyan faluba vagy városba visz, ami szintén nem létezik, de mégis. Jobban mondva létezik, csak nem ezen a világon. Mintha átfedésben lenne velünk, vagy átszűrődne valahonnan. Uironda egy délibáb. Egy városi legenda, ami az idősebb generáció tagjai között terjed. Én egy román kamionostól hallottam, még kezdő koromban.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – szakította félbe a tetovált pasas. – Az életben nem hallottam erről a Virondáról.

– Uironda.

– Akkor arról.

– Hát, a román fickó nem volt túl egyértelmű. Úgy fogalmazott, hogy Uironda az a hely, amit akkor érhetsz el vagy láthatsz meg, ha már túl sok időt töltöttél az utakon, a retinádra égett a folyamatos reflektorfény, és a berögzült szokások, ismétlődő struktúrák mintázata átdrótozta az agyadat. Veletek is megtörtént, hogy amikor már órák óta vezettetek, és teljesen változatlan a táj, még a szalagkorlátok, az épületek, a környező vidék is csak ismétlődik kilométereken át, akkor úgy éreztétek, mintha hipnotizáltak volna benneteket? És abban a pillanatban, amikor mintha transzba estetek volna, és a kezetek még irányítja a kamiont, de a gondolataitok máshol járnak, no, ilyenkor van a legnagyobb esély arra, hogy elszunyókáltok. Ekkor pillanthatjátok meg a Uironda felé vezető lehajtót… ha a végsőkig hajszoltátok magatokat, ha elkeseredettek és zavartak vagytok, amikor már halott a lelketek, mert az út túl sok órányi alvástól és fontos pillanattól fosztott meg benneteket. Láthatjátok a Uirondába vezető utat, és valamilyen módon… használhatjátok is. Legalábbis így magyarázták nekem.

– Milyen elcseszett sztori ez már?

– Egy legenda, ami szájról szájra terjed a belterjes kis közösségünkben. Negyven éve meresztem a seggemet a vezetőülésben, és hidd el nekem, nemegyszer találkoztam ezzel a névvel. Hallottam, amikor valaki ezt a szót suttogta egy kamionospihenő mosdójában, egyszer egy részeg prosti ordította egy parkolóban, és volt, hogy ez szűrődött ki a cébé recsegéséből…

Ermes teljes odaadással hallgatta a történetet, még ösztönösen előre is hajolt. Akkoriban még gyakran vásárolgatott sci-fi-ponyvákat, amelyeket elalvás előtt olvasgatott, így Roby története különösen megbabonázta.

– Ha jól értem, akkor Uironda egy párhuzamos valóságban van? Egy másik dimenzióban, mint a tudományos-fantasztikus könyvekben?

– Igen, fiam, valahogy úgy. Gondolkodtál már valaha azon, milyen életet is élünk mi, kamionosok? Az átlagemberekhez képest mi egy párhuzamos valóságban létezünk. A sztrádák, a kamionospihenők talán nem is léteznek. Ezeken a helyeken mindenki csak átutazik, és rögtön el is felejti, hogy valaha itt járt. Mi ismerjük a legjobban ezt a világot, mert mi élünk benne a legtöbbet. Úgy van, fiam, ez alapján Uironda elméletileg egy párhuzamos valóság egy párhuzamos dimenzióban.

– Ha nem nagy kérés, Roby professzor úr, elárulná, mi található ebben a Uirondában? És miért ez a neve? – szólt közbe Vittorio gúnyosan, kérdését egy kellemetlen vigyorral zárva.

– Akitől a történetet hallottam, ezt a részt is eléggé elkente… Először azt állította, Uirondában a halottak élnek. Azok, akik karambolban haltak meg az úton, és egy örökkévalóság vár rájuk ott, a fém és a beton birodalmában. Aztán motyogott valamit arról, hogy van Uirondában valami, amit soha, egyikünk sem akar látni, pedig ha látnánk, már nem is próbálnánk elszakítani a tekintetünket. A legborzalmasabb, legfertelmesebb vágyak, a legszörnyűbb félelmek, a legocsmányabb remények, az összes gaztett, amit valaha elkövettünk. Ami a nevet illeti… hát, azt nem tudom megmondani. Csak egy név, mint bármi más, egy olyan helynek, amihez fogható nem létezik még egy.

– És van bárki, aki… hogy is mondjam, aki azt állítja, járt ott? Találkoztál valaha olyasvalakivel, aki volt… Uirondában? – kérdezte Ermes, miután felhörpölte az utolsó korty sört.

– Uironda nem létezik, fiam, csak a kamionosok legendája – fojtotta bele a szót a férfi, és sárgás, loccsanós göböt köpött a betonra. – És ha valaki azt állítja, járt ott, nos, akkor… vagy hazudik, mint a vízfolyás, vagy teljesen elment az esze.

Ermes még pár percig mozdulatlanul gubbasztott a vécén és a sárga betűket bámulta, de lélekben továbbra is teljesen máshol járt, abban a messzi parkolóban, ahol először hallotta Uironda nevét. Végül megtörölte a fenekét, feltápászkodott, és előhúzta a farmerje zsebéből a telefonját.

Készített néhány fotót a versről, és hangosan fel is olvasta, bár fogalma sem volt, miért teszi.

Az útról nincs menekvés

lehúz az aszfaltot nyeldeklő fekete örvény,

térj le a kereszteződésnél, irány Uironda,

légy a birodalom része.

Talán csak meg akarta örökíteni magának. Hogy ne felejtse el.

És esetleg még azért, hogy legyen mivel terjesztenie Uironda bizarr legendáját, amit unaloműzőnek elmesélhet valamelyik kollégájának.

Miután kezet és arcot mosott, visszaballagott a büfébe. Rendelt egy második kávét. A szemhéja egészen elnehezedett, mintha vastag homokréteg tapadt volna rá. Időközben eltűnt a pufók baristanő, és egy idősebb törpe vette át a helyét, aki torzonborz bajusszal próbálta úgy-ahogy elrejteni feltűnő nyúlszáját. A homlokába húzott logós baseballsapka nevetséges, bohócszerű összhatást keltett rajta.

Ermes megbabonázva bámulta a kávéval bíbelődő férfit, rovarszerű mozgását, a mély ráncokkal és csúnya májfoltokkal borított nyakát. Ugyanúgy lehetett hetvenéves, mint száz.

– Itt a presszója, Signor Lenzi – krákogta, és finom mosollyal Ermes elé csúsztatta az apró csészét. Túl sok foga volt. Túl sok, túl apró foga.

– Nagyon szépen köszönöm – felelte Ermes, és a cukor felé nyúlt, majd hirtelen megállt a keze a levegőben. Hideg csomó szorította el a gyomrát. – Honnan tudja a nevemet?

Az öregember zavart pillantást vetett rá, és enyhén oldalra fordította dinószerű nyakát.

– Elnézést, hogy mondta? – Vadul remegett a nyúlszája.

– A vezetéknevemről beszélek. Az előbb azt mondta, „itt a presszója, Signor Lenzi". Honnan tudta, hogy hívnak?

– Ez csak félreértés! – nyüszítette az öreg. Arckifejezése halálosan komolynak tűnt, mintha viaszból öntöttek volna maszkot a sápatag bőrre. – Biztosan rosszul hallotta.

Ermes kétségbeesetten próbált válaszolni valamit, de csak tátogott, mint egy partra vetett hal. Hirtelen rendkívüli erővel borította el a fáradtság, a szorongás és a félelem. Amikor végre sikerült megszólalnia, egyáltalán nem azt mondta, amire valójában gondolt.

– Hallotta már valaha Uironda legendáját? – kérdezte.

Ez meg honnan a fenéből jött? – förmedt rá egy belső hang. Gyorsan körülnézett, hátha mégsem hallotta senki a kérdést. Ekkor vette észre, hogy a büfé teljesen kihalt. Egy lélek sem volt itt rajta kívül. Odaégett pirítós állott szaga keveredett kipufogóbűzzel.

A vén barista felnevetett. Egy emberi roncs megfáradt göcögése volt ez. Lekapta a sapkáját, letette a pultra, és jobbra-balra ingatta a fejét. Koponyáját horpadások borították, mintha valaki egy kalapáccsal esett volna neki.

– Nem. Most hallom ezt a nevet először – felelte, de gunyoros arckifejezése meghazudtolta a szavait. – Viszont hadd áruljak el valamit magának. A halálnak kétféle típusa van. Néha megmarad a test, máskor pedig eltűnik a lélekkel együtt. Ez utóbbi általában a magányos emberekkel történik, és mivel nem látjuk a szomorú véget, ilyenkor annyit mondunk, hogy az illető eltűnt, esetleg hosszú útra indult. Érti, mire célzok, Signor Lenzi?

A vénember ismét felvillantotta parányi, tűhegyes fogakkal teli mosolyát, és Ermes önkéntelenül tett egy lépést hátrafelé.

– Honnan tudja a nevemet? – Ezúttal már üvöltött.

Az öreg továbbra sem tágított a presszógép mellől. Csak Ermest bámulta és nevetett.

Ermes sarkon fordult, és kirontott a néptelen parkolóba. Mielőtt futásnak indult volna a Scania felé, még hallotta a barista varjúkárogásra emlékeztető hangját:

– A kávéra a vendégünk volt, Signor Lenzi! Remélem, hamarosan ismét találkozunk!

Fél órája lehetett úton, amikor komolyan elkezdte megkérdőjelezni saját épelméjűségét. Minél tovább gondolkodott a vén baristán, a varjútollak közül kilógó kis kézen és Uirondán, annál inkább meggyőzte magát arról, hogy a depressziója és a folyamatos kudarcok súlya ismét komolyan befolyásolni kezdte az elméjét.

Viszont a versről készült fotó továbbra is ott volt a mobilján. Azt nem álmodta.

Semmi másra nem vágyott, csak hogy végre hazaérjen és pihenjen, a fiával tölthesse a hétvégét, a tengernél, a hegyekben, vagy bárhol máshol, csak ne az úton, a céltalan utazás ürességében. A fotóra pillantott, ahol Simone éppen a fejetlen Danielát ölelgette.

Bekapcsolta a rádiót, de akármennyit is bíbelődött a sávválasztóval, mindenhol csak statikus zúgást és valami furcsa kántálást talált. Biztosan egy katolikus adó volt. Remélhetőleg nem veszítette el az antennát útközben. A legközelebbi pihenőnél majd megnézi, gondolta.

Végül lemondott a zenéről, és robotpilótára állította az agyát.

11:57-kor tűnt fel neki, milyen furcsán kihalt az út. Majdnem ebédidőre járt, és ezen a kormos gyárszörnyetegekkel szegélyezett elkerülő úton általában akkora dugó szokott lenni, hogy a legszerencsésebb esetben is minimum tíz perc alatt lehetett átjutni rajta. Most azonban a Scania akadálytalanul dübörgött előre az égen gyülekező, aggasztóan sárgás árnyalatú felhők alatt.

Ermes kinézett oldalra, ahol egy lerobbant Fiat Multipla előzte állandó sebességgel. Valami nem volt rendben az utasaival: a sofőr feje teljesen összelottyadt, éppen csak fityegett a túlzottan vékonynak látszó nyakán, az arcából semmi sem maradt, az anyósülésen ülő nő pedig a műszerfalra tett kézzel, lehajtott fejjel gubbasztott, mint aki rettenetes becsapódásra készül. A hátsó gyerekülésben izgő-mozgó valami inkább hasonlított egy hatalmas lüktető húsdarabra, mint kisgyerekre. Ermes a gázra lépett, hogy tartani tudja a tempót a Fiattal, de a kocsi hirtelen kilőtt és csak sárgás füstfelhőt hagyott maga mögött. Mielőtt eltűnt volna a közeledő széles kanyarban, Ermes torz alakokat vélt látni a hátsó szélvédőn: az üveget kocogtató fekete csillogó valamik méretes szarvasbogarak rágóira vagy egzotikus rovarok levedlett páncéljaira emlékeztettek.

Ők vajon Uirondába tartanak? – gondolta döbbenten. Egyszerűen nem bírta kiverni a fejéből azt a történetet.

Megdörzsölte a szemét. Zavart érzés töltötte el, mintha minden kizökkent volna a helyéről. Próbált kizárólag a vezetésre koncentrálni, semmi másra. Miután üstdobként dörömbölő szívvel levezetett még vagy húsz kilométert, végül mégis el kellett fogadnia azt a totálisan abszurd tényt, hogy teljesen egyedül van.

Egyedül.

Rajta kívül senki sem járt a sztrádán. Csak a Scania dübörgött előre. Egy kiöregedett kamion a már elhomályosult krómfelületeivel és az áthatóan nyikorgó trélerrel. Lassított, és úgy bámult kifelé, mint aki hajótörést szenvedett egy kopár, idegen világon.

Biztosan volt erre valami logikus magyarázat.

Nem figyeltél és rossz útra tértél le. Nem vetted észre az útépítés miatt kitett elterelő táblákat, és folytattad az utat a lezárt sztrádán…

A felhőfal, az okkersárga hurutos ködzuhatag egyenesen Ermes felé hömpölygött. A fergeteg mélyén cikázó rózsaszín kisülésekhez foghatót még sohasem látott. Hirtelen eszébe jutottak a vén barista szavai, és az egész karja libabőrös lett.

Néha megmarad a test, máskor pedig eltűnik a lélekkel együtt. Ez utóbbi általában a magányos emberekkel történik, és mivel nem látjuk a szomorú véget, annyit mondunk, hogy az illető eltűnt, esetleg hosszú útra indult.

A szemközti sáv is teljesen üres maradt, egyetlen jármű sem közelített a választókorlát túloldalán. A kerülőút körül nyújtózó tájat mintha kivágott sablonokból ragasztották volna össze: a gyárak, a víztornyok, idomtalan beton toronyházak teljesen egyformák, szürkék és nyomasztóak voltak. Ermes több ezerszer tette meg ezt az utat, de egyetlen épület sem tűnt ismerősnek. Az egyik lehangoló lakóház legfelső emeletén szilánkos fogazatú szájakként ásítottak a törött ablakok, és az egyik résből két alak bámult kifelé, valószínűleg egy nő és egy kisfiú. Ermes elképzelni nem tudta, mit kereshetnek abban a pusztuló házban.

Biztosra vette, hogy hamarosan zuhogni fog. Talán még jégeső is lesz. Az erőtlen vas- és ózonillat erre utalt, és a hatalmas sebességgel száguldó vihar előtt egyre jobban sistergett a feszültségtől a levegő. A felhőtömb áthatóan sárga volt, felhólyagzott és dagadozó, túlságosan szilárd.

Ermes Lenzi milliomodik útja lassan kezdett átcsapni egy rémálomba.

Egyszerűen nem bírta levenni a tekintetét a látóhatárról. A szél kitartó munkával egymásba olvasztotta egy gomolyfelhő habszerű kinövéseit, és az égen formálódó alakzat pár másodperc erejéig egy titáni arcra emlékeztetett, mintha egy hófehér szemű, orr nélküli kopasz fej bámult volna rá a magasból, aki gunyoros, lenéző mosolyra húzta ajkát. Aztán egy zengően mély, hörgő mennydörgés szétfoszlatta a jelenést, és Ermest elöntötte a félelem.

Életében nem érzett még ilyen irracionális, ösztönös rettegést.

Pedig a félelem nem volt ismeretlen számára. Miután szakítottak Danielával, gyakran törtek rá pánikrohamok, sőt néhány alkalommal biztosra vette, hogy éppen haldoklik. A mostani helyzet azonban más volt. Bár szervezete összes sejtje, elméje minden idegpályája beleremegett az iszonyatba, ennek semmi köze nem volt a halálhoz és a pusztuláshoz. Első gondolatát az ösztönök diktálták. Rá kellene taposni a fékre, hátramenetbe tenni a kamiont és elindulni visszafelé, hogy minél távolabbra kerüljön a haragvó felhőktől és a kihalt sztrádától. Visszajuthatna oda, ahonnan jött, talán még a kamionparkolóig is elérne, ahol a különös, nyúlszájú barista és a vécéfülke falára rótt, zavaró sárga felirat várt rá.

Útközben csak találkozik más járművekkel, utazókkal, bárkivel.

Parkinsonosan rángatózó mozdulattal cigarettára gyújtott, és kényszerítette magát, hogy logikusan végiggondolja a helyzetet.

Nem, arról szó sem lehetett, hogy megforduljon és elinduljon visszafelé a sztrádának ezen az oldalán. Börtönbüntetést és a munkája elvesztését kockáztatta volna, minden valószínűség szerint csak egy átmeneti hallucináció miatt, amely nem más, mint az elmúlt hónapok folyamatos stresszétől lerongyolódott idegei játéka.

– Bassza meg! – sziszegte. – Mély levegő… mély levegő!

Muszáj lesz legalább a következő lehajtóig vagy csomópontig eljutnia. Más megoldás nem maradt, de biztosan nem lehetett már messze.

Mikor hagyta el a legutolsó kijáratot?

Kérdő pillantása megállapodott a digitális tachográfon, és azonnal elöntötte az émelygés. A műszernek a megtett kilométerek számát és a legutóbbi megálló óta eltelt időt kellett volna mutatnia, azonban a digitális számok helyén hét egyszerű karakter vibrált, akár egy megtébolyodott neonreklám:

UIRONDA

Ermes szájából kihullott a cigaretta, egyenesen az ölébe. Ideges mozdulattal lesöpörte a padlóra, aztán az út szélére kormányozta a kamiont, és megállt.

Amikor kimászott a fülkéből, hogy ne kelljen látnia a lehetetlen feliratot a kijelzőn, és a mellkasát elszorító hideg csomóval küzdött, hirtelen észrevette, hogy alig tíz méterre egy elágazást jelző tábla előtt húzódott félre. A sárga fémlemezen sötét rozsdacsíkok éktelenkedtek. Az elegáns és abszolút ide nem illő betűkkel felrajzolt feliratra semmilyen logikus magyarázatot nem talált.

Következő lehajtó: Uironda.

Mozdulatlanul bámulta a táblát. Keze élettelenül lógott az oldala mellett. A világot – melyik világot? – néma, rémisztő csend ülte meg. Térdre rogyott a meleg betonon, és a kezébe temette az arcát, mintha a gyötrelem húsból formázott szobra lenne, ami dacol az úttal és a közelgő viharral.

Miután Ermes – térerő híján – hiábavalóan próbálta elérni elvált feleségét és néhány barátját, lomhán, mint egy elhízott hernyó visszavonszolta magát a vezetőfülkébe. Medencetájékán visszatért a fájdalom, és egy buldog eltökéltségével mardosta a gerincét. A pokolian lüktető kín furcsamód a csendes lemondás állapotába sodorta. Összeroskadva gubbasztott a vezetőülésben, két kézzel markolta a kormányt, és a pánikrohamok ellen használt légzőgyakorlatokkal próbálta megnyugtatni magát és értelmet találni ebben a tébolyban.

Hányszor kívánta, bárcsak ő lenne az utolsó ember a Földön? Amikor semmi mást nem akart, csak eltűnni, hogy egyedül lehessen, a gondoktól, a szorongástól távol, míg végül ez a vágy megszállottsággá, sőt szükségletté változott?

Teljesült a kívánságod. Itt nincsenek járművek, nincsenek emberek, nincsen semmi. Csak te meg az út és annak a végén a cél: Uironda.

Elmosolyodott, és cigarettáért az ingzsebébe nyúlt. A dobozban csak egyetlen szál gyűrött Camel maradt, és úgy döntött, ezt félreteszi egy jobb alkalomra. Beindította a motort, egyesbe tette a váltót. Csigalassan megindult előre, és elhagyta a táblát, ami annyira felkavarta az előbb.

Úgy döntött, folytatja az utat a következő lehajtóig. Nem fordulhat vissza. És ha az a kijárat Uirondába vezet, akkor… akkor is rákanyarodik és átlép a babonaság, a városi legendák birodalmába. A lelke mélyén eddig is csak arra vágyott, hogy végre valami felkavarja unalmas életét, elterelje a figyelmét és újra lángra lobbantsa a kíváncsiságát és az élni akarását. Talán most jött el ez az alkalom.

Uironda.

Megérkezett a vihar. A szélroham a Scania üvegének vágta az első cseppeket. Koszos, sárga eső volt, amivel nehezen küzdött meg az ablaktörlő, és így is nyúlós ragacs maradt a nyomában.

Talán Afrika felől sodródott idáig a vihar, és onnan hozta a port meg a homokot. Ermes felhúzta az ablakot és gázt adott. A kamion felgyorsulva vágódott az elemek tombolásába.

Mintha folyékony porral megtöltött alagútba hajtott volna be. A reflektor éppen annyira bírt áthatolni az esőfalon, hogy látszódjon a felezővonal. A digitális tachográf teljesen megbolondult, értelmetlen szám- és betűsorok követték egymást a kijelzőn. Időnként, mintha stroboszkópfény villódzott volna odakint, az út szélén felvillant a titokzatos leágazás neve. A nem létező város, amelyről csak vén kamionsofőrök meséltek, olyanok, mint Roby, az első – és egyben utolsó – ember, aki kiejtette Uironda nevét Ermesnek.

Összeszorított fogakkal, vadul hunyorogva vezetett. Minden idegszálával az útra koncentrált, és imádkozott, hogy mielőbb kijusson a viharból. Brutális szélrohamok rázták a kamiont, még a tréler is beleremegett. Ermes sohasem vezetett ilyen időjárási körülmények között. Az iszonytató vihar szinte teljesen lenullázta a látótávolságot. Haldokló vadállatként vonyított a szél, és Ermesnek úgy tűnt, mintha a mindent elborító sárga ködben sötét alakok formálódnának a szélvédő túloldalán.

Testetlen árnyékok. Könyörgésre nyújtott torz kezek.

Próbált nem foglalkozni velük, inkább bekapcsolta a cébérádiót, és az ötös csatornára váltott.

– Halló? Hall valaki? Vétel! – suttogta a mikrofonba. Az elfúló károgásban alig ismerte fel a saját hangját. – Itt Ermes. Hallja ezt valaki?

A rádióból statikus zörej és szótagfoszlányok recsegtek.

– Ha bárki fogja ezt az adást… azt hiszem, eltévedtem. Teljesen kihalt a sztráda, és egyszer csak a semmiből lecsapott ez a hatalmas vihar, és… – Elfúlt a hangja. Megijesztette, mennyire remegősnek hallatszottak a szavai. A szeme sarkában meggyűlő könnyek. Nem sok választotta el attól, hogy behódoljon a pániknak, és üvöltő zokogásban törjön ki, mint egy kisgyerek, aki elvesztette az édesanyját az áruházban. De végül összeszedte magát.

– Ha valaki hall, kérem, válaszoljon! Fogalmam sincs, hol lehetek. Vétel.

Hirtelen megreccsent a rádió és megszólalt egy hang. Barátságos, ismerős hang. Olyan ismerősen csengett, hogy ettől vált igazán rémisztővé.

– Apa?

– Si… Simone?

A fia volt az. Alig lehetett érteni, mintha felfoghatatlan távolságból beszélt volna, de kétség sem férhetett hozzá, hogy Simone hangját hallja.

– Én vagyok, apa. Mikor jössz haza? Hiányzol!

Ez volt az a pillanat, amikor Ermes Lenzi megadta magát az irracionalitásnak. Hiába próbált úrrá lenni a mellkasából feltörő hangos zokogáson.

– Apa hamarosan megérkezik, Simo, jó? Már nem kell sokat várnod, és ott leszek, és mehetünk moziba, oké? Amilyen gyorsan csak tudok, robogok!

Hirtelen ráébredt, hogy hazudik, és szörnyűséges erővel tudatosult benne, hogy soha többé nem látja már a fiát.

– Nagyon várunk anyával – recsegte Simone hangja a rádióból, és most egyszerre volt a fia hangja és mégsem az övé. Alattomos, hurutos mellékzöngéje lett, és sokkal inkább hasonlított egy elázott hajtómű kerregésére, mint emberi beszédre.

– Már nagyon várunk rád anyával. Itthon. Uirondában. Gyere!

– Jövök, Simo! Apa mindjárt ott lesz.

A vonal túlsó végén csend lett.

Ermes Lenzi tébolyultan elvigyorodott és beletaposott a gázpedálba.

– Az útról nincs menekvés – motyogta –, lehúz az aszfaltot nyeldeklő fekete örvény, térj le a kereszteződésnél, irány Uironda, légy a birodalom része.

Fogalma sem volt, meddig száguldott így előre, de egyszer csak maga mögött hagyta a tomboló vihart, és körülvette a csillagtalan éjszaka. A világ koromfekete volt és rideg, akár a kárhozat.

Egy hídon haladt a semmibe, a lidérces látóhatárt megcélzó egyetlen sávból álló aszfaltcsíkon. Az utat nem szegélyezték korlátok, alatta végtelen mélység tátongott, sötét takaró, amelyen nem tükröződött vissza semmi. A valóság erre a magányos keskeny sávra szűkült. Bármerre nézett, csak áthatolhatatlan feketeséget látott.

A Scania reflektora éppen csak megvilágította az utat.

Ermes lassított, mert tudta, hogy a legkisebb rossz mozdulat lesodorhatja az útról, és biztosra vette, hogy ha ez megtörténik, örökre elnyeli a végtelen semmi, mint űrhajóst a bolygóközi tér. Eszébe jutott egy sci-fi-film, amelyet még Danielával néztek, de a címére nem emlékezett. Egy űrhajóról szólt, egy gigászi fémszörnyről, amit egy mesterségesen létrehozott fekete lyuk energiája hajtott, és a fedélzetén testet öltött rémálmok kergették őrületbe az utasokat. Milyen vége is lett a filmnek? Nem túl jó. Nem bizony. Ermes emlékeztette magát, hogy a boldog befejezés a gyengéknek való. A való életben minden happy end csak illúzió.

A messzeségben, az út jobb oldalán fénypont gyúlt a semmiben. Vörösen izzott. Talán egy közlekedési lámpa lehetett, esetleg magányos csillag vagy bolygó.

Nem.

Fokozatosan újabb és újabb vörhenyes szirmok bomlottak ki a sötétségben. Ermesnek egy tó mozdulatlan víztükre felett kavargó szentjánosbogarakat juttatta az eszébe.

Váratlanul feltámadt benne a bizonyosság, hogy mindjárt megérkezik. Az érzés tompán vibrált a csontjaiban és a mellkasában. Már egyáltalán nem fájt a háta. Egy pillanatra sem vette le a szemét a látóhatáron kikristályosodó fénypontokról.

Uironda?

Ösztönösen lehúzta az ablakot, és az arcába csapott a rothadásszagú meleg szél. Elakadt a lélegzete. Ha a sötétség tudna beszélni, gondolta, vajon mit pusmogna a fülkére nehezedő, áthatolhatatlan feketeség? Elmesélné neki Uironda történetét, keletkezését, létezése okát? Remélhetőleg hamarosan választ kap a fejében zsizsegő kérdésekre.

Az út emelkedni kezdett. Eleinte nagyon enyhén, mert a beton továbbra is teljesen síknak tűnt, csak a motor dolgozott erősebben. Aztán egyre jobban és jobban erőlködött, a végén pedig mintha függőlegesen kepesztett volna felfelé.

Talán így is történt.

A sötétség vermének mélyén logikusnak tűnt a kérdés, vajon számítottak-e még itt bármit az olyan fogalmak, mint a gravitáció vagy az irány. Mindegy is. Csak az utat kellett követnie. Mint azt egész eddigi életében tette.

A fények nem tűntek el. Egyre kivehetőbbé, egyre közelibbé váltak. Vörös lámpák visszfénye derengett egy folyó vagy egy út felszínén.

Ermes alig várta, hogy megérkezzen. Gyorsított.

Ekkor tudatosult benne a zaj, ami lassan kivált az erőlködő motor hörgéséből. A háta mögül hallatszott, a szűk fülkéből, ahol az utóbbi hónapokban élt. Tompa puffanások voltak, mintha valaki ököllel verte volna az elválasztófalat vagy ádáz verekedés zajlott volna odaát. Aztán átható csikorgó hanggal elhallgatott a pufogás, és csak elfúló zihálás, majd átható sikoltás hallatszott.

– Ne csináld! Ermes, ne, kérlek, segíts!

Már éppen beletaposott volna a fékbe, amikor a reflektorfényben felbukkant egy útjelző tábla, az első, amióta kiért a viharból.

ÜDVÖZÖLJÜK UIRONDÁBAN

Száz méterrel távolabb elágazott az út. A Scania, mintha ismeretlen erő ragadta volna meg, anélkül kanyarodott balra, hogy Ermes egyáltalán elfordította volna a kormányt. A kamion éles peremre futott a sötétség tengerének szélén. A kerekek vadul csikorogtak, és egy pillanatra az egész jármű negyvenöt fokban megdőlt. Ermes teljes erőből kapaszkodott. Végül a vén Scania hatalmas zökkenéssel kiegyenesedett, és fülsiketítően visító dugattyúkkal, füstöt okádva kivágódott a kanyarból.

És egyszer csak megjelent.

Rögtön előtte, a szélvédőn túl.

Minden átmenet nélkül ott terpeszkedett Ermes előtt.

Csillogó volt, könyörtelen és halott.

Uironda.

A kerekek éles csikorgással fékeztek a betonon, és a kamion lassan megállt, száz méterre a városfal előtt.

Gigászi, rózsaszínben játszó fal volt. Innen áradt a halál langyos szele.

Ermes lemászott a vezetőfülkéből, és könnybe lábadt szemmel, tátott szájjal elindult a káprázatként lebegő város felé.

Nem is hasonlított arra a képre, amelyet évekkel ezelőtt Roby, az öreg sofőr festett le róla.

Sem balesetben elhunyt autósok, sem fém- és betonépületek nem várták.

Vagy legalábbis őt nem ez várta.

Ermes számára Uironda hús volt és kín. Gigászi tévedés – élete utolsó tévedése. Uironda a saját megszállottságából fogant. Uironda maradt neki azután, hogy fokozatosan szétrohadt körülötte az a kevés, amit élete során sikerült megteremtenie.

Hosszú percekbe telt, mire felfogta és megértette az előtte tornyosuló látomás méretét, összetettségét és képes volt azonosítani a különálló részeit.

Elképesztő ocsmány cselekedetekből elképesztő ocsmány poklok születnek.

Elsőként az apróbb részleteket fogta fel, már ha egyáltalán lehetett ezt a szót használni a több tíz méter magas formákra és ívekre: egy orrlyuk, egy nyálkás csigára emlékeztető száj, egy fül. Amikor elhátrált és megpróbálta a maga teljességében szemügyre venni a látványt, mint egy felfedező, aki életében először pillant meg egy roppant hegyláncot, egyetlen röpke másodpercre összeállt előtte a kép.

Mezők, fennsíkok, dombok és hegyek, amelyek lábak és fenekek, hasak és bordák, alkarok és kezek voltak. Földöntúli fákra emlékeztettek a hajszálak, utcákként kanyarogtak a ráncok, folyóként hömpölygött a vér.

A bőr mindenhol a pusztulás nyomait mutatta. Kendőzetlen foltokban kellette magát a megkínzott, lenyúzott bőr, a sok szakadt izom és kificamodott ízület. Kapukként tátongtak a roppant sebek, ablaknyílások lettek a vágásokból, a lilás horzsolások ősi, elfeledett templomok mozaiküvegeit idézték.

Ez volt Ermes Uirondája.

Egyetlen utolsó ölelésben, vérben, fájdalomban és hitetlenkedő görcsben összesimuló két gigászi test, a végső megvilágosodás boncasztalán heverő mozdulatlan húsváros.

Egy nő és egy gyerek teste.

Ermes felvonyított. Ez nem a félelem vagy a bűntudat ordítása volt, hanem az egyszerű döbbeneté. Minden kétség lefoszlott róla, mindent megértett és mindenre emlékezett. Most már meg tudta különböztetni az ég felé emelt, katedrálisként felmagasodó kezet a bálnaméretű, sárgára lakkozott körmökkel. A felsebzett keblek rózsaszín dombjait, a köldök sötéten ásító boltívét. A távolban vörhenyesen derengett valami, mint egy szürreális, rőt gabonamező, ahol a forró szél finoman ringatta a rothadás bűzét árasztó veteményt.

A lenyugvó napkorong izzását idéző vörös hajkorona.

A félig elnyílt gyerekszáj, ami nem kap elegendő levegőt, mert elszorítja a torkát a fulladás.

Simone.

Ermes sokáig bolyongott Uironda birodalmában. Hosszasan méregette a nyak tarjagos szélű csonkját, amelyről az értelmetlen erőszak és a vak bosszúvágy leválasztotta a fejet.

Daniela… Ó, Daniela, annyira sajnálom.

Két égszínkék szem, mint két hatalmas ablak egy arcban, ami méretében a Notre-Dame-mal vetekedett.

A város összes üregébe benézett. Fogsorok boltívei alatt és szemöldökök oszlopai között járt. Nyálkás membránok oldalhajóiban, fülzsírtól csillogó barlangokban sétált. Léptei alatt mindenhol karmazsinvörös tócsák cuppogtak.

Érezte a sebek és a vágások szagát, ahol a kés megadta azt a mártírhalált, amit egyetlen apának és férjnek sem szabadna okoznia. Remegő kézzel simított végig a széthasogatott erek élettelen csövein és elsírta magát a klitorisz és a vagina haszontalanná vált oltára láttán. Hallotta a menthetetlen idegvégződések halálhörgését.

Amikor Ermes Lenzi annyira elfáradt, hogy már menni sem bírt, elhevert Daniela levágott fejének árnyékában, az agyvelővel borított haj vánkosán, és a vér derengésével megvilágított sötét égboltot nézte.

Rágyújtott az utolsó szál Camelre. A cigaretta füstje benzingőz és testnedvek szagát árasztotta.

Simone megüvegesedett tekintete – hatalmas volt a szeme, mint minden kisgyereknek – vádlón meredt rá az igazságot felfedő város-hallucináció nyugati pereméről.

Istenem, mit tettél? Istenem, istenem, istenem…

A hátába nyilalló fájdalom korbácsütésként futott végig rajta.

Ugyanezt a fájdalmat érezte, amikor a köveknek vágódott, alig pár másodperccel azután, hogy levetette magát a viaduktról.

Elállt a rothadásszagú szél.

Uironda vérvörhenyes ragyogása elhalványult, mint egy magára hagyott tábortűz parazsa. Ermes Lenzit hamarosan elnyomta az álomtalan álom. Utolsó szál cigarettája füstölögve parázslott az ujjai között.

Amint lecsukódott a szeme és átölelte a mozdulatlan Uironda, akár egy zsarnoki, szörnyűséges anya, Ermes tudta, hogy a város az összes poklával és mardosó bűntudatával ugyanúgy itt vár majd rá, amikor felébred.

Csillogóan, könyörtelenül és holtan.

Amíg világ a világ.

fordította: Juhász Viktor

PILAR PEDRAZA

MATER TENEBRARUM

Amikor megkérdeztük a spanyol horrorrajongóktól, hogy melyik spanyol szerzők kerüljenek bele a világ legjobb horrortörténeteiből összeállított novelláskötetbe, PILAR PEDRAZA neve újra és újra felmerült. Pedraza (1951–) filmművészetet tanít a Valenciai Egyetemen, ezenkívül az elmúlt harmincöt évben lenyűgöző mennyiségű, regényekből és novellákból álló irodalmi életművet hozott létre. Pedraza hazájában a népszerű horrorszerzők közé tartozik, az írásai rendszeresen megjelennek különböző novelláskötetekben, és 2015-ben egy angol nyelvű könyv is megjelent a munkásságáról (Kay Pritchett: Dark Assemblages: Pilar Pedraza and the Gothic Story of Development), de ettől függetlenül eddig egyetlen művét sem fordították le angol nyelvre. A „Mater Tenebrarum" (a latin nyelvű cím azt jelenti, hogy „A sötétség anyja") Pilar legismertebb novellája, és a többi írásához hasonlóan ez is egy hátborzongató mese, amelyben boszorkányok és vámpírok szerepelnek, ezenkívül megtalálható benne Pedraza jellegzetes stílusa és sötét humora.

BASTIÁN , A SÍRÁSÓ felébredt az előző esti ivászat után, lassan kinyitotta a szemét, és hunyorgott, mert bántotta a fény. Csak néhány órát aludt, és rémálmok gyötörték. A szája összeragadt a sűrű nyáltól, és a keserű gyomorsav marta a torkát. Megpróbálta felböfögni, de köhögni kezdett. Amikor eszébe jutott, hogy még félig sem végezte el a munkáját, halkan káromkodni kezdett, azonban nem könnyebbült meg ettől. Majdnem engedett a kísértésnek, hogy a másik oldalára forduljon és visszaaludjon, de a fejében lévő hang figyelmeztette, hogy ki kell ásnia a sírt, mert az első temetésre érkezők nagyon meg fognak lepődni, ha nem lesz gödör a halottjuk számára. A helyi önkormányzat annyira szegény volt, hogy nem tudott megfizetni egy kisegítőt a legnehezebb munkák elvégzésére, habár a szénkereskedő fia, a vörös hajú Candido, akibe belebújt az ördög, néha segített Bastiánnak némi dohányért cserébe.

Lupo farkcsóválva kiszaladt Bastián elé. A kutya nyáltól csöpögő nyelve kilógott az agyarai közül, és zihálva fuldoklott a szolgalelkűségtől. A fészerben aludt, az üres zsákok tetején, és mindig olyan mocskos volt, mintha a temető összes sara ráragadt volna szőrös bundájára, a hátán pedig vörös sebek éktelenkedtek, amelyek sohasem gyógyultak be. A pofája kedves volt ugyan, de ez nem tudta megfelelően ellensúlyozni a csúfságát, sőt még jobban kiemelte. De jó kutya volt. Esős időben is boldogan csatlakozott a sírásóhoz, és egész nap nem mozdultak el egymás mellől. Idős korukból eredően mind a ketten visszavonultak a világtól, és senkijük sem akadt a másikon kívül. Beérték egymás társaságával és a halottak közelségével, akik nem zavarták őket, miközben a föld alatt a nemlétükön elmélkedtek. Legfeljebb diszkréten megrágcsálták a szemfedőjüket, amikor Bastián sokat ivott, vagy a csontos ujjaikkal kopogtatták a koporsó falát, hogy ne keltsenek pánikot, abban a reményben, hogy kinyitja valaki, de csak a vicc kedvéért. Bastián rendkívüli türelemmel viseltetett irántuk.

Amikor a félig kiásott sír közelébe értek, Lupo hátracsapta a fülét, remegett, a sáros földet kaparta a mancsával, és hátrálni kezdett. De Bastián tudta, hogy a kutya nem gyáva. Nem félt a lidércfénytől, sem a holdtalan éjszakákon sétálgató elveszett lelkektől, sem azoktól a fiúktól, akik kövekkel dobálták, amikor a temető falain kívül hajkurászta a szukákat, hogy kielégítse férfiúi szükségleteit. De most…

– Ördög és pokol! Ez meg mi?

Abban a sírban, amit tegnap este kezdett el kiásni, mielőtt annyira lerészegedett, hogy nem látta, hová szúrja le a lapátot, egy gyanús sötét kupac hevert.

– Mi az ördögöt keres itt egy holttest?

Nem ellenőrizte, hogy valóban egy hulla fekszik-e ott, de a testhelyzet miatt annak kellett lennie. Bastián világa kétféle emberből állt: a halottakból, és azokból, akik még nem haltak meg. Ő pedig elültette őket, mint egy lelkiismeretes kertész, hogy termékennyé tegye a világot.

Meglökte a lapát nyelével a kupacot, ami nyújtózott egyet, és felnyögött. Az esős reggel hamuszínű fényében Bastián megpillantott egy arcocskát és két csontos, kékes árnyalatú, vörös sárral borított kezecskét az ócska rongyok között. Megállapította, hogy ez nem egy holttest. Kemény volt ugyan, de nem merev, és a kékesfehér hideg bőr alatt látszódtak az élet véres melegére utaló lila erek.

– Nahát, nahát! – jegyezte meg gúnyosan a szalmaszívű férfi. – Jó reggelt, kislány!

A lány felült a gödör alján, rászegezte zöld színű szemecskéjét a sírásóra, és tekintetéből fenyegetés áradt. Sovány volt, sápadt, és olyan öreg, mint a világ. A haja vörös és kócos, a testét borító vastag rongy valamikor talán egy katonai köpeny lehetett.

– Gyere ki onnan! Ki kell ásnom a sírt!

A sírásó lenyújtotta bőrkeményedéses kezét a sírba, a lány megmarkolta, és kimászott, mint egy pók. Megkapaszkodott a gödör puha falában, azután leült a szélére, és hallgatott.

– Remélhetőleg nem fáztál meg, ha ebben a nyirkos gödörben töltötted az éjszakát.

A lány nem nyitotta ki a száját. Lupo egy darabig morgott és vicsorgott, de végül odament hozzá. A pupillájában furcsa tűz ragyogott. Hosszú idő óta először működésbe lépett benne az öreg kutya lelke, ami fájdalommal járt, mivel egészen addig a fásultságból merítette a boldogságot. Valami édes és keserű kerítette a hatalmába, beszivárgott a kutyateste legmélyebb szöveteibe, mint egy szerelmi bájital vagy egy méreg, ugyanakkor úgy érezte, hogyvalami rászorul a nyakára, és a föld alól feltámadt lány felé húzza.

Bastián munkához látott, és szándékosan nem vett tudomást a lányról, aki egy pillanatra sem fordította el róla vizenyős tekintetét. A szeme alatt húzódó sötét karikák olyan benyomást keltettek, mintha el akarták volna borítani az egész arcát. A szája nagy volt, és ajaktalan, mint egy kígyóé, alkata kecses, mint egy kölyökmacskáé, de volt benne valami zavarba ejtő és rovarszerű.

A férfi kimászott a gödörből, és leült pihenni a lány mellé.

– Nem ismerlek téged. Nem vagy idevalósi, igaz? Hogy hívnak? – kérdezte, miközben egy darab dohányt rágott, és a végtelenbe révedt.

– Ángelának hívnak, és nem vagyok valósi sehová. Most mennem kell.

Felállt az esővíztől átázott köpenyében, és hátra sem nézve elindult. Úgy mozgott a sírkövek és a ciprusok között, akár egy árnyék. Lupo egy darabig követte a tekintetével, és amikor majdnem elvesztette szem elől, felpattant, és ugatva utánaszaladt, boldogan és energikusan, mintha végre megtalálta volna élete értelmét.

Ez a munka nem volt kellemes. Sokat kellett gyalogolni, és kevés étel jutott. Egész nap üres telkeken vágtak keresztül, olyan utakon haladtak, amelyek látszólag nem vezettek sehová, és falakat kerültek meg lopva. Lupónak hiányoztak a Bastiántól származó ételmaradékok, hiányzott neki a tűz melege, és a nyújtózkodó halottak csontjainak ropogása.

Ángela és Lupo néma utcákon haladt. A városban mindenki aludt, kivéve a macskák a hőségben, és egy kanca, amelyik elvetélt a külváros déli részén. Az állat nyögéseit széthordta a szél. Az éjszaka gyönyörű lett volna, ha van szem, amely látja. Amikor a felhők közül kibújt a hold, a világ szürkévé és feketévé változott, és minden részlet éles lett, akár ha kivésték volna őket. És amikor egy tisztás közepén bukkant elő, az ijesztő volt. A fák koronáján fehér fénysugarak szűrődtek át, állandóan változó csipkemintákat rajzoltak a talajra, a téglákból épült boltíveket és a kutak falát márvánnyá változtatták, a kövekből szivárgó könnycseppeket pedig gyémánttá. Egy higanyköpeny hullott a világra. Lehetetlen volt elképzelni, hogy a megdermedt platinafátyol alatt szívek dobognak, szerelem van, és meleg végtagok fonódnak egymásba a tollmatracokon. Behavazott testeket talán igen, amelyek az impotens szerelemtől remegnek a ropogósra kikeményített ágyneműk alatt.

Ángela a csillagok segítségével számolta ki, hogy melyik a megfelelő pillanat a terve megvalósításához. A keserűség csillaga pontosan az éjszaka közepén ragyogott. A sötétségben éretten dagadozott a gonosz, készen arra, hogy belehulljon az ember kezébe, mint egy gyümölcs. Elérkezett az idő.

A lány az apró kezével belökte a csontház öreg ajtaját. A holdfényben elé táruló látvány semmiféle hatást nem gyakorolt rá. Már hozzászokott. Az elkárhozottak merev holttestei az udvaron lévő oszlopokon lógtak, mint a sonkák, a földön hevertek kupacokban, és a féltetők alatt rohadtak.

Lupo, aki azt hitte, hogy kiismerte az új gazdája szándékait, előreszaladt, leharapdálta és leráncigálta az egyik hulla bal kezét, és ledobta a lány lába elé, mint egy ajándékot.

– Ez a korcs egy idióta! – kiáltotta halkan a lány. – Nem ezért vagyunk itt, te ostoba. Miért kapkodsz?

Lupónak az volt a legnagyobb balszerencséje, hogy értette az emberek nyelvét, amivel kivívta a kutyák és a macskák megvetését. Most olyan kétségbeesés fogta el, mint az idős férfit, aki a szeretőjére vágyik, habár ezt az érzést sem ő, sem Ángela nem ismerte, mert a lényükből eredően hidegen hagyta őket a szerelem. Ettől függetlenül a kutya reumás szeme megtelt könnyel, a könnycseppek végigfolytak a pofáján, és összeszorult a szíve.

A lány nem törődött a kutya lelkében zajló folyamatokkal, és határozott léptekkel odament az egyik akasztott ember holttestéhez. A merev és élettelen test lassan himbálózott a mozdulatlan éjszakai levegőben, mert a hasába beköltözött egy madár, ami elrepült, amikor meghallotta a közeledő léptek zaját. Az akasztott férfi a holdfényben jóképűnek és békésnek látszott.

– Milyen szerencsések vagytok, hogy már meghaltatok! Nem kell fel-alá szaladgálnotok, hogy gondoskodjatok a megélhetésetekről.

De eszébe jutott, hogy az apja egy pincébe van bezárva, és hamarosan csatlakozni fog a kötél végén táncolók klubjához, ezért tisztelettudóan elhallgatott, és munkához látott.

A férfinak szép fogsora volt, habár a metszőfogai kitörtek egy ütéstől, valószínűleg egy kőtől, ami a felső ajkát is felhasította. Ángela lábujjhegyre állt, de nem érte fel. Körbenézett, és csak egy kőtömböt látott, ami már régen kizuhant a falból, és megfeketedett a mohától. A rá váró feladat miatt dühösen belerúgott a porba.

– Te átkozott szarházi! – szidalmazta az akasztott férfit. – Alacsonyabbra is akaszthattak volna.

A kőtömb porózus volt, és könnyű, mint egy elrohadt fog, de a gyenge, madárcsontú lány csak a köpenye redőit tudta fájdalom nélkül felemelni. Ettől függetlenül sikerült odarángatnia, azután felállt rá, benyúlt a madárijesztő szájába, gyakorlott és határozott mozdulatokkal kihúzott néhány őrlőfogat, és közben egy cseppet sem törődött a fekete lyukból és a kék nyelvből áradó bűzzel.

A földsáncok nyugati részén állt egy üres nyirkos és romos lőtorony, és abban lakott a vén Crisanta, egy harmadosztályú boszorkány és varázsló. Szebb napokat is látott, de az italozás miatt sokat elvesztett a képességéből, amit anyai ágon örökölt a Sátánnal kötött, vérrel megpecsételt megállapodás alapján. Úgy nézett ki, mint egy koldus, de nem a szegénység, hanem a legnagyobb nyomorúság, vagyis a fösvénység miatt. Beteges volt, éhezett, és rongyokban járt, pedig kincseken ült, amelyeket elrejtett a szarkafészkében.

Egy morgással fogadta Ángelát, és felajánlotta neki, hogy üljön le mellé a kandalló előtti padra. A kandallóban egy szenes fahasáb parázslott, ami hamarosan hamuvá fog változni. A lány állva maradt, kivett egy zacskót a köpenye zsebéből, és zajosan letette az asztalra.

– Ezt hoztam neked, Crisanta – közölte szárazon, mint egy kis zsarnok. – Lássuk, mennyit ér!

Crisanta megpiszkálta a tüzet egy vaslapáttal, és a vörösen felizzó parázsra szegezte a tekintetét.

– Mi az? – kérdezte megjátszott közönnyel.

– Őrlőfogak. Most húztam ki őket egy akasztott ember szájából.

– Egy akasztott ember őrlőfogai! Hát persze! – gúnyolódott a varázsló. – És honnan kellene tudnom, hogy valóban egy akasztott embertől származnak, és nem borbély dobta ki őket?

Ángela hallgatott. Crisanta odafordult felé, és a portól kivörösödött szemével egyenesen a lány szemébe nézett, ami úgy tükrözte vissza a legtisztább és legártatlanabb gonoszt, mint egy zöld színű tó felszíne. Crisanta még soha életében nem látott ilyen szempárt. Sabbátkor azt suttogták, ez az ördög szeme, de a boszorkány azt még sohasem láthatta. Hogy lehet, hogy ennek a kölyöknek ez egyszerűen csak kijutott? Mivel érdemelte ki? Amikor találkozott a pillantásuk, annyira megmérgezte a levegőt, hogy Lupo izgatottan felemelte a fejét, mintha veszélyt érezne.

A lány elsápadt a dühtől, és elszorult a torka.

– Ha azt mondom, hogy egy akasztott embertől származnak, akkor úgy is van – dünnyögte halkan.

A tekintete kemény lett, akár a kő. Az íriszén lévő fekete pöttyök úgy néztek ki, mint a varangyok a zöld színű tó felszínén.

– Nem érdekel a dolog – közölte az öregasszony, és a tűz felé fordult, ami megint kialudt. – Egy fontos üggyel vagyok elfoglalva.

– Fontos? Hogy érted azt, hogy fontos? El akarod venni egy nőtől a szeretőjét vagy el akarod hajtani a magzatát. Nem tudom, hogy ezenkívül mire vagy képes.

– A dicsőség keze. Nincs véletlenül egy kezed?

– Van egy kéz a csontkamrában. Elhozom neked, ha akarod. A kutyám tépte le, de azt hittem, nem jó semmire.

– Az nem lesz jó, lányom, az nem lesz jó. Egy friss kézre van szükségem, aminek az ereiben még vér van, nem egy olyan összeaszott és megrohadt dologra, mint amikkel állandóan tele vannak a zsebeid.

– Frissre! – jegyezte meg Ángela magas hangon. – Talán meg akarod enni?

Az öregasszony elmagyarázta neki, hogy mi a dicsőség keze, és hogyan kell elkészíteni. Először is egy akasztott ember kezére volt szüksége, de nem egy olyanra, ami a csontkamrában rohadt, hanem egy frissre.

– Egy nő vagy egy férfi kezére?

A boszorkányt meglepte a kérdés. Nem tudta a választ.

– Mi áll az útmutatódban?

A lány Crisanta hatalmas, Nagy és általános Elucidarium című könyvére célzott. Azoktól örökölte, akiktől a tudása és a művészete túlnyomó részét, és olyan nagy volt, hogy tennie kellett néhány lépést az olvasópolc előtt, hogy elolvashasson belőle egy sort. Az ördög tüskés kézírásával készült, fekete, maró hatású tintával, ami sok helyen átlyukasztotta a papírt.

– Csak az áll benne, hogy egy akasztott ember keze – felelte az öregasszony, és bosszúsan felsóhajtott.

– Akkor bizonyára egy férfi kezére van szükség – állapította meg a lány. – Igazán sajnálatos, mert néhány nap múlva fogják felakasztani a városban azt a nőt, aki megölte a három gyerekét, és a konyhában lévő szénkupacban rejtette el a holttestüket.

– Egy próbát megér. Nincs vesztenivalónk. Ha megkapjuk a pénzt a dicsőség kezéért, soha többé nem leszünk szegények.

– Miért beszélsz többes számban, mint a püspökök?

– Mert rólad is beszélek. Ha segítesz nekem, megosztozunk. Már nem vagyok alkalmas arra, hogy a temetőkben kószáljak, te viszont a legszigorúbban őrzött helyekre is be tudsz jutni. Gyerünk, lányom! Hozz nekem egy friss kezet, és nem fogod megbánni! Ne vesztegesd az időmet ezzel a szeméttel!

A boszorkány egyetlen kézmozdulattal belesöpörte a tűzbe az akasztott férfi őrlőfogait. A kandallóból sűrű túlvilági füst szállt fel, mint a színházakban.

Ángela elgondolkodott, és Lupo letelepedett a lába mellé. Mintha a tornyot támadó szelet hallgatta volna, ami dühösen süvöltött, miközben új utakat keresett a kövek és a tüskés gyomok között.

Hajnalban elvegyült a tömegben a piactéren, és részt vett a gyerekgyilkos akasztásán. Miután elcsitult a dühös vihar, amit az elkárhozott nő lelkének távozása támasztott fel, az emberek pedig szétoszlottak, és csak két őr maradt, akik a holttestre vigyáztak, ami néhány napig a bitófán fog lógni figyelmeztetés és leckeképpen a rossz anyák számára, Ángela az eső elől behúzódott Lupóval a Szent Jusztina-templom előcsarnoka alá. Onnan meg tudta figyelni, hogy mi történik a bitófa környékén.

Ő maga sem tudta biztosan, hogy mit fog tenni. Halványan arra számított, hogy a két őr este le fog részegedni, és úgy alszanak majd, mint a bunda. Megbízott abban a sötét erőben, ami már egy ideje a város fölött lebegett. Összegömbölyödött, mint egy macska, és egész nap mozdulatlanul feküdt. Éhes volt és fázott, és tudta, hogy amíg világos van, addig nincs értelme ott maradni, de az ólmos lustaság annyira legyűrte, hogy képtelen volt megmozdulni.

A jelenléte miatt az a nő, aki mindig az ajtóban koldult, annyira behúzódott a helyére, mintha láthatatlanná akart volna válni. Fiatal volt és szőke, hiányzott mind a két karja, de olyan szép lába volt, akár egy kötéltáncosnak. Egy idióta angyal, amelyik lezuhant az áthidaló boltív tetejéről. Egy apáca kilépett a templomból, és bedobott néhány érmét az ölébe, amikor elhaladt előtte. A nő felpillantott rá az ártatlan kék szemével, és hálásan, kedvesen elmosolyodott. Ángela néhány lépés távolságból figyelte a jelenetet, és gúnyosan kuncogni kezdett. Az apáca rémülten elmenekült. Mintha a lány és a fiatal nő egyetlen pillanat erejéig az ördöggé olvadt volna össze.

Úgy teltek az órák, mint egy lázálomban, néha lassan, néha pedig olyan gyorsan, mintha a toronyóra megbolondult volna. A kattogásának nem bronz-, hanem vashangja volt. A kövek nyirkossága beszivárgott a lány lelkébe, és amikor odaért a megfagyott szívéhez, jéggé változott. Lupo is megborzongott a lánnyal együtt.

A halott nő hosszú haja fekete zászlóként lobogott a barátságtalan égbolt előtt. Az őrök a köpenyeikbe burkolózva rótták a köreiket, és nem hagyták el a helyüket. De amikor beesteledett, és elérkezett az idő, amikor a világ szövetén gyűrődés keletkezik, és már nem az érzékek és a természet törvényei uralkodnak, álomba merültek, Ángela pedig felkészült arra, hogy kihasználja az alkalmat.

A tér sarkából azonban felbukkant egy csapatnyi néma árnyék, akik együtt áramlottak, mint a folyó, és megelőzték őt. Körbevették a bitófát, és gyorsan leengedték az akasztott nőt. Rokonok voltak, akik megelégelték a rengeteg botrányt, és úgy döntöttek, hogy egy percig sem tűrik tovább ezt a szégyent. Megállapodást kötöttek, és elvitték a holttestet. Ez ismeretlen volt Ángela számára, aki ártatlan, ugyanakkor ördögi gyermek létére csak a világ bőrét és beleit látta, az emberek működését viszont nem értette. Akár mint egy árnyék, követte őket a jómódú környék számára ismeretlen utcáin, elhaladt a Casa de las Rocas előtt, ahol az Egyiptom szultánjától kapott elefántot tartották. Az állat trombitálni kezdett, amikor meghallotta az embereket. Lupo rémülten felmordult, de mikor a gazdája belerúgott, elhallgatott. Utána átkeltek a folyón, és a Los Cigarrales felé haladtak, ahová aztán bementek, és berakták a nőt egy kriptába, miután egy koporsóba helyezték, és a káplán szélsebesen elmondott egy temetési imát.

Miután mindenki elment, Ángela kinyitotta a koporsót, megmarkolta a halott nő karját, és kirángatta a kezét úgy, hogy a csuklóját megtámasztotta a doboz peremén. Ekkor megjelent valami a levegőben, egy jeges fuvallat kavargott a kripta fekete és sivár nyirkosságában. De a lány hozzá volt szokva azoknak a lelkeknek a nyögdécseléséhez, akik nem voltak hajlandók örökre elhagyni a testüket, és azoknak a dünnyögéséhez, akik beleszorultak a húsba. Tudta, hogy nem kell törődnie ezekkel a fantazmagóriákkal, a kialudt tábortűz füstjével, a szirének dalával, amit az árnyékok birodalmából hozott a szél. Két kézzel megmarkolta a Crisantától kölcsönkapott balta nyelét, jó magasra felemelte, összeszedte az erejét, és újra és újra lecsapott vele a halott nő merev bal csuklójára. Amikor a kéz lezuhant a földre, tapogatózva megkereste a sötétben, és beletette a köpenye zsebébe.

Ekkor hátborzongató nyikorgás hallatszott, és Lupo hátán felborzolódott a szőr. Kitárult az ajtó, és a fakó égbolt előtt, ami már kezdett rózsaszínűvé változni, felbukkant egy magas fehér alak. Valami sötét folyt a szájából, és úgy tárogatta a karomszerű ujjait, mint egy automata. Ángela megmarkolta a zsebében lapuló kezet, és nyelt egy nagyot. A félelmét fokozatosan felváltotta az ámulat, mert kezdett rájönni, hogy ki ez a nő, aki megkönnyebbülten nézett rá.

– Asszonyom…!

– Ne asszonyozz engem! Megyek lefeküdni. Hát már a saját házamban sem lehet nyugtom? – Beleszagolt a levegőbe. – Emberek jártak itt.

– Igen, asszonyom. A rokonok lelopták az akasztott nőt a bitófáról, és ide hozták eltemetni. Itt hagyták ebben a koporsóban.

– És te mit keresel itt?

– A kezére van szükségem egy varázslathoz.

– Nos, ha végeztél, akkor tűnj el innen!

Ángelának eszébe jutott egy dal a gyerekkorából: Amikor a vámpír visszatér az odújába, dühös lesz, ha ott talál téged.

– Ügyes vagy, lányom, nagyon ügyes. Ezt felhasználhatjuk. Még elég friss. – Crisanta megtapogatta a fakó levágott végtagot, és az ujjaival megnyomkodta a borzalmas sebet. A gombszeme elégedetten és elszántan csillogott. – Valakinek még időben olvasnia kellett volna ennek a nőnek a tenyeréből. Ezek a vonalak egyértelműen arra utalnak, hogy csúnya halála lesz – mondta, miközben végighúzta rajtuk a mutatóujját. – Úgy néznek ki, mint a légy lábai. Most pedig el kell készítenünk a dicsőség oldatát.

– Hogyan? – kérdezte Ángela.

– A dicsőség oldata sóból, salétromból, borsból és egy csipetnyi puskaporból készül, amennyiben a rendelkezésre áll – felelte komolyan és lassan a boszorkány, mintha felolvasott volna. – Bele kell tenni a kezet egy agyagedénybe, és tizenöt éjszakán keresztül benne kell hagyni. Ez áll a könyvben.

Crisanta elkészítette az oldatot a lány jelenlétében, akinek egyetlen részlet sem kerülte el a figyelmét. Rideg mohósággal szívta magába a tudást, mint az a tanítvány, amelyik tudja, hogy el fogja árulni a tanárát, de ez nem zavarja, és nem számít megbánásra.

– Nézd, milyen szép lett, kicsikém! – lelkendezett Crisanta, amikor az oldat ideje lejárt. – Száraz és tiszta, mintha nem is egy holttestől származna. Mint a Szűzanya keze az oltáron.

Ángela komolyan bólogatott, habár a kéz egy tyúk lábára emlékeztette.

– A körmei le vannak törve – jegyezte meg.

– Na és? – felelte bosszúsan az öregasszony. – Nem számít. Már csak be kell olajoznom, és órákon keresztül fog égni.

– Az olajat miből fogod elkészíteni?

– Egy akasztott ember vagy egy macska zsírjából. Teljesen mindegy. Egy macskát fogunk használni. Vannak olyan nők, akik nem szeretik megölni a macskákat, mert az otthon őrzőinek tartják őket, de nekem nincsenek efféle aggályaim, és babonás sem vagyok. A macskák csak macskák, és nem árthatnak nekünk.

– Melyiket öljük meg? Egy feketét? Vagy azt a kiherélt cirmosat? Valószínűleg abban van a legtöbb zsír, mert a földig lóg a hasa.

– Kiherélt macskát nem használhatunk – felelte az öregasszony. – Annak a zsírját könnyű megszerezni, mert nem küzd, amikor az ember elvágja a torkát, de a zsírjának kevesebb ereje van, mint egy épségben lévő hím macskának. Menj ki, és keresd meg azt a csíkosat, amelyiknek sárga szeme van! Valószínűleg a lépcsőn alszik a napon.

Lupo kiment a lánnyal a vakítóan kék reggeli fényre. Gyorsan megtalálták a macskát, amelyik két kő között összegömbölyödve aludt. Amikor meghallotta őket, felébredt, vetett rájuk egy álmos, arany pillantást, ásított egyet, és kivillantotta egy kis méretű vadállat gyönyörű fogsorát.

– Gyerünk, te korcs! Ideje megszolgálnod a gondoskodást.

A kutya engedelmeskedett. Véresen, de győztesen került ki a rövid, szőrös és hangos csatából, és letette a puha, remegő zsákmányt a gazdája lába elé.

Ángela komoly nehézségek árán belefogott az Elucidarium elolvasásába az öregasszony távollétében. Mindig belekukkantott, amikor egyedül maradt a toronyban. Rosszullétet vagy menstruációs görcsöt színlelt, ami azóta gyötörte, mióta Lupo megölte a macskát, hogy megszerezhessék a zsírját. A könyvből megtudta, hogy a dicsőség kezét a rablók használják a portyázásaik során, mivel a ház lakói, a gazdák és a szolgák egyaránt mélyen elaludtak tőle, és az összes ajtót és zárat kinyitotta, ha az ujjak úgy égtek rajta, mint a gyertyák. Azokról a dolgokról ábrándozott, amelyeket megszerezhet magának a Crisanta által elkészített kéz segítségével, és arról álmodozott, hogy megszerzi tőle a könyvet. Rengeteg felbecsülhetetlen értékű titkot tartalmazott, és a segítségére lehetett volna abban, hogy megalapozza a jövőjét, felhagyjon a gyűjtögető életmóddal, és valódi hatalomhoz jusson. Már kigondolta, hogyan fog meglépni vele, de mielőtt megvalósíthatta volna a tervét, felbukkantak a talizmán megrendelői.

A két férfi és a nő egy porfelhő kíséretében érkezett. A férfiak bementek a házba, de a nő a nyeregben maradt. Széles karimájú fekete kalapot viselt, ezért csak a vörösen izzó szeme és a gőgös orra hegye látszott. Egy piszkos, de elegáns fekete és zöld színű ruhát hordott, ami kiemelte gyönyörű alakját. Valószínűleg nagyon fiatal és arrogáns lehetett.

Crisanta kivette a halott nő merev kezét a fedeles kristályedényből, ami eredetileg sajtok tárolására készült, letette a kendővel leterített asztalra, és megmutatta a vásárlóknak. Erősen eltúlozva ecsetelte a kéz erényeit, és hogy mennyi fáradozásába került megszerezni.

De a fiatalabb és ingerlékenyebb férfi lelökte a tálat és a halott kezet a földre, ahol a szétrobbanó üveg hangjával törtek össze.

– Sok fáradozásodba került megszerezni ezt az ócskaságot, te vén banya? És ezért hívtál ide bennünket?

– Miről beszélsz? Még nálam is jobban tudod, hogyan kell elkészíteni ezeket a dolgokat.

– Nem az elkészítéséről beszélek, de azt bizonyára nem fogod letagadni, hogy ez egy nő keze. Egy lusta semmirekellő vagy.

És hogy bebizonyítsák, hogy senki sem csinálhat bolondot belőlük, és figyelmeztessék a tehetségtelen boszorkányokat, levágták Crisanta bal keze kisujját, és magukkal vitték. Azt mondták, hogy ez jó talizmán lesz a szenilis vénaszonyok ellen, akik át akarják verni őket. A lány és a kutya remegni kezdett, amikor meghallották a fekete kalapos nő nevetését.

– Én megmondtam – dünnyögte Ángela újra és újra, miközben a fájdalomtól üvöltő öregasszony bekötözte a sebét.

Crisanta, miután elrágott néhány beléndeklevelet, elszenderedett, és szemmel láthatóan megkönnyebbült.

– Tűnj el innen! – mondta a lánynak, mielőtt elvesztette az eszméletét. – Mióta a házam körül lődörögsz, csak bajt hoztál rám. Egyedül akarok lenni.

Ángela a kutyával a nyomában elindult a legközelebbi temető, a Santa Rufina felé, hogy megszálljon éjszakára a Mira Valdesúa család mauzóleumában, amit könnyen ki lehetett nyitni, végül azonban meggondolta magát, és sietős léptekkel a Los Cigarrales felé vette az útját. Ellenállhatatlan késztetést érzett arra, hogy viszontlássa a kripta lakóját. És mivel a vámpír csak hajnalban fog visszatérni, alhatott is egy keveset.

Miután odaért, elrejtőzött két régi koporsó között, és végighallgatta a két nő szórakoztató és tanulságos beszélgetését, akik időközben barátságot kötöttek egymással. A vámpír csöpögött a vértől, a másik nő pedig egy búskomor félkezű kísértet volt. Miután a két szörnyeteg elindult, hogy elintézzék az éjszakai ügyeiket, a lány befeküdt a gyerekgyilkos koporsójába, mert új volt és kényelmes, aztán édesdeden aludt hajnalig.

Aznap éjjel fogalmazódott meg benne a gondolat, hogy megszerzi egy akasztott férfi kezét, és a segítségével megszabadul a szegénységtől.

A vihar tombolt, és villámokkal és mennydörgéssel vette körül a lőtornyot. A kandalló füstjét mintha megszállta volna valami, mert befelé szivárgott, nem kifelé. Olyan árnyékok táncoltak a falakon, amelyeket nem a gyertyák lángjai vetettek. Ángela abbahagyta, amit csinált, és összeráncolt szemöldökkel figyelte őket, mintha hibát keresett volna a mozdulataikban. A koponya, amit egy polírozókővel fényesített, elfeledetten hevert az ölében. Lupo néha közönyösen megszaglászta.

Crisanta hirtelen nekidőlt a mosogatónak, és a mellkasához kapta a kezét. Elkékült. Amikor lezuhant a földre, és borzalmas, prüszkölő hangokat hallatott, Ángela majdnem elszaladt. El kellett tűnnie onnan, mert ha a vén banya elpatkol, az ördög biztosan eljön a lelkéért, és a lány nem akart ott lenni, amikor ez megtörténik.

– Segíts! – zihálta az öregasszony. – Ha nem segítesz, megátkozlak az utolsó leheletemmel.

Lupo remegve behúzódott az egyik sarokba. A szél a kéményben sziszegett, és nemcsak a füstöt terítette szét a szobában, hanem a hamut is. A sápadt fényű villámlások meggyújtották, azután eloltották a világ fényét. A lőtorony minden mennydörgés alkalmával megremegett, mintha az összeomlás fenyegette volna. Ángela megmarkolta az öregasszony bokáját, és berángatta a hálószobába. Fájdalmas erőfeszítésébe került, hogy felemelje, és berakja az ágyba. Miután végzett, egy darabig mozdulatlanul ült a földön, hogy összeszedje magát, miközben az öregasszony nyögdécselt és zihált. Egyértelmű volt, hogy a halálán van.

– A megállapodás! Fel kell bontani a megállapodást! – kiáltotta hirtelen valaki más hangján, és az egyik kezét kinyújtotta a lány felé.

Ángela felállt, és odament hozzá. Mind a ketten rettegtek.

– A komód fiókjában… a pergamen… vedd ki, égesd el, és segíts elvégezni a bűnbánat felindítását!

A rozoga, ütött-kopott komód akkora volt, mint egy mauzóleum, és tele volt mindenféle szeméttel, gyönyörű vászonneműkkel, ezüst étkészletekkel és értékes tárgyakkal. Ángela kétségbeesetten áttúrta, és végül megtalálta a fekete szalaggal átkötött pergament. Annyira izgatott volt, hogy nem vette észre, hogy az egyik villa hegye megszúrta, és egy csepp vér ráhullott a pergamenre.

Arra gondolt, hogy az Elucidarium lesz a legnehezebb, mert csak a legértékesebb dolgokat akarta elvinni, és azok kicsik voltak. Először egy zsákba akart pakolni, de eszébe jutott, hogy ha azt a damaszt párnahuzatot használja, amit a komód fiókjában látott, akkor két legyet üthet egy csapásra, ezért kivette, és leterítette a földre.

– Mit művelsz, gyermekem? – kérdezte az öregasszony.

Felült, a hangja tiszta volt és határozott, ami nem illett az állapotához.

A lány nem válaszolt. Derékig bemászott az ágy alá, kihúzott egy kis bőröndöt, és rátette a párnahuzat közepére.

– Arról szó sem lehet, azt nem adom! – kiáltotta dühösen Crisanta. – Egy örökkévalóságig tartott, mire megszereztem.

– Fogd be a szád, te vén szipirtyó! Mit számít már neked? Nem veszed hasznát… Jobb lesz, ha elviszem, úgyis én viseltem a gondodat…

– Legalább eltemetsz? Hallgass ide! Ha itt hagysz, rothadásnak indulok, és dühös lesz a lelkem, és ártani fogok neked, és…

– Hát persze! Csillapodj már le!

De amikor a boszorkány böffentett egyet, és utána örökre elcsendesedett, Ángela csak arra tudott gondolni, hogy minél előbb el kell tűnnie onnan. Készített egy batyut a párnahuzatból, belerakta a könyvet, és a széllel és a dagállyal dacolva kihúzta maga után a lőtoronyból, mint egy hangya a zsákmányát. Habár Ángela már nem szorult rá arra, hogy a halottak kihúzott őrlőfogaival keressen egy kis aprópénzt, nem szállt a fejébe a gazdagság, és folytatta a munkát. Szorgalmasan tanulmányozta az Elucidariumot minden nap és minden éjjel, amíg végül könnyezni kezdett a szeme, és úgy érezte, hogy szétrobban a feje. Bizonyos dolgokat nem értett, de rengeteget haladt. És amikor elítélték Pedro Madrugát, aki állítólag az apja volt, úgy gondolta, elérkezett a megfelelő pillanat arra, hogy szerezzen egy megfelelő kezet, amiből erős talizmán lesz. Elhatározta, hogy nem fogja olcsón eladni egy fiatalembernek, ahogy Crisanta csinálta, hanem ő maga fogja felhasználni a saját javára. Éppen ezért bevetette minden ravaszságát, türelmét és képességét, hogy átbújjon a réseken, mint a gyíkok, és végül sikerült szereznie egy gyönyörű példányt. Mivel egy falusi férfitól származott, erős volt, de a bőr rajta puha, akár a bársony, mert nem végzett kemény és hitvány munkát, ami tönkreteszi a testet és a lelket. És bepácolta a dicsőség oldatába.

Ezzel egy időben megtudta az Elucidariumból, hogy a boszorkányok temetetlen holtteste balszerencsét hoz. Amikor eszébe jutott, hogy Crisanta még mindig a lőtoronyban rohad, görcsbe rándult a gyomra, elszorult a torka, és verejtékcseppek gyöngyöztek a homlokán.

– Úgy sincs semmi értelme annak, ami ide van írva, igaz, te korcs?

De a kutya ezúttal nem értett vele egyet. A könyv nem hazudott.

– Rendben van! – mondta a lány, mert olvasott a kutya gondolataiban, amire azért volt képes, mert ő találta ki őket. – Lehet, hogy igaz, de elégettem azt a szerződést, amit a vénasszony a Sátánnal kötött, úgyhogy lekerült a boszorkányok listájáról. Éppen ezért teljesen mindegy, hogy el van-e temetve vagy sem.

De mivel saját magát sem sikerült meggyőznie az érvelésével, úgy döntött, visszamegy az erődítménybe, és gondoskodik a hulláról. Így egyik éjjel kilépett a vízimalom ajtaján Lupóval, elhaladt a göröngyös utakon a falak mellett, kikerülte a nyugati oldalon lévő gödröt, és felkapaszkodott a csalánnal benőtt töltésen. A növények kegyetlenül megbüntették az elszántságáért azzal, hogy beletörték a mérgük kristályos kapszuláit a bőrébe, és úgy csillogtak rajta, mint a bolognai könnyek a karneválon. A vén korcs már alkalmatlan volt az efféle kalandokra. Hangosan zihált, miközben felfelé kapaszkodtak, de rendületlenül követte a gazdáját. A szerelem rosszindulatú daganata akkorára nőtt benne, hogy teljesen megfertőzte a szívét, és a hűség visszataszítóan érzelgős jelképévé változtatta.

Ángela félt. Megtudta a könyvből, hogy a halott ember gyűlölete méreg, és sokkal erősebb a vipera mérgénél. Vitt magával egy feszületet és néhány fehér galagonyaágat, amelyek hatásos szerek voltak vérszomjas lelkek ellen. A nyakában lévő rövid ezüstláncon egy zafír és egy gagátamulett lógott. A zafírt Crisantától lopta, az amulettet pedig egy zarándoktól kapta, akinek megengedte, hogy megfogja az apró és kemény mellét. De a komor éjszaka annyira ijesztő volt, hogy a félelem elárasztotta a lelkét, és fekélyek keletkeztek rajta, amelyekre nem létezett gyógyír.

A lőtorony egy csendóceán közepén magasodott, és körülfonta annak a vadfügének az illata, ami a gödörben nőtt, és egy nagy állat teteme táplálta, amelyik halálra zúzta magát benne. Ángelát meglepte, hogy az erődítmény magaslataiból nem áramlik ki füst, mint régen, amikor az öregasszony folyamatosan táplálta a tüzet a kandallóban. Az ajtó nem volt se nyitva, se becsukva. Csak egy kiszáradt fadarab maradt belőle, és a szél játékszere lett. A lány kitapogatta az asztalt, mert gyertyát keresett, de az asztalon csak port és apró száraz tárgyakat talált. Végül rálelt egy gyertyacsonkra, meggyújtotta, és néhány forró viaszcseppel ráragasztotta a piszkos asztalra. A vénasszony hálószobájának ajtajából mintha egy szénfekete szempár figyelte volna rosszindulatúan.

– Itt nincs halálszag – közölte hangosan.

Lupo hálás volt az információért, mert már elvesztette a szaglását.

A hálószoba üres volt. Nem volt benne sem ágy, sem holttest, sem komód, sem bőrönd. Csak csupasz falakat látott, amelyek omlásnak indultak az elhanyagoltság és a nyirkos levegő miatt.

A forró éjszakát lassan felváltotta a hűvös hajnal. A lány megborzongott, miközben nekidőlt a kilincsnek, és úgy meredt az üres és nyugtalanítóan visszhangzó hálószobára, akár egy eszelős.

Egy napon a dicsőség keze elkészült. Nagy volt, megfelelően bepácolódott, csillogott a zsírtól, és az ujjak olyan gyertyáknak látszottak, amelyek sokáig fognak égni. A lány készített neki egy kis méretű talpazatot, hogy felállíthassa a csuklójára, mint egy ötágú gyertyatartót. Úgy érezte, hogy a kéz szereti őt, és el tudta képzelni, hogy megsimogatja a haját, vagy megveregeti a vállát. Kellemes társaság volt. Eszébe jutott, hogy egyszer találkozott Madrugával egy útkereszteződésben, és a bandita adott neki egy marék mogyorót, és kedvesen beszélt vele, és a lányának nevezte. De azt nem tudta, hogy ez álmában történt-e, vagy a valóságban.

Úgy döntött, hogy a Catuja nevű uzsorás lesz az áldozata, aki olyan gazdag volt, akár egy királynő. Azt beszélték róla, hogy csodálatos kincsei vannak, amelyekre három vérengző masztiff segítségével vigyázott. Senki sem ment hívatlanul a háza közelébe. Egy koldus egyszer megpróbálta, és a kutyák megették a bejárat előtti lépcsőn.

A csillagok megmondták, hogy melyik lesz a megfelelő nap. A lány vitt magával egy zsákot a zsákmánynak, a dicsőség keze pedig a köpenye zsebében lapult. Megfordult a fejében, hogy bezárja Lupót, hogy ne zavarja, ám a korcs makacsul rátapadt, és felvette egy agár testtartását, hogy eltitkolja azt a tényt, hogy tönkrement a tüdeje, alig lát, és csak az akaraterő tartja életben. A lány nem szánalomból vitte magával, hanem megszokásból.

A levegő mozdulatlan volt, ezért meg tudta gyújtani a talizmánt a kertkapu előtt. Mintha Madruga keze alig várta volna, hogy végre akcióba léphessen. A körmök vidám ropogással lángra kaptak. Öt tökéletes és derűs lángocska csapott fel belőlük, és a fényük, ami először kékes aranyszínű volt, azután narancssárga lett, magabiztossággal töltötte meg a lány lelkét. Alighogy világítani kezdett a fény, Catuja kertkapuja hangtalanul kinyílt, mintha mostanában olajozták volna meg. A kert olyan növények zűrzavarából állt, amelyekben látszólag középen volt élet, mint az állatokban, nem pedig a sejtekben és a szövetekben szétterülve. A rózsák összegabalyodtak a csalánokkal. A liliomok között egy mérgező leanderbokor nőtt. A ház a kert végében magasodott sötéten és némán, mint egy mauzóleum.

A masztiffok felbukkantak, amikor meghallották a kavicsokon csikorgó léptek zaját. Hatalmasak voltak, és annyira egyformák, mintha csak egyetlen kutya lettek volna, amelyik érthetetlen módon megsokszorozódott, mint Kerberosz, csak ennek itt több teste volt. A szemük, a nyáluk és gyilkos agyaraik világítottak a sötétben. De amikor Ángela odatartotta feléjük a kezet, álmosan lefeküdtek a földre. Lupo, aki megrémült, amikor meglátta őket, mozdulatlanul állt, hegyezte a fülét, és hitetlenkedve meredt rájuk. Utána óvatosan megközelítette őket, mint egy macska, és amikor rájött, hogy szelídek, rájuk mert vicsorogni és morogni.

Ángela a köpenyének köszönhetően fekete volt, mint az éjszaka, és könnyedén mozgott, akár a szellő. Egyenesen a ház ajtaja felé igyekezett, és a kutyák farkcsóválva követték. A ház ajtaja is lassan és hangtalanul kitárult, és egy folyosó tátongott mögötte. Odabent sötétség és tökéletes nyugalom uralkodott. Ángela az apja kezével világította meg az utat, miközben felment a lépcsőn az emeleti hálószobákhoz, ahol Catuja kincseskamrája volt.

Helytelen dolog egy boszorkányt egyedül hagyni megrohadni, szólalt meg egy visszhang a lány fejében. Nem engedhette meg magának, hogy féljen, de a félelem akkor jön, amikor akar. Beszökött a házba, mint egy fuvallat, és bekúszott a lány szívébe és a lábába. Lupo is érezte. Remegett, és bizalmatlanul méregette a többi kutyát, habár azok engedelmesek maradtak, és úgy viselkedtek Ángelával, mint a kedves háziállatok.

A vén uzsorás ajtaja kinyílt, de eleinte olyan lassan, hogy a lány attól félt, hogy a talizmán kezdi elveszíteni az erejét. De végül teljesen kinyílt, és egy hatalmas terem volt mögötte, akkora, mint egy padlás vagy egy pajta. Többtucatnyi gyertya égett benne, amelyek megvilágították a bútorokon elhelyezett tárgyakat. Az egyik göröngyös és omladozó falon számtalan plafonig érő tükör lógott, amelyek visszasírták a paloták báltermeiben lezajló jelenetek visszatükrözését, és festmények, és portól megfakult faliszőnyegek, amelyekben aranyszálak csillogtak, az ezüstszálak pedig megfeketedtek. Az egyik fal melletti asztalkán egy kis bőrönd hevert, amiben ránézésre ékszerek lehettek.

Catuja az ágyában aludt, ami részben egy szalmazsákhoz, részben pedig egy madárfészekhez hasonlított. Ha az uzsorás nem lélegzett volna, az ember halottnak hihette volna. Nem horkolt, hanem inkább boldogan horkantgatott. Valószínűleg valami kellemeset álmodott, mert az arcán belülről fakadó boldogság tükröződött.

Ángela letette a dicsőség kezét az egyik éjjeliszekrényre, és felemelte a bőröndöt. Kicsi volt, de nagyon nehéz. Amikor kinyitotta, majdnem megvakult. Madruga ujjainak a fényében gyémántok csillogtak, mint a nap által megsebzett esőcseppek, és egy vérző rubin nyaklánc. Gyerünk, most ne ámuldozz! – mondta egy férfihang, és egy másik is csatlakozott hozzá: Ne kapkodj, kölyök! Eleget kapkodtál, amikor temetetlenül hagytad a boszorkányt. A lány körbenézett. Nem tudta eldönteni, hogy mit markoljon fel. Minden elérhető közelségben volt, és minden csábító volt. A talizmán ujjai már félig leégtek. Van időd. De amikor a lány belerakott a zsákjába egy marék értéktelen nyakláncot, amiket az egyik fiókban talált, zajt hallott a háta mögött. Lupo meglökte azt az éjjeliszekrényt, amelyiken a kéz állt, és a kéz leesett a földre. Ez nem jó, nagyon nem. Három ujj kialudt, és a másik kettőn is haldokoltak az apró lángok. Kisvártatva azok is kialudtak.

A masztiffok hirtelen visszanyerték a vadságukat. Megrázták magukat, mintha mély álomból ébredtek volna, nyújtózkodtak, és újra dühössé váltak. Az ugatásuk felverte az egész házat. Catuja úgy pattant ki az ágyból, mint egy rugó.

– Betörők, betörők, betörők! – kiáltozta.

Kezdetét vette a vadászat.

Lupo és a lány kimenekült a folyosóra, egy szempillantás alatt leszaladtak a lépcsőn, végigrohantak a folyosón, és kiléptek a kertbe. Álomszerű volt az egész. Magukkal cipelték a masztiffokat, amelyek rátapadtak a testükre. A húsukat harapták az agyaraikkal, és elroppantották a csontjaikat. Az éjszaka édes volt a vértől, és zajos, mint egy ünnep. Kiáltások harsantak, és kigyulladtak a fények. A rózsabokrok tövisei belekapaszkodtak a köpenybe, a lábak megbotlottak a mancsokban, egy kéz kétségbeesetten végigtapogatta a kertkaput, és végül sikerült kinyitnia.

Ángelát még sohasem tudta elkapni senki, mert úgy bújt át a réseken, mint egy kis vipera, és ismerte a város összes útvesztőjét. Most sebesült volt ugyan, de ezúttal sem fogják elkapni. Elrejtőzött egy kapualjban. Lement az elfeledett pincék lépcsőin, és végigosont a nyirkos átjárókon, az alagutakon és a csatornákon, akár egy patkány, miközben vérpermetet köhögött, és végül nagyon messze feljött a felszínre.

Amikor újra megpillantotta a csillagos égboltot a feje fölött, megkönnyebbülten felsóhajtott. Megszűnt a kiáltozás és a zűrzavar, és már nem leselkedett rá veszély most, amikor a halál befészkelte magát a sebeibe. Lupo követte. Az egyik füle hiányzott, és olyan erősen bicegett, hogy gyakorlatilag a hasán húzta magát. Fekete volt a vértől a holdfényben.

– Te kibaszott ostoba korcs…! – dünnyögte a lány, és valami remegett a hangjában, talán egy kis kedvesség.

Nem a folyó csillogott előtte fehér szalagként, hanem a temető fala.

– Nézd csak! Kezdettől fogva az volt a sorsunk, hogy itt kössünk ki.

Másnap reggel, amikor Bastián megközelítette azt a gödröt, amit előző este félig kiásott, tudta, hogy valami nincs rendjén. Nem csupán egy megérzés volt, mert az egyik bokor alól egy vércsík vezetett a lyukhoz.

– Ördög és pokol! – mondta hangosan, hogy megszabaduljon a félelemtől, ami hirtelen úrrá lett rajta. – Már ott tartunk, hogy a halottak a saját lábukon érkeznek, és maguktól fekszenek be a sírba.

Lehajolt, és óvatosan bekukucskált a gödörbe. Egyelőre nem volt kíváncsi a részletekre, csak egy hozzávetőleges képet akart alkotni arról, hogy mi történt. Először egy gyűrött köpenyen akadt meg a tekintete, ami ismerősnek tűnt. Megfeledkezett a vérről, és valamelyest megkönnyebbült.

– Hé, kislány! Már megint ingyen éjszakázol a fogadómban?

A lány nem mozdult meg, és az ölében fekvő formátlan és piszkos kupac sem.

– Ó, Lupo, te vén bolond! Tudtam én, hogy rosszul megy a sorod odakint. Miért kellett ilyen nehézségeket elszenvedned a te korodban?

És habár a józan ész nem ezt diktálta, megtöltötte a gödröt földdel, ültetett egy fehér rózsabokrot a tetejére, és megőrizte öreg szívében ezt a kis titkot.

fordította: Bosnyák Edit

VERES ATTILA

MÉLTÓSÁGGAL VISELT

Az aránylag kicsi, nem egészen tízmilliós Magyarország mindig is kiemelkedő irodalmi és művészeti teljesítménnyel büszkélkedhetett, de a horrorművek viszonylag új jelenségnek számítanak náluk. VERES ATTILA (sz. 1985-ben) író és forgatókönyvíró azok közé a szerzők közé tartozik, akik segítettek feljuttatni az országot a horrorirodalom térképére. Első regénye, az Odakint sötétebb (2017) meglepő sikert aratott hazájában. Ezt a művét egy novelláskötet, az Éjféli iskolák követte 2018-ban. A „Méltósággal viselt" az egyik legújabb története, ami először az Aether Atrox (2019) című kötetben jelent meg, Magyarország legprominensebb horrorszerzői között. Mi olyan írónak tartjuk őt, akinek érdemes figyelemmel követni a munkásságát, és biztosra vesszük, hogy művei továbbra is eljutnak az angol anyanyelvű nagyközönséghez.

A TERAPEUTÁM GYAKRAN biztat, hogy képzeljek el egy másik sorsot magamnak. Egy olyan életet, ahol a dolgok nem úgy történtek, ahogy valójában. Azonban mielőtt elképzelhetném ezt a másik életet, a terapeutám szerint szembe kell néznem azzal, ami történt. Ezért most leírok mindent, amire emlékszem, pontosan úgy, ahogy történt, egészen addig a pillanatig, amíg el nem vesztettem a kontrollt az életem felett.

Vili egy pénteken kezdett haldokolni. Odakint esett az eső, hibátlan melodrámai körítés egy rossz hír bejelentéséhez. Hárman ültünk a konyhában; édesanyám, Vili és én.

Vilit a nagymamámtól kaptam, az édesanyám édesanyjától egy május elsején; erre azért emlékszem, mert kétségbeesetten próbáltam rájönni, mi az ünnep lényege, de senki sem tudta nekem kielégítően elmagyarázni. Bizonyos értelemben a május elseje a mai napig rejtély számomra.

Majálisra mentünk, az egész család, édesapám, édesanyám és a nagymamám, hogy más családokkal együtt élvezzük a közös programot, nevessünk a bohócokon, akik a gyerekeket szórakoztatták, és hogy később feleslegessé váló, de akkor értékesnek tűnő holmikat vásároljunk. Azonban a családi szórakozásból alig lett valami; már délelőtt hatalmas szélvihar kerekedett, és szétrombolta a kirakodóvásárt. Nagymamám az utolsó pillanatban rohant vissza Viliért, hogy megvegye nekem az egyik árustól, aki kétségbeesetten próbálta egyben tartani a bódéját. Nagymamám megragadta Vilit, nem is várta meg a visszajárót az árustól, akinek a markából a szél próbálta kitépni az ezreseket. Nagymamám a kezembe nyomta az ajándékot, és azt üvöltötte – és ez volt az első alkalom, hogy üvöltött velem, noha csak azért, hogy a tomboló szelet túlkiáltsa –, hogy vigyázzak rá, és hogy mindig emlékezzek. Emlékezzek rá; a nagymamámra. Akkor nem értettem, miért mondja ezt, hiszen a nagymamám – hogyan felejthetném őt el? A szélviharban az a furcsa képzetem támadt, hogy az egész világ szétszakad mindjárt, hogy a szél hamarosan áthasítja a mezőt, összetépi az embereket és a múltat és a jövőt, és én lezuhanok az időkön túli sötétségbe. Átöleltem Vilit, és megnyugtatónak találtam az érintését. Vilit a mosolya adta el – nem debil vigyor vagy leereszkedő félmosoly vagy lefelé konyuló, keserű fintor, ami gyakran ült a konkurens plüssállatok képén. Vili mosolya egy barát mosolya volt; megértő, támogató, biztató, de volt benne valami felnőttes komolyság is. Puha és meleg plüssállat volt, és úgy éreztem, ketten együtt elég stabilan állunk a világban, hogy a szél ne ragadjon el minket.

A kocsiban az apokalipszis érzete elmúlt. Magamhoz szorítottam Vilit a hátsó ülésen, és tudtam, hogy minden rendben van. Édesapám vezetett, édesanyám az anyósülésen ült, amit utólag humorosnak tartok, hiszen nagymamám technikailag édesapám anyósa, és mégsem ő ült a számára kijelölt helyen. Nagymamám ugyanis mellettem ült. A szeméből csorgott a könny, de rám mosolygott, és megnyugtatásul azt mondta, hogy por ment a szemébe, azért könnyezik. Elfogadtam a magyarázatát, és újra magamhoz szorítottam Vilit. Édesanyám hátrafordult az ülésen, és nagymamámra nézett, olyan szigorúan, ahogy rám szokott, amikor valami rosszat csináltam, vagy azt gondolta, hogy valami rosszat csináltam, ami végül is ugyanaz. Nem hittem, hogy másra is tud így nézni, különösen nem az ő saját édesanyjára. Nem szóltak egymáshoz, én pedig hamarosan elaludtam, magamhoz szorítva Vilit.

Azután ritkán láttam a nagymamát, míg végül édesanyámék el nem magyarázták, hogy Ausztráliába utazott, rokonlátogatásra, és egy ideig nem tér vissza. Megmutatták egy világtérképen, hogy hol van Ausztrália, mert nem értettem teljesen; majd egy könyvben kengurukat is mutattak és egyéb különös állatokat, melyek felajzották a kíváncsiságomat. Reméltem, hogy hamarosan meglátogathatjuk nagymamát mi is, és esetleg együtt kengurukat is nézhetünk. Édesanyám és édesapám egyetértett abban, hogy amennyiben elég jól viselkedek az év során, ez a kívánság akár valósággá is válhat, és előbb-utóbb meglátogatjuk majd nagymamát.

Gyermek voltam, bizonyára ezért nem vettem észre az igazságot, pedig állítólag a gyermekek figyelmesek a környezetükben beálló apró változásokra. Talán én vagyok a kivétel, vagy édesanyám remekül hazudott, saját magának is. Fontos megérteni, hogy én ennek az információnak akkor nem voltam birtokában: nem tudtam, hogy a nagymamám néhány hónappal a majális után meghalt. Édesanyám megkérte, hogy ne látogasson minket, és mi sem látogattuk őt. Édesanyám nem akarta, hogy nagymamámra betegen emlékezzek; a betegség elsorvasztotta a testét, bár én ezt csak apámtól tudom. Részegen mesélte el nekem, évtizedekkel később. Tudom, hogy édesanyám engem akart kímélni, mikor úgy döntött, hazudik. Tudom, hogy csak a legjobbat akarta, hisz mi mást akarna egy édes szülő a gyermekének, mint a legjobbat? Édesapám, részegen, évek bölcsességével a háta mögött másképp gondolta – úgy hitte, édesanyám félt kimondani a szavakat, félt kimondani, hogy az ő saját édesanyja meghalt. Akárhogy is, számomra nagyanyám még évekig élő személy volt, pedig amikor Vili haldoklása megkezdődött, addigra már régen a földben nyugodott.

Mindezt persze csak utólag értettem meg, már felnőttként; részben a terapeutám segítségével. Édesanyám ugyanis úgy gondolta, hogy túlságosan ragaszkodom Vilihez. Mindig azt szerette volna, hogy én legyek a legjobb, a legsikeresebb, a legmagabiztosabb. Úgy gondolta, hogy az élet jéghideg erdő, benne a gyermekek a farkasok, akik azt gondolják, egy falkában játszanak, pedig valójában idővel mind ugyanarra a munkahelyre, ugyanarra a házra, ugyanarra a nőstényre hajtanak majd. Mindig a legjobbra, a legjobbat pedig csak a legjobb kaphatja meg. A túlzott érzelmi függés egy plüssállat hamis biztonságától hosszú távon gyengíti a jellemet, a gyengéket pedig széttépik a farkasok. Most már tudom, hogy édesanyám számára esetleges felnőttkori sikertelenségem az ő sikertelensége is lett volna. Ezt nem hagyhatta, ezért gondolta azt, hogy beavatkozik érzelmi fejlődésem természetes ritmusába. Az édesanyám nem viselte jól a kudarcokat. Édesanyám okos, megértő nő volt, és a lehető legkisebb traumát akarta okozni; hiszen ha a trauma túl nagy, akkor nem bízom majd a világban, és így magamban sem. Aki pedig magában nem bízik, az sikeres sem lehet.

Ott ültünk a konyhában, köztünk a gőzölgő tea – egy csésze magának, és egy nekem. Kamillatea, a mai napig rosszul vagyok, ha megérzem a szagát, pedig anyám azért főzte, hogy tompítsa az érzelmi csapást. Vilinek nem töltött teát, ebből is sejtettem, hogy valami rettenetes van készülőben.

Anyám rám nézett, nagyon komolyan, olyan komolyan, mint amikor drága dolgokat törtem el, vagy mint amikor kiszaladtam egy autó elé a labdámat üldözve. Így utólag visszatekintve – és ezt a terapeutámnak is elmondtam – azt képzelem, hogy akkor, ezekben a másodpercekben, mielőtt kimondta volna a szavakat, a nagymamámra, saját édesanyjára gondolt. A tenyerébe fogta a bögréjét, mintha az egy apró kazán volna. Nem kertelek, mondta, majd elhallgatott. Nem kertelek, kicsim, folytatta, Vilivel baj van. Vili beteg, és sajnos nem jók a kilátásai.

Sajnos a plüssállatok is lehetnek betegek, folytatta. Lehet, hogy genetikai eredetű, hogy a betegség csak lappang évekig, mielőtt megjelenne. Manifesztálódna. Biztos, hogy Vilit Kínában gyártották, és ott könnyű elkapni mindenféle betegséget, súlyos kórságokat azokban a kemikáliáktól terhes gyárakban. Akárhogy is, mondta anyám, Vilit megvizsgálták az orvosok, míg iskolában voltál, és a diagnózis teljesen biztos: Vili sajnos meg fog halni.

Vilire néztem, ahogy ott feküdt a márvány konyhapulton, barátságos tekintetét rajtunk nyugtatva; ekkor döbbentem csak rá Vili eredendő meztelenségére, és belesajdult a szívem. Szerettem volna eltakarni a testét, megvédeni a világ hidegétől. Felkaptam Vilit és magamhoz szorítottam. Ahogy édesanyámra pillantottam, még megpillantottam a mosolyt az arcán. Olyan szépek vagytok együtt, mondta édesanyám, bárcsak örökké így emlékezhetnék rátok! A mai napig hiszem, hogy így gondolta; a legszívesebben megállította volna az időt, hogy ne kelljen felnőnöm. Tudta persze, hogy mire az én gyermekkorom elmúlik, addigra elmúlik az ő érett felnőttkora is, és öregasszony lesz, mint a saját anyja. Mindent rám tett fel; nem is akart több gyereket. Édesapámtól később megtudtam, hogy édesanyámnak születésem után kétszer is volt abortusza. Egy gyereket akart csak; egyet, aki tökéletes.

Vilinek két hónapja van hátra, folytatta. Viseld gondját abban az időben. A lényeg, hogy Vili méltósággal tudja viselni a betegségét. Ettől a mondattól arra gondoltam, hogy a betegség egy ruha, amit viselni kell; akkor Vili nem lesz már csupasz. Idd meg a teád, mondta édesanyám, és addig nem engedett vissza a szobámba, amíg el nem kortyoltam a bögrém tartalmát az utolsó cseppig. Az volt az utolsó alkalom, hogy kamillateát ittam.

Visszavonultam a szobámba Vilivel. Leültem vele az ágyam szélére, és úgy éreztem, hogy a világ beszűkül körülöttem, hogy ketrecbe zártak, és nem menekülhetek. Beszélhettem volna édesapámmal, de gyerekként pontosan éreztem a szüleim közti dinamikát. Anyámé volt a gyereknevelés felelőssége, apám pedig az anyagi biztonságot nyújtotta számunkra. Tudtam, hogy felesleges vele beszélnem. Alapesetben édesanyámhoz fordultam volna, hogy gyógyítsa meg Vilit – de ő épp az imént adta tudtomra, hogy nem tudja megmenteni, hiszen ha képes lett volna rá, már megtette volna, nem igaz?

Az ágyra fektettem Vilit, és végigsimítottam a testén, ezúttal nem melegséget vagy biztonságot keresve, hanem a betegség jeleit. Magam sem tudtam, mik lehetnek azok – Vili testhője normálisnak tűnt. Kerestem és kerestem, és éreztem, hogy Vili kerüli a tekintetem, ahogy én is kerülöm az övét. Most tényleg meztelen lett, nem a ruha hiánya miatt – meztelen lett, hiszen ujjaim az életének végét kutatták.

Végül a hónaljában találtam rá az első szakadásra. A cérna ereszteni kezdett, egy apró lyuk már látni engedte Vili belsejét; a fehér tömést, ami a vére, a húsa volt. Tudtam, abban a pillanatban megbizonyosodtam róla, hogy édesanyám orvosai igazat mondtak. Vili teste beteg. Úgy éreztem, hogy a mellkasom túl szűk a tüdőmnek, hogy a koponyámban felforr és megdagad az agyvelőm. A világot sötétebbnek láttam, nem metaforikusan, hanem valóban: a látóterem széle elsötétült, úgy éreztem, bármelyik pillanatban elájulhatok.

Bizonyosságot szereztem a halálról.

Megragadtam Vilit, és teljes erővel a sarokba hajítottam; Vili lepattant a falról, beütötte a fejét egy polcba, majd az iskolatáskám mögé esett. Akkor nem tudtam megmagyarázni a dühömet, és a terapeutámnak is évekbe telt, míg elhitette velem, hogy ez normális reakció volt. Én magam úgy racionalizáltam a dolgot, hogy csak próbáltam Vilit megmenteni, hiszen azért kellett gyűlölnöm, mert nem él. Talán épp azzal próbáltam megmenteni Vili életét, hogy a sarokba hajítottam, hiszen ha nem él, akkor nem is halhat meg.

Olyan sok év telt el azóta, hogy őszintének kell lennem magamhoz. A terapeutám is erre biztat, és azt mondja, hogy ez teljesen normális egy bizonyos korig. Én ugyanis tudtam beszélgetni Vilivel, illetve Vili gyakran beszélt hozzám a fejemben. Azt hiszem, képzelt barátnak hívják a jelenséget; gyerekként az alakulóban lévő személyiség bizonyos elemei hangként, karakterként jelennek meg. Ilyen karakter volt nekem Vili. Mindig jóra biztatott, mindig afelé terelt, hogy a nehezebb, de helyes utat válasszam. Gyakran játszottam azt, hogy Vili szuperhős, hogy másokat, gyakran az édesszüleimet menti meg valamilyen válságos helyzetből, például egy baleset után a lángoló autóból.

Aznap éjszaka az ágyamban feküdtem, Vili pedig még mindig a sarokban hevert. Nehezen tudtam elaludni, pedig fáradt voltam a gyásztól és a haragtól. És akkor meghallottam; hallottam, hogy Vili sír. Bizonyára a fejemben szólt a hangja, de én mégis úgy hallottam, hogy a sarokból jön – sírt, de nem a félelem vagy a betegsége miatt; hanem mert cserben hagyott, nem volt elég jó plüssállatom, és ezért gazdaként meg kellett büntetnem. Akkor rádöbbentem, hogy én hagytam cserben őt, hogy a dühöm oktalan volt, saját butaságom jele. Kiugrottam az ágyból, és bőgve a sarokba rohantam, hogy magamhoz szorítsam Vilit. Megígértem neki, hogy soha többé nem hagyom cserben, hogy mellette leszek végig.

Mire elaludtam, Vili abbahagyta a sírást.

Édesanyám gyakran összejárt a környéken élő más édesanyákkal, egyebek mellett, hogy kisegítsék egymást praktikus tanácsokkal a gyereknevelés hétköznapi ügyeit illetően. Ezért utólag nem meglepő, hogy hamarosan más plüssállatok is megbetegedtek. Megkönnyebbülést éreztem, hiszen nem voltam egyedül ebben a harcban – mások is ugyanazzal a rettenettel néztek szembe, mint én magam, és ugyanúgy szomjazták a hozzájuk hasonlók társaságát, ahogy az édesanyák is szomjazzák egymásét. A nevükre már nem emlékszem, pedig a barátaim voltak. A terapeutám szerint ez a felejtés az agyam egyik védelmi mechanizmusa. A nevüktől eltekintve azonban mindenre emlékszem a barátaimmal kapcsolatban, szóval ha ez egy mechanizmus, akkor nem működik igazán jól.

Végül négyen formáltunk szoros kört; egyfajta barátság szövődött köztünk, noha az időnk nagy részében mindössze a plüssállatok haldoklásának gyakorlati kérdéseit vitattuk meg. Egyébként kevés érdeklődést mutattunk egymás iránt. Rajtam kívül két fiú volt még a körben, és egy lány. Az, hogy a fiúkat le akarták szoktatni édesanyáink a plüssállatokról, valahol érthető – de egy lánnyal kapcsolatban, úgy érzem, általában talán megengedőbbek a felnőttek. Egy lánynak tovább szabad plüssöznie, és ezzel a terapeutám is egyetért. Társadalmilag inkább elfogadott, ha egy lánynak aranyos játékai vannak, akár érett felnőttkoráig. Mégis: a lány plüssállata, Ferkó, megfertőződött, így a lány közénk tartozott.

Vili állapota az első két hétben többé-kevésbé stagnált; csak a hónalja körül található szakadás lett láthatólag egyre nagyobb, illetve a cérna más helyeken is ereszteni kezdett: a lábánál, a keze végén, a fekete pamutból készült körmeinél. A második hétvégére a bundája is megfakult. Ebben az időben, amikor arra vártunk, hogy a betegség kimutassa a foga fehérjét, Vili hangja a fejemben megnyugtatóan csengett; biztatott és tartotta bennem a lelket, mintha én lennék beteg, és nem ő. Gyakran sírtam elalvás előtt a hangját hallgatva. Ebben az időben sajnos előfordult, hogy újra bevizeltem éjszaka. A terapeutám azt mondja, hogy ez normális, regressziónak hívják, lelki válaszreakció, egy korábbi fejlődési fázisba való visszatérés jele. Egy idő után nem aludtam Vilivel, mert nem akartam, hogy a bundája pisis legyen. Édesanyám nem örült a regresszív fordulatnak; az ágybavizelés, jól tudtam én is, a gyengeség jele. Édesanyám türelmetlenül rázta a fejét, és nagyokat, súlyosakat sóhajtott, hogy kifejezze nemtetszését, én pedig megszégyenülten, a hajnali hidegben reszketve álltam a szobám közepén, de Vili hangja akkor is megnyugtatott.

Aztán a dolgok rosszabbra fordultak.

Amikor egy délután hazaértem az iskolából, Vilit a padlón találtam. A cérna felszakadt az oldalán, és ömlött belőle a fehér vatta. Jeges rettegés öntött el; azt hittem, Vili meghalt, míg én iskolában voltam. De hallottam a hangját; halk volt, a fájdalomtól elgyötört, de tiszta. Vili élt. Óvatosan, remegő kézzel felemeltem, amitől csak még több vatta hullott a padlóra; a torkom elszorult a pániktól, alig kaptam levegőt. Az ágyamba fektettem Vilit, az ujjammal igyekeztem összeszorítani a sebet, hogy ne veszítsen több vattát. Nem tudtam varrni, és emiatt gyűlöletet éreztem magam iránt. A seb széleire végül pillanatragasztót kentem. Összeszorítottam az anyagot, és azt suttogtam Vilinek, hogy minden rendben lesz, miközben tudtam, hogy semmi sem lesz rendben.

Másnap a többiek is hasonló eseményekről hoztak hírt; az egyik barátom, a fiú, amelyik mindig fekete keretes szemüveget hordott, beszámolt Nyinyi nevű plüssállata állapotromlásáról. Sajnos a szemüveges barátomról már akkor tudtuk, hogy lassabban és máshogy gondolkodik, mint mi. Egy vagy két évvel később a barátomat másik iskolába tanácsolták, mert tanulási nehézségei tanáraink számára kezelhetetlenné váltak.

Elképzelhető, de nem lehetek benne biztos, hiszen nem álltam meg, hogy beszéljek vele, csak elsétáltam mellette, mintha egy eldobott üdítőitalos doboz lenne, vagy egy félig elnyomott cigarettacsikk a beton hidegén – szóval lehet, hogy elsétáltam a barátom mellett néhány évvel ezelőtt, már felnőttként. Láthatólag az utcán élt, vastag pokrócot tekert a dereka köré, a hátát egy üzletház falának vetette, előtte egy konzervdoboz állt, amiben némi aprópénz csillogott. Csupa tíz- és húszforintos. A barátom nem nézett rám, nem nézett senkire, csak meredt maga elé, mint aki nem számolja a perceket már, sem a napokat, csak hagyja, hogy átmossa a múló idő. Fekete keretes szemüveget viselt akkor is. A szemüveget, csakúgy, mint gyerekkorában, makulátlanul tisztán tartotta. Nem szólítottam meg, és nem adtam neki pénzt. Igyekeztem minél hamarabb látótávolságon kívül tudni a szerencsétlent. Lehet, hogy nem is a barátom volt, csak valaki, aki hasonlított rá.

Amikor a szemüveges barátom még gyerek volt, elmesélte, hogyan fordult rosszabbra Nyinyi állapota. Nyinyi rövid, puha farka alatt lyuk nyílt. Nem is a cérna szakadt el, hanem maga az anyag, és Nyinyi frissen nyílt ánuszából sűrű vörös fonáltömeg ömlött ki a padlóra. A barátom próbálta visszatömködni a fonalat, de csak a szakadás lett nagyobb tőle. A másik két barátom, a fiú és a lány is elszörnyedve hallgatta először a szemüveges barátom beszámolóját, majd az enyémet is. A hét későbbi részében a saját plüssállataik állapota is rosszabbra fordult; a lány Ferkót egy reggel a karja nélkül találta meg – a plüssállat jobb mellső végtagja az éjszaka során elvált a teste többi részétől. A másik fiú barátom plüssállata, Egyes pedig megbénult. Ezt nem értettük tisztán, hiszen mindenki tudja, hogy a plüssállatok egyébként sem tudnak járni, csak akkor mozdulnak, amikor mi magunk mozgatjuk őket, vagy amikor azt képzeljük, hogy mozognak. Nos, a barátom plüssállata nem mozdult többé. Nem halt meg, azt mondta a barátom, a plüssállat tökéletesen életben volt, de immár cselekvésre képtelen. Ezután nem sokkal Egyes szájából folyni kezdett a vatta; a betegség miatt kihányta a saját belsőségeit.

Mindannyian azzal szembesültünk, hogy plüssállataink elveszítik az életet adó bélést, és a különböző filmekből már világos volt számunkra, hogy a túlzott vérveszteség azonnali halálhoz vezet. Átömlesztésre volt szükség, amennyiben plüssállatainkat az élők sorában akartuk tartani, ehhez pedig egyéb, még élő plüssállatokra volt szükség.

A régi játékosládámból előhúztam néhány plüssállatot, akikkel egy ideje már nem játszottam: Szilviót, egy plüssnyulat, akit távoli rokonoktól kaptam egy régi karácsonyon (ez a név szerepelt a mókás csokornyakkendőjén); egy Disney-franchise-plüsst, valamelyik aktuális film egyik mellékkaraktere alapján készült játékot, akit én Gyurinak neveztem el, fogalmam sincs, miért; valamint egy rókalányt, Annit, akit a szüleimtől kaptam, és sokáig ő volt a kedvencem, de végül is nem találtam elég puhának, ezért közös megegyezéssel nyugalmaztam a játékdobozba. Most kiterítettem őket egymás mellé a padlóra. Ekkor távolról hallottam az ő hangjukat is; a régi hangokat, amin szóltak hozzám, mikor még aktívan játszottam velük. De az ő hangjuknál erősebb volt Vili hangja. Könyörgött, hogy ne tegyem, hogy a többiek nem érdemlik ezt – de addigra a teste egy másik helyen is felszakadt már, és sürgősen pótolni kellett a bélést. És azt is tudtam, hogy Vili, bármilyen bátornak is mutatja magát, retteg a sötétségtől, ami a betegsége végén vár rá. Ebben az időben Vili éjszakánként beszélt hozzám álmában. Nem hiszem, hogy tudatánál lett volna, amikor ömlöttek belőle a szavak, ahhoz túlságosan is összefüggéstelenek voltak, karakterétől idegenek. Gyakran káromkodott, és kérlelt valami láthatatlan hatalmat, hogy segítsen rajta. Minden szavából sütött a félelem. Én azonban ilyenkor is édesanyám utasítására gondoltam; hogy lehetővé kell tennem Vili számára a betegség méltósággal való viselését. Bármi áron.

A konyhából elcsentem egy kést és egy ollót. Gyurival, a Disney-plüssel kezdtem. Soha nem tartottam őt túl okosnak, sem túl érzékenynek, ugyanakkor kiváló minőségű anyagból készült, valahol Kínában. Ő mégsem lett beteg; szerencséje volt. Haragudtam rá ezért, és miért ne? Nem érdemelte meg a szerencséjét. A késsel egy vágást ejtettem Gyuri hasfalán – a fejemben hallottam fájdalmas kiáltását, majd könyörgését az életért. De akkor már nem volt visszaút; az ollóval belenyúltam a sebbe, és végigmetszettem a bőrét. Gyuri sikoltott, és én is vele sikoltottam, vagy inkább helyette, hiszen neki nem volt szája és torka, hogy magától sikoltson. Járt annyi neki, hogy hősiességéért cserébe élete utolsó perceiben saját hangot kapjon a fájdalma kinyilatkoztatására.

Édesanyám a vacsora alatt meg is kérdezte, miért üvöltözöm odafent a szobámban. Elmondtam neki, hogy műtéteket végzek, boncolásokat, hogy Vili életét meghosszabbítsam. Édesanyám vörösbort ivott, emlékszem, mert amikor mosolygott, feketének tűntek a fogai. Helyes, mondta, örülök, hogy felelősségteljesen viselkedsz.

Boldog lettem anyám szavai hallatán. A terapeutám azt mondja, ez normális, hiszen a gyermek meg akar felelni a szülei elvárásainak, és édesanyám elvárásai mindig igen magasak voltak, és a dicsérő szavak igen ritkák.

Édesanyám egy doboz fagyit vett elő a hűtőből, és kimetszett nekem belőle egy kis darabot. Ez csak különleges, ünnepi alkalmakkor történt meg. Elém helyezte a fagyival teli tálkát, majd még egyet kortyolt a vörösborból. Megpuszilta a fejem búbját; ismét egy példátlan jele az anyai szeretetnek, ami akkor mégis megrémisztett. A hajam ragadt a nyáltól és a bortól. Fontos, mondta, hogy gondját viseljük a szeretteinknek, hogy mellettük legyünk a nehéz percekben is. Én ezt akkor gyerekként nem vettem észre, de édesapám úgy emlékszik vissza, hogy ekkoriban édesanyám gyakran ivott, általában közvetlenül lefekvés előtt; emiatt édesapám már nem szívesen aludt vele. Zavarta az alkoholszag. Most már persze ő is iszik. Nekem ebből semmi sem tűnt fel, és ettől az estétől eltekintve édesanyámra józan életű személyként emlékszem.

Édesapám később azt is elmondta, és ez nagyban árnyalja édesanyám aznap esti viselkedését, hogy édesanyám nem volt saját édesanyja mellett, mikor az a végóráit élte. Vagy végnapjait. Vagy végheteit. Alapvetően édesanyám távolságot tartott fizikai, földrajzi és érzelmi értelemben is. Nagyanyám egyedül halt meg. Akkor természetesen édesanyám kivetítette rám saját vágyát, hogy bár másképpen csinálta volna. Ezt persze abban a pillanatban nem tudtam. Megettem a fagylaltomat, és a következő napok során felkoncoltam a maradék két plüssállatot is; sikoltottam és vinnyogtam közben, hogy hangot adjak a haláltusájuknak az ollóm pengéi alatt.

Volt, amikor órákon át sikítottam; ugyanis Annit nem öltem meg azonnal. Rájöttünk, hogy csak a frissen átömlesztett bélés felel meg a plüssállatainknak. Nem telhet el több mint fél óra a donor halála és az átömlesztés pillanata között, mert a bélés megalvad. Megromlik, használhatatlan és mérgező lesz. Viszont ha először csak a bélés egy részét vesszük ki a donorból, a donor nem feltétlenül pusztul el; sőt, akaratunkkal életben tarthatjuk, hogy egy második vagy akár harmadik átömlesztésre valót is kinyerhessünk belőle, ezzel is meghosszabbítva kedvenc plüssállatunk életét. Anniból három ömlesztést nyertem ki, és végig hangot adtam a szenvedésének. Nem élveztem a plüssállatok megölését, maradványaikat bűntudatosan rejtettem el a szobám sarkaiban, majd egy hajnali órán kilopakodtam az utcára, és egy távoli kukába dobtam üres, élettelen testüket. Utána napokig rettegtem, hogy bekopog valaki az ajtómon, és számonkéri rajtam a három plüssállat halálát.

Ez természetesen nem történt meg, de a terapeutám egyetért velem abban, hogy ez a félelem a normalitás jele. Nem leltem élvezetet az efféle kegyetlenkedésben, és féltem a büntetéstől – hiszen bűnként tekintettem saját tetteimre.

Néha azt kívánom, bárcsak élveztem volna. Akkor minden annyival könnyebb lenne.

A friss bélést óvatosan beletömködtem Vilibe; tudtam, hogy ez egy megterhelő és fájdalmas folyamat számára is, ezért játszásiból elaltattam. Altatógázt lélegzett be, amit egy régi papírmasé farsangi maszkból adagoltam neki. A maszkot a képzeletem formálta természetesen az altatóorvos maszkjává, de a trükk működött. Hogy ezt miért nem csináltam meg a bélés donoraival, arra nincs racionális magyarázatom; de gyerekként is éreztem, hogy a szenvedésük valamilyen módon elengedhetetlen része a folyamatnak. Vili elaludt, a gondolataimban csak egyenletes lélegzését hallottam, de a hangját nem. Ujjaimmal óvatosan betömködtem a friss, forró bélést Vili bőre alá, majd a sebet összevarrtam. A varráshoz irodai tűzőgépet használtam; az egyik barátom, az a fiú, aki nem viselt szemüveget, szerzett egy tűzőgépet mindannyiunknak. A szülei gazdagok voltak, sikeresek. Volt valamilyen cégük, és talán egy éttermük is, ebben nem vagyok biztos. Mindenki félt egy kicsit ettől a barátomtól, mert a családjának túlságosan sok pénze volt, és a pénz erejét gyermekként is érezni. Felnőttként egyszer találkoztam vele, futólag. Ő nem ismert meg, pedig egyenesen rám pillantott, vagy megismert, de nem akart velem beszélni, ezért gyorsan elkapta a tekintetét rólam, és továbbsietett, talán erősebben szorítva aktatáskája fülét. Drága öltönyt viselt, drága aktatáskát, drága pár cipőt. Ügyvéd lett, persze, le sem tagadhatná. Fájt kicsit, mikor nem ismert meg, ahogy én sem akartam megismerni a szemüveges barátomat.

Akárhogy is, gyerekként ellopta nekünk a tűzőgépet valamelyik irodából. A gép meggyorsította a sebek összezárást, amire szükségem is volt, ugyanis Vili varrása egyre több helyen engedett el. Akármilyen gyorsan tömtem bele a friss bélést, mire hazaértem az iskolából, vagy mire felébredtem hajnalban, ugyanannyi vagy több bélést veszített időközben, mint amennyit beletömtem.

Miután elfogytak az otthoni plüssállatok, kénytelenek voltunk máshonnan utánpótlást szerezni. Gyermekként nemigen volt pénzünk; kivéve a gazdag barátunkat. Ő tudott vásárolni új plüssállatokat; adott nekünk is időnként némi aprót, de soha nem eleget. A használtcikk-üzletek és a turkálók lettek a második otthonunk; a lány barátommal és a szemüveges fiúval egyre csak az adományboltokat jártuk, hátha rábukkanunk egy-egy plüssre jutányos áron. Időnként, ezt ma már fáj bevallanom, hiszen törvényt szegtünk, mégis, időnként elloptunk egy-egy plüssállatot. Mint a ragadozók, rohantunk az utcákon, prédánkkal a markunkban, remélve, hogy senki sem üldöz minket. A lopott plüssállatok szegénységtől szaglottak, de a célnak megfeleltek. Felkoncoltuk őket, a bélésüket pedig saját játékainkba töltöttük. A lány idősebb testvére azt tanácsolta, hogy próbáljunk meg a vattába friss vért keverni; attól csak megerősödnek a plüssállataink. Megfogadtuk a tanácsát; az iskola napsütötte kerítéséről gyíkokat gyűjtöttünk. Könnyebb volt megölni őket, mint a plüssöket, mert nem kellett hangot adnunk a fájdalmuknak; hiszen ők maguktól is éltek. Az állatok vérét a vattába kentük, de ennek a módszernek nem lett látható eredménye.

Akkor még nem.

A helyzet hamarosan még rosszabbra fordult. Vili bőre több helyen is felhasadt – nem a varrás mentén, mint korábban, hanem a plüss maga kopott ki annyira, hogy végül kilyukadt, amin az életet adó bélés kifolyhat. Ezeket a részeket már nehezebb volt összetűzni, mert a tűzés után az anyag gyakran elszakadt vagy elvékonyodott. Vili kedves pillantása is elhomályosodott; valamiféle köd lepte el, mintha műanyag szeme belülről kopott volna ki. Egy délután, ahogy épp friss sebeit igyekeztem összezárni, Vili bal szeme kiesett a helyéről, és a padlón koppant. Úgy éreztem, hányni fogok; Vili vaksin nézett rám fél szemével, a másik szeme helyén pedig a plüss és a bélés tátongott. Üvölteni szerettem volna, ehelyett a saját karomba haraptam. Nem mertem megölelni Vilit, mert féltem, hogy a másik szeme is kiesik. A padlóra hullott szemet megpróbáltam visszaragasztani, de világossá vált, hogy a küzdelmem hiábavaló. Nincs a szemnek hová tapadni többé, csak újra és újra kiesne a béléssel együtt. Tudtam, hogy Vilinek nem kell sokáig méltósággal viselnie semmit sem.

Vili ekkor már nem tudott aludni a fájdalomtól. Egész éjjel a nyöszörgését hallgattam, a szitkozódását, a káromkodásait, a könyörgését. Ez már nem az a Vili volt, akit én megismertem – az én Vilim mindig tudta, mi a helyes, még ha a helyes út nehezebb is. Az éjszakai, haldokló Vili azonban gyűlölte a világot, ami ennyi fájdalomra kárhoztatta – iszonyatos sértéseket köpködött mindenre és mindenkire, amikor pedig nem, akkor a félelemtől félőrülten nyöszörgött. Nappal igyekezett tartani magát; bár egyre ritkábban szólalt meg, zárkózott lett, és néha már napfényben is hallani lehetett átkozódásait.

Egy idő után a másik szeme szintén ködös lett, majd az is kiesett. A helyét beragasztottam piros ragasztószalaggal, így a szemek helyén egy-egy vörös iksz állt Vili utolsó napjaiban. A szétszóródó testrészek, szemek és bélés egyre több gondot okozott mindannyiunknak. A fiúk panaszkodtak, hogy a szétszóródó bélés megfertőzi a többi játékukat is – a játék autók kerekei leváltak a jármű testétől, a műanyag katonák széthullottak, a legós építőkockák nem illettek többé egymásba. A lány barátunk igyekezett a legpontosabban megszervezni a plüssállatok haldoklásának protokollját, hiszen a szülei mindketten orvosok voltak. A tanácsára zárható műanyag ételes zacskókba kezdtük gyűjteni a játékaink elhullatott, potenciálisan fertőző darabkáit – a zacskókra fekete filccel a biológiai veszély egyezményes jelét rajzoltuk; ezt bizonyára valamelyik filmből lestük el. Ilyen zacskókba helyeztem Vili szemét és kiömlött bélését, valamint időközben leszakadt bal lábát is.

Féltem egyedül maradni a szobámban; különösen, miután egy éjszaka arra ébredtem, hogy Vili vörös ikszet formázó szeme egyenesen az arcomba mered. Vili a párnámon feküdt, és engem nézett; pedig éjszakára mindig a padlóra, egy puha, meleg fészekbe fektettem; egyrészt az esetleges ágybavizelés veszélye miatt, másrészt, mert egyre kevésbé tudtam elviselni Vili szagát. Halálszaga volt, és éjszakánként fuldokoltam tőle. A szemem, üvöltötte Vili a fejemben, hol van a szemem? Felsikoltottam, és eltaszítottam magam mellől Vilit, mire a padlóra zuhant, és fájdalmasan felkiáltott. Most először pisiltem be úgy, hogy ébren voltam. Vili halkan jajgatott a padlón fájdalmában, én pedig óvatosan kimásztam az ágyból, Vili feje alá nyúltam, és visszaraktam Vilit a fészkébe. Bár megijedtem, de nem haragudtam rá; csak egy megzavarodott, beteg plüssállat volt. Nem akart nekem ártani; legalábbis szándékosan nem.

Akkor még.

A többiek is beszámoltak saját plüssállatuk megbomló elmeállapotáról. A gazdag barátunk állította, hogy Egyes egész éjszaka borzalmas dolgokat suttog a fülébe a világűr vigasztalan, végtelen sötétjéről, a pillanatról, amikor az univerzum önmagába zuhan, és mindenkit elnyel, mint egy őrült apa a saját fiát, és a Fekete Császárról, aki az univerzum gyomrában uralkodik. A lány barátunk azt állította, hogy Ferkó megpróbált kimászni az ablakon; hogy szökni akart-e, vagy végezni magával, az nem volt világos, de miután a lány megakadályozta ezt a tervét, egész éjjel érezte, hogy a plüssállat csipkedi a talpát és a combját. Azóta néhányszor úgy ébredt, hogy a plüssállat a mellkasán fekszik, plüss-száját a lány bőrén tartva, mintha az életet, a húst próbálná kiszívni belőle. A szemüveges barátunk azt állította, hogy az ő plüssállata éjszakánként körbe-körbe jár a szobában, és káromkodik, szitkozódik, és azoknak a nevét sorolja, akik megbántották, akikkel végezni kellene, akiknek a fejét ki kellene tűzni a legóvár falára, akiknek vérével be kellene szennyezni a televíziók képernyőjét.

A terapeutám azt állítja, hogy ezek az epizódok csak a gyermeki elme, a gyermeki képzelet munkái, erőszakos fantáziák, amelyek segítségével próbáltunk megküzdeni a ránk nehezedő stresszel és zavarral. Mégis, egy idő után már le kellett kötöznöm Vilit éjszakánként; mert gyakran az ágyamba mászott, bűzös leheletével az orromban ébredtem, vörös tekintete rám meredt, a kezében pedig egy apró műanyag kardot szorongatott. Ha lekötöztem, semmi ilyesmi nem történt – akkor csak fájdalommal teli üvöltözését, rettenetes halálfélelemtől túlcsorduló vinnyogását, az életet átkozó szitkait hallgattam. Azt szidta, aki életet adott neki, aki kényszerítette, hogy éljen és meghaljon, pedig egyébként élettelen létben létezett eddig.

Engem szidott.

A szemüveges barátunk volt az első. Nyinyi egy reggel holtan feküdt a szobában; éjszaka, álmában érte a halál. A barátunk szülei Nyinyi holttestét a szemetesbe dobták; majd mikor a test a szemetesből eltűnt, mocskos nyomokat hagyva maga után a padlón, akkor a szülők testi fenyítéshez folyamodtak a szemüveges barátunkkal szemben. Ennek ellenére a barátunk állította, hogy nem ő nyúlt Nyinyi holttestéhez. Az eltűnés utáni második éjszaka a barátunk az ablakából látta Nyinyit; az épp egy döglött macskát vonszolt az éjszakai utcán, a farkánál rángatva a tetemet. A barátunk akkor vesztette őket szem elől, amikor Nyinyi áldozatával együtt eltűnt egy szemetes alatt. Másnap reggel a barátunk megvizsgálta a szemetest és környékét – de csak némi elhasznált bélést talált ott.

Vili egyre kevesebbet beszélt, inkább valamiféle érzést sugárzott, akár egy rádióadó. Felkészültem, sugározta felém, felkészültem a halálra. Elege volt a szenvedésből, hogy nem lát már semmit, csak vöröset, hogy minden lélegzetvétel kín. Arra kért, szavakkal és szavak nélkül, hogy vessek véget ennek az egésznek.

Én természetesen sokáig ellenálltam; bár számos plüssállattal végeztem, éppen azért, hogy Vili éljen, de Vilit megölni mégis más lett volna. Ugyanakkor természetesen azt is tudtam, hogy Vilinek meg kell halnia. Édesanyám szavainak be kell teljesedniük, máskülönben ez az egész szenvedés felesleges.

Időközben egy lány barátunk plüssállata is elhunyt; a lány az iskolából hazatérve talált rá a szoba közepén; a plüssállat ösztövérré soványodott testéből még akkor is folyt a bélés, a karját előrenyújtotta, mintha még megpróbálna elérni valamit. A lány barátunk utánaolvasott a témának, és úgy találta, az egyetlen mód, hogy ne térjenek vissza a plüssállataink, az, hogy hagymával temetjük el őket. Ő maga is így tett; egy zárható ételes zacskóba helyezte a plüss holttestet, és hagymát szórt mellé. A plüssállat nem tért vissza. Ettől mindannyian megnyugodtunk, kivéve szemüveges barátunkat, mert Nyinyi tovább kísértett a ház körül. Több kutya és macska is eltűnt, egy éjszaka pedig valaki megpróbált behatolni a lakásba az egyik földszinti ablakon keresztül. A kiérkező rendőrök csak vattát találtak a helyszínen.

Vili éjszakáról éjszakára, reggelről reggelre egyre a halálért könyörgött, alig hagyott nekem akár egy perc nyugtot is. Közben a barátaim körében egy új elmélet is megjelent Nyinyi egyre erőszakosabb viselkedésének hatására, miszerint a plüssállataink azért vágyják a halált, mert az felbontja a köztük és az ember között fennálló paktumot; így nem kell minket, gyermekeket szolgálniuk tovább, és a sír erejével felruházva mozoghatnak a világban. Úgy gondoltuk, több olyan plüssnek is lennie kell, mint Nyinyi; ők talán mind a csatornák és elfeledett kartondobozok mélyén gyülekeznek, hogy iszonyatos terveiket megvitassák, hogy bosszút forraljanak ellenünk, akik megteremtettük őket, akik hangot és életet adtunk nekik, hogy aztán elvegyük tőlük.

Vili szaga igazán elviselhetetlen lett, és a szavakat sem tudta tisztán megformálni már. A hangja mintha egy résnyire nyílt ajtó lett volna, ami mögül megcsapott a halál hidege. Nem nézhettem tovább a szenvedéseit, és nem tűrhettem a saját kialvatlanságomat sem. Kést és ollót használtam. Szégyenteljes leírnom, mi történt – órákon át csak álltam Vili felett, a kezemben a pengékkel, és sírtam. A kezem remegett; bármit tettem korábban, nem számított, csak ez az egy gyilkosság. Vili szüntelenül kérlelt és könyörgött, vaksi, vörös szemével a tekintetemet kereste. Végül megtettem. Kényszerítettem magam, hogy ugyanolyan hatékonyan vágjam fel, mint a többi plüsst. Az első vágás utáni pillanatban, ha csak egy másodpercre is, de újra a régi önmaga volt, a régi Vili. A nehezebb, de helyes utat választottam, és ez valamivel könnyebbé tette a következő órákat; a csendet a fejemben, Vili teljes hiányát. Üvöltve sírtam Vili teste felett, míg édesanyám rám nem talált a boltból hazajövet. Megsimogatta a fejem, én pedig megöleltem a lábát, biztonságot és megértést keresve. Csitított, majd kimondta azt a mondatot, amiért, azt hiszem, meggyűlöltem őt.

Ne sírj, ez csak egy plüssállat volt.

Vili maradványait összekapartuk; édesanyám elmagyarázta, hogy a temetéshez a testet az élőhöz leginkább hasonlító állapotba kell hozni. Ezt kívánja meg a tisztesség. Édesanyámat Vili betegségével és halálával kapcsolatban ekkor láttam a leginkább lelkesnek, és ekkor maradt a legtovább egyhuzamban mellettem. A holttest felkészítése a temetésre közös program volt; az utolsó közös programunk. Segített Vili testét összevarrni, tömködni bele bélést és még egy kis szalvétát, mert elmondta nekem, hogy a halottakba nem csak önmagukat szabad visszatömni, hiszen így tovább hasonlíthatnak önmagukra a föld alatt. A terapeutámmal megbeszéltem, és egyetért velem abban, hogy édesanyám ezekben a közösen eltöltött órákban, amikor Vili holttestével foglalkoztunk, bizonyára a saját édesanyjára gondolt. A terapeutám egészen odáig merészkedett, hogy kijelentette: édesanyámnak nyilvánvalóan súlyos és egyre komolyabb pszichológiai problémái maradtak kezeletlenül ezekben az években, és ennek én ittam meg a levét. Ezt én ilyen hosszú idő távlatából már nem tudom megállapítani, és az után, ami történt, nem is számít.

Vili testét úgy-ahogy összevarrtuk, annyi bélést tömködtünk vissza bele, amennyit csak lehetett. Ám ez a Vili nem hasonlított élő önmagára, ahogy édesanyám ígérte, sőt: a teste így még iszonyatosabb látványt nyújtott, mint miután feldaraboltam. Az arca volt a legrosszabb; barátságos, bátorító mosolyából az őrület torz vicsorgása lett. A testet egy zacskóban helyeztük el. Követeltem, hogy tegyünk a zacskóba hagymát is, követve az iskolai szünetekben felállított temetési protokollt. Édesanyám felaprított némi vöröshagymát és Vili mellé szórta. Ezután a zacskót a hátsó kertben temettük el – én még egy apró keresztet is elhelyeztem a síron. Édesanyám ismét édességgel kínált, majd utasított, hogy tegyek rendet a szobámban.

Másnap reggel a keresztet eldőlve találtam; a sírt pedig valami megbolygatta. Mintha a földet a mélyből túrták volna ki. Az iskolatáska kiesett a kezemből, ahogy megpillantottam Vili egykori nyughelyét. Tudtam, hogy Vili újra él.

Voltak persze egyéb elméleteim is. Hogy egy állat kikaparta a testet, vagy akár egy ember, egy szegényebb gyerek, akinek csak halott játékokra telik. Esetleg Nyinyi jött el Viliért, hogy a szétroncsolt testet elvigye és bemutassa az élőhalott plüssjátékok találkozóján; tessék, ezt teszi velünk az ember.

Tudtam, hogy él, és a lány barátom meg is mondta, miért, bár nem akkor, hanem már felnőttként.

Egy hatalmas bevásárlóközpontban találkoztunk; az én kosaramban nem volt más, csak két üveg vodka és egy hatos csomag sör. Ő vett észre engem, és megszólított, olyan hangsúllyal, mint aki örül, hogy megismer, mintha egy régi jó barát lennék, kapocs a múlt egy boldog időszakához. Összerezzentem, mikor kimondta a nevem, mintha megütött volna, és elszégyelltem magam, mert én nem emlékeztem az ő nevére. Rámosolyogtam, ahogy erőmből tellett, hogy leplezzem zavaromat. A lány barátomból nő lett; mintha a teste elnyelte volna a kislányt, aki régen volt. A lány barátomból édesanya lett; a kislánya a kosár mellett álldogált, lehajtott fejjel, a kezében egy plüssállattal – Vilivel. A torkom elszorult, ahogy megláttam Vilit; persze tudom, hogy ez nem az én Vilim, hanem egy másik, hasonló vagy ugyanolyan plüssállat. De mégis.

Az állat nyakán egy apró szakadást vettem észre. A lány barátom, aki már anya lett, mosolygott. Olyan, mint a tiéd volt, mondta, majd közelebb hajolt hozzám, hogy a fülembe suttogjon. Sajnos, suttogta, és a leheletén kamillaszagot éreztem, sajnos elkapott valami betegséget. Ez a plüssállat haldoklik, és ezt a lányomnak el kell fogadnia.

Kiesett a kezemből a kosár; a vodkásüvegek egymáshoz csapódtak és összetörtek, a padlón végigömlött az ital, én pedig legszívesebben a földre vetettem volna magam, hogy felnyaljam. Tudom, hogy a tiéd miért jött vissza, rájöttem, folytatta, én pedig rohanni szerettem volna, de a testem nem engedelmeskedett. Végighallgattam mindent, amit mondani akart, majd megbeszéltük, hogy leülünk kávézni valamikor, vagy egy teára, de nem cseréltünk telefonszámot, én pedig órákon keresztül hánytam a vécében, míg a biztonsági őrök rám nem törték az ajtót.

Fokhagymát kellett volna Vili mellé tennem, de édesanyám vöröshagymát adott, ami, úgy tűnik, nem bírt semmiféle spirituális vagy szimbolikus erővel. A vöröshagyma képtelen a halottakat a halál felőli oldalon tartani, míg a fokhagyma képes. Gyerekként az okot nem tudtam, csak az eredményt láttam. Hogy soha, soha nem lesz vége Vili betegségének. Fáradt voltam, kimerült, és gyerekesen, fél szívvel vágyni kezdtem a halált, hiszen akkor ennek az egésznek vége lett volna.

Csak éjszaka tudatosult bennem, hogy Vili talán nem úgy tér vissza, mint ahogy emlékszem rá. Hogy Nyinyihez fog hasonlítani – és félni kezdtem. Hisz nem arra esküdözött, hogy eljön értem? Hogy beváltja bosszúját az ellen, aki életet és így halált is adott neki? Egyre biztosabb lettem benne, hogy visszatér, kirángat a szobámból át a házon, ki a kertbe, hogy magával húzzon az apró sír mélyére, amit a két kezemmel ástam neki.

Igazam lett.

A ház éjfélkor sötétségbe borult – az utcán is elaludtak a lámpák. Áramszünet. A sötétség sűrű vattaként vett körül, mozdulni sem bírtam. Édesanyám akkor már aludt, édesapám üzleti úton volt. Halkan felvinnyogtam, erre emlékszem, de már akkor sem szégyelltem magam miatta. Az állatok is szégyen nélkül jajveszékelhetnek, ha már beleestek a csapdába. Odalentről motoszkálást hallottam; majd valami elindult felfelé a lépcsőn. A lakást sírszag töltötte meg. Néhány órával korábban még vágyakozva fantáziáltam a halálról; most azonban rettegtem tőle, mert tudtam, hogy a halál nem a vég. Hogy valami sokkal rosszabb, sokkal sötétebb dolog vár rám a síron túl – sőt, nem is vár, hanem épp felfelé tart a lépcsőn, hogy magával ragadjon.

Újra hallottam Vili hangját; egyre hangosabban, ahogy közeledett.

Csakhogy ez már nem Vili volt; akárhol is járt, miután megöltem, és mielőtt visszatért, elhozott magában egy darabot abból a helyből. A hangja a halál hangja volt, mint ezer féreg csámcsogása, nem jelentett többé semmit, csak önmagát, csak ürességet. Rémületemre azonban a férgek és a bomlás és az üresség zaján túl felismertem egy másik hangot – nagyanyám hangját, akiről pedig ekkor még úgy tudtam, hogy él.

Imádd a Fekete Bárókat!, kiáltotta Vili nagyanyám hangján a fejemben; imádd a Fekete Császárt!, üvöltötte szavak nélkül, és megmutatta, kik azok a Fekete Bárók, ki az a Fekete Császár, mert elmondani nem lehet, csak a rémálmok és a képzelet nyelvén; én pedig térdre borultam a padlón, és imádkoztam hozzájuk, a Fekete Bárókhoz és a Fekete Császárhoz. Bármit imádok, csak ne engem vigyen el, ne engem ragadjon magával Vili a sírgödör mélyére, eledelül az Uraknak.

Akkor már hallani is lehetett Vilit, ahogy az ajtóm előtt vonszolta magát. Dögszaga volt, és hagymaszaga, és megpróbált igazi hangon is megszólalni, nemcsak a fejemben; de bármit akart is mondani, a halál és a torkán akadt föld megakadályozta benne. Csupán halk hörgést hallatott.

Megállt az ajtóm előtt; a halál szaga elviselhetetlenné vált. A küszöb alól a tiszta gyűlölet hullámai csaptak meg, és tudtam, hogy Vili magával fog vinni oda, ahonnan jött, bennem pedig valami megváltozott.

Bármit odaadok, csak ne engem, suttogtam, mert szólni nem volt erőm. Bárkit, csak ne engem! Kérlek! Kérlek!

Nem a nehezebb, de helyes utat választottam. Vili nem helyeselte volna a viselkedésemet, ha életben van. Azonban nem volt. Bármi is volt helyes az életben, az meghalt vele együtt.

Vili várt az ajtó előtt; majd néhány perc után továbbindult a folyosón, én pedig bekúsztam az ágyam alá, és remegve vártam a reggelt. Azt gondoltam, soha többé nem fogok elaludni, de túl kimerült voltam. Elaludtam.

Mikor felébredtem, a napfényben az egész éjszaka rossz álomnak tűnt csupán. Miért is ne? Hiszen tulajdonképpen semmi sem történt. A terapeutám szerint minden, amit éjszaka átéltem, vagy átélni véltem, teljesen normális, a gyermeki elme küzdelme a felfoghatatlannal. Reggel úgy gondoltam, hogy elmegyek az iskolába, de nem beszélek többé a barátaimmal. Elfelejtem ezt az egész plüssállatdolgot; végül is, gondoltam akkor, valóban ideje már, hogy felnőjek. Kimásztam az ágy alól, és a konyhába indultam reggelizni.

Kamillateát ivott, távolról is éreztem a szagát. Édesanyám a konyhapultnál állt, előtte egy bögre tea. Beléptem a konyhába, és köszöntem neki, ahogy ez nálunk szokás volt, de ő nem köszönt vissza. Az arcán furcsa mosoly ült, valamiféle debil vigyor, ami halálosan megrémített. A tekintete egy pontra meredt, érzelmek vagy értelem nélkül, nekem pedig gombóc formálódott a torkomban a rémülettől. Szólítottam édesanyámat, de nem reagált, a kezét a bögrén nyugtatta, de nem szólt, nem mozdult, én pedig dühös lettem, hiszen minden az ő hibája, minden, az, hogy én itt vagyok, hogy élek, hogy megölte a játékomat, megölte a gyerekkoromat, és most arra is képtelen, hogy annyit mondjon, jó reggelt! Elszakadt bennem valami, odaléptem édesanyámhoz, és megráztam, mintha egy fát ráznék meg, hogy a termése lehulljon.

Édesanyám fogai kipotyogtak a szájából; üvegszeme kiesett, és nagyot koppant a pulton. A bőre felszakadt, mert nem volt varrás, ami összetartsa, a haja lehullott a fejéről.

A teste szétfoszlott, a kezem között pedig nem maradt más, csak egy marék vatta.

MICHAEL ROCH

ANDRÉ DESPÉRINE FELÜGYELŐ

LOGIKÁTLAN NYOMOZÁSAI

A természetfelettire szakosodott magándetektívek és okkult nyomozók talán nem jelentenek újdonságot a horror műfajában, de eddig nem igazán találkozhattunk olyannal, mint MICHAEL ROCH André Despérine-ja. Az inkompetens és szégyentelenül opportunista rendőrtiszt, Despérine, akit egy olyan isten háta mögötti településre vezényeltek, amiről még senki sem hallott, őt magát is beleértve, valahogy egyik paranormális bűnügybe keveredik a másik után. Roch (sz. 1987), aki Martinique-on él – egy karibi szigeten, ami a trópusi dzsungeleivel és fehér homokos strandjaival nem tűnik a horror szülőágyának –, elsősorban a sci-fi és az afrofuturizmus műfaját részesíti előnyben, de szerencsénkre időnként a horror területére is bemerészkedik. Ez a három összefüggő történetből álló együttes – mindhármat el kell olvasni ahhoz, hogy kiderüljön, hogyan illeszkednek egymáshoz – először 2012-ben jelent meg, és ezek fémjelzik szerzőjük debütálását angol nyelven.

I.

ANDRÉ DESPÉRINE ELSŐ SIKERE

AZ ŐSZ ÚGY BORULT RÁ Valdecèze-re, mint súlyos köpeny a vállra. A szürke felhőburkon, amellyel a kis francia département -t fojtogatta, alig tudott átszűrődni némi napfény, és a félhomályban Sacqueroy városának házai színtelennek és élettelennek tűntek. Egész héten esett, és a nyári hőségnek végleg búcsút inthettek.

André Despérine éppen hogy csak elvégezte a rendőr-akadémiát, és első megbízatásul azt kapta, hogy hozzon a feletteseinek kávét és croissant-t a rue Lesoule sarkán lévő bisztróból. Meglehetősen esetlenül iparkodott a járdán, ujjai között három kávéscsészét szorongatva, a fogával pedig a péksüteményekkel teli papírzacskót tartva. Sasszézva kerülgette a pocsolyákat, sietős kis léptekkel haladt, nehogy kihűljön a kávé, miközben arra is odafigyelt, hogy egy csepp se ömöljön ki belőle. Nagyon gyorsan megérkezett a 21-es számhoz, ahol viszont azon kapta magát, miután átkelt a kis udvaron, hogy képtelen bekopogni az ajtón, vagy megnyomni a csengőt.

– Ördög és pokol – dünnyögte.

Pár pillanatig habozott, miközben tanácstalan arckifejezéssel bámulta a küszöböt, majd háromszor belerúgott az ajtóba, amelynek vörösre festett fája sárfoltos lett a bakancsától. Hébiart felügyelő azonnal kinyitotta.

– Ezt nem siette el, Despérine.

Hébiart sem a kávéscsészéket, sem a croissant-os zacskót nem vette el tőle. Azonnal visszament a nappaliba, ahol, némi habozás után, letelepedett egy mályvaszínű bársonnyal bevont karosszékbe, Mélion felügyelő és a főfelügyelő, M. Gontan mellé, akik egy spenótzöld kanapén ültek. Mindhárman azt a nőt vallatták, akié a ház volt: egy ondolált hajú idős kis hölgyet, aki egy ingatag kis hokedlin kuporgott, látható zavarban.

Despérine felügyelőtanonc továbbra is apró lépésekkel sétált be a szobába, ahol lerakta a három csészét és a croissant-okat az alacsony asztalra, majd visszament becsukni a bejárati ajtót néma kollégái szemrehányó tekintetének kereszttüzében, akik arra vártak, hogy abbahagyja a sürgölődést, és folytathassák a kihallgatást.

– Rendben, Mme Morille, hol is tartottunk? Azt jelezte felénk, hogy nem tartózkodott a Saint-Ange iskola közelében múlt csütörtökön, amikor az osztályt kiengedték – szólalt meg Gontan. – Azt állítja, hogy alibivel rendelkezik az ifjú Théo Juvignan, hétéves, elrablásának idejére.

Az idős nő csuklott egyet. Bal kezét a nyakához emelte, és babrálni kezdte vastag piros kötött sálját. A másik keze a ruháját gyűrögette térdmagasságban, és a markolászástól felcsúszó anyag alól kivillant csupasz bokája a kis papucs felett.

– A parkban voltam.

– A Montcalm Parkban?

– A belvárosiban, igen. Ahol azok a gyönyörű, magas fák vannak.

– Mit számít ez? – szakította félbe Gontan.

Lefirkantott valamit a jegyzettömbjébe, majd egy gyakorlott orr-rándítással megbillentette vastag bajuszát, mint mindig, ha kételkedett valamiben.

– És mit csinált a Montcalmban?

– Gyógynövényeket gyűjtöttem. A fák között akad pár, amiket fel tudok használni a főzeteimben.

Gontan mély levegőt vett. A jobb oldalán Mélion anélkül bámulta Mme Morille-t, hogy egyetlen izmát megmozdította volna. Hébiart révedten meredt egy kitömött bagolyra, ami büszkén feszített egy piedesztálon.

– Van ennek bármi köze a… szakmai tevékenységéhez? – kérdezte Gontan.

– Gyógyítóként gyakran tanácsolom az ügyfeleimnek, hogy igyanak növényi főzeteket…

– Amelyekhez a Montcalm Park platánfái alól gyűjti be a gyógynövényeket.

A főfelügyelő szinte észrevehetetlenül megmozdította a szemhéját; nem hitt az ilyen sarlatánságokban. Bedugta a jegyzettömbjét esőkabátja belső zsebébe, és hirtelen felállt.

– Nos, azt hiszem, egyelőre végeztünk magával.

– És a kávé? – kérdezte Mélion váratlan döbbenettel.

– A fenébe, igen, a kávé.

Gontan visszaült a helyére, magához húzott egy csészét, kivett egy croissant-t a zacskóból, és kétszer beletunkolta a csücskét a forró italba. Futó pillantást vetett a felügyelőtanoncára, aki szálegyenesen állt a szoba sarkában.

– Hé, Despérine, ne ácsorogjon ott! Üljön már le.

André Despérine alaposan körülnézett; nem látott több széket, és udvariatlanságnak érezte volna befurakodni a kanapén a két feljebbvalója közé. Az öreg Mme Morille félénk mosollyal rámutatott egy kis kitömött párnára a fal mellett. Despérine leült, és azon kapta magát, hogy az álla a térdén nyugszik, de továbbra is karba font kézzel várta, hogy a többiek elfogyasszák a reggelijüket. Miközben az első falatokat tömték magukba, Sacqueroy gyógyítója felállt, és egyszeriben már felülről nézett le rájuk, félig lehunyt szemmel és átszellemült arccal.

– Egyenek csak, mert magukat is meg fogják enni! Az összes jelenlévőnek ez lesz a sorsa.

Ezt a próféciát túlvilági hangon mondta ki, nem a sajátján. Gontan állkapcsa a döbbenettől mozdulatlanná merevedett rágás közben, Hébiart fulladozva, nehézkesen nyelte le a kávéját, Mme Morille pedig, ismét józan arcot vágva, ugyanolyan alázatos, görnyedt testtartást vett fel, mint pár másodperccel korábban. Mélion kimért lassúsággal tette le a kávéját, majd odabiccentett a főfelügyelőnek. Az utóbbi habozni kezdett.

– Nos, nos, nos… Más gyanúsítottakat is ki kell hallgatnunk. Megkérném, hogy ne hagyja el bájos otthonát.

A nyomozók felálltak, és a kijárathoz sétáltak. Mme Morille magára maradt az alacsony asztal mellett, láthatóan kimerülve az eseményektől. André Despérine éppen arra készült, hogy átlépje a küszöböt, amikor Gontan visszatolta a lakásba. A főfelügyelő ugyanazon a lekezelő hangon beszélt hozzá, ahogy az összes újonchoz szokott, miközben megvetően bámulta a hatalmas bézs esőkabátot, amelybe Despérine szinte belefulladt.

– Nem, maga nem. Maga itt marad. Komoly kétségeket táplálok azzal az elmebeteg nőszeméllyel kapcsolatban – rándította meg a bajszát –, úgyhogy maga maradjon itt. Ne jöjjön velünk.

André Despérine kicsit előrehajolt, és végül sikerült elkapnia a felettese tekintetét. Gontan ekkor összefoglalta az instrukcióit.

– Maradjon itt, és tartsa rajta a szemét, de ha akad egy szabad pillanata ma délután, mert igen, már elmúlt dél, akkor vigye vissza a kávéscsészéket a sarki bisztróba.

Despérine abban a hitben, hogy a főfelügyelő ezzel végzett vele, már nyúlt, hogy becsukja az ajtót, de Gontan ismét megállította.

– Ó! És egy kérdés, Despérine felügyelőtanonc: tudja, mi az előnye annak, ha az ember Sacqueroy-ban dolgozik?

Az ifjú, még zöldfülű felügyelő nem tudta, mit válaszoljon erre.

– Valdecèze a legkisebb département Franciaországban, olyan kicsi, hogy csak egy város, három falu és néhány tehén tartozik a hatáskörébe. Ez nem Párizs, itt minden gyorsan kiderül. Az inkompetenseket nagyon hamar kirúgják, és az ügyesek is nagyon hamar elnyerik a jutalmukat. Úgyhogy hadd beszéljek őszintén: ne próbáljon okoskodni nekünk, és vegye ki a részét a munkából. Menni fog?

André Despérine hármat bólintott, hogy jelezze az egyetértését. Gontan bajusza izgatottan megrándult kitágult orrlyukai alatt, majd a vén róka elindult, hogy csatlakozzon a beosztottjaihoz az utca túloldalán, ahol azok egy rendőrautóban várták. Miután az ajtó becsukódott, Despérine döbbenten érezte, hogy Mme Morille keze az övébe csusszan. Az öregasszony anélkül kelt fel a kis hokedlijéről, hogy észrevette volna, és most hozzásimult, a mellkasát határozottan, de azért meglehetősen gyengéden a felügyelőtanonc hátához nyomva.

– Maga itt marad?

Despérine elrántotta magát, minek következtében majdnem levert egy bekeretezett képet a falról.

– Maradok, a főfelügyelő utasítására. – Te jóságos ég, mit művel ez a nőszemély?

– Van valami megérzése?

Mme Morille megcirógatta Despérine tenyerét. Te jóságos ég…

– Olyan embernek nézek én ki, aki elrabolta volna a kis Théót? Nem én tettem, de nagyon sok az aljas pletyka. Tudom, hogy a város boszorkánynak tart: vajákoskodom, gyógyítok, kezelek… Néha jósolok tarot-kártyából és tenyérből is. De az emberek nem szeretik az ilyesmit. Azonnal engem hibáztatnak, ha valami balszerencse éri őket. Van valamilyen megérzése velem kapcsolatban?

– Nincs! – kiáltott fel Despérine.

Mme Morille továbbra is a tenyerében tartotta az ifjú felügyelő kezét, és ismét sarokba szorította a fal mellett. A férfi csak úgy tudta volna kiszabadítani magát, ha erőszakot alkalmaz vele szemben. A kis termetű öregasszony motyogni kezdett, orrát Despérine túlméretezett esőkabátjába nyomva.

– Nekem van egy megérzésem magával kapcsolatban.

– Arról beszél, amit az előbb mondott?

– A főzetekről?

– Nem, hanem…

A kis felügyelő dadogni kezdett. Mme Morille elbizonytalanodva nézett rá, olyan tekintettel, mintha nem egészen értené, mire gondol a férfi. Sűrű, fehér haja balról jobbra lebbent.

– Mit mondtam az előbb?

– Az nem számít. Mi a megérzése velem kapcsolatban?

– Hogy maga jó ember. Ezért maradt itt. Hogy a nagy sürgés-forgás után, amikor egyedül találja magát, akkor tud a legjobban gondolkozni, és akkor ér el sikereket.

– Mire akar ezzel kilyukadni?

– Úgy érzem a szívét, mintha a kezemben tartanám, még melegen.

André Despérine legszívesebben inaszakadtából menekült volna erről a helyről, de a lába nem engedelmeskedett neki. Te jóságos ég, miről hadovál ez a nő?

– Hogy érti ezt?

– Érzem azt a jóságot és ártatlanságot, amit mélyen elrejt magában. Olyan szívesen segítenék magának a kutatásban! De ehhez szükségem van a szíves hozzájárulására.

A felügyelő értetlenül állt a helyzet abszurditása előtt: tegye meg azt a szívességet Mme Morille-nak, hogy megengedi, hogy segítse a nyomozást? Megvonta a vállát, megvakarta a tarkóját, megkocogtatta a fapadlót a cipője orrával, és végül kihúzta a kezét a nőéből.

– Igen, igen, igent mondok magának! Segítene?

– Akkor jöjjön! Kövessen!

Az öregasszony, miután felszólította, hogy kövesse, végigterelte a nappalin a konyhába. A tűzhely és a hűtőszekrény között egy rettenetesen kifestett, égkék szegélyű fehér ajtó volt. Mme Morille kötényei lógtak rajta felakasztva.

André Despérine kénytelen volt kinyitni ezt az ajtót, ha nem akart tartós sérüléseket szenvedni a javasasszony lökdösésétől. Egy keskeny lépcsőt talált mögötte, ami lefelé vezetett a sötétségbe. A felügyelőtanonc gyorsabban vette a fokokat, mint szándékozott; már nem érezte Mme Morille tenyerét a hátán. Az öregasszony fent maradt, és Despérine egy pillanatra úgy látta, mintha fellángolna a szeme hátulról megvilágított sziluettjében.

– Várjon – mondta a nő. – Felkapcsolom a lámpát!

Egy csupasz villanykörte sárga fénye töltötte be a kis pincehelyiséget, amelynek a berendezése arra utalt, hogy ez lehet Mme Morille „munkahelye". Egy kockás terítővel letakart kerek asztal körül négy lakkozott faszék állt. A pince falait valószínűleg nem tartották karban – dohos, poros szagot árasztottak –, és teljesen eltakarták őket a sötét színű függönyök. Az egyik sarokban, egy konzolasztalon egy hangfelvevő feküdt, alatta pedig egy üres macskakosár.

– Minden előjel nélkül elment – magyarázta Mme Morille elcsukló hangon. – Poupi soha nem jött vissza.

Ismét megfogta az ifjú felügyelő bal kezét. Az egyik székhez húzta és leültette a férfit, aki jobban érezte magát ebben a magasságban. Mme Morille felé hajolt, fehér tincsei az arcába hullottak. Olyan széles mosolya volt, mint egy kislánynak, aki előre örül, hogy bemehet a játékbaba-boltba.

– Van egy csodás képességem!

Despérine elmosolyodott, hogy elrejtse zavarát.

– Tényleg?

– Vissza tudom hozni Théót, el tudom érni, hogy megjelenjen itt. És ezzel véget is érhet a nyomozás. De ez veszélyes lesz, nem szabad közben megmozdulnia.

André Despérine egyáltalán nem értette, mi a szándéka ezzel az egésszel a javasasszonynak, de az anyja mindig azt tanácsolta neki, hogy soha ne próbáljon senkinek az útjába állni, akit éppen magával ragad a saját lendülete. Hagyta, hogy a nő tegye a dolgát. Az kivett a terítő alatt megbúvó fiókból egy bronz gyertyatartóba tűzött gyertyát. Meggyújtotta, és az asztal közepére tette. Utána ismét megfogta a felügyelő kezét, és intett a mutatóujjával, hogy adja oda neki a másik tenyerét is. Despérine, kicsit vonakodva bár, de engedelmeskedett.

Miután így a boszorkány csapdájába esett, kénytelen volt életében első alkalommal részt venni egy spiritiszta szeánszon. Mme Morille a fogai között suttogva kántálni kezdett valamit. A fiatalember úgy érezte, mintha felismerné a szavakat, de meg nem tudta volna mondani, mit jelentenek – talán egy idegen nyelven szóltak. Simának és dallamosnak tűntek, ugyanakkor furcsán élesnek is. Az okkult kántálás percekig tartott, de ezek a percek nagyon gyorsan elteltek a megbabonázott Despérine számára. A javasasszony egyre jobban lehalkította a hangját; az ajkai még mindig mozogtak, de az ezoterikus frázisait már nem lehetett kivenni.

Mme Morille szorítása minden figyelmeztetés nélkül ismét felerősödött Despérine tenyerén, és ebben a pillanatban a mennyezetről áradó mesterséges fény is pislákolni kezdett. Az ifjú felügyelő elfojtott egy meglepett kis kiáltást. Az öregasszony túl erősen szorította ahhoz, hogy ki tudja szabadítani magát. A fény apránként teljesen elhomályosult; besötétedett anélkül, hogy Despérine képes lett volna megállapítani ennek az okát. Amikor enyhe huzatot érzett a tarkóján, már tudta, hogy egy olyan világba zuhan át, amelyben nem nála van az irányítás.

A lépcső és a konyhába vezető ajtó felé fordította a tekintetét. Az utóbbi zárva volt. A függönyök alig észrevehetően megmozdultak, és sötét üresség szállt le köréjük. Csak a gyertya fénye világította meg a szobát, amikor Mme Morille rettenetesen összerándult.

A kis felügyelő ezúttal mégis felkiáltott. Jóságos ég! A látó mintha ezt észre sem vette volna, transzba merült, ajkait egy halk monódia töltötte be élettel, csukott szeme hirtelen tágra nyílt, és felfelé fordult. Despérine legszívesebben becsusszant volna a széke alá, de a természetfeletti erő, ami a karját tartotta, nem hagyta. A szeme tágra nyílt, és borzalmas rettegés fogta el. Amikor a szellemarcok elkezdtek megjelenni, úgy érezte, mindjárt elhányja magát: ezernyi test nélküli fej forgott körülöttük egyre gyorsabban, és azok is egy ismeretlen verset szavaltak monoton hangon.

Utána, a tornádó közepén, a gyertya lángja felett egy teljes sziluett testesült meg. A gyertyából füst szállt fel, és egy gyermek testének elmosódott körvonalai kezdtek kirajzolódni a felügyelő szeme előtt. Mme Morille még mindig misztikus eksztázisban volt, vagy kiszállt a lelke a testéből, vagy megszállta azt valami. Az erő, amivel a fiatalember kezét szorongatta, már szinte ahhoz is elég lett volna, hogy a csontját törje, de olyan bénító fájdalmat okozott, hogy Despérine képtelen lett volna felkiáltani; a sajgás felkúszott a karján egészen a füléig, és úgy szorította a koponyáját, mint egy hatalmas satu.

André Despérine ezután tehetetlenül figyelte, ahogy a kis Théo megmagyarázhatatlan módon testet ölt; a gyermek, zöldes színéből ítélve, nagyon megrémülhetett attól, hogy egy kísértetörvény közepén kell materializálódnia. Összefont karral lebegett, és amikor kiabálni kezdett, a hangja belefulladt a pincét betöltő fülsiketítő csendbe. A kerek asztal túloldalán ülő Mme Morille-t egyszerre görcsök fogták el. Olyan hirtelen mozdulatokkal rángatta a fejét különböző irányokba, hogy André Despérine attól tartott, mindjárt kitörik a nyaka. De a boszorkány csak szélesen kinyitotta a száját, aminek a sarkából sűrű ragacsos nyál kezdett csorogni.

– Meg fogják enni! Megeszik, Despérine! Megeszik!

Ezzel az ifjú felügyelőre vetette magát, a keze a férfi torka felé nyúlt, de az gyorsabbnak bizonyult nála, és a földre vetette magát. Miután felpattant, megragadta a bronz gyertyatartót, ami legurult az asztalról, és még mielőtt a boszorkány feltápászkodhatott volna, többször is hozzávágta göndör tincsekkel borított koponyájához, véres pépet fröccsentve a kockás terítőre. A poltergeistvihar azonnal megszűnt, és miután az átmeneti elmezavara elmúlt, Despérine megszólalni sem bírt, és szinte teljesen megfeledkezett a kisfiúról is, aki a lába előtt feküdt összegömbölyödve a kőpadlón.

A lépcső tetején lévő ajtó felcsapódott, és Mélion és Hébiart rohant le a pincébe Gontan főfelügyelő vezetésével. A konyhában égett a lámpa, időközben biztosan leszállt az éjszaka.

– Te jóságos ég, mi folyik itt? – kiáltott fel Gontan.

Az utolsó fokokat egyszerűen átugrotta, és a felügyelőtanonc és a kisfiú felé vetette magát.

– Ezt magyarázza meg nekem, Despérine!

André Despérine fekete pupilla helyett a vágyott becsületrend csillogását pillantotta meg a felettese szemében. Az ügyesek hamar elnyerik a jutalmukat, mondta neki Gontan. Despérine gondosan megfontolta minden egyes szavát, mielőtt kiejtette volna őket.

– Egyszerűen csak meghallottam valami zajt, a kis Théo lent volt a pincében, Mme Morille megpróbált az utamba állni, az egész önvédelem volt – felelte.

II.

ANDRÉ DESPÉRINE A MACSKÁK ELLEN

VALDECE ̀ ZE MINDEN kétséget kizáróan Franciaország legkisebb département- ja: olyan kicsi, hogy még a térképen is nagyon kevesen tudnák elhelyezni. Maga André Despérine sem volt tudatában a létezésének, amíg ki nem nevezték felügyelőtanoncnak Sacqueroy kisvárosába.

A Dijontól több kilométerre északra található körzet Sacqueroy-n kívül még három falut foglalt magába, valamivel több mint ötezer lakossal és több száz tehénnel; egy kamion nem egészen egy óra alatt tudott volna áthajtani rajta, turisták pedig nem fordultak elő errefelé. A helyiek meglehetősen elszigetelt életmódot folytattak Sacqueroy szoros vonzáskörzetében. A lakosság zsúfoltsága, mint azt Despérine kezdte észrevenni, meglehetősen sok bűnügynek biztosított táptalajt. Ez nem zavarta az immár felügyelővé avanzsált rendőrtisztet, mivel ő gyilkosok és nemi erőszaktevők elfogásával kereste a kenyerét.

Ugyanakkor a rengeteg természetfeletti elem, amivel a nyomozásai során szembesült, megdöbbentette. Néha egyáltalán nem értette őket – a paranormális jelenségek hamar kifogtak a felfogóképességén, bár néha felmerült benne, hogy nem tenné-e jobban, ha belátná, hogy van oka a félelemre. Despérine soha nem félt, az anyja arra tanította, hogy kapaszkodjon a bátorságába két kézzel, és tartsa olyan szorosan a markában, mint egy elrepülésre bármikor kész kismadarat. És egyértelmű, idézte fel, hogy a hidegvére segített neki az első kitüntetése megszerzésében is, amikor megtalálta az ifjú Théo Juvignant egy őrült nő pincéjébe zárva.

Azóta rengeteg víz lefolyt a folyón. Despérine-t előléptették, de a kollégái tiszteletét nem nyerte el. Mélion és Hébiart sokkal több évnyi tapasztalatukra hivatkozva olyan sok értelmetlen, idióta és nevetséges feladattal bízták meg, amennyivel csak tudták. Nap mint nap kávéra kellett vadásznia, fénymásolókat kellett szelídítenie, vagy a bejelentkezőpultnál kellett munkába állítania a mosolygóizmait. De André Despérine nem adta fel a reményt, mivel minden adottnak tűnt ahhoz, hogy ez a helyzet hamarosan megváltozzon; az íróasztala felett lógó kitüntetések száma hónapról hónapra nőtt.

De Mélion egyik utasítása következtében hajnali háromkor mégis őrségben találta magát, pár méterre a Branolin nevű falutól – ami csak két házból és egy kis kunyhóból állt egy erdei ösvény végén. Miután felvette a megfigyelőpozíciót az aljnövényzetben, a felügyelőnek olyan érzése támadt, mintha szép lassan tetőtől talpig jéggé fagyna. Pár nappal korábban sikerült lecserélnie hatalmas esőkabátját egy méretben megfelelőbbre, de az új ruhadarab alá nem fértek be a vastagabb pulóverei. Despérine, mindent összevetve, már bánta ezt a beszerzést. Fázott.

A felügyelő egy fa mellett ácsorgott reszketve a sötétben, egy bagoly (legalábbis ő annak tippelte) figyelő tekintetének tüzében; hallotta, hogy mozog valami az ágak mellett, de látni nem látta, hogy micsoda, mert még a hold sem sütött. Fázott, és legszívesebben töltött volna magának egy csészével abból a kávéból, amit egy termoszban vitt magával, de Mélion és Hébiart bármelyik pillanatban megérkezhettek, és nem örültek volna, ha nélkülük iszogat.

És valóban, pont, amikor elvetette ezt az ötletet, a rendőrautó hangtalanul besiklott a falu peremére. Hébiart hagyta, hogy a jármű az utolsó ötven métert üresben tegye meg, csak a fékkel szabályozta a sebességét. Pontosan a fák alatt állt meg; Mélion szállt ki belőle elsőként, és odament Despérine-hez, hogy üdvözölje.

Mélion már három napja dolgozott a sacqueroy-i rendőrőrs főfelügyelőjeként: Gontan felügyelő szabadságot vett ki, hogy részt vegyen egy afrikai szafariban, és nem tért vissza közéjük. Miközben kezet rázott a kollégájával, André Despérine nem tudta eldönteni, hogy az a helyesebb, ha szomorúságot tükröz az arca, vagy ha széles mosollyal gratulál Mélionnak az előléptetéséhez. A bizonytalansága szülte grimasz nem hatotta meg új felettesét.

– Borzalmas… Az az állat pokoli egy fenevad lehetett, ha sikerült a puszta állkapcsával végeznie M. Gontannal.

– A macskafélékkel jobb vigyázni – válaszolta Mélion.

Despérine megkínálta kávéval a termoszból, és miközben ő Hébiartot üdvözölte, Mélion ivott egy kortyot, majd továbbadta a csészét.

– Rendben! Uraim, attól tartok, ez kényes művelet lesz. A mi kis rablóbandánk egyértelműen ezt a falut használja az ékszerek és hamis pénzkötegek továbbítására Dijon és Sacqueroy között. Azt nem tudjuk, hogy őrzik is-e ezt az objektumot, de biztosra veszem, hogy sikerül lefoglalnunk a csempészáru egy részét.

Mélion ezzel elővett egy gumigyűrűvel összefogott papírtekercset az esőkabátja belső zsebéből. Anélkül nyújtotta át Hébiartnak, hogy ránézett volna; olyan furcsa tekintettel bámulta a kis falut, mintha transzba esett volna a három fából és kőből készült épülettől.

– Az engedély, Hébiart! Az engedély! Tegye biztonságos helyre!

Ezzel a főfelügyelő eltökélt léptekkel az épületek felé indult. Despérine és Hébiart vonakodva követték, attól tartva, hogy észre fogják venni őket a lakók. Mindketten úgy érezték, mintha figyelnék őket. A súlyos csendben csak a talpuk alatt csikorgó kavicsok hangja jelezte az előrehaladásuk ütemét, és Despérine azt kívánta, bárcsak huhogna az a bagoly egyet-kettőt. De semmi nem történt, amíg be nem értek az első ház udvarára. Mélion elfordította a macskafej alakú ajtógombot, hogy benyisson; a bejárat nem volt bereteszelve, és ez nem sok jót jelzett.

Az épület üresnek bizonyult: egyetlen bútordarabot sem láttak, a tapéta cafatokban lógott, néhány pók szőtte csak a hálóját a falon, a padlón pedig elszórtan patkányürülék hevert. Mélion a kezébe vette a lőfegyverét a hóna alól, majd egy zseblámpát is előhúzott, amit meggyújtott.

– Nézzünk körül. Lássuk, mit találunk.

A lehető leglassabban haladva kutatták át a különböző helyiségeket. Despérine-nek még nem volt ideje inni a kávéból, de a hangulat feszültsége apránként egyre jobban felmelegítette.

– Monsieur Mélion – dünnyögte –, itt nincs semmi. Próbálkozzunk meg a másik háznál!

– Csitt!

Mélion felemelte a karját. A zseblámpa sugarával egy félig nyitott ajtóra mutatott, ami a fürdőszobába vezetett.

– Hébiart, menjen, nézzen be oda!

Hébiart felügyelő lassan megközelítette az ajtót, majd az ujjaival benyomta. A fürdőszobából eltávolították a csapot és a kádat. Semmi nem volt a falain, pár repedt csempét leszámítva. A felügyelő mégis hátrahőkölt.

– Ez büdös! Az áldóját, mennyire bűzlik!

– Menjen be! – utasította Mélion, bevilágítva a kis helyiségbe.

– Mintha egy hulla oszladozna itt. Világítson fel nekem a mennyezetre, van ott egy csapóajtó!

Hébiart a falnak támaszkodott, majd felugrott, és elkapta a csapóajtó fogantyúját. A korhadt fatábla leszakadt a súlya alatt, és lezuhant, a halál bűze pedig hirtelen elviselhetetlenné vált, és egy nagyon is eleven macska esett a felügyelő fejére. Mélion és Despérine látták a zseblámpa fényénél, hogy az állat végigkarmolja Hébiart arcát. Az áldozata próbált megszabadulni tőle, de a padlóra zuhant, és végül összehúzta magát a kis fürdőszoba egyik sarkában. A macska ott sziszegett, ugrált és nyávogott körülötte. Végül rávetette magát, és a fejbőrébe vájta a karmait.

Hébiart felüvöltött a fájdalomtól.

– Leharapta a fülemet!

A macska sebesen kislisszolt Mélion lába között. Hébiart utánanyúlt, hogy elkapja, vagy az állatot, vagy a fülét, de végül ott maradt a padlón elterülve, egyik véres kezét a halántékára szorítva.

– Leharapta a fülemet, bassza meg!

– Tűnjünk el innen! – adta ki az utasítást Mélion.

A főfelügyelő odalépett az áldozathoz, hogy a hónaljánál fogva felemelje. Despérine segítségével odébb vonszolta öt méterrel a szobába, ami korábban a nappali lehetett. Sietségében kiesett a kezéből a zseblámpa, és végiggurult a poros padlón. Olyan húsz macska figyelte őket néma csendben előttük ülve, elzárva az utat a bejárathoz, teljesen körbevéve őket. Mélion felsegítette a beosztottját, és mindnyájan elővették a pisztolyukat. Hébiart úgy gondolta, hogy felismerte a füle letépőjét a félhomályban, és rálőtt. A golyó elvétette a célpontot, de a dördülés hallatán az összes macska rávetette magát a felügyelőkre, mint amikor egy hullám nekicsapódik a korallzátonynak.

Kitört az őrjöngés. Mélion lebukott a padlóra, hogy visszaszerezze a zseblámpáját, és a puszta levegőt csapkodta a karjaival. Despérine a lábát használta, azzal rugdosta a macskákat, mintha focilabdák lennének, amikor valamelyik túl közel került hozzá, és kis oldalsasszékkal tért ki azok elől, amelyek rávetették magukat. A zseblámpa egyik villanásánál mintha három macskát látott volna Hébiart torkán. Mélion két lépésre küzdött tőle, olyan megszállottan, mint az ördög, úgy hadonászva két kezével, akár egy repülni tanuló kismadár. Az egyik ügyetlenebb mozdulatával fejbe vágta Hébiart felügyelőt a zseblámpájával. A fény kialudt, és üvegcsörömpölés hallatszott. Despérine úgy értékelte, hogy ezt a csatát elveszítették, és kivetette magát az első ablaknyíláson, amit meglátott. Az éjszaka hűvösétől nedves gyepen találta magát, arccal lefelé.

Négykézláb pár méterrel odébb iszkolt, amilyen gyorsan csak tudott, kizárólag attól a vágytól hajtva, hogy elmeneküljön a macskasereg elől. A kis udvar másik végében lévő pajtában talált menedéket, és egy dízeltől bűzlő öreg traktor mögé rejtőzött, képtelenül arra, hogy kitervelje, hogyan mászhatna ki ebből a csávából. A pisztolyát még odakint elejtette. Percekig csak Hébiart már nem is emberi üvöltését hallotta. Majd ismét csend lett, csupán ezernyi mancs tompa puffanása dobogott az éjszakában. Despérine hangtalanul elkáromkodta magát, a szíve zakatolása nem csillapodott. És ekkor Mélion szólongatni kezdte.

– Despérine, hol van?

– A pajtában!

– Ne mozduljon!

A talpak dobogása folytatódott: egy horda vette körül a pajtát a sötétben. Mélion a közepén masírozott.

– Maga szerencsétlen bolond! Még mindig nem érti?

Despérine összevonta a szemöldökét. Nem, nem értette. Egyáltalán nem értette, mire gondol a főfelügyelő.

– Mit kellene értenem, Mélion?

– Meg fogom ölni, Despérine! Ahogy Gontant is megöltem, és Hébiartot is. Most magán a sor!

A pajta kapuja nehézkesen elfordult a zsanérjain. André Despérine szeme előtt Mélion sziluettje rajzolódott ki az ajtónyílás közepén, és a macskáké, akik óvatosan egyre beljebb hatoltak a faépületbe.

– Te jóságos ég! Most viccel? Gontan Afrikában halt meg!

Miközben Despérine kétségbeesetten kereste a menekülőutat, az ujjai véletlenül hozzáértek a munkagép elejére rögzített borona éléhez.

– Én voltam az oroszlán! – vágta rá Mélion felügyelő. – Ezek a macskák az enyémek! Mondtam, hogy jobban teszi, ha óvakodik a macskaféléktől. Sacqueroy-ban csak egy felügyelő maradhat, és maga az utolsó akadály a sikerem útjában. Megértette?

– Ez nevetséges.

– Maga a nevetséges, Despérine! Eddig még soha nem dolgozott Valdecèze-ben ilyen inkompetens vagy opportunista rendőr, mint maga!

Mélion lassan közeledett felé, és Despérine-nek olyan benyomása támadt, mintha csapdába esett volna, szinte érezte a macskák leheletét a tarkóján. Megpróbált gyorsan reagálni, és úgy döntött, hogy teljes erejéből megrohamozza a kollégáját. Előrevetette magát, nem törődve az őt megkarmoló vagy megharapó macskák támadásaival, és egyenesen nekirohant Mélionnak. Örült volna, ha sikerül felborítania – az adott volna egy kis esélyt arra, hogy ő jusson ki elsőként a pajtából –, de a főfelügyelő szilárdan állt a lábán, és a teste ijesztő könnyedséggel nyelte el a becsapódást. A padlóra dobta Despérine-t, aki elterült a legközelebbi homályba burkolózó sarokban, nem messze a faajtótól.

– Ne másszon tovább, Despérine. Látom a macskaszemeimmel. Nem tud elmenekülni.

Ezzel Mélion ismét megindult felé, nyomában a macskákkal. Despérine megint megpróbálta fellökni. Olyan hirtelen ugrott fel, hogy sikerült meglepnie Méliont. A főfelügyelő hátralépve megbotlott az egyik macskában. Tett pár esetlen lépést, hogy visszanyerje az egyensúlyát, de végül ráesett a traktor boronájára. Az teljesen kettévágta csípőben.

André Despérine felügyelő úgy meglepődött a saját tettén, hogy szinte meg is feledkezett a macskák nyomasztó jelenlétéről. De amikor az állatok meglátták, hogy Mélion elesett, a másik ember felé fordultak, és rávetették magukat, hogy széttépjék.

Despérine olyan gyorsan kimenekült az épületből, ahogy csak tudott. Már amikor a rendőrautóhoz ért, akkor hányta ki a gyomra teljes tartalmát az utasülésre. A branolini művelet nagyon rosszul sült el, és közben két kollégája életét vesztette. De André Despérine azon kapta magát, hogy életében először teljhatalom került a kezébe: ő lett a sacqueroy-i rendőrőrs főfelügyelője.

III.

ANDRÉ DESPÉRINE UTOLSÓ NYOMOZÁSA

ANDRÉ D ESPÉRINE RENDŐRFELÜGYELŐT előre figyelmeztették. Egy boszorkány megjósolta a halálát, és azt is végignézte, ahogy a felettesei meghalnak, de neki magának eddig mindig sikerült kibabrálnia a Kaszással. És mivel a figyelmeztetés éberré tette, Despérine nagyon komolyan vette a munkáját. Számtalan letartóztatás és kitüntetés után ezen az őszi délutánon ott állt egy parkban, kezében egy elszakadt blúz egyszerű foszlányával. Itt, ez alatt a fa alatt, a Montcalm Park peremén ért véget minden a lány számára, és itt kezdődött Despérine nyomozása. Az eset ugyanolyan zavarosnak tűnt, mint az a több száz, amit korábban megoldott.

Annak ellenére, hogy ő volt a legjobb ember az ügy megoldására, Despérine úgy érezte, semmire nem képes ennek érdekében. Legendás logikai képessége csődöt mondott. Az emberrablást – már ha az történt – tökéletesen kitervelték. Semmi jelét nem látta küzdelemnek, lenyomatoknak, vérnek… Semmit. Vagyis egyetlen olyan nyomot sem, amin elindulhatott volna. Csak egy semmitmondó rongydarabot az áldozat egyik ruhadarabjából. Szegény lány. Három napja látták utoljára, ennél a bükkfánál. Ez volt az utolsó hely, amit megismerhetett, a végső úti célja itt, ezek alatt a fák alatt, mielőtt eltűnt. Ördög és pokol.

Az áldozat rokonai az elmúlt két nap során egyre kitartóbban követelték a válaszokat. Szinte már erőszakosan. Rájöttek, hogy a kis valdecèze-i körzetben Despérine főfelügyelő a törvény egyetlen képviselője, aki megtalálhatja a lányukat. Kétségkívül emiatt kezdték zaklatni telefonon és személyesen is a rendőrőrsön. Nem, egyelőre nem jutottunk előbbre, asszonyom. Igen, minden tőlünk telhetőt megteszünk, uram. Úgy tűnik, hogy a család összes tagját a könnyek és a tiltakozások, sőt a felháborodás jellemzi mint közös nevező. Az eleinte együttérző Despérine hamarosan azon kapta magát, hogy kezdeti részvéte helyét egykedvűség veszi át. Nem, asszonyom. Igen, uram. Lehetséges volna, hogy közülük volt valaki? Az egyik családtagja rabolta volna el az ifjú Catherine-t? Amennyiben igen, az illető remekül alakította a szerepét. Vagy talán mindnyájan gyilkosok. De miért ölték volna meg? Mi lehetett az indíték? Despérine szemernyi logikát sem talált az egészben. Kiürült az agya.

Semmilyen ötlete nem támadt azzal kapcsolatban, hogy mi történhetett. Vagyis nem volt magyarázata, és így türelme sem a gyilkoshoz. Ahogy a családnak sem lett volna hozzá, amennyiben kudarcot vall. Végtelenül tehetetlennek érezte magát ebben az ügyben és a családtagok tekintetének kereszttüzében is. Ennek ellenére kitartóan álldogált ott tovább, noha már az összes beosztottja eltávozott a nyomozás újabb napjának végén. Ezt erkölcsi kötelességének érezte, mintha tartozna vele valakinek. Ott kellett maradnia, és rászánnia egy kis időt a gondolkodásra. A fa körül csak néhány sárga kordonszalag maradt: BELÉPNI TILOS. A közemberek nem mehettek tovább, de ő, a sacqueroy-i rendőrőrs főfelügyelője természetesen igen. És Despérine át akarta lépni ezt a határvonalat. Meg kellett tudnia, ki kellett derítenie az igazságot. Úgy érezte, hogy a titok nyitja nem lehet messze. Nem lehet túl messze ettől a fától. Ettől a bükktől. Ami egyedül álldogál a platánok között a parkban.

A felügyelő körbejárta a fát. A ruhafoszlányt két kéregdarab közé akadva találták meg. Pontosan itt. Bedugta a mutatóujja hegyét a függőleges repedésbe. Borzalmas egy történet. És a családtagok leüvöltötték a kollégái fejét, akik kezdték úgy gondolni, hogy igen, ideje lenne nyugdíjba mennie. Milyen elbaszott egy történet.

Meghallotta egy kapu éles csattanását. Megfordult. Olyan húsz méterrel lejjebb egy kis öregember sétált ki a kunyhójából. Despérine ismerte az illetőt, ő volt az egyetlen szemtanú. Vagy legalábbis ő látta utoljára az áldozatot.

– A maga Catherine-je mindig ide járt pihenni, olvasgatni vagy kis vázlatokat rajzolni – krákogta az öregember, miközben a nagy bükkfa felé nyújtotta elnyűtt ujjait. – Azt hiszem, leginkább a fa gyökerein szeretett üldögélni.

A tragédia feltételezett idején M. Beauligenux éppen az egyik szomszédasszonyával csevegett, akinek gyümölcsöket és zöldségeket adott át a kis konyhakertjéből a viskója mögött. Az alibijét ellenőrizték. Nem ő volt a tettes.

Az öregember belemotyogott még pár kivehetetlen szót vöröses szakállába, majd leült egy hintaszékbe. Hintázni kezdett, amitől a szék úgy nyikorgott, akár egy régi fatörzs, és közben a felügyelőt bámulta olyan kerek szemekkel a ráncai között, mint két üveggolyó. Despérine odaintett neki, de az idős férfi nem viszonozta a gesztust. Egyszerűen csak elővette a pipáját, meggyújtotta, utána masszírozni kezdte a combját az egyik kezével, mintha türelmesen várakozna a vacsorájára.

A nap kezdett lemenni. Közeledett az éjszaka, és Despérine gyomra megkordult. Már vacsoraidő volt, de ez az ügy – ördög és pokol! – nem húzódhatott tovább. Meg kellett oldania.

Egy rikoltás riasztotta fel aggodalmas gondolataiból. Felkapta a fejét. Egy kis madárfióka énekelt az egyik ágon valami képzeletbeli nyelven. A felügyelő rámosolygott. Ebből a helyből tényleg áradt a vadon tökéletes szépsége. Catherine nem véletlenül járt ide gondolkozni. A fű puhának és hívogatónak tűnt a talpa alatt, a göcsörtös gyökerek pedig természetes karosszéket kínáltak neki. Ülj az ölembe, hangzott fel Despérine fejében mézédes hangon, ami nem az övé volt. És még az a pedofil bűncselekmény is a sorára vár, amit majd később kell befejeznie. Egy másik elbaszott történet. Kiseperte az emlékét a fejéből.

Kiürítette az elméjét. Ami azt illeti, pont erre volt szüksége ebben a pillanatban. A felügyelő mély levegőt vett, és önmagát is meglepve a fa köré fonta hosszú karjait. Két keze majdnem összeért a törzs túloldalán. Azt hitte, már régen eltűntek belőle az ilyesfajta gyerekes késztetések. Az orrát a kérgéhez szorítva megszagolta a bükköt, ami cukros illatot árasztott, egy kis borsos utóízzel. Csodálatosat. Mint egy csípős cukorka. Mézeskalácsét és egy játszótérét. Te jóságos ég, mi történik velem? Despérine szorítása ellazult a törzsön, és a keze végigfutott az arcán, ezzel egy időben a ruhafoszlányt is elengedve, ami hirtelen mintha túlságosan elnehezült volna. Minden rendben! Tessék. A hátát a törzsnek támasztva leült, és belemosolygott a feltámadó szellőbe. Az borzongássá változott, és olyan hirtelen szaladt végig a gerincén, mint egy kis nevetés. A bükkfa a felügyelő fölé nyújtotta ágait. Despérine végignézett rajtuk – tényleg megmozdultak volna? Kicsit megnőttek, mintha meg akarnák védeni az egyre sötétebb égbolttól. A felügyelő lehunyta a szemét, és meghallott valamit. A fa a gyanta szívének ritmusára lüktetett. Despérine mély levegőt vett. Ez csak a fejedben van. Mire kinyitotta a szemét, több új ág is csatlakozott a korábbiakhoz. És további madarak érkeztek, hogy versenyt daloljanak az elsővel. A férfi lelki szemei előtt egy fantáziakép jelent meg egy csodálatos teremtményről, amelynek csak homályosan tudta kivenni a körvonalait, elmosódott kontúrjait az opálos üveg mögött. Higgadtan felállt. Mélyen eltöltötte a meggyőződés, hogy nincs mitől tartania. Valami azt súgta neki, hogy hagyja, hogy az érzékszervei irányítsák. Meglepett mosolya kiszélesedett, és megsimogatta a fa kérgét. A bükk halkan megnyikordult a gyönyörtől, a kellemes élménytől. Amennyiben rejtegetett bármiféle titkot, azt át fogja adni neki.

A varázslatos fa édeskés illata hirtelen túlterhelte Despérine szaglását. A felügyelő kicsit elszédült, megtántorodott, majd megkapaszkodott egy ágban, ami segítőkészen odanyúlt. A társai időközben földig hajoltak, és a lenyugvó nap fénye átszűrődött a leveleiken. Táncba fogtak, tündértáncba, örömteli kuncogásokba burkolva vendégüket. Despérine úgy kezdte érezni magát ebben az őszi héjban, mint egy már elfeledett anyaméhben. Ezer és egy madár, fekete rigó, szajkó vagy vörösbegy örvénylett körülötte. Ezer és egy színük, az őszi rozsdabarna, a pipacspiros és a tulipánsárga ragyogó összhangban villódzott. Milyen gyönyörű! A szárnyak simítása kinyújtott karjain, a csőrök csókja az arcán és nőiesen érzéki, isteni ágak nyújtózása boldogsággal töltötte el Despérine-t. A mindenit, mennyire jó ez! A férfi halkan nevetni kezdett a mindent átitató illatban, amit a madarak röpte felkavart; biztonságosan egyensúlyozott a legalacsonyabb ágakon. A keze hozzáért a kéreghez, ami megcsavarodott és recsegni kezdett, az érintése felé nyújtózott. Az én fám! Ez egy olyan titok volt, amit nem árulhatott el senkinek, és nem is oszthatott meg senkivel. Ez csak az övé! Eufória. Transzcendens öröm. Despérine legszívesebben ismét átölelte volna a törzset, de az kettéhasadt, és egy feneketlen szakadék jelent meg benne.

A felügyelő orrlyukait betöltő illat ellenállhatatlanul csábítóvá változott, és az elkábított Despérine nevetésben tört ki. A kéreg repedéséből számtalan apró fafog sarjadt, és a férfi alatt egy hatalmas száj nyílt nagyra, amelynek illatos lehelete megbabonázta a lelkét. Le sem látott az aljáig. Nem érzékelte az éhségét. Az én fám… A felügyelő az élvezete csúcspontján előrehajolt, hogy mélyen megcsókolja. Észre sem vette, hogy abba a farkascsapdába dugja a lábát, és a faszáj ekkor zárult össze először, hogy lassan és eltökélten rágni kezdjen. Utána másodszor is összecsukódott. A bükk apránként falta fel Despérine lábszárát. A felügyelő arcán örömkönnyek csorogtak végig, mennydörgő nevetése fájdalmassá vált. Még látta azokat a vöröses színeket, amelyek egy fiatal lány arcpírjára emlékeztették. Még mindig érezte azt a ritka és kifinomult illatot, ami egy rózsa- és jázminkerténél is jobbnak tűnt. Nem bírt ellenállni a kísértésnek, hogy megérintse, cirógatni kezdje a karnyújtásnyira lévő testet. Vagy talán csak az ágak tartották a kezét? A bükk fogsora elérte a bordáit, amelyek megreccsentek, amikor a fa átharapta a testét, és a hemoglobin áradata lezúdult a föld gyomrába. De az az illat – te jó ég! – könnyedén elnyomta a vér szagát. A nevetés hirtelen őrült üvöltésbe csapott át közvetlenül azelőtt, hogy Despérine vörös foltos feje is eltűnt a fafogak között, úgy robbanva fel, mint egy tűzijáték utolsó rakétája.

Húsz méterrel odébb, a park peremén álló kunyhó előtt a kis öregember tovább üldögélt a hintaszékén. Jóllakott benyomást keltve simogatta a hasát. A bükk visszaállt az eredeti helyzetébe. Csak egy ingfoszlány maradt két kéregdarabkája közé akadva.

fordította: Farkas Veronika

TANYA TYNJÄLÄ

A GYŰJTŐ

Úgy tűnik, Peruban nem virágzik a horror irodalma. Annyira nem, hogy Jess Nevins nemrég megjelent, a huszadik század horrorirodalmáról szóló könyvében csak két perui író kerül említésre, akik mindketten meglehetősen ismeretlenek, és mi sem találtunk többet. TANYA TYNJÄLÄ (sz. 1963), akinek a tollából számtalan regény és novella született, és aki főleg a fiatalabb olvasótábornak dolgozik, fantasy- és sci-fi-íróként jellemzi magát, de az itt következő története szerintünk tökéletesen illik egy felkavaró meséket tartalmazó antológiába. „A gyűjtő" – aminek az eredeti spanyol címe, a „La coleccionista" egyértelművé teszi, hogy a címszereplője nő – Kalüpszó ógörög legendájának hátborzongató modern átirata. Először 2017-ben jelent meg a szerző gyűjteménykötetében, az (Ir)Realidadesben, és nemrég beválasztották egy olyan kötetbe is, ami Latin-Amerika és Spanyolország legjobb spekulatív fikcióval foglalkozó írónőinek a műveit foglalja csokorba, és mi is örömmel mutatjuk be a fordítását a nagyvilágnak.

JULIAN SIETVE tartott a randevú helyszínére. Két hónappal ezelőtt megismerkedett a világ leggyönyörűbb nőjével. Minden barátja irigyelte volna a szerencséjét, amennyiben nem akadályozza őket azzal, hogy nem beszél a kapcsolatáról. Diana többek között ezt a feltételt szabta neki. És az éjszakát sem volt hajlandó soha vele tölteni. Azt nem árulta el, hogy miért, de a fiú erős vallásos meggyőződést gyanított a dolog mögött.

Vagyis a testi intimitást még nem élvezhette ki az ifjú nővel. De ez nem zavarta túlzottan. Diana olyan szép volt, hogy már az is kielégítette, ha csak nézheti, ráadásul tökéletesen kijöttek egymással, ugyanazt a zenét szerették, ugyanazokat az írókat, ugyanazokat a filmeket. Annyira, hogy az utóbbi időben Julian pont ezért kezdte megkérdőjelezni ezt a kapcsolatot. Mennyi ideig maradhat fenn vajon egy ilyen „tökéletes" viszony? Néha olyan unalmas tud lenni, ha két ember abszolút mindenben egyetért. Nem mintha viharos kapcsolatra vágyott volna; volt már része olyanban is, és tudta, hogy végül mennyire leharcolja az embert az ilyesmi. Élvezte a békés boldogságot Dianával, de egy-egy kis féltékenységi jelenet megfűszerezte volna a dolgokat.

Mintha csak megérezte volna, hogy milyen gondolatok járnak a fejében, Diana váratlanul úgy döntött, hogy vele tölt egy egész hétvégét. Az ajánlata tükrében Julian egyelőre sutba dobta az összes kétségét. Mindig titokzatos barátnője arra kérte, hogy egy út menti kávézóba menjen érte. Azt mondta, onnan elviszi a fiút egy olyan helyre, amit jól ismer, és ami szerinte a fiúnak is nagyon tetszeni fog.

Diana már a megismerkedésüktől fogva több mint titokzatosnak tűnt; talán a rejtélyes volt rá a legjobb szó. Julian még azt sem tudta pontosan, hogy mit dolgozik. A lány azt mesélte neki, hogy hivatásos gyűjtő, és hogy a szakmája természete nagy fokú diszkréciót követel meg tőle. Julian, miután elvetette annak lehetőségét, hogy egy ilyen kedves és intelligens nő gyanús ügyekbe keveredjen, arra a következtetésre jutott, hogy Diana biztosan olyan milliomosoknak vásárol műkincseket árveréseken, akik nem akarják, hogy a kilétükre fény derüljön. És ezzel a magyarázattal meg is elégedett. Miért gondolkozott volna rajta tovább?

Fél órával a megbeszélt időpont előtt ért a randevú helyszínére. A kávézó egy meglehetősen lepukkant benzinkút mellett állt. A kútnál két idős férfi dolgozott kezelőként; Julian elgondolkozott azon, hogy meddig bírják még vajon a munkát. Kimerültnek, elaggottnak tűntek.

Megállította az autót, és megkérte őket, hogy tankolják tele. Az egyik öregember mosolyogva ránézett, majd olyan nevetésben tört ki, mintha megőrült volna. A fejét rázva besétált az irodaként szolgáló rendetlen helyiségbe. A társa lassan odaballagott Julianhoz.

– Ne haragudjon rá, olyan régen dolgozik itt, hogy nincs már ki a négy kereke.

– Hát… kissé udvariatlanul viselkedett, nem?

Az öregember elkezdte teletölteni a tankot anélkül, hogy válaszolt volna. Kicsit úgy tűnt, mintha tartana valamitől; aggodalmas, lopott pillantásokat vetett a kávézóra. Olyan benyomást keltett Julianban, mintha attól tartana, hogy figyelik.

– Sokan járnak erre?

– Csak azok, akiknek erre kell jönniük. Aki nem randevúra jön, annak nem éri meg egészen idáig kiautózni. Engem is ez hozott ide, utána meg itt ragadtam.

Julian meglehetősen furcsának tartotta az egybeesést, hogy a férfi is „randevút" emleget. De nem mondott semmit, csak mosolygott.

– Mennyivel tartozom? – kérdezte, miután az öregember végzett a munkával.

– Majd később kell fizetni, kifelé menet. Mert biztosra veszem, hogy a kávézóba készül, ugye?

Julian akarata ellenére is kellemetlenül érezte magát az idős férfi szavaitól. Először randevúkról beszél, aztán meg a kávézóról. Kicsit úgy tűnt, mintha pontosan tudná, mire készül Julian. Ez nem lehetett véletlen egybeesés; de végül is ha az a hely, amiről Diana mesélt neki, a közelben van, akkor biztosan sok pár megáll a benzinkútnál útközben. Ráadásul elég sokáig tart idáig az út a városból, úgyhogy teljesen természetes, ha ennyi autózás után beugrik az ember kávézni egyet az egyetlen rendelkezésre álló vendéglátó egységbe. A lelke mélyén mégis egy kis rossz előérzet támadt, ami azt jelezte neki, hogy valami nincs rendben.

– Ezt vegye el, felírtam, mennyivel tartozik. Kérem, ne feledje el megnézni, mielőtt bemegy – mondta az öregember, majd megragadta Julian kezét, és idegesen körülnézett.

A fiú riadtan visszahúzta a kezét. A másik öregember kilépett az irodából, és azt kiabálta két nevetés között:

– Nehogy elfelejtse megkóstolni a pitét!

Az a férfi, aki kiszolgálta őt, űzött tekintettel meredt a kollégájára, miközben megrázta a fejét.

Julian alig bírt ellenállni a késztetésnek, hogy futva közelítse meg a kávézót. Egy pillanattal sem akart több időt tölteni a két benzinkutassal, akik egyértelműen zavart elméjűnek tűntek. Miközben elsétált mellőlük, hallotta, hogy sugdolózni kezdenek mögötte.

Miután belépett a kávézóba, meglepetten látta, mekkora kontrasztban áll a berendezése a benzinkút állapotával. Odabent minden makulátlanul tiszta volt és rendezett. Több különböző korú férfit talált a helyiségben, és mindegyik úgy nézett ki, mintha vidéken készülne tölteni a hétvégét: kézipoggyászt tartottak maguknál, és kényelmes ruhát viseltek. Úgy tűnt, az a hely, amiről Diana mesélt neki, nagyon népszerű lehet. Julian a pultnál foglalt helyet.

– Mit hozhatok? – A felszolgálónő középkorúnak tűnt, se csinos, se csúnya nem volt, ám barátságos, és rendkívül takaros.

– Csak egy kávét kérek.

– Biztos, hogy nem akarja megkóstolni az almás pitémet? Én magam készítem el minden reggel. Nagyon népszerű.

– Azt látom. A benzinkútnál is azt tanácsolták, hogy kóstoljam meg.

– Így van, itt mindenki szereti a pitémet.

– Köszönöm, de nem. Nem vagyok túl éhes, talán majd máskor. Egész hétvégén a környéken leszek.

A nő kihozta a kávéját, majd mosolyogva visszavonult.

Julian az órájára nézett. Még mindig maradt pár perce a megbeszélt időig. Ivott egy kortyot a kávéból, ami finomnak és frissnek bizonyult. Körülnézett. Feltűnt neki, hogy az összes vendég férfi. Ezt elég furcsának találta. Hirtelen ráébredt, hogy egyetlen parkoló autót sem látott odakint, és felmerült benne a lehetőség, hogy talán mindegyikük a közelben lakik. De mindegyiknél volt kézipoggyász…

A felszolgálónő egy szelet pitével közeledett felé.

– A ház kontójára. Nehogy visszautasítsa! Nézze, csak egy kis szeletet hoztam, és nem fogja megbánni.

Julian úgy érezte, hogy biztosan azok közé a nők közé tartozhat, akik büszkék arra az egy dologra, amit jól el tudnak készíteni, és ragaszkodnak ahhoz, hogy mindenki megkóstolja. Udvariasságból evett egy falatot. A pite elolvadt a szájában, pont annyira volt édes, amennyire lennie kellett. Azt mondják, hogy még a legjelentéktelenebb kis porfészekben is lehet rejtett kincseket találni, és a benzinkúti pite ezek közé tartozott.

– Ez nagyon finom!

– Én megmondtam. Ettől minden gondját elfelejti, majd meglátja.

Julian mohón magába tömött még egy falatot. Hirtelen észrevette, hogy senki nincs a konyhában.

– Nincs szakácsa?

– Nincs rá szükségem. Mindent én készítek el nagyon korán, még nyitás előtt.

– Akkor gratulálok, mert a kávé nem is lehetne frissebb, ez a pite egy mestermű…

– Nagyon köszönöm – mosolyodott el ismét a nő.

Julian tovább ette azt a csodálatos pitét. A karórájára pillantott. Diana bármelyik pillanatban megérkezhetett. Kérni akarta a számlát, de sehol nem látta a nőt, aki valószínűleg kiment a konyhába. Elővette a tárcáját, és kihajtogatta az öregembertől kapott papírt, hogy megnézze, mennyit kell fizetnie. Egyetlen számot sem látott rajta, csak pár sort, ideges macskakaparással: „Bármit is tesz, tűnjön el erről a helyről. És ne egyen a pitéből."

Julian megdermedt. Körülnézett. Mindenki férfi, mindenkinél kézipoggyász van, mintha hétvégi kiruccanásra készülne, és mindenki ugyanolyan pitét eszik, mint ő. Kicsit belehallgatott a többiek beszélgetésébe is: mindenki arról a csodálatos nőről mesélt, akivel megismerkedett. Különbözőféleképpen írták le a barátnőiket; egyeseké szőke volt, másoké barna, némelyeké magas és vékony, a mellette ülőé pedig alacsony és gömbölyded, de mindegyik úgy érezte, hogy számára ő a tökéletes nő. És mindnyájan a párjukat várták, aki erre a távoli helyre beszélt meg velük randevút.

Julianban felmerült, hogy fel kéne állnia, de már teljesen elkésett vele. Hirtelen úgy érezte, nem is akar mást, mint ott maradni és tovább enni azt a felejthetetlen pitét. Ráadásul Dianát is meg kellett várnia, aki minden bizonnyal hamarosan megérkezik.

A nő meglátta, hogy üres a tányérja, és odament hozzá.

– Itt van még egy szelet. Biztosra veszem, hogy kéred, nem igaz, Julian?

A fiú a szemébe nézett, és azon kapta magát, hogy Diana tekintetébe mered.

fordította: Farkas Veronika

BERNARDO ESQUINCA

SEÑOR LIGOTTI

Valószínűleg senkit sem lep meg, hogy az ország, amely a Día de los Muertost, vagyis a mexikói halottak napját, illetve Guillermo del Toro filmjeit adta a világnak, kifejezetten pezsgő horrorirodalommal büszkélkedhet, de valamiért mégsem hallunk annyit róla, mint illene. A műfaj fontos kortárs mexikói képviselőinek listáján mindenképpen szerepelnie kell Amparo Dávilának, Alberto Chimalnak és Raquel Castrónak, akiknek jelent már meg írása angol nyelven, és nem feledkezhetünk meg F. G. Haghenbeckről és Cecilia Eudavéról sem, akik egyelőre csak spanyol nyelven olvashatók.

Viszont a legjobb mexikói horrorszerzőket összefoglaló listákon mindig találkoztunk egy visszatérő névvel, aki nem más, mint BERNARDO ESQUINCA.

Az 1972-ben született Esquinca termékeny horroríró, számos regény és novella szerzője, sőt két mexikóvárosi fantasztikus antológia társszerkesztője is volt. Műveiben gyakran keveri a horrort vagy a weirdet a krimivel, és a recept mind az olvasók, mind a kritikusok tetszését elnyerte (2017-ben pedig Premio Nacional de Novela Negra-díjjal jutalmazták). Akiket mindig bosszantott, miért kell olyan sokat várni, amíg egy nem angol nyelvű szerző munkáját valaki végre lefordítja angolra, most enyhén kárörvendően mosolyoghatnak. A következő történetet ugyanis a szerző megjelenés előtt álló kötetéből kölcsönöztük, amelynek a címe El libro de los dioses (Az istenek könyve), tehát antológiánk eredeti publikálása idején még spanyolul sem hozzáférhető.

SEÑOR L IGOTTI az író-olvasó találkozó legvégén bukkant fel. Esteban bevált szokása szerint a beszélgetés után még dedikált néhány könyvet, mesterkélt érdeklődéssel végighallgatta közlékenyebb olvasóit, és kompakt, gyors tippeket adott azoknak, akik bevallásuk szerint az írással kacérkodtak. Már szedelődzködött a majdnem üres előadóteremben, és az elégedettség meg a csalódottság jól ismert egyvelegével küzdött, ami minden találkozó után úrrá lett rajta – igen, voltak olvasói, de Esteban mindig többre vágyott –, amikor az utolsó sorban megpillantotta az idős férfit. Piros vászontáskát szorongatott, nyakkendő helyett csokornyakkendőt viselt, hófehér szakálla volt és hegyesre pödört bajusza, mint a század eleji forradalom ismert alakjainak, és ezüstözött markolatú sétapálcát hordott.

Señor Ligotti meglepő fürgeséggel ugrott talpra, és határozott mozdulattal kezet nyújtott – kézfogásából ítélve több vaskos gyűrűt is hordott az ujjain –, majd kertelés nélkül a lényegre tért.

– Lenne egy üzleti ajánlatom magának. Meghívhatom egy kávéra?

Általában Esteban nemet mondott volna a kérdésre. Mindig olyan kurtán kommunikált csak a közönségével, amennyit udvariatlanság nélkül megengedhetett magának. Állandóan feszengett, ha idegenekkel kellett beszélgetnie. Gyakran kapott meghívásokat írói műhelyekbe, felolvasókörökbe, néha még ivós estékre is, de ilyenkor bosszúságát jól elleplezve határozottan nemet mondott. Ezúttal még a tökéletes kifogást sem kellett kitalálnia: felesége valóban a terhessége végső szakaszában járt, és Esteban a lehető leggyorsabban haza akart érni hozzá.

Talán éppen ezért bólintott rá most az ajánlatra. Valamivel el kellett terelnie a gondolatait a küszöbön álló szülés stresszéről, a szorongásról, ami miatt az utóbbi időben sem olvasni, sem írni nem tudott.

Hamarosan egy Vips kávézó egyik hátsó bokszában találta magát az idős csodabogárral, aki úgy festett, mint aki egyenesen egy színház színpadáról érkezett, viszont feddhetetlen jó modor és méltóság sugárzott belőle. Hát mégis egy idegennel fog beszélgetni. Egy gyerek megváltoztatja az életedet – hányszor hallotta ezt, mióta Adela teherbe esett!

Señor Ligotti átható tekintettel méregette.

– Jól megy a sora? – kérdezte. – Meg lehet rendesen élni az írásból?

Ezt a kérdést tették fel a leggyakrabban. Mielőtt Esteban válaszolhatott volna, a pénztár melletti állványra pillantott, ahol az aktuális sikerkönyvek sorakoztak. Akárhányszor a Vips-lánc valamelyik kávézójában járt, szomorúan tudatosult benne, hogy a regényei nem kerültek be a kivételezettek klubjába, amelyeket nemcsak könyvesboltokban, hanem szupermarketekben, élelmiszerüzletekben és éttermekben is árultak.

– Megélek az írásból, de lehetne jobb is a helyzet.

– Mindannyian így vagyunk ezzel. Lehetne jobb. Rosszabb is, persze. Tudni kell, miképpen használhatja ki az ember a lehetőségeket. Saját lakásban él?

– Nem. Bármennyit is teszek félre, sohasem gyűlik össze elég pénz.

Señor Ligotti belekortyolt a kávéjába, majd letette az asztalra. Gyűrűkkel ékesített ujjai csilingelő ütemet vertek a bögrén.

– Si non oscillas, noli tintinnare…

– Hogy mondta?

– Ó, ez csak egy réges-régi szólás. Vén, mint jómagam. Ha nem lendülsz, nem csendülsz. Mint egy harang. Jó ideje olvasom a műveit. Úgy vélem, tehetséges író, aki több szerencsét érdemelne. Azt is tudom, hogy bolondja a Colonia Juárez-negyednek, mert rengeteg története játszódik ott. Van egy lakásom a Berlín-házban, amit most akarok eladni. Érdekelné?

Esteban a sörére pillantott. Szinte bele sem kortyolt még. Señor Ligotti ellenben már a harmadik kávéjánál tartott. Vajon szokott egyáltalán aludni?

– Egész életemben albérletben laktam. Csak álmodni merek egy saját házról.

– Mennyi pénze van?

– Kevesebb mint egymillió peso.

Señor Ligotti gyűrűs kezével a szakállát simogatta. A kisujján viselt ékszeren a Mexikói Nemzeti Egyetem címere, a két ragadozó madár közé fogott pajzs díszelgett.

– Adja nekem az összes pénzét, és a magáé lehet. Örülnék, ha olyan lakója lenne, aki értékeli a régi épületeket. Nagyon a szívemhez nőtt az a lakás.

Señor Ligotti tekintete elfelhősödött, és hosszú sóhaj szakadt fel belőle.

– A feleségemmel éltem ott. Tavaly halt meg.

– Részvétem.

– A pénz nem számít. Szentimentális vagyok, és nem hagyhatom ezeket az emlékeket csak úgy bárkire.

Az idős férfi felállt, és egy névjegyet csúsztatott az asztalra. Mielőtt távozott volna, még visszafordult.

– Keressen fel az irodámban. És nyugodtan hozza magával az ügyvédjét, ha úgy érzi, szüksége van rá.

Esteban elgondolkodva nézett utána. Pontosan ilyen ajánlatról szokott fantáziálni néha, de nem akarta kihasználni egy szomorú öregember érzéseit. Az ablakon túl elegáns luxusautó állt meg a járda mellett. A sofőr kiszállt, és kinyitotta a hátsó ajtót Señor Ligottinak.

Amikor Esteban a pulthoz ment, kiderült, hogy már rendezték a számlát.

Adelának nem tetszett a dolog. A konyhaasztalnál ült, a pocakján nyugtatta a kezét, hogy érezze, ha megmozdul a baba, és szótlanul hallgatta Estebant, aki egyre lelkesebben járkált fel-alá. Végül annyit mondott a férjének, hogy legyen óvatos. Ami ennyire szép, az gyanús. Velük nem szoktak ilyen jó dolgok történni. És a véletlenekben sem hitt. Mindennek volt valami oka és következménye.

– Svindlinek tűnik.

Esteban kinyitotta a hűtőt. Benézett, kivett egy szelet sonkát és becsukta az ajtót.

– Miért akarna egy milliomos átverni? Nevetséges.

– Semmit sem tudunk róla. Lehet, hogy ő maga csak egy figyelemelterelő eszköz, ez az egész meg a jéghegy csúcsa, mi pedig elképzelni sem tudjuk, mi lapul a mélyben.

– Hallod magadat? Írnunk kellene egy közös krimit. Még nálam is paranoiásabb vagy.

– Gyanakvó vagyok. Az nem ugyanaz. És sokkal kifinomultabbak az ösztöneim, mint neked. Tételezzük fel, hogy valóban egy gazdag magányos özvegyről van szó. Egy különcről, aki átver másokat…

– Miért is?

– Egyszerű szórakozásból.

Esteban letérdelt Adela mellé, és a hasára tette a kezét, hátha ezzel sikerült megnyugtatnia.

– A barátaink között is vannak, akik hasonló lehetőséget kapnak másoktól, remek ajánlatokat. Mi mit szoktunk ilyenkor mondani? „Hogy ezek milyen rohadtul szerencsések!" Hát most eljött a mi pillanatunk. A babák szerencsét hoznak, nem?

– Ez az összes pénzünk! És mindjárt szülők leszünk. Legalább egy ügyvédet vigyél magaddal a találkozóra, akitől tanácsot kérhetsz.

– Az ügyvéd sokba kerül. Kiigazodom én a szerződéseken. Minden könyvemre le kellett szerződnöm, egy csomó ilyen papírt aláírtam már. Bízzál bennem!

Adela kimerülten lehunyta a szemét. Nyolc hónapja nevelgetett és táplált a testében egy életet, akit nem látott, de minden mozdulatát érezte. Keveset aludt, azt is rosszul. Elege volt a vitából. Felállt és szótlanul elment lefeküdni.

Esteban a konyhában maradt. Az ablakból nézte a szurokfekete éjszakát, amit hiábavalóan próbált bevilágítani Colonia Juárez gyér közvilágítása. A sötétség szívében új otthonuk várt rájuk.

Esteban belépett az előcsarnokba. A falra kihelyezett névjegyzékből ítélve számos iroda osztozott a fényűző épületen. A Ligotti Industries-zal egy emeleten kapott helyet a neves nemzetközi könyvkiadó, a Grau Press főhadiszállása, akik már többször visszadobták a beküldött kéziratait. Esteban kifejezetten bosszantónak találta a véletleneknek ezt az összjátékát, és azonnal feltolultak benne a régi sérelmek. Mi bajuk lehetett az írásaival, amiért megjelenésre méltatlannak találták? A Grau Press valóban sok neves szerzőt adott ki, de azért bőven publikált szemetet is. Esteban nem táplált illúziókat – mivel kritikusok által lenézett thrillereket írt, sohasem nyerhetett rangos irodalmi díjakat –, viszont azzal is tisztában volt, hogy a könyvei minőségiek. Ráadásul szépen is fogytak. Akkor meg miért zavarta ennyire az egész? Továbbra is ezen rágódott, amikor a lift megállt a legfelső emeleten, és még akkor sem bírt megfeledkezni sértettségéről, amikor a titkárnő némi várakozás után szólt, hogy bemehet.

Señor Ligotti irodája azonnal lenyűgözte: márványpadló, mahagónibútorok, bőrfotelek és rengeteg könyv. Az összes falat könyvespolcok szegélyezték. Miután Esteban helyet foglalt az íróasztal előtt és átvette Señor Ligottitól az átnézendő szerződést, észrevette, hogy a könyvgyűjtemény nagy része a Grau Press kiadványaiból áll. Végül úrrá lett rajta a kíváncsiság, és rákérdezett a vendéglátójánál, mi ennek az oka.

– Ismerem a tulajdonost, jóbarátom. Minden új kiadványukból kapok egy tiszteletpéldányt. Tényleg, ha már ez szóba került… megkereshetné őket. Jó hírű kiadó, segíthetnének népszerűsíteni a nevét.

– Már próbálkoztam náluk, de nem jártam sikerrel.

– A tehetség nem szerencse kérdése. Mindig kell egy lökés a megfelelő irányba. Ebben segíthetek.

Esteban csillogó szemmel felkapta a fejét. Közben gyorsan átlapozta a szerződést, és a tartalmára ügyet sem vetve elkezdte aláfirkantani a megfelelő helyeken.

– Komolyan? Álmomban sem mernék ekkora szívességet kérni…

Señor Ligotti rámarkolt az üveg hamutartóra. Gyűrűkkel ékesített ujjai csilingelő dallamot játszottak rajta, valahogy úgy, mint amikor a Vipsben a bögréjét kocogtatta. Esteban számára egy pillanatra megállt az idő, és nem létezett más, csak a ritmikus hipnotikus hang.

Si non oscillas, noli tintinnare.

Señor Ligotti hangja rántotta vissza a valóságba.

– Ön nem kért semmit. Én tettem egy ajánlatot. Érdemes megfontolnia… az itt látható címek közül több az én szerencsés közbenjárásomnak köszönhetően jelent meg. És kifejezetten sikeresek is lettek! Jó szemem van az ilyesmihez, amivel a szomszédom is tisztában van.

– Ahhoz előbb le kellene ülnöm írni. Az utóbbi időben nem könnyű az élet. Egy gyerek érkezése rengeteg aggodalommal és bonyodalommal jár. Ott van például… – Már éppen beírta volna a nevét a legutolsó oldal pontozott vonalára is, amikor Señor Ligotti félbeszakította.

– Várjon! Mielőtt véglegesítenénk a szerződést, szeretnék kötni önnel egy szóbeli megállapodást. Úri becsületszóra.

Esteban gondolatai még mindig az imént feltoluló problémák körül forogtak… a pelenkák, az ultrahang, természetesen a szülés maga…

– Igen? – kérdezte.

Az öregember a sétapálcáját szorongatta és az ezüstfogantyút cirógatta. Mikor került az a bot a kezébe?

– Szeretném meglátogatni az új lakásában. Ez az egyetlen kikötésem. Beszélgessünk könyvekről, kávézzunk és vitassuk meg, hol áll a munkájával, amit majd beajánlok a Grau Pressnek.

Esteban megkönnyebbülten elmosolyodott. Egy pillanatra azt hitte, kútba esik a megállapodásuk.

– Semmi kifogásom ellene – mondta, majd az utolsó aláírásával véglegesítette a szerződést.

A költözésre egy héttel később került sor. Esteban egy kis összejövetellel ünnepelte meg az alkalmat, ahova íróbarátait és egykori munkatársait hívta meg, akikkel a kulturális minisztériumban dolgozott. Egymás után nyitotta magának a söröket, és minden egyes vendégnek megmutatta a lakást. A Berlín-toronyház öreg, de szépen karbantartott épület volt. Esteban pontosan ezeket a házakat kedvelte. A hatalmas belmagassághoz vastag falak és keményfa padlólapok jártak. A három félszobát két teljesen felszerelt fürdő egészítette ki. A nappaliban ékeskedő kandalló még leheletnyi eleganciát is kölcsönzött a lakásnak. Ráadásul a földszinten volt, így egyáltalán nem kell majd lépcsőznie a babakocsival.

Az este egyik pillanata a krimiszerző Clemente társaságában találta, akivel évek óta jól ismerték egymást. Olyan barátság volt ez, ami írók között általában kialakul: nem igazán őszinte, finoman önző és sokkal inkább a pletykálkodás hajtja, mint a másik munkája iránti érdeklődés.

Clemente bögréből itta a mezcalt. Nem maradt már szabad pohár.

– Bámulatos ez a lakás – mondta. – Miből tudtad kifizetni?

– Kölcsönt vettem fel. Nincs más megoldás, nyakig el kell adósodni.

– És az önrész? Gondolom, az is az egeket verdeste.

– Az anyósom besegített.

– És milyenek a szomszédok? Átugrottál már valakihez cukorért?

Esteban két sört szorongatott a kezében. A másikat eredetileg valakinek szánta, de nem bírta felidézni, kinek.

Ezúttal teljesen az igazságnak megfelelően válaszolt:

– Még senkivel sem találkoztam. Egy mukkanást sem hallottam sehonnan. Ez a legjobb az öreg lakóházakban, a csend.

– A helyedben azonnal kideríteném, kik vesznek körül mostantól életem végéig.

Az egyik baráti pár ebben a pillanatban lépett oda elköszönni, és Esteban kihasználta az ürügyet, hogy megszabaduljon Clemente társaságától. Kezdte zavarni a beszélgetés. Clemente negatív figura volt, aki másokra is sikeresen átragasztotta az üldözési mániáját.

Volt a lakásban még valami, amit Esteban minden barátjának megmutatott: egy üzenetrögzítő. Teljesen lenyűgözte a relikvia, és élvezettel vágott fel a vendégek előtt a letűnt technológiával. Bámulatosnak találta, hogy létezett olyan időszak, amikor ezeket az eszközöket széles körben használták, és hangokat vettek fel szalagra egy üres lakásban. Kísértetek beszélgettek kísértetekkel.

Az utolsó vendég reggel hatkor távozott. Esteban nagy nehézségek árán megszabadult a cipőjétől, és bezuhant az ágyba a mélyen alvó Adela mellé. Átölelte a feleségét, és hagyta, hogy a testéből áradó kellemes meleg és az alkohol ködfátyla lehúzza a mélybe.

Az ajtócsengő reggel hétkor csörömpölt fel. Esteban félálomban hallotta is a lármát, de képtelen volt felkelni. Végül Adela rázogatta életre nagy nehezen.

– Téged keres.

– Kicsoda? – kérdezte Esteban csukott szemmel.

– Señor Ligotti.

Esteban erre már azonnal felébredt.

– Mit akar? Mondd meg neki, hogy alszom.

– Már közöltem vele. – Adela leült az ágyra. – De mindenáron veled akar beszélni. Azt mondja, ebben egyeztetek meg.

– Miben?

– Hogy gyakran találkoztok majd. Menjél ki, kérlek. A frászt hozza rám a gondolat, hogy ott ácsorog kint és vár.

Esteban kelletlenül kimászott az ágyból és cipőt húzott. Nem mosott arcot, meg se fésülködött, hátha nyúzott külseje elriasztja a hívatlan vendéget.

Kinyitotta a bejárati ajtót. A sétapálcájára támaszkodó Señor Ligotti valóban a folyosón várt rá.

– Éppen ideje volt – jegyezte meg.

Esteban ugyan még nem ébredt fel teljesen, de az rögtön feltűnt neki, hogy valami nincs rendben.

– Hogyan jutott be az épületbe?

– Találkoztam odalent az egyik szomszéddal. Mindenki jól ismer ebben a házban.

– Egy lelket sem láttam eddig…

– Be sem invitál? – kérdezte Señor Ligotti, és közelebb lépett.

Esteban elbizonytalanodott. Az időzítés a lehető legrosszabb volt, de mégsem viselkedhetett illetlenül az idős férfival. Mégiscsak ő segített nekik megvenni a lakást. Félreállt, és egy kézmozdulattal behívta a lakásba.

– Dehogynem. Fáradjon be – mondta, majd gunyorosan még hozzátette: – Érezze magát otthon.

A látogatás maga volt a pokol. Señor Ligotti fáradhatatlanul fecsegett, és semmi jelét nem adta annak, hogy a közeli jövőben távozni kívánna. Esteban feje fájdalmasan lüktetett a másnaposságtól. Alig bírta követni az öregember csapongását, aki egyik értelmetlen témáról ugrott a másikra. Feszengése ellenére is tudatosult benne, mennyire idealizálta eddig Señor Ligottit. Első találkozásukkor emberbarát humanistának tűnt, egy kihalóban lévő faj utolsó képviselőjének, akivel nagy szerencséjére még összehozta a sors. Most azonban világosan látta, miféle alakkal van dolga: ellenszenves volt, mániákus és nagyképű. Mi a fenét keresett itt? Főleg ilyen korán. Ezek a magányos emberek semmibe vették mások idejét. Legalább annyi figyelmet igényeltek, mint egy egyke kisgyerek. Ráadásul közben Adela is elmenekült a lakásból azzal az ürüggyel, hogy muszáj meglátogatnia az édesanyját, és így teljesen kiszolgáltatta a vendégének.

Estebannak többször is előrebillent a feje, de akárhányszor felrezzent, az öregember fáradhatatlanul folytatta végeérhetetlen monológját. Néhány kissé aggasztó kérdésfoszlányt azért elcsípett, de az öregember ezekre láthatóan nem várt választ, csak beszélt tovább.

Hogy halad az új könyvvel? Miről szól? Gondolom, még nem jutott túl sokáig, igaz? Tennünk kellene valamit, amivel elérhetünk némi haladást, tudja, hogy van ez, ha valami nem lendül, akkor nem is csendül…

Valamikor elnyomta az álom. Mire Adela felrázta, már leszállt az este. Mikor ment el Ligotti? Először azt hitte, hogy az egész látogatás csak egy rémálom volt, a másnaposság egyik kellemetlen mellékhatása. Aztán a nappali asztalán meglátta az egyetemi logóval díszített gyűrűt. Adela felvette az ékszert.

– És itt a remek ürügy a barátodnak, hogy bármikor visszajöjjön.

Señor Ligotti komoly problémává vált. A lehető legváratlanabb időpontokban bukkant fel, és a viselkedése már-már követelőzőnek tűnt. Esteban már nemcsak bosszús volt, hanem aggódott is: ez túlmutatott a tapintatlanságon, és a megszállottság határait feszegette. Az öregember már az első látogatását követő napon visszajött. Esteban visszaadta neki a gyűrűt, hátha ezzel egy ideig nyugalma lesz, de az öregember újra meg újra megjelent. Néha a kaputelefonon csengetett, máskor pedig közvetlenül a lakás ajtajánál. A legzavaróbb azonban a nyomatékosság volt, amellyel a csengőre nehezedett, mintha sürgős csomagot hozott volna.

Esteban kerülni kezdte Señor Ligottit. Ha felbukkant a lakásnál, ajtót nyitott neki, de csak annyi időre, amíg közölte vele, hogy sürgős találkozója van, és kurta bocsánatkérés után elrobogott. Néha úgy tett, mintha nem lenne otthon senki, és kivárta, amíg az öreg távozott. Egyszer éppen a boltból ment hazafelé, amikor a távolból meglátta, hogy Señor Ligotti a bejárati ajtó előtt ácsorog. Azonnal sarkon fordult, leintett egy taxit, és inkább moziba ment. A bújócskájuk kezdetben egészen mókásnak tűnt. Adela az ideje nagy részét úgyis az anyjánál töltötte, és a vénember lerázása Esteban egyik szórakozásává vált. Mintha azon versenyeztek volna, ki adja fel előbb. Nem létezik, hogy az öreg tovább bírja, mint én, mondogatta magának. Ez napokon keresztül így ment, amíg sor nem került az üzenetrögzítős afférra.

Esőfelhőktől terhes, szürke délután volt. Esteban a dolgozószobájában üldögélt és Clemente nemrég kiadott regényét olvasta. Őszintén tudni akarta, vajon ez a könyv is ugyanolyan rosszul sikerült-e, mint az összes előző. Váratlanul felzümmögött a kapucsengő.

Esteban kilesett az utcára néző konyhaablakon. Az üveget takaró fényvisszaverő réteg miatt ő kilátott, de kintről észrevétlen maradt. Amikor meggyőződött róla, hogy Señor Ligotti az, visszaballagott a foteljéhez. Pár perc múlva elhallgatott a kapucsengő, és végre figyelni is tudott az olvasmányára. Mennydörgés robajlott és eleredt az eső.

Esteban fel-felpillantott a könyvéből. Az a furcsa érzése támadt, hogy nincsen egyedül. Mintha valaki még lett volna itt vele, ha nem is idebent, de a közelben. Aztán felnézett, és a szomszédos konyha ablakára pillantva rájött, tudat alatt mi zavarta végig. Señor Ligotti még mindig ott ácsorgott kint, az esőben, és az épületet bámulta. Az öregember ebben a pillanatban előhúzott egy mobiltelefont a táskája belső zsebéből, és beütött egy számot.

A lakásban felcsörömpölt a telefon.

Esteban hagyta, hadd csörögjön. Minden izma görcsbe rándult, mintha a teste ösztönösen megpróbált volna a lehető legkisebbre összemenni. Az üzenetrögzítő hangos kattanással életre kelt, és a lakásban felharsant Señor Ligotti bosszús hangja:

– Tudom, hogy otthon van! Nyissa ki!

Esteban nem emlékezett rá, hogy valaha megadta volna az öregnek a számát.

– Követelem, hogy engedjen be! Teljesítse, amit vállalt!

Estebannak kellemetlen és bizarr gondolata támadt: mi van akkor, ha az öregember tekintete képes átlátni a fényvisszaverő üvegen? Mozdulatlanul kuporgott ott, mint egy csótány a váratlan lámpafényben.

Señor Ligotti egy szót sem szólt többet. Csak állt ott a telefonját szorongatva és lassan bőrig ázott. Az eső kopogása egyszerre hallatszott két irányból, az üzenetrögzítőről és az utcáról. Szürreális hanghatás volt, egy rémálom visszhangja. Az üzenetrögzítő szalagja a végéhez ért, a készülék pedig kikapcsolt, és ezzel elillant a pillanat varázsa. Esteban válaszul azonnal a hálóba menekült. Bemászott az ágyba és a takaró alá bújt, mint gyerekkorában.

Adela felvetette, hogy menjenek el pihenni. Nagyon feszült vagy, közölte Estebannal, jót fog tenni, ha kicsit kimozdulsz a városból. Másnap autóba ültek és felhajtottak a sztrádára. Az első legelésző tehéncsorda láttán a férfi máris jobban érezte magát egy kicsit.

Egy termálfürdős wellness-szállodában vettek ki szobát. Ragyogott a napfény és rengeteget olvastak. Clemente regénye valóban hulladék volt, és ez kifejezetten sokat segített Esteban lelkiállapotán. A túlzottan részletes jogi szál vontatottá tette a cselekményt. Az igazságszolgáltatásról sok minden kiderült, a történetről annál kevesebb.

Adela és Esteban teljes odaadással élvezte a vakációt. Sokat úsztak. Még többet ettek. Lassan, finoman szeretkeztek, nehogy baja essen a babának.

Egy hét múlva Esteban úgy érezte, visszatalált régi önmagához. Sokat gondolkodott korábbi viselkedésén és az öregember iránt érzett irracionális félelmein. Végre tudta, mit kell tennie.

Beszélni fog az öreggel. Egyszer és mindenkorra véget vet ennek a helyzetnek. Ha minden kötél szakad, az arcába üvölti az igazságot. Közli vele, hogy egy szenilis vén bolond, egy szánalmas, haszontalan senki. Hazafelé még tovább nőtt az önbizalma. A probléma hamarosan elmúlik, megtalálta a megoldást.

Álmában sem gondolta volna, mi vár majd rájuk otthon.

Amikor beléptek a lakás ajtaján, Señor Ligotti az asztalnál ült, és gőzölgő kávéscsészéje oldalát kocogtatta a gyűrűivel.

A kezdeti megdöbbenést a harag követte. Adela Estebanra nézett.

– Tüntesd el innen! – förmedt rá a nő. – Meg ne lássam itt többé! – Majd bezárkózott a hálószobába.

Señor Ligotti kényelmesen kortyolgatta a kávéját, mintha mi sem lehetne ennél természetesebb a világon, és ez még jobban felbőszítette Estebant. Az öregember elé lépett, és uralkodnia kellett az indulatain, nehogy ott helyben megüsse.

– Ez most aztán tényleg túlzás! Hogyan jutott be? Ebben is a szomszédok segítettek?

Señor Ligotti nemet intett, majd elmosolyodott, mint akit szórakoztat a helyzet.

– Megvan még a kulcsom. És mivel nem hajlandó teljesíteni az alku magára eső részét, kénytelen voltam használni.

– Miféle alkuról beszél?

– Megegyeztünk, hogy időnként meglátogatom. Ezt az egyezséget kötöttük, mielőtt aláírtuk volna a szerződést.

– Teljesen elment az esze. Fogja már fel, hogy nem akarjuk itt látni! Takarodjon, vagy kihívom a rendőrséget.

– Micsoda dolog így bánni egy vendéggel?

Señor Ligotti felállt a székről, de nem az ajtó felé indult, hanem a konyhába ment, és töltött magának még egy csészével a friss kávéból.

Esteban magából kikelve követte.

– Tűnjön el innen, különben börtönbe csukatom, esküszöm!

Az öregember a mosogatónak támaszkodott, és kényelmesen belekortyolt a kávéjába. Hajrá, mondta a tekintete. Esteban sarkon fordult, a telefonhoz robogott és a segélyhívót tárcsázta.

– Betörést szeretnék bejelenteni! – mondta a kagylóba elég hangosan ahhoz, hogy az idős férfi is hallja.

Aztán visszament a konyhába. Señor Ligotti éles, kellemetlen nevetéssel fogadta.

– Betörés? Komolyan? Látja, ezért probléma, hogy nem ír. Az íráskészség olyan, akár egy izom, ha nem használják, elsorvad. Mihamarabb üljön vissza a billentyűzethez. Sőt, jobbat tudok! Jót tenne, ha inkább kézzel írna, úgy sokkal természetesebben csorognak a mondatok.

Szónoklatát a csengő berregése szakította félbe. A rendőrség példás gyorsasággal kiérkezett.

Esteban megvető pillantást vetett a vénemberre.

– Most majd nem fog nevetgélni.

Az ajtóhoz ment és kinyitotta. Bekísérte a rendőröket a konyhába. De nem találtak ott senkit, csak a kávésbögre gőzölgött a pulton. Átkutatták az egész lakást – semmi. Señor Ligotti nyomtalanul eltűnt, mint egy kísértet.

A következő csengőszó a lakatos érkezését jelezte. Esteban új, sokkal biztonságosabb zárat tetetett be vele. Az is eszébe jutott, hogy a lenti bejárati ajtón is kicserélteti a zárat, de ahhoz előbb egyeztetnie kellett volna a szomszédokkal. Hol a fenében rejtőzött a ház többi lakója?

Estebanban zavaros érzések kavarogtak. Egyrészt szörnyen dühös volt, másrészt viszont szégyellte is magát. Bolondot csinált magából a rendőrök előtt, akik látványos gyanakvással méregették, és nyilvánvalóan azt hitték, hogy üldözési mániája van vagy szórakozik velük. Adela sem segített neki. Tanúskodás helyett rögtön ellene fordult, és azt hajtogatta, mekkora butaság volt megvenni ezt a lakást. Én megmondtam előre! A rendőrök végül egyikük vallomását sem vették fel.

A következő napok még furcsábbak voltak. Esteban folyamatosan rosszul aludt, és kora hajnalban rémálmok ébresztették. Az egyik ilyen alkalommal még szuroksötétben pattant fel a szeme. Azonnal elfogta a szorongás. Esett az eső. Sokáig hevert az ágyban, és az ablaküvegnek csapódó esőcseppek kopogását hallgatta. Hirtelen úgy érezte, valaki őt nézi az ágya végéből, és amikor a szobát beragyogta egy lecsapó villám fénye, valóban állt ott valaki: Señor Ligotti. Ekkor tudatosult csak benne, hogy nem is az eső kopogott eddig, hanem az öregember gyűrűi kocogtak a kezében tartott bögrén.

Si non oscillas, noli tintinnare.

Elfojtott sikollyal riadt fel a rémálomból. Reggel volt. Adela a fürdőben zuhanyozott. Az ajtó mögül kiszűrődött a vízcsobogás.

Esteban egyre biztosabbra vette, hogy kezd megőrülni. Ez a friss álom túlságosan valóságosnak érződött. Egyre gyakrabban támadtak kétségei, vajon tényleg ébren van-e. A helyzet néhány nap múlva még tovább romlott, amikor az íróasztalán megtalálta Señor Ligotti gyűrűjét. Az egyetem címerén fenyegetően meregették a szárnyaikat a madarak. Adela megpróbálta megnyugtatni. Az öreg biztosan akkor felejtette itt, amikor bejött a lakásukba a régi kulccsal, mondta, de akkor ez fel sem tűnt. Esteban számára ebből egyetlen dolog derült ki világosan: nem számíthatott a feleségére ebben a káoszban. Adela kizárólag a születendő gyerekükkel foglalkozott, semmi mást nem engedett be az életébe. Esteban úgy döntött, egyelőre nem avatja be a fejleményekbe, és egyetlen új üzenetről sem tett neki említést, mert közben meggyőződésévé vált, hogy bármit is talált a lakásban, az mind a vénember üzenete volt: egy névjegy (ne légy paranoiás, mondta volna erre Adela, nyilván az első találkozásotokkor adta), egy kis üvegharang, amit sohasem látott korábban a lakásban, még több gyűrű…

Végül eljutott arra a pontra, ahol úgy gondolta, nincsen más magyarázat: Señor Ligotti egy démiurgosz. Démiurgosz vagy démon, és nem maradt más megoldás, mint papot hívni, aki kiűzi a gonosz szellemet a lakásból. Már éppen rászánta volna magát, hogy tanácsot kérjen az ügyben a közeli templomban, amikor újabb zavarba ejtő felfedezést tett.

A nappaliban próbált olvasni, de megint nem bírt koncentrálni. Feltűnt neki, hogy a padló magasságában folyamatos a hideg huzat. Végül négykézlábra ereszkedett és a kandallóhoz mászott, ahol szinte arcon csapta a jéghideg levegő. Előrenyúlt, hogy megtapogassa a hátlapot, ami azonban engedett az érintésének, és feltárult mögötte egy nyílás. Egy fémlemez volt ott, pontosan ugyanolyan színű, mint a fal, szabad szemmel nem is lehetett észrevenni. Esteban bemászott a nyílásba. A lyuk egy levelekkel és ágakkal teleszórt szűk járatba vezetett, ami az épület oldalsó udvarában bukkant ki a szabadba.

Señor Ligotti nem kísértet volt, hanem sokkal rosszabb annál, egy veszedelmes őrült.

Egy kőműves befalazta a nyílást a kandallóban, és még le is festette. Eközben Esteban a lakás minden centiméterét átvizsgálta, hátha talál még hasonló titkos járatot. Végigtúrta a szekrényeket, benézett a mosogató alá, még a padlódeszkákat is megmozgatta. Az ablakok és az ajtók sem maradtak ki: semmit sem hagyott ellenőrizetlenül, ahol bárki bejuthatott.

Adela türelmesen megvárta, amíg végzett, és csak utána szólt, hogy beszélniük kell. Azzal kezdte, hogy nem akar veszekedni, de teljesen elmérgesedett a helyzet, és a lehető leghamarabb el akar innen menni.

Még be sem fejezhette a mondatot, amikor zaj hallatszott az ajtó felől. Esteban némán, egy kézmozdulattal jelezte a feleségének, hogy ne mozduljon. Felkapott egy konyhakést, és az ajtóhoz lopakodott. Egy boríték hevert a padlón. Lehajolt érte, majd remegő kézzel kibontotta.

Egy kilakoltatási végzés volt.

Esteban előtt minden megvilágosodott. Egyszerre csak összeálltak előtte az elmúlt napok eseményei, és villámcsapásként tudatosult benne, mennyit ártott magának az ostobaságával és nemtörődömségével. Az íróasztal fiókjából előtúrta a Señor Ligottival kötött szerződését. Megpróbálta átolvasni, de a betűk összemosódtak és szétfolytak előtte. Gyorsan beszkennelte és e-mailben átküldte Clemente-nek. Kérlek, azonnal nézd ezt át nekem, írta, te vagy a jogi ügyek szakértője.

Pár perc múlva megcsörrent a telefonja. Barátja első mondata azonban csak még jobban összezavarta.

– Rossz iratot küldtél – mondta Clemente.

– Micsoda?

– Az adásvételi szerződés, amit átküldtél, befejezetlen, ennélfogva nem érvényes. Az utolsó oldal egy másik szerződésből van, amit egy könyv megírására kötöttél.

Esteban felkapta az iratot, amit az előbb beszkennelt. Ez volt az, kétség sem férhetett hozzá. Az első bekezdés így kezdődött: „A Ligotti Industries kijelenti, hogy…" Átcsapott rajta az émelygés, és érezte, hogy mindjárt elájul.

– Pedig ezt írtam alá.

– Az öreg átvert. Jogi szempontból nem vettél lakást, hanem vállaltad, hogy egy év alatt írsz egy regényt.

– Nagyon okosan csinálta. Úgy íratta alá velem a szerződést, hogy észre se vettem a trükköt…

Esteban gyorsan összefoglalta a barátjának a fejleményeket.

– Most mihez kezdjek? – kérdezte végül. – Ezzel végem!

Clemente megpróbálta megnyugtatni.

– A bírósági kapcsolataim segítségével utánanézek ennek a Ligottinak. Biztosra veszem, hogy találunk valami gyanúsat a múltjában, amit a hasznodra fordíthatunk. Viszont addig ki se lépj az ajtón, különben búcsút mondhatsz a lakásodnak.

Mire Esteban letette a telefont, Adela már becsomagolta a bőröndjét. Úgy döntött, átköltözik az anyjához. Esteban helyeselte az elhatározását. Ez volt a lehető legjobb megoldás, mert így biztonságban tudhatta a feleségét, amíg rendbe hozza azt a súlyos hibát, amit elkövetett. Addig elbarikádozza magát a lakásban. Ez már az ő otthona. Az összes pénzét erre költötte.

Amikor Esteban gyerek volt, egészen hasonló traumát kellett átélnie. A szülei éveken át kuporgattak, hogy vegyenek egy házat. Hatalmas áldozatok árán végre sikerült annyit félretenniük, hogy kifizessék az önrészt. A parányi lakásból átköltözhettek a kétszintes házba, amihez még garázs és udvar is tartozott. A költözés alkalmából meghívták a barátaikat és rokonaikat egy nagy ebédre. Mindenki megölelgette őket, és gratuláltak az új életükhöz. Esteban megismerkedett a vele egykorú szomszéd srácokkal, és hamarosan már együtt fociztak meg bújócskáztak.

Nem sokáig tartott ez az időszak. A szülei beleroppantak a kiadásokba, és hamarosan nem bírták fizetni a havi törlesztőrészletet, majd a végén elvették tőlük a házat. Esteban sohasem felejtette el azt a napot, amikor kiköltöztek, az ajtókból, az ablakokból bámészkodó szomszédok együttérző tekintetét, a nyilvános megaláztatásuk miatt érzett őszinte szégyent, az apja megfáradt arcán a kudarcot, az anyja szemében a könnyeket és bátyjai némaságát.

Ugyanez a történet ismétlődött meg újra. Ismét lesújtott a családi átok, ami nem engedte, hogy valaha saját tulajdona legyen. Ezúttal azonban volt egy hatalmas különbség: a szülei rossz üzleti döntést hoztak, Esteban azonban hagyta, hogy átverjék, mint egy nyeretlen kétévest. És nem csak a lakást veszíthette el.

A házasságát is kockáztatta. Nem is beszélve az elméje épségéről.

Esteban órákon keresztül gubbasztott a nappali heverőjén, és úgy meredt a kandalló elfalazott lyukára, mintha Señor Ligotti bármikor kimászhatott volna onnan. Lassan beesteledett. Elhessegette a gondolatait, feltápászkodott, és felkattintotta a villanykapcsolót, azonban nem történt semmi.

Az egész lakást végigjárta és minden kapcsolót kipróbált, ugyanazzal az eredménnyel. Áramszünet. Pont ez hiányzott. Se zseblámpát, se gyertyát nem tartott itthon. Itt az ideje, hogy végre szívességet kérjen a szomszédoktól. Ki tudja, talán még Señor Ligottiról is megtudhat ezt-azt.

Kilépett a folyosóra, amelyet egy vizenyős fényű villanykörte igyekezett bevilágítani. Ezek szerint csak az ő lakásában volt áramszünet.

Bekopogtatott a szomszéd ajtón, és csak ekkor vette észre, hogy résnyire nyitva van. Véletlenül sem szerette volna, ha betörőnek nézik, ezért hangosan beszólt a lakásba:

– Halló!

Nem kapott választ. Ismét bekopogtatott, ezúttal jóval erőteljesebben.

– A szomszéd vagyok! – tette hozzá. – Elment nálam az áram.

Miután ismét nem válaszolt senki, finoman belökte az ajtót és benézett a résen. A folyosói lámpa beszűrődő fényében látszott, hogy a lakás üres. Nyirkos, dohos szag terjengett. A rothadó padlódeszkák több helyen felpúposodtak. Nyilvánvalóan régóta nem lakott itt senki.

A következő lakáshoz ment. Annak az ajtaja is résnyire nyitva állt. Ismét kopogott, várt néhány másodpercig, majd lassan belökte, mintha ezzel is az igazság pillanatát akarta volna késleltetni.

Egy magányos festékesbödönt leszámítva itt sem talált semmit.

Véletlen lett volna? A folyosó végén még volt egy lakás. Ha az is üres, akkor felballag a következő emeletre, aztán a következőre, amíg nem talál végre valakit.

Léptei neszét felhangosítva verték vissza a falak. Mintha kísértet lett volna egy elhagyatott kastélyban. Egy bolyongó lélek, aki az idők végezetéig társat keres.

Az utolsó ajtó zárva volt. Esteban a fára tapasztotta a fülét, de nem hallott bentről semmit. Semmi sem mozdult. Megmarkolta a kilincsgombot. Nem volt bezárva. Lassan elfordult a keze alatt. Az ajtó csikorgó rozsdás hangot hallatott. Esteban már éppen átlépte volna a küszöböt, amikor a háta mögött váratlanul felcsörömpölt egy telefon. Néhány pillanatig dermedten állt ott, amíg eszébe nem jutott, hogy ez bizony nála csörög. Visszarohant a lakásába, felkapta a kagylót és lihegve beleszólt.

– Azonnal tűnj el onnan! – kiáltotta Clemente a vonal túloldalán.

Estebannak elakadt a lélegzete.

– Micsoda? Miért?

– Megtudtam pár dolgot Ligottiról. Szedd össze a holmidat, és menekülj! Most nincs idő magyarázkodásra.

Esteban az előbb nyitva hagyta a bejárati ajtót, így most láthatta, amint a folyosón lassan kialudt a fény. Kulcs zörgött: valaki kinyitotta a ház bejárati ajtaját.

Egy pillanattal azelőtt, hogy megszakadt volna a vonal, még pont hallotta Clemente utolsó mondatát:

– Az egész épület Ligotti tulajdona.

Azon a napon, amikor a még kisfiú Esteban a családjával együtt kiköltözött a házukból, amelyet kénytelenek voltak egy zsebkendőnyi lakásra cserélni, valami igazán furcsa dolog történt vele. Arra ébredt hajnalban, hogy szomjas. Lázasnak érezte magát és fojtogatta a szűk tér. A bátyjai az emeletes ágyon hortyogtak. Ők már megtörtek, és egyiküket sem zavarta a nyomorgás. Esteban kisurrant a konyhába egy pohár vízért. Egy kis térre, egy kis levegőre volt szüksége.

A nappaliban fény derengett. Bekapcsolva maradt a televízió. A képernyőn világító színes csíkokból ítélve azon a csatornán már véget ért az adás. Esteban mindig rejtélyesnek találta ezeket a színes sávokat, mintha értelmezhetetlen jelek lettek volna, vagy egy titkosított üzenet megoldókulcsa. A derengésben kirajzolódott az apja alakja, akit a fotelben nyomott el az álom. Amikor odalépett hozzá, hogy felkeltse, meglepve látta, hogy nyitva a szeme és a képernyőt bámulja.

– Mit csinálsz, apa?

Az apja észre sem vette. Esteban már majdnem megismételte a kérdést, de valami megakadályozta. Abban a pillanatban nem tudta, mi lehetett az, csak most, amint a telefont markolva hallgatta a halott vonal zúgását, ami elnyelte Clemente hangját, hirtelen mindent megértett.

Az ajtóban megjelent Señor Ligotti. Esteban a sötétben is felismerte a kezében szorongatott sétapálcáról.

Azon a réges-régi éjszakán azért nem szólt többet az apjához, mert kiüresedett tekintetében felismerte a figyelmeztetést. Valami sötét, gonosz dolog élt a férfiban, és ha Esteban akkor megtörte volna a transzállapotot, az a valami bizony ereje teljében kúszott volna elő odabentről. A televízió színes csíkjai féken tartották. És mindenkinek jobb volt, ha ez így is maradt.

Az emberek bőre alatt szörnyetegek lapultak. Olyanok, mint az, akivel Estebannak most szembe kellett néznie.

A feltoluló adrenalin új életre keltette Estebant. Tekintetével olyan tárgyat keresett, amellyel fájdalmat okozhatott volna a támadójának. A sötétben csak a nagy méretű dolgok körvonalait ismerte fel, a széket, a komódot, egy hatalmas növényt, de egyetlen fegyvernek alkalmas holmit sem látott. Gyorsan számításba vette az esélyeit. Lehet, hogy Señor Ligotti őrült, de akkor is egy öregember. Nem okozhatott nehézséget legyűrni. Gondolatban végigpörgette az egész jelenetet: egy erős lökéssel padlóra küldi, aztán terpeszben a földre kényszeríti és sorban keveri le neki a megalázó pofonokat. Meg akarta törni. Hallani akarta a zokogását. Az elmúlt napokban felgyűlt düh átszakította benne a gátakat. Estebanból átható primitív, állatias üvöltés szakadt fel, és nekiugrott ellenségének.

Nem sikerült feldöntenie.

Señor Ligotti könnyedén félrelépett a támadása elől, majd akkorát vágott az arcába a sétapálcájával, hogy eltörte az orrát. Esteban elvágódott a padlón. Ömlött az orrából a vér. Az öregember lehajolt, megragadta az egyik lábát és vonszolni kezdte a folyosó felé.

Esteban tehetetlenül hagyta, hogy liszteszsákként húzza magával, és csak arra tudott gondolni, vajon honnan lehetett az öregnek ekkora ereje?

Villámcsapás lobbant és sustorogva eleredt az eső. Hova viszi ez az ember? Szabadulni próbált, de cserben hagyta az ereje. A sötétség egyre áthatóbbá vált, és végül elveszítette az eszméletét.

Hideg esővíz térítette magához. A világ a feje tetejére állt. Az épületek az aszfaltozott égről csüngtek a föld felé. Beletelt egy pillanatba, amíg felfogta, hogy a ház tetőteraszának pereméről lóg fejjel lefelé. A lábára nézett, amit Señor Ligotti tartott a kezében. Hogyan bírta idáig felhozni?

Az öregember lengetni kezdte őt. Lassan, balról jobbra, mintha egy inga lenne.

Estebannak sikerült legyűrnie a rettegését legalább annyira, hogy válaszokat követeljen.

– Miért csinálja ezt velem? – ordította. – Mit akar tőlem? Mondjon már valamit!

A következő villámcsapás fénybe borította a vénember arcát. Ebben a végső pillanatban Esteban mindent megértett. Señor Ligotti a kíváncsiság és a türelmetlenség elegyével méregette, úgy, ahogyan az emberek figyelik egy puhatestű állat vánszorgását. Señor Ligotti nem őrült volt, hanem egy felsőbbrendű lény. Egy isten, aki úgy játszott vele, akár egy kamasz fiú a hangyákkal.

Az öregember hangja még a szelet és az esőt is túlharsogta.

– Si non oscillas, noli tintinnare.

Esteban érezte, hogy a szorosan markoló kéz elengedi, és máris elfogta a zuhanás szédítő örvénye, a biztos halálba szólító mélység csábítása. Lehunyta a szemét és átölelte magát, mintha már a halotti lepel alá készült volna.

Mégsem zuhant le. Señor Ligotti újra elkapta a lábát, majd átrántotta a tető peremén és biztonságosan elhelyezte a földön. Esteban meg sem mozdult, csak összegömbölyödve hevert ott és reszketve bőgött, mint egy újszülött csecsemő. Az öregember fölé hajolt. Kisimította nedves haját az arcából, és a füle mögé tűrte. Aztán homlokon csókolta.

Esteban lehunyta a szemét, és rettegve várta a végkifejletet, amikor a vénember keze a nyakára fonódik vagy kibelezi egy késsel.

Mire néhány másodperc múlva ismét felnézett, Señor Ligotti nem volt sehol.

Amikor a rendőrség felkereste a kórházban, ahol az elkerülhetetlen orrműtét után lábadozott, Esteban úgy döntött, nem tesz feljelentést Señor Ligotti ellen. Már a gondolat is rettegéssel töltötte el, hogy esetleg ismét szembe kell néznie vele. Inkább azt állította, hogy a sötétben nem látta a támadója arcát, és mivel nincsenek ellenségei, fogalma sincsen, ki lehetett a tettes.

Mindeközben Clemente felügyeletével lezajlott a költözés. A Calle de Berlínről Adela anyjának házába vonultak át. Esteban a lábát sem akarta betenni abba a lakásba többé. A gyermeke küszöbön álló érkezését inkább az anyósa hajlékának védelmében kívánta kivárni. Majd utána szépen nyugodtan keres egy új otthont a családjának.

A gyerek megszületése és a csecsemőkor első hónapja teljesen lefoglalta minden gondolatát, utána viszont hamar úrrá lett rajta a mély depresszió. Elkezdett terápiára járni egy pszichológushoz. Amikor elmesélte neki hátborzongató kalandját Señor Ligottival, a terapeuta azt javasolta, vesse papírra a történteket.

– Miért nem próbál írni belőle egy regényt? Szerintem sokat segítene. Nem ezt csinálja minden író, akik az irodalom segítségével űzik ki magukból a traumáikat?

Esteban kezdetben vonakodott ugyan, de végül megfogadta a tanácsot. A kezdés lassú volt, kínkeserves, és amikor már éppen fel akarta adni az egészet, hirtelen rátört a katartikus ihlet: az ötletek szédítő ütemben követték egymást, a cselekmény pedig olyan koherensen simult össze, mint még életében soha. Négy hónappal később befejezte a regényt, amelynek a Señor Ligotti címet adta. Több kiadónak is elküldte abban a biztos tudatban, hogy élete legjobb művét írta meg.

Nem tartott sokáig, mire befutott az első ajánlat, ráadásul Esteban nagy örömére a Grau Presstől. A regény, amit a kiadó valamelyik marketinges zsenije átnevezett, és Figyel a gonosz címen jelent meg, azonnal sikeres lett. Esteban bankszámlája ezzel arányosan gyarapodott, és hamarosan megvásárolhatott egy szerény lakást a város szélén. Ezúttal fogadott egy ügyvédet, aki előtte átnézte a szerződést.

Végre rámosolygott a szerencse. De mostanra Esteban minden naivitása elmúlt – hogyan is lehetett volna másként a történtek után?

Mindennek ára volt. Csak ki kell várni, amíg megérkezik valaki és benyújtja a számlát.

Esteban fia kétéves lett, és ő az eltelt időben semmit sem írt. A Figyel a gonoszt rendszeresen újranyomták, a bevételből pedig kényelmesen eléldegéltek, így inkább a családjának szentelte minden energiáját. Egyáltalán nem hiányzott neki a kreatív munka, és a nyilvános szereplésektől is távol tartotta magát. Egyre többször jutott eszébe a visszavonulás gondolata, és inkább tanárként maradt volna kapcsolatban az irodalommal. Több egyetem is oktatói pozíciót ajánlott neki. Az álmatlanságtól sújtott kora hajnali órákban néha az is felmerült benne, hogy talán mindent megírt, amit meg kellett írnia.

Persze volt még egy lehetőség – mi van, ha lebénította a félelem, mert többé nem lesz képes felülmúlni a regény sikerét?

Mintha a Grau Press vezetője a gondolataiban olvasott volna, az egyik reggel behívatta az irodájába. Beszélnünk kell, mondta. Esteban puszta udvariasságból fogadta csak el a meghívást. Mégis a kiadójáról volt szó, akikből élt, erre mégsem mondhatott nemet. De az egészet mindössze pofavizitnek tartotta.

Az épület előcsarnokában megkönnyebbülten nyugtázta, hogy a Ligotti Industries eltűnt a kiakasztott névjegyzékből. Még jobban megnyugodott, amikor kiszállt a liftből a legfelső emeleten, és látta, hogy régi ellensége irodája kiadó. Mi lett az öregemberrel? Meghalt? Számított ez egyáltalán? Igazság szerint őszintén örült, amiért véletlenül sem találkozhatott vele.

A kiadó vezetője erőltetett lelkesedéssel fogadta. Nem sokat konyított a könyvekhez, viszont mesteri szinten értett a számokhoz és a könyveléshez. Jó hosszan beszélgettek semmiségekről. Esteban egyre kellemetlenebbül érezte magát. Lassan fogalmazgatni kezdte magában a kifogást, amellyel elszabadulhatott innen.

A kiadóvezető azonban váratlanul karon fogta és végigkísérte egy folyosón.

– Igazság szerint a tulajdonos szeretne beszélni önnel – mondta, és ezzel teljesen meglepte Estebant. Még soha egyetlen szót sem váltott a tulajdonossal.

– És minek köszönhetem a megtiszteltetést? – kérdezte.

– Aggódik, mivel hosszú ideje nem küldött be új anyagot… – felelte a kiadóvezető, és ebben a pillanatban megérkeztek egy hatalmas faajtóhoz. Nagyon réginek tűnt és cirkalmas faragványok díszítették. A felső rész közepén egyetlen mondat állt: SI NON OSCILLAS, NOLI TINTINNARE.

Esteban megmerevedett, mintha karót nyelt volna. Elhomályosult előtte a világ, és érezte, hogy feltolul benne a hányinger.

A kiadóvezető a kilincsgombra tette a kezét.

– …és a tulajdonosunk szívesen segít az írói válságban szenvedő szerzőknek. Számos különböző módszert ismer, amivel a fantázia serkenthető.

Kinyílt az ajtó, és a kiadóvezető betessékelte Estebant, aki mozdulni sem mert, még a szemét sem bírta kinyitni, amíg meg nem szólította valaki.

– Üdvözlöm! Foglaljon helyet.

A hangja alapján az illető egy fiatalember lehetett. Esteban lassan felnézett.

Az íróasztal mögött egy szőke, simára borotvált, vastag keretes szemüveget viselő férfi ült. Esteban azonnal elszégyellte magát. Már megint úrrá lett rajta az üldözési mániája. Pedig olyan egyértelmű volt a megoldás: Señor Ligotti nyilván jól ismerte ezt az irodát, és innen vette kedvenc szólását is.

Óvatosan az íróasztalhoz sétált és leült egy székre. Még mindig émelygett a hirtelen feltámadó rémülettől.

– Elnézést, nem vagyok túl jól.

Ismét lehunyta a szemét. Az irodában nyomasztóan meleg volt, és úgy érezte, mindjárt megfullad.

– Részeg? – kérdezte a tulajdonos meglehetősen tapintatlanul, majd a választ meg sem várva folytatta: – Van itt valami az ön számára…

Először a kihúzott fiók csikordult, majd Esteban meghallotta a hangot, ami azonnal halálra rémisztette, a hangot, ami az összes félelmét igazolta – a rémálom valójában csak most kezdődött.

– …egy szerződés az új regényére!

Esteban háta mögül, az iroda valamelyik sarkából továbbra is hallatszott az a rettenetes hang.

Mintha sok-sok gyűrű csilingelt volna valakinek a kezén.

fordította: Juhász Viktor

FLAVIUS ARDELEAN

LENT, AZ Ő VILÁGUKBAN

Bram Stoker nem véletlenül választotta Romániát a Dracula helyszínéül. Az ország folklórhagyománya gazdag, tele rémisztő teremtményekkel és legendákkal. Mégis, a román horrorirodalom egy relatív modern jelenség. Eredete valószínűleg az olyan „fantasztikus mesék" íróihoz vezethető vissza, mint például Mircea Eliade, az irodalmi vámpírregény, a Domnişoara Christina (Christina kisasszony) (1936) szerzője, és kortárs művelői közé tartozik Marian Coman, akinek néhány műve angolul is megjelent, valamint Oliviu Crâznic, aki az első modern román nyelvű gótikus regény írója. De talán a legjelentősebb alakja FLAVIUS ARDELEAN (sz. 1985-ben), aki három hátborzongató fikciógyűjteményt adott ki, melyek közül néhányat Robert Aickman furcsa történeteihez lehetne hasonlítani. A következő, az Acluofobia című gyűjteményben (2013) megjelent novellája az erdélyi vidéki földművesek körében játszódik. Ebben a régióban sokak számára a mai napig nem egyértelmű a határ a természetes és a természetfeletti világ között. A tündérekkel vagy szellemekkel való találkozást egyáltalán nem tekintik szokatlannak, és a „rossz helyek" fogalma, ahová nem szabad merészkedni, szilárd alapokon nyugszik. Erdély titokzatos és természetfeletti aurája hatja át ezt a történetet, amelyben több legendás lény is feltűnik, köztük az ielele (egyfajta tündér), a ştima (a vizek szelleme) és a vâlva, egy, a bányákban élő entitás, aminek kétféle változata létezik – egy jó, aki az eltemetett kincsekhez vezet, és egy gonosz, aki megbüntet azok eltávolításáért. Hogy teljes legyen a történetben szereplő kifejezések gyűjteménye, a ţuică egy erős házi pálinka, a román holdfény megfelelője, a mămăligă pedig egy kukoricalisztből készült étel, ami nagyon hasonlít az olasz polentára.

ROSSZ ELŐÉRZETE támadt, de elfojtotta egy gramm dohánnyal és egy pohárka ţuică val. Hogy bátorságot merítsen.

A nap még nem kelt fel a hegyek mögül, mikor a négy férfi kihajtotta a szekeret az utcára, suttogva zabolázva a lovat, fogaik között egy-egy cigarettacsikket rágva – négy lebegő szentjánosbogár a házak között. Nem szóltak egymáshoz, jól ismerték a leckét az apáiktól, meg az ő apáiktól, meg az ő apáiktól: ha hajnal előtt keltek útra, nem beszélgettek, mert éles karmok őrzik a mélység kincseit, tüzes a ştima tekintete, és átkozott a tündérek hangja. Így hát hallgattak, némán fújták a füstöt, hárman csak ültek a szekéren, egy meg a kantárt húzogatta jobbra-balra, míg el nem hagyták a várost, és elindultak az erdő felé, a fekete káosz irányába, amiből fémhulladékot akarnak gyűjteni, amivel egy újabb hónapig kihúzzák majd.

Rokonok voltak – testvérek, unokatestvérek. Stelică, a legfiatalabb még nem nevelt gyermeket, ahogy a többiek, de nem számított, a pénz az pénz, a feleségét holnap vagy azután felcsinálja, és akkor mi lesz? Mit csinál akkor? – gondolta, és eloltotta a szűrő nélküli cigarettáját a szekér egyik deszkáján, mielőtt elhajította volna az őket körülvevő sötétségbe. Elővett egy darabka mămăligăt, letört belőle egy darabot, majd továbbadta a maradékot. A többiek a sötétben tapogatózva a mămăligăért szintén elhajították a csikkeiket, és köptek néhányat, hogy letakarítsák a dohánydarabkákat a nyelvükről. Aztán némaságba burkolóztak, csak a ló patáinak csattogása és a férfiak csámcsogása hallatszott. Időről időre Nicu meggyújtotta a lámpást és megvilágította a környezetüket, a férfiak csak ilyenkor tudtak egymás szemébe nézni, és az arcukra ugyanaz a gondolat ült ki: a tűz a kályhában, csupán néhány órával korábban, mikor Stere felébredt a szunyókálásból és titokban elárulta, hogy álmában a nagyanyja azt mondta neki, ne menjenek oda, ha kedves az életük, hogy Piele elkapja majd őket, és az asszonyaik soha többé nem látják őket… Kibírhatatlan nők! – gondolták a férfiak, lenyelve a mămăligăjukat. Nem volt más választásuk. Honnan jutnának különben pénzhez? He? Honnan szereznének pénzt? A nők általában csendben maradtak és nem gyülekeztek az ajtóban, mikor elindultak régi vasat lopni, csak az ikonok előtt térdeltek a ház különböző pontjain és suttogva imádkoztak. De ezúttal nem mondtak semmit a nőknek. Semmi közük nem volt hozzá, hogy a Török Szájához mennek, arra az elátkozott helyre, melyet sokan káromoltak, de gazdagságát még többen keresték. Viszont a félelem az félelem, ahogy a ma már negyven éve halott Tache nagyapa mondta, és mindegyiküknek volt egy morzsányi félelem a zsebében, mikor útnak indultak.

Stelică nem bírta elviselni a csendet, amitől csak még sötétebb gondolatai támadtak, és torkát köszörülve suttogva megszólalt:

– Az a Piele nem errefelé lakott?

– Pofa be – hallatszott Nicu hangja.

Stelică meggyújtotta a lámpát, majd eloltotta.

Nehezen viselte a csendet, de még ennél is jobban zavarták az idős férfiak babonái. Jó sokáig távol tartották a Török Szájától, de Stelică úgy döntött, hogy változtat a dolgokon. Ha egyvalamiben jó volt, az a beszéd. Képes volt meggyőzni bárkit, bármiről, bármikor és bárhogyan. Tehetsége volt hozzá, mondta az anyja. Igazi „szélhámos" vagyok, gondolta magáról. Úgyhogy végül meggyőzte a férfiakat is arról, hogy menjenek a Török Szájához. Állítólag jelentős vagyont lehetett ott összeszedni, és tisztességes módon; az egész bányaszerkezetet otthagyták elhanyagolva, miután kiadták a leszerelési parancsot, a kívülállók pedig elkerülték a gonosz helyről szóló átok miatt, amit úgy tűnt, hogy az öreg Pielével történtek óta az egész környék elhitt.

Égő cigarettáik parázslottak csak, ahogy a férfiak elérték az erdőt. A ló felhorkantott, kövek ropogtak a patája alatt, valahol egy patak csordogált. A férfiak dohányoztak és a feleségeikre gondoltak.

Stelicăt elnyomta az álom, amiből Stere ébresztette fel.

– Készülj – mondta. – Ideje felkelni. Megérkeztünk!

Egyre világosodott. A ló nyugtalan volt.

– Gyerünk már, gyía! Mi a bajod? Erre! – biztatta Nicu.

Az állat néhány lépést hátrált, a férfiak egymásba kapaszkodtak.

– Hé! – kiáltották egyszerre, majd úgy döntöttek, leugranak a szekérről, és a kantárnál fogva vezetik a lovat, hogy megnyugodjon. A ló kirúgott és horkantott, megpróbált elmenekülni, de a férfiak az út szélére vezették és kikötötték egy fához.

– Stelică, nézd meg, hogy milyen ennivaló van neki. Ha bárki elhaladna melletted, mondd azt, hogy a városháza küldött, hogy takaríts egy kicsit.

– Ne már, Nicu, mi a franc! Itt álldogáljak egész nap, mint valami idióta, míg rátok várok? Én mondtam nektek, hogy ide kéne jönnünk.

– Hogy mit mondtál nekünk?

– Az én ötletem… Én mondtam…

– Stelică, ha azt hiszed, te vezettél minket ide, nagy tévedésben vagy – felelte Nicu élesen.

– Akkor kicsoda, Nicu? – kérdezte Stelică.

– Az éhség – vágta rá a másik szűkszavúan, majd hátat fordított neki.

– És én nem mehetek be veletek?

– Nem – felelte Nicu, a bánya bejárata felé indulva. – Majd legközelebb.

– Ezt mondtad legutóbb is, a másik bányánál – szólt utána Stelică először csak suttogva, majd hangosabban: – Legalább hagyjatok itt nekem cigarettát!

– Várj, amíg a többiek visszajönnek, nekem nincs több – felelte Nicu, ismét leszállva a szekérről, miután gyorsan megvizsgálta a bánya bejáratát.

A ló, továbbra is sűrű párát prüszkölve, pillantását a falu felé fordította. A férfiak visszatértek a bozótosból. Vasile a többiek felé nyújtotta a karját, és így szólt:

– Gyerünk, gyertek ide!

Mind tudták, mi következik. Vasile volt a rangidős, Valeria néni férje, amilyen ráncos, olyan intelligens és istenfélő, akit átjárt a hely szelleme, ahogy egy pincét átitat a penészgomba. Elsuttogott egy imát azokért, akik a föld magját túrják. Vasile rengeteg bányában járt már, és mióta elvesztette az egyikben a bátyját, sok-sok évvel ezelőtt, azóta egyszer sem ment le ásni anélkül, hogy előtte el ne suttogott volna egy imát.

– Isten megvéd a tündérektől, de neked is akarnod kell. El kell mondanod neki, különben Isten honnan tudná, ha nem mondod el neki? Azt hiszed, nincs jobb dolga, mint hogy rád vigyázzon?

Ezt mondta mindig, majd elhebegett egy imádságot, amit senki sem értett. Stelică cöcögött, majd intett, hogy adjanak neki cigarettát. Nem hitt Istenben. Sem a tündérekben. Sem a jó vagy rossz helyekben. Vasat kellett lopnia, hogy pénzhez jusson. Ha találna munkát, kérdés nélkül dolgozna, de a környéken semmit nem lehetett találni, így nem maradt más választása, mint rátenni a kezét néhány „üzletre", ahogy ő nevezte, mikor péntek esténként a többiekkel beszélgetett a táncklubban. Úgyhogy most fogai közé vette a cigarettát, jelezte a többieknek, hogy adjanak még neki – mégis hogy várhatják tőle, hogy kint álldogáljon a hidegben egész nap, egyetlen cigarettával? –, és a kocsihoz sétált.

– Stelică, gyere ide! – kiáltott neki Vasile, hogy imádkozni hívja.

– Hagyj békén – felelte Stelică mérgesen.

– Ha majd jön a forgószél, és itt kerget téged, bánni fogod, hogy nem hallgattál rám.

– Jól van – morogta Stelică háttal állva nekik. – Gyerünk, igyekezzetek, feljön a nap.

Vasile befejezte az elsuttogott imát, és a férfiak szerszámaikat megragadva felmásztak a leszerelt bánya előtt álló dombra, hogy eljussanak a hóban feketéllő barlanghoz, amit rozsdás táblák vettek körbe, a halál veszélyére figyelmeztetve azokat, akik bemerészkednek oda. Csupán táblák, semmi több. A városháza nem állított fel kerítést, nem szerelt fel zárat, őrökről már nem is beszélve. Egy tábla. De a gyomor erősebb az agynál, és az éhség nagyobb erővel bír, mint egy jó őr, így hát a férfiak továbbmásztak a bánya felé, felfelé törekedtek, hogy alászállhassanak.

Az a szóbeszéd járta, hogy még mindig volt lefejthető régi vas a Török Szájában. Nem volt egy nagy bánya, nem tartozott egyik komplexumhoz sem, talán egy sikertelen kizsákmányolási kísérlet volt, de nem igazán tudta senki se, valójában mi a baj vele, vagy hogy miért hanyagolták el. És mégis, a javak ellenére, amiket a belsejében sejtettek, nem sokan hatoltak a mélyére. Ennek okát Stelică nevetségesnek találta. Ő is hallotta a történetet: hogy a föld tündérei barangoltak arrafelé, és mikor elhatározták, hogy bányát építenek oda, sokan meghaltak, még mielőtt megnyitott volna. És jó páran szintén ott lelték halálukat, miután a kitermelés megkezdődött, míg úgy nem döntöttek, beszüntetik a föld alatti tevékenységeket a „magas balesetveszély miatt. Aztán ott volt az a másik történet is, a Pieléről szóló, aki a közösség hét gyermekét a bányába vezette, levetkőztette őket és melléjük feküdt. Stelicănak is mondták gyerekkorában: „Ne játssz az öreg Pielével, gonosz családból származik! Volt neki egy felesége és két gyermeke, de az agya teljesen eltompult az italtól, ezért a környező falvakból fiatalokat és lányokat vezetett a bányába, és ott fogságban tartotta őket. Több mint egy év eltelt, mire rájuk találtak, de addigra már mindannyian halottak voltak, csak Piele élt, rongyokba takarózva aludt, átkarolva az egyik szerencsétlenül járt gyermeket. Akiket legelőször rabolt el, már lebomlottak, de Piele ügyet sem vetve erre, ott aludt és evett közöttük, majd időről időre lejárt a faluba a családjához. Senkinek nem árulta el, hol tölti a napjait és az éjszakáit. Stelică megborzongott, mikor eszébe jutottak a bátyja szavai, aki ma már egyetemi tanár a városban, hogy hogyan mesélte neki ezt a történetet, mikor még fiatalok voltak: „Volt ez a pasas, Piele – nos, te nem ismered őt, mert már elvitték –, és ez a Piele bűzlött a haláltól, mint egy élőhalott."

Stelică rágyújtott egy cigarettára, és körülnézett: a fehér havat szürke fák csíkozták. Majd a bánya bejárata felé pillantott, és elképzelte, ahogy Piele a gyerekek holtteste mellett alszik, Piele, aki megmenekült az emberek haragjától, csak hogy a jilavai börtönben megölje a cellatársa. Úgy tűnik, még a börtönben is igazságot szolgáltatnak a gyerekmolesztálóknak.

Kiköpött a hóba, és szívott egy slukkot a cigarettájából.

A három férfi meggyújtotta a lámpásokat, és beléptek a bányába. Maguk mögött hagyták a havat, a keskeny alagútban már melegebb volt. A síneken gyalogoltak, lábuk csúszkált a köveken. A szagok már egyáltalán nem a friss hóé volt, sem az alvó erdőé. Más dolgok aludták végső álmukat a bányában. A férfiak tudták, hogy milyen szaga van egy tetemnek, és itt, a bánya bejáratánál, valahol a sötétségben biztosan feküdt néhány apró állati tetem.

– Erre – hallatszott Nicu hangja.

Követték őt, amerre a sínek jobbra kanyarodtak, és beléptek az alagútba vájt egyik szobába. Egy asztal, két szék. Semmi más. Valami megmozdult a sarokban, és a férfiak arra irányították lámpáikat. Semmi.

– Patkányok? – kérdezte Stere, de nem érkezett válasz.

– Kövessük a síneket, azok majd egy tárnába vezetnek minket – szólt Nicu, és a férfiak nekiindultak.

Még bőven volt oxigén körülöttük, ezért nem kellett aggódniuk, és könnyedén lélegeztek, mikor elérték a legnagyobb tárnát, és megpillantották a fémszerkezeteket.

– Rendben, itt megállunk – mondta Vasile. – Fogjunk meg annyit, amennyit csak elbírunk, és induljunk is. Távolabb már nincs oxigén, oda nem megyünk.

A férfiak nem feleltek, elfogadták, amit Vasile mondott. Vasile bölcs ember volt. Mindenki tisztában volt ezzel. Beékelték fogóikat és feszítővasaikat a sarokvasakba, csöveket vágtak át, felemelték a vasrudakat és berakták a talicskába. Aztán újra: előrehajol, feláll, leül. És így tovább.

Stere hirtelen meleg fuvallatot érzett a tarkóján. Megfordult, és az előtte elterülő sötétség felé irányította a lámpáját, de nem látott semmit. Épp csak hogy visszafordult a munkájához, mikor ismét érzett valamit – ezúttal egy puha érintést a könyökénél.

– Hé! – kiáltott fel.

Szíve hevesen kalapált. Még itt is, ahol volt elég oxigén, néhány percenként meg kellett állnia levegő után kapkodva, és le kellett törölnie a szemébe csorgó izzadságot.

– Mi a baj? – kérdezte tőle Nicu.

– Semmi – felelte Stere, és megvilágította a körülötte elterülő falakat, egyik végétől a másikig. Megpillantott egy oldalsó tárnába nyíló ajtót, és elindult az átjáró felé. A tárna sötétjében mozgást vélt felfedezni – rövidet, akár egy gondolat (vagy egy pislogás). Megállt, és a többiek felé fordult, de azok nem vettek észre semmit, sem a mozgást, sem azt, hogy Stere eltávolodott tőlük. Síndarabokat emelgettek és rakodtak be a három talicskába, amiket magukkal hoztak.

Stere áthaladt a bejáraton, és bevilágította a tárna sötétjét. A szoba hasonló volt a többihez, amiben eddig jártak, talán csak a mennyezet volt alacsonyabb, a szobában gerendakupacok és jó néhány hatalmas fémtartály állt. Épp indult megnézni, hogy mi van bennük, mikor mozgást hallott bal felől, és ahogy lámpája fényét arra irányította, esküdni mert volna, hogy egy lábat látott eltűnni a sarkon – talán egy másik tárna vagy egy alagút lehetett ott. Stere odasietett, de alig tett meg három lépést, máris elmerült a sötétben – nem az előtte, inkább a mögötte, alatta elterülő sötétségben. Lába belefúródott egy kutat borító korhadt fába, és jó pár métert zuhant a sötétségbe. Lámpája nekicsapódott a kút falának és kialudt.

A másik két férfi hallotta a fa roppanását, és néhány másodperccel később a tompa puffanást, ahogy Stere teste földet ért a kút mélyén.

– Hé! – kiáltott Nicu. – Hol vagy? Mit csinálsz, he?

Mindketten a hang irányába rohantak, és lámpájukat a gödör fölé tartották.

Stere összegömbölyödve, csukott szemmel feküdt a kút alján, lábai természetellenes pozícióban álltak, mint a szélviharban letört ágak.

– Hé! – kiabálta Nicu. – Hé, hallasz engem?

– Ó, ne! – jajveszékelt Vasile, kezeit tördelve. – Ó, ne!

– Stere! Hé, Stere! – kiabált tovább Nicu, de Stere nem felelt.

– Lélegzik még? – kérdezte Vasile.

– Nem tudom. De most maradj csendben!

Erre csend lett. Nicu lámpását Stere arca felé irányította, és figyelmesen hallgatott. A mögöttük elterülő sötétségből a padlóra csöpögő víz ritmikus gyenge visszhangja hallatszott. A távolban szél fütyült keresztül a tárnákon, és alattuk, a kút mélyén Stere halkan zihált.

– Igen, még él – mondta Nicu. – Lélegzik.

– Ó, Isten segítsen neki! – szólt Vasile, és a kereszt jelét rajzolta maga elé a levegőbe.

– Vasile, esélyünk sincs kiszedni onnan. Menj Stelicăhoz, és mondd meg neki, hogy szaladjon el a faluba, és hozzon egy hosszú kötelet.

– Rendben, Nicu, te meg beszéltesd, és mondd meg neki, hogy hamarosan kiszedjük onnan, mert ha itt most meghal, abban mind nyakig benne leszünk.

Felsóhajtott, majd gyorsan elindult az alagúton át a fény felé.

Valeria néni az udvar közepén állt, csípőre tett kézzel, és a hegyek felé nézett. Ana úgy sepregetett körülötte, mintha csak egy szobor lenne, összeszedte a hó alatt összegyűlt köveket, majd felhalmozta őket a kerítés mentén.

– Vigyázz, útban vagy!

De Valeria csak bámult a semmibe, és nem felelt.

– Ó, ég, hogy csak a – nem is említem a nevét – képes eljutni hozzád, Isten bocsássa meg nekem! – Ana méregbe gurult, és keresztet vetett.

– Ana – szólalt meg Valeria.

– Mi az, néném?

– Ana, valami nincs rendben.

– Mi nincs rendben, nénikém? Már megint kezded?

– Ana, valami nagyon nincs rendben, érzem.

Ana hagyta eldőlni a seprűt, és úgy kérdezte:

– Mit érzel?

– Hol vannak a férjeink, Ana?

– A városban.

– Biztos vagy benne?

– A városban vannak. Vasat adnak el valakinek.

– Nem hiszem, Ana.

– Hogy érted, hogy nem hiszed? Hát nem ezt mondták neked tegnap este?

– Ana, a vas még mindig az istállóban van, a szokásos helyén.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Borzongás futott végig Ana gerincén. Eszébe jutott, hogy a férje suttogva „édesemnek" szólította tegnap éjjel. Nagyon régóta nem mondott már semmi ehhez hasonlót. Egész testében megremegett, és Valeriának hátat fordítva az istálló felé indult. Belépve az épület hátuljába ment, ahol a dominiţai bányából lopott vas feltornyozva állt.

Visszament, és Valeria szemébe nézett, aki még mindig a hegyek irányába meredt.

– Hol vannak a férjeink, Valeria?

– Attól tartok, hogy a Török Szájához mentek, Ana.

– De hát nem őrültek meg!

– De igen… Az éhség elvette az eszüket, Ana. Az éhség elvette az eszüket.

Vasile pár lépésnyire volt a barlang bejáratától, mikor elfojtott kuncogást hallott maga mögül. Megfordult, és egy nőt – inkább lányt – pillantott meg, hosszú, égővörös hajjal, földig érő fehér köntösben. Mezítláb volt, és vigyorát eltakarta a tenyerével. Vasile egyenesen a hatalmas szemébe nézett, és keresztet vetett. Nem tudott megmozdulni, teljesen a földbe gyökerezett a lába, a lányt nézte és szüntelen a Miatyánkot suttogta, mígnem váratlanul egy könnycsepp gördült le a bal orcáján. Ekkor a lány megfordult, és elindult a központi tárna felé. A férfi letörölte a könnyeit, és olyan gyorsan szaladt el a bányától, amennyire csak öreg csontjai engedték.

Stelică a szekéren ülve dohányzott. Mikor hallotta a közeledő lépteket, felegyenesedett, és megpillantotta a sápadt, elgyötört Vasilét, aki vadul mutogatva magyarázott valamit.

– Mi az? Veled meg mi történt?

– Steréről van szó.

– Mi történt vele?

– Stere beleesett egy kútba. Menj és szerezz egy erős kötelet. Jó hosszút.

– De hát hogyan esett le? Mit csináltatok odabent?

– Pofa be és eredj, nem hallottad, amit mondtam?

– Megyek már.

– És gondoskodj róla, hogy ne egyedül gyere vissza, de ne is jöjjön veled az egész falu.

– Rendben, kit hozzak akkor?

– Nem tudom.

– Iont?

– Ion jó lesz. De mondd meg neki, hogy tartsa a száját.

– Oké, elintézem, hogy csendben maradjon.

– Siess!

– Sietek.

Ketten aztán kikötözték a lovat, Stelică felszerszámozta, és anélkül, hogy visszanézett volna, megszaporázta az állatot és a falu felé indult.

– Stere! Hé, Stere, hallasz engem? – kiáltotta Nicu. Stere morgott valamit a kút mélyéről.

– Maradj, ahogy vagy, rendben, mindjárt jönnek a kötéllel, és kihúzunk téged onnan. Ne félj, minden rendben.

De tudta, hogy ez nem igaz, bármennyire is próbálta a másikat erről meggyőzni: a félelem bekúszott Nicu bőre alá. A testvére a kút mélyén haldoklott egy leszerelt bányában, egyedül volt, próbálta bevilágítani a kutat és a környékét, az öreg Vasile elment, és soha többé nem tér vissza. Néma csend volt, egyedül Stere hangja hallatszott a föld mélyéről, lassan és dallamosan nyöszörgött, ahogy kezdett magához térni, és érezte, ahogy törött teste minden zugát átjárja az ereiben terjedő fájdalom.

Visszataszító látvány volt, de muszáj volt a lámpáját Stere felé irányítania, beszélnie hozzá, megpróbálnia ébren tartani őt, nehogy puha álomba merüljön, és… Tudta, hogy ez az egyetlen esélye a megmenekülésre. Ő meg Vasile és Stelică, és ha Vasile eszébe jutott, talán még Ion. Jó ember. Csak ők. Nem bízhatott másban, és a rendőrség… Nos, nem hívhatták a rendőröket. Letartóztatnák őket, és akkor még nagyobb szerencsétlenség szakadna az otthonaikra… De abba kell ezt hagynia. Sem a hely, sem az idő nem volt alkalmas az ilyen sötét gondolatokra.

– Stere, hé, nézz ide, Stere! Hallasz engem?

Legszívesebben elsírta volna magát. Miért is ne? Szeretett volna a feleségéhez rohanni, a lábai elé vetni magát, megmondani neki, hogy hazudott, hogy nem is a városba ment dolgozni, hanem az átkozott Török Szájához, ahhoz a földi veszedelemhez, a pokol lyukába. Szeretett volna még egyszer fiatal férfi lenni, hogy szeressék egymást, kézen fogva sétáljanak és a szalmában henteregjenek, hogy tenyerét a kezébe fogva, kipirult arccal hallgassa őt: „Figyelj csak, Nicu, mit mond mindig Mama, ő tudja, miről beszél. Háromszor annyit élt, mint te, a szeme sok mindent látott, a füle sok mindent hallott. A Török Szája el van átkozva." De hogyan mondja meg neki az igazat…? Teljesen tönkrementek, nem maradt pénzük arra, hogy ősszel a gyereket iskolába küldjék, a tűzhely egyre csak hűlt. Nagyon szerette volna mindezt kiadni magából és sírni.

– Stere, csak még egy kicsit tarts ki, rendben?

Elhatározta, hogy visszamegy az alagúthoz, és megkeresi Vasilét. Igazából nagyon utált itt lenni, a föld alatti sötétségben. Úgyhogy elindult. A fő tárnához vezető átjárónál megállt, és a kijárat felé nézett. Az alagút végén a fehér fény teljesen zavartalan volt. Se egy árnyék, se egy hang, semmi.

– Hol vagy, Vasile? Az Isten verjen meg! – sóhajtotta, majd eszébe jutott Stere.

Lámpája fényét a kút felé irányította.

– Nézd, Stere, itt vagyok, nyugalom, nem hagylak magadra.

Egyik lábával a testvérét elnyelő szobában állt, másikkal a fő tárnában, végignézve az alagúton, lámpája sugarát időről időre a kút peremére irányítva.

– Itt vagyok, testvérem. Nem hagylak magadra.

Érezte, ahogy a meleg kiáramlik a testéből, elhagyja őt, helyet adva a hidegnek és a sötétségnek és a nyirkos, avas föld bűzének. A felette elterülő sötétségbe fénysugarak úsztak be, majd eltűntek. Újra hideg és sötét volt. A sötétben belehasított a fájdalom, alulról, a lábai helyéről, a húsát gyötrő, csontjait karmoló, hasító, maró fájdalom. Ismét fény gyúlt. A távolból egy hangot hallott, halkan, mintha álmodná. De ez nem egy álom volt, vagy ha mégis az, biztosan rémálom. Felismerte a hangot, Nicu volt az, a testvére, felülről jött, ahonnan időről időre a fény is átszivárgott a ködön. A fájdalom szétterjedt a karjában, és a hallása kiéleződött. Tisztán hallotta Nicut, ahogy próbálta őt megnyugtatni. Minden rendben, mondta a sötétségből, minden rendben. Igen, Nicu, minden rendben, gondolta Stere, de képtelen volt megmozdulni vagy kiáltani. Minden rendben, ahogy mondod.

Ismét visszatér a sötétség.

Majd újra fény támad.

Sötétség.

Nicu hangja.

Valami megmozdult felette. A kút faláról leszakadó földgöröngyök zuhantak rá. Valami lefelé mászott Stere irányába. Szeretett volna Nicuért kiáltani, szólni neki, hogy jöjjön ide, hogy menekítse ki innen, hogy világítson le a lámpájával, le a szakadékba, ahol összetörött testtel feküdt. De képtelen volt rá…

Valami lefelé mászott, a gödör falán csúszva, föld szóródott rá, egy hangos puffanás hallatszott, majd minden elnémult.

Csend.

Visszatért a köd. A melegség elűzte a hús és a csont fájdalmát, a kábulat forró mézként csöpögött a bőrére. Elálmosodott. Lehunyta a szemét, de a sötétség éppolyan fekete volt odabent, mint a külvilágban. Nem érzett többé fájdalmat. Most már nem fázott. Valami állt előtte, tudta, de már nem számított, most már melegben és jól volt, nem érezte már a lábait. Bármi is volt előtte, közelebb húzódott, és rátelepedett a mellkasára. Érezte, ahogy annak a valaminek a combja és a feneke égeti a bőrét a mellkasán és a hasán. Érezte, ahogy durva tapintású haj hullik az arcába, ahogy ujjak simítják a torkát, a fülét, a halántékát, a haját. Érezte, ahogy az idegen testéből áramló forróság felmelegíti őt és keresztüláramlik rajta, lefelé, a lábai felé haladva, ahol a teste sötétséggé vált, érezte, ahogy a derekánál fellángol a háta, felnyögött, vonaglott. Felemelkedett, hogy átölelje a lényt, hogy végigsimítson izzadt bőrén, a tenyere lecsúszott róla, le egészen a világ végére, a sötétségbe, felnyögött, elsírta magát, és tudta, hogy haldoklik.

Stelică beviharzott a házba, és megpillantotta az ikonok előtt, kendőbe burkolt fejjel térdeplő nőket, sóhajtozva, sírva. De egy szó nélkül továbbment, hogy kötelet keressen.

– Hogy viselkedett a ló? – hallotta Valeria hangját.

Stelică megállt és megfordult.

– Mikor megérkeztetek oda, hogyan viselkedett a ló? – ismételte a nő.

– Nem tudom.

– Gondolkozz.

– Nem tudom, eléggé kínlódott.

Túlságosan szégyellte magát ahhoz, hogy a nő szemébe nézzen. Inkább elnézett a feje fölött, ki a falba vájt kis ablakon át, a kis függönyön, a kis kerten keresztül ki a világba, ami hirtelen túl szűknek tűnt.

– A bánya mélyén élő vâlva volt az – folytatta az asszony. – A ló megérezte, hogy gonosz a hely, és nem akart ott maradni.

– Ugyan már, hagyjuk a baromságot! Nincs időnk a tündérmesékre!

– Haldokolnak a férjeink, Stelică? – kérdezte sírós hangon Ana.

Stelică nem tudta, mit feleljen, így inkább megfordult, és átment a másik szobába.

– Jól van, fiú – szólalt meg Valeria –, nem akarsz hinni benne. Fiatal vagy, és úgy véled, hogy tőled távol marad őseink sötétsége. Jársz-kelsz a városban, eszel, iszol, és azt hiszed, hogy amiről az öregek beszélnek, az csupán tündérmese. De nem mese az, Stelică. Számunkra ilyen az élet. És számodra is, ha tetszik, ha nem.

Valeria maga elé beszélt, de tudta, hogy Stelică hallgatózik a másik szobából. Figyelt, de nem akarta, hogy a nő tudja ezt.

– Nagyanyám kézen fogott egyszer gyerekkoromban – folytatta –, és az udvar végébe vezetett. Tudod, mi volt ott, Stelică? Tudod?

Ana reszketett és sírt az ikon alatt.

– A măiestruk, Stelică. Egy körben játszottak, a holdfényben. Nagyon álmos voltam, azt képzeltem, álmodom. De másnap reggel, mikor hátramentem a kertbe, íme, a fű teljesen le volt taposva. Nagyanyám azt mondta, soha ne menjek egyedül a tündéreket meglesni, mert egyedül gyengék vagyunk, Stelică, csak együtt lehetünk erősek. Isten legyen irgalmas hozzánk, mert egyedül semmit sem tehetünk. Imádkoztál?

– Imádkoztam – hallatszott a férfi hangja a túloldalon.

– Hallod, amit mondok, Stelică?

– Hallom, mivel képtelen vagy befogni a szádat – felelte Stelică a szobából kilépve, bal karján egy hosszú kötelet átvetve.

Kiment az udvarra, és a szomszédos ház felé kiáltott.

– Ion! Hé, Ion!

– Mi az? – jött a válasz a kerítés mögül.

– Van most dolgod?

– Nincs.

– Hadd bízzalak meg akkor valamivel.

– Rendben – felelte Ion, és a kapu felé indult nagy örömmel, hogy végre maga mögött hagyhatja az udvart egy kis időre.

Valeria Stelică mögé lopakodott, kezét a férfi vállára tette.

– Stelică, megölted a férjeinket – suttogta. – Rábeszélted őket, hogy olyasmit tegyenek, amit nem szabadna megtenni. Ostoba férfiak! Hogy is hallgathattak rád, egy szánalmas bolondra… Bűnt követtek ott el, fiú: egy férfi gyerekekkel hált, Isten bocsásson meg neki! Egy hely nemcsak varázslat vagy tündérek által válhat gonosszá, hanem a bűnök által is, és Piele bűnt követett el. Háború dúl a föld bugyraiban, és jobban tennéd, ha nagyon erősen imádkoznál, hogy ki tudd vezetni a férjeinket a sötétségből.

A nő fenyegetése hűvös pofonként csattant a férfi arcán. Stelică elvörösödött és lehajtotta a fejét.

– Isten adja, hogy az a hely ne ártson neked – folytatta Valeria, majd lassan visszavonult a házba, ahonnan Ana elfojtott zokogása hallatszott.

Ion belépett az udvarra, és Stelicăhoz fordult.

– Miről lenne szó?

– Eljössz velem a Török Szájához?

– Kizárt dolog, öregem, ne szórakozz velem!

Stelică nem felelt, csak egyenesen a szemébe nézett, mélyen, nagyon mélyen, Ion pedig látta a szemében a szakadékot, a végtelen mélységet és a szelet, és megértette, hogy baj van, nagyon nagy baj, hogy a világ valamiképp kifordult magából, és hamarosan megtudja majd, hogy helyre lehet-e hozni vagy sem.

– Stere, most már bármelyik percben itt lehetnek! – kiáltotta Nicu, hogy testvére meghallja a kút mélyén, de mondani egy dolog, érezni meg megint egy másik.

Megtermett férfi volt, középkorú, de jó erőben lévő, kemény és szívós, most mégis rettegett, mert úgy érezte, valami köröz körülötte, rá-ráfújva a bőrére, de nem volt ott semmi. Még látta is, mikor lámpájával bevilágította a tárnát, és közben arra gondolt, Tache nagyapának mennyire igaza volt. Időről időre odavilágított a kút peremére, hogy megnyugtassa Sterét, legalábbis ebben reménykedett.

– Stere, tartsd nyitva a szemed! Miután kiszabadítottunk onnan, lesz nagy evés-ivás meg tánc, és akkora mulatságot tartunk, hogy olyat még ember nem látott! Hallasz engem?

Próbálta valahogyan ébren tartani, de már csak a szavain keresztül. Úgy tűnt, nem mer többé közel menni a gödör széléhez, borzasztó volt ott lenni, látni Sterét kitekert pózban a hátán fekve, szanaszét törött lábakkal, bevörösödött szemekkel, kiüresedett tekintettel, fájdalmában öntudatlanul nyöszörögve. Bár úgy tűnt, mintha a nyögések felerősödtek volna az utóbbi időben, gondolta Nicu, igen, nagyon úgy tűnik, gondolta magában. Hosszabbá váltak, és sikamlóssá, mint a halak tavasszal, elmélyültek, mint az éjszaka sötétlő utcák sóhajai, mikor a fiatal lányok rosszul alszanak, a fiatal férfiak pedig egyáltalán nem térnek nyugovóra. Úgyhogy elhallgatott és fülelni kezdett, lámpását a kút felé irányítva. Stere sóhajai hosszabbá és sűrűbbé váltak, sípoló lélegzete vérrel telt zihálásba fordult. Nicu megborzongott, és hirtelen elképzelte, ahogy a kötélen leereszkedve egy holttestet emel ki a gödörből, dermedt és lila, haja ragacsos a rászáradt vértől.

– Hé, eszedbe ne jusson meghal… – mondta, miközben megtette a három-négy lépést, amivel elért a kút széléig, és levilágított a gödörbe.

De torkán akadt a szó. A lámpás fénye megvilágította Sterét, de a testvére nem volt egyedül a gödörben. Egy sápadt, kócos vörös hajú nő tornyosult fölé, teste meztelen és mocskos. Stere mellkasán guggolt, fejét hátravetve Nicura nézett, ferde mosollyal torz arcán. Hangos sziszegés tört fel a nő torkából, fekete pupillái befordultak, és csupán halott szemeinek fehérsége látszott.

– Mi a… – szólalt meg Nicu, de nem volt ideje ennél többet mondani, mert a nő megindult felé, és három mozdulattal felért mellé.

Egy: jobb kezét belevájta a kút egyik falába.

Kettő: bal kezével az ellenkező falon magasabbra kapaszkodott, felhúzta magát, és Nicu felé vetődött.

Három: jobb kezével megragadta a kút peremét, és Nicu felé ugrott, majd pólójánál megragadva dühösen a kútba rántotta, Stere mellé taszítva a férfit.

Zuhanás közben Nicu látta, ahogy lámpája a kút falának csapódik, majd körülötte minden elsötétült, megelőzve az elméjét eluraló örökös sötétséget, ami abban a pillanatban érte utol, ahogy a koponyája összezúzódott, nyaka kitört, és szájából vér kezdett szivárogni.

Stere érezte a rázkódást. Nicu élettelen teste mellette hevert, feje összezúzódott, ahogy becsapódott a talajba. Rettegett a nő erejétől, és félelme egy löket vért küldött az agyába és a végtagjaiba, amitől felébredt. Nem látott semmit, de már kezdte érteni, mi történhetett. Egy kút mélyén volt, Nicu mellette feküdt. Valószínűleg halott. Volt valaki még mellette, egy nő. De most már nem volt ott. A nő lerángatta, vagyis inkább fejjel előre a kút egyik falához vágta Nicut. Valószínűleg. Aztán a nő eltűnt. Csend volt. Egyedül maradtak. Valószínűleg. Megpróbált mozogni, de fájdalom hasított a lábába. Kiabálni próbált. Fulladozott. Köhögött. Megpróbálta még egyszer, és egy gyenge hang hagyta el a torkát. Újra próbálkozott. Hangosabban. Szabadjára engedte a hangját, és a fájdalommal dacolva hangosan felkiáltott. A visszhang végighullámzott a tárnákon. A sötétségben a balján tapogatózva belenyúlt valamibe, amitől nedvesek lettek az ujjai, valami meleg, ragacsos, sűrű és pépes dologtól. Stere ekkor megbökte a bemélyedést Nicu koponyáján, amiből gőzölgő folyadék szivárgott. Hajvonala alászállt egy kis folyadékkal és csontdarabkákkal teli völgybe, majd felfelé indult, és leereszkedett a tarkóján. Sterét a tehetetlenség érzése kerítette hatalmába, próbálta megállítani a könnyeit, öklével a talajba vágva.

Felordított. A falakon megtört a visszhang. A félelem kiáltása. A haragé és a tehetetlenségé. A halál sikolya. Senki nem felel, csupán a falaknak csapódó, majd elhaló visszhang hallatszott.

Sírva énekelni kezdett, lágyan, suttogva:

Láttam drága kedvesem,

Öt démon verte kedvesem,

Vörös vére folyt, mint a patak…

Ekkor lépteket hallott. Elhallgatott és fülelt: vontatott léptek csoszogása odafentről. A léptek megálltak a kút szélénél. Nehéz légzést hallott, mint a gyermekkora völgyein átfújó szél. Morgás, majd csend. Szíve vadul pumpálta a vért, túl sokat és túl gyorsan, és Stere érezte, hogy a vér a testéből ismeretlen nyílásokon át távozik, valahova a sötétségbe, az alatta elterülő fekete földbe. Újabb morgás, majd hallotta, hogy földgöröngyök válnak le a kút faláról, ahogy a lény lassan leereszkedett a gödörbe. Egy puffanás, és a teremtmény mögé került. Stere sikoltani akart, de képtelen volt rá, állkapcsát összeszorította a félelem, ezért sírva fakadt és szorosan behunyta szemeit, de mindhiába: a fejében lévő sötétség éppolyan fekete volt, mint a külvilágban elterülő homály.

A lény fölébe hajolt, a nyitott szája undorító bűzt ontott magából. Majd otthagyta Sterét és odament Nicuhoz. Stere a sötétben szakadás hangját hallotta: Nicu pólóját egyetlen mozdulattal tépte szét. Aztán egy erőteljes ütés, és hallotta, ahogy a halott férfi bordái hangos roppanással eltörnek. A lény Nicu belső szervei között turkált, Stere látta maga előtt az egészet, és elhányta magát. Érezte a meleg, friss vér illatát, ahogy a vizelet és széklet szagával keveredik, és szinte elájult. Félig elfordult, lábát rángatva, zokogva suttogta, ne, ne, kérlek, ne…

Érezte, hogy egy kéz, egy emberi kéz visszaforgatja a hátánál fogva. A lény két kézzel markolta a vállát. Stere felemelte a kezét és megtapogatta a testet: emberi hát, mellkas, csípő. A teremtmény ráült, és Stere érezte combjait a csípőjén. A lény elengedte a vállait, majd egy pillanatnyi csend után mindkét öklével a mellkasára csapott. Stere száját a kiömlő vérrel együtt egy megtört hang hagyta el. Élete utolsó pillanataiban a férfi tompa fájdalmat érzett a mellkasában, hallotta, ahogy a bordái megrepednek, és érezte, ahogy a hús felszakad a lény ökle alatt, hangos csengést hallott, és érezte, hogy valami meleg árad a füléből. A lény Stere testébe fúrta a fejét, és fogaival tépni kezdte a férfi húsát. Ő utolsó erejével felemelte a karját, és a testét felfaló fejre tette a kezét – rövid szőrrel borított fej, nagy, hegyes fülek, véres pofa és nagy kerek szemek: egy kutya feje.

Stelică ugrott le először a szekérről, és Vasile felé rohant. Sápadtan és remegve találta a férfit.

– Vasile, nem mentél vissza? Mit csinálsz idekint egyedül?

Az öt férfi leoldotta a lovat a szekérről, és kötelekkel meg lapátokkal felszerelkezve elindultak a bánya bejárata felé, hosszú deszkákat és lámpásokat cipelve. Stelică és Ion a szomszédságból gyűjtötte őket, az ajtókon keresztül suttogva, hogy a nők meg ne hallják, vigyázva, nehogy túl sok ember lássa, ahogy a bánya felé tartanak.

Vasile nem válaszolt, szégyellt bármit is mondani, szégyellte bevallani gyávaságát, elmondani nekik, mit látott az alagútban.

Stelică a barlang bejárata felé rohant volna, de Vasile megállította őt, anélkül hogy egyetlen szót is szólt volna. A fiatal férfi ránézett, és mindent megértett. Valami történt, amíg ő távol volt, Vasile látott vagy hallott valamit, a föld beomlott, vagy gáz tört a felszínre és berobbant. Valami történt ott, ott a pokol bejáratánál, de Stelică túlságosan félt ahhoz, hogy bármit is kérdezzen, vagy bármit mondjon, így némán a Török Szája bánya felé fordult. Az Ördög Szája, ahogyan Valeria mondta neki, miközben Ion kíséretében elindult a kapun át, magukra hagyva a házban az ikonok alatt síró, sáljaikat szorongató asszonyokat.

Stelică jelzett a férfiaknak, hogy ne lépjenek be a bányába. Megálltak és döbbenten néztek rá.

– Hé, odabent egy férfi haldoklik, nem azt mondtad? – kérdezte egyikük.

De Stelică nem nézett rá, és nem is felelt neki. Bal kezét mellkasa jobb oldalához emelve megmászta a dombot, kezét azután is ottfelejtette, miután jelzett nekik, hogy ne mozduljanak. Így érkezett meg a bánya bejáratához, ahol megállt, és hagyta, hogy karja ernyedten hulljon az oldalához. Megállt, és a távolba bámult, nézte az alagút sötétjét, és pillantása viszonzásra talált: egy szempár fúródott az övébe a sötétségből. Nem volt élet azokban a szemekben, és mégis mozogtak. A teremtmény tett néhány lépést Stelică felé, így a férfi jobban meg tudta nézni, mi az: egy fehér kos, amely opálos szemekkel bámult vissza rá, orrából sűrű pára gomolygott.

Stelică nem mozdult, csak megfordult, és a férfiakra nézett. Inteni akart nekik, hogy menjenek, hogy térjenek vissza a saját világukba, de keze megállt a levegőben, a mozdulat félbeszakadt, mintha menet közben feledésbe merült volna.

Eleredt az eső. Valahol az erdőben egy fán doboló harkály hangja hallatszott.

fordította: Molnár Berta Eleonóra

CHRISTIEN BOOMSMA

CSONTOK A TEKINTETÉBEN

Általános vélemény – még a hollandok részéről is –, hogy Hollandiában nincs igazi hagyománya a horror műfajának. Ám a holland irodalom mégiscsak tartogat gyöngyszemeket a zsánerből, mint Ferdinand Bordewijk és Belcampo sokszor horrorral árnyalt fantasztikus elbeszélései, Kathinka Lannoy többkötetes kísértettörténetei, valamint a bizarr és felkavaró írások Jacques Hamelink tollából. Az utóbbi években pedig a holland horrorirodalom egyre inkább feléledni látszik. Paul van Loon és CHRISTIEN BOOMSMA művei elképesztően népszerűek a fiatalabb közönség körében, míg Thomas Olde Heuvelt 2016-os regénye, a Hex nemzetközi sikereket is elért. Olde Heuvelt és Boomsma jó néhány feltörekvő horroríróval egyetemben helyet kapott egy 2016-os úttörő kortárs holland horrorantológiában. A következő elbeszélés, a „Csontok a tekintetében" is ebből származik. A történet akkor ötlött Boomsma eszébe, amikor véletlenül elgázolt egy macskát. Az állat tekintete az álmaiban is kísértette, bár abban kételkedünk, hogy ezek az álmok annyira rémségesek lettek volna, mint ez az általuk inspirált novella.

ASZEMEK AZOK , amiket egyszerűen nem tudok elfelejteni, a sötétből sárgás-zölden felvillanva, ahogy elkapják őket a fényszóróim. Néhány ember sátáninak nevezné ezt a látványt, de csak rosszindulatból – miért figyeljek arra, amit mondanak? Nem, számomra tükröknek tűntek, amelyek felkavaró élességgel mutattak egy igazságot, amit nem voltam képes felfogni. Tudtam, hogy fontos volt látnom, megértenem. De elkerült engem akkor, és még most is.

Matt, a pasim mindig azt mondta, hogy semmit sem tudsz tenni, amikor megtörténik, de soha nem hittem neki. Azt, hogy az ilyen vidéki utacskák tele vannak óvatlanul meggyilkolt sündisznókkal, kilapított békákkal, elütött nyulakkal és vérző kacsákkal, annak tudtam be, hogy az ember képtelen tisztelettel kezelni a világot. Fontosabb időben hazaérni a Házasodna a gazda új részére, mint odafigyelni egy teremtményre, ami lélegzik, ami érez. Ami meghal.

De aznap este megtapasztaltam, hogy ez lehet másként is. Hosszú napom volt, mert havonta egyszer járok – nem, jártam – a rotterdami rajzakadémiára. Jó nagy út, ha annyira északon élsz, mint én. Ezért hazafelé már éreztem az éjszakát a nappalban. Az állatok ilyenkor bújnak ki odúikból és lyukaikból a világba. Veszélyes időszak.

Ennek tudatában lassan vezettem, az útszéli sárguló fűcsomókat pásztázva – közeledett már az ősz. Akkor láttam meg őket: macskaszemek, aprócska parázsló lámpások a leszálló estben.

Ami talán még frusztrálóbb volt, hogy a macska is látott engem. Mozdulatlanul ült az út szélén és figyelte, ahogy közelítettem hozzá.

Ez az, amit végtelenül nehéz elfogadnom: nem voltam gondatlan, nem hajtottam gyorsan, bár természetesen haza akartam már érni, lehuppanni a kanapéra, és lehunyni a szemem, míg Matt tölt nekem egy pohár portóit.

Nem, végül az állat saját magától tette meg. És én semmit sem tehettem ellene.

Az egyik pillanatban még ott volt. Láttam a fülét – kicsit túl rövid – és a farkát, ami valaha hosszabb lehetett, egy furcsa göcsörttel. Képzeletben még a bajszát is láttam, a fehér és fekete keverékét, akármennyire is képtelennek tűnik.

Nem hiszem, hogy ötvennél gyorsabban mentem volna. Talán harminccal sem. De abban a fél pillanatban, ami ahhoz kellett volna, hogy elhagyjam az állatot, az megmozdult.

Láttam. Egy gyors szökkenés, tökéletesen időzítve, mintha a macska a saját halálát választotta volna – amit az állatok nem képesek megtenni –, és ott állt előttem az úton.

Minden erőmmel rátapostam a fékre. A kerekek leblokkoltak, csikorogtak a macskaköveken. Aztán jött a puffanás, amitől hányinger fogott el. Aztán: csend.

– Istenem – suttogtam a műszerfalba. – A francba.

Remegett a kezem, ahogy leállítottam az autót. Remegett, ahogy kinyitottam az ajtót. A jelzőhang sípolni kezdett, de égve hagytam a fényszórókat, ahogy kiszálltam az imbolygó hajóvá változott úttest fedélzetére.

Kibotorkáltam az autóm elé és a macska mellé térdeltem. Rövid, már régebben átharapott fülek, megtépázott bunda és félig fekete, félig fehér bajusz. A szája kinyílt – az alsó állkapocs valóban rövidebb volt, mint a felső? Vér szivárgott az úttestre, és a fejét lehorzsolta az aszfalt. Ami a jobbik eset lett volna, mert lehetett koponyatörés is. Az egyik mancsa furcsa szögben állt, biztosan eltörött. És még több vér, ami inkább tűnt barnának, mint pirosnak a lámpák fényében.

Nyitva volt a szeme, az nem sérült meg. A pupillák hatalmasra tágultak és alig hagytak helyet a zöldessárga fénytükröknek körülöttük. És akkor rám nézett. A vérző és haldokló macska rám nézett.

Szemrehányást láttam a tekintetében? Azt mondják, hogy az állatok nem képesek emberi érzelmekre, de ha az elefántok tudnak gyászolni és a delfinek tudnak szeretni, akkor egy macska miért ne tudna kárhoztatni azért, amit tettél?

– Hülye macska. Miért nem tudtál nyugton maradni? – suttogtam. Remegő ujjaimat a fejéhez tettem és óvatosan végigsimítottam a fejét. – Bocsáss meg nekem.

Vér tapadt a kezemhez, és ahogy próbáltam kitalálni, hogy mibe tudnám törölni, megakadt a szemem a vékony sárga nyakörvön az állat nyakán. És a címen az apró ezüstmedálon.

Hát persze. A baleset nem csak a macskát érte, ami éppen itt, az út közepén haldoklott. Valahol ott volt a gazdája is, talán egy egész család, akiket összetörne az állat elvesztése. Az én hibámból.

Soha nem futamodtam meg a felelősség elől. Most sem fogok, egy idegen hangjával a fejemben és a padlásablak üvegszilánkjaival a lábamnál.

A nyakörv felé nyúltam, hogy levegyem róla a bilétát. Valószínűleg fájt neki, ahogy hozzáértem, mert a macska hirtelen odakapott, és belemélyesztette éles karmait a csuklómba.

– Basszus!

Villámgyorsan visszarántottam a kezemet. A macskakarmok mélyen felszántották a bőrömet, és sűrű vércseppek vegyültek a még sűrűbb macskavérrel. Pont erre volt szükségem, gondoltam. A számhoz emeltem a csuklómat és megszívtam. Meg is érdemeltem.

Csak emeld fel, nagyon óvatosan, és ne nézz a gyomorforgató foltokra, amelyek az úttesten maradtak utána. Volt egy bevásárlódoboz a csomagtartóban, abba tettem a macskát, és azzal együtt magam mellé helyeztem az anyósülésre. Bárcsak tudnék beszélni hozzá, biztosan borzalmas fájdalmai vannak. Szerencsére nem karmolt meg megint.

Az Appelstraat 79-es szám alatt lakott.

Hogy kell ezt csinálni? Mit mondasz, amikor becsöngetsz valakihez a haldokló lakótársukkal egy kartondobozban? Ha mindez még a te hibád is volt?

A kerti ösvény, ami a 79-es szám ajtajához vezetett, végtelennek tűnt. Egy aprócska ház volt, amiről ordított, hogy ráférne már egy felújítás: ereszcsatornába csúszott tetőcserepek, pattogzó festék az ablakkereteken, törött üveg a tetőablakon, bokrok vad összevisszasága a kertben. Egy szederbokor tövisei belekapaszkodtak a kabátomba, mintha meg akarták volna akadályozni, hogy elérjem az ajtót. És még ott volt a macska is, mozdulatlanul elnyúlva a kis papírdobozában, engem nézve azzal a sokatmondó szemével. A mély karmolás a csuklómon úgy lüktetett és sajgott, ahogy csak macskakarmolások tudnak.

Mit fogok mondani egy perc múlva,

ötven másodperc múlva,

harminc másodperc,

tíz…?

– Jó estét, borzasztóan sajnálom, de…

De ez nem volt jó este, és hamarosan csak még rosszabb lesz.

– Helló! Tudom, hogy ez sokként fogja érni, de én véletlenül…

Lenne bármi haszna számukra a „véletlennek"?

– A macskájuk hirtelen a kocsim elé ugrott, és már nem tudtam lefékezni. Én…

Ez úgy hangzott, mintha a macskát hibáztatnám.

Mire végül elértem az ösvény végét, és az ujjam a csengőn pihent, az agyam majdnem felrobbant a lehetséges bocsánatkérésektől és könnyektől, amiket próbáltam visszatartani.

Aztán kinyílt az ajtó, és hirtelen rájöttem, hogy van egy még sokkal rosszabb eshetőség, mint a megvigasztalhatatlan kisgyerek, aki elveszítette legdrágább kisállatát: egy magányos öreg nagymama, akinek nincs senki mása, csak a saját gyermekeként szeretett cicája.

És én meggyilkoltam azt a gyereket.

Úgyhogy amikor megláttam az ajtót nyitó asszony ősz haját, a gyűrött papírhoz hasonló ráncokat, a májfoltokat a homlokán, a műszálas bézs szoknyát, amilyet már senki sem hajlandó felvenni nyolcvan alatt, és a járókeretet, amivel türelmesen az ajtóhoz jött, torkomon akadtak a szavak. Tehetetlenül szipogni kezdtem, és odanyújtottam neki a dobozt.

– Nagyon, nagyon sajnálom…

Ez volt a pillanat, amikor a nőnek el kellett volna kezdenie hozzám hasonlóan sírni, vagy feldühödnie. A pillanat, amikor el kellett volna üldöznie a botját lóbálva, vagy szívrohamot kapnia a sokktól. De ezek közül egyik sem történt meg.

Ezen a ponton igazán rá kellett volna jönnöm, hogy valami nincs rendben. És nem a balesetre vagy a dobozban haldokló állatra gondolok. Valami nagyon nem volt rendben. De fáradt voltam és zaklatott, ezért nem vettem észre.

A fejét rázva a doboz fölé hajolt, és bedugta a kezét.

– Mit műveltél, Dante? Mi az ördög ütött beléd, eszetlen macska!

Megint szipogtam.

– Borzasztóan sajnálom, hölgyem. Nem tudtam kikerülni és elütöttem az autómmal. Van biztosításom, hívhatunk állatorvost. Mindenben segíteni szeretnék.

Felnézett rám.

– Jaj, milyen aranyos lány vagy. Néha ezt csinálja. Csak elmegy és buta dolgokat művel, tudod? Mindig mondom neki: ne csináld ezt, legyél óvatosabb, de olyan makacs!

Visszafordította a tekintetét az állatra a dobozban.

– Szégyelld magadat, Dante! Nézd, mit csináltál. Megríkattad ezt az aranyos lánykát. Ejnye, ejnye, ejnye.

Megint próbálkoztam:

– Elvigyük együtt az állatorvoshoz? Szívesen kifizetek mindent.

De a nő határozottan megrázta a fejét. Talán mégsem volt olyan törékeny, mint elsőre gondoltam.

– Nincs rá szükség, kedveském. Az én Dantém kifejezetten szívós. – Vetett rám egy éles pillantást. – De te egy kissé nyúzottnak tűnsz. Jólesne neked egy csésze tea, ugye? Az ijedtségre.

Nem akartam semmilyen teát. Haza akartam menni, beülni egy forró fürdőbe, és elfelejteni mindent, ami aznap történt. De hogy mondhattam volna nemet neki?

– Soha nem hallok a gyerekeim felől, tudod? – folytatta. – És az én Dantém sem kifejezetten bőbeszédű. Egy jó meleg csésze tea mindkettőnknek jót fog tenni.

Kicsit tétováztam. A bűntudatom hatalmasra nőtt, de a fejfájásom is. Nemet akartam mondani, azt akartam…

– Csak ketten vagyunk, a férjem meg én, tudod. Meg persze Dante. Ó, és hogy felejthetem el Fritset. A kanárink, de nem nagyon énekel már. Túl öreg, azt hiszem. Mint a férjem. Kilencvennégy éves! Már nincs valami jól. Régen sokat játszottunk együtt. Halmát vagy parcsézit vasárnap esténként. A Parkinson miatt mindig fellöki a kis bábukat. Így megy ez, nem ő tehet róla persze, de hát…

– Sajnálom, hölgyem – préseltem ki magamból. – Matt, a barátom már aggódhat, hogy merre vagyok. Úgyhogy ha biztos benne, hogy nem tudok segíteni semmiben…

Váratlanul néma csönd lett, és az egyetlen hang, amit hallottam, az a haldokló macska hörgése volt a dobozból, ami a járókereten pihent.

Az öregasszony szótlan váddal a szemében nézett rám, és bólintott.

– Ha inkább hazamennél, kedveském, akkor megoldom magamban is. Egyedül.

Tudom. Akármennyire is hátat fordítottam millió alkalommal a szüleim vallásának, és eldöntöttem, hogy akármi is lakozik ott fent és uralkodik az univerzum felett, az semmiképpen sem a szexista, fantáziátlan és bosszúszomjas öregember, amit a szüleim egyháza festett le. De soha nem fogok tudni megszabadulni attól a hatástól, teljesen nem.

Az egyház belém mélyesztette a karmait a bűnnel, kötelességgel és a végtelen „sosem elég tudattal, amikor még olyan kicsi voltam, hogy szavak szintjén sem tudtam a különbséget az „irgalom és a „forgalom" között. Most, hogy már felnőtt vagyok, tudatosan nem engedem, hogy ez irányítson, csak ez véd meg egyáltalán tőle.

És Matt.

Megőrülnék, ha Matt nem lenne ott, hogy néha-néha lekaparja az izzó szenet a fejemről, hogy ne főjön annyira.

– Maradnom kellett volna – mondtam neki később otthon. – Mármint, miért nem tudtam rávenni magamat, hogy megigyak vele egy csésze teát? Meggyilkoltam a macskáját! És most ott van teljesen egyedül a férjével, aki nem tud semmit sem csinálni. Mondtam már, hogy kilencvennégy éves? A férje. Akkor biztosan harcolt a háborúban, aztán látta a berlini falat felépülni és leomlani, látta a tv és az internet hódítását a rádió és az újságok fölött. Mindent látott!

– Tényleg lenyűgöző – mondta Matt nyugodtan. Lehajolt és újratöltötte a poharamat portóival. Egy jó Tawny, és kifejezetten öreg – pont, ahogy szeretem. Mindig tudta, hogy éppen mire lenne szükségem, úgyhogy azt is érezte, hogy aznap este egy olcsó üveg a sarki boltból egyszerűen nem lett volna megfelelő.

– Együtt társasoztak régebben. De a Parkinson betegsége annyira rossz lett, hogy mindig feldönti a bábukat, azt mondta. Ez vár ránk is? Kettesben egy düledező kis házban a lakott világ peremén egy kanárival és egy macskával? Aztán jövök én, és még ezt is tönkreteszem.

Matt odajött és leült mellém. A fürdőköpenyem puha anyagán keresztül éreztem a combjának melegségét, ahol összeért az enyémmel. Amint hazaértem és meglátta a tekintetemet, először engedett egy fürdőt, majd gyengéden kézen fogva bevezetett a fürdőszobába, hogy ellazulhassak a forró vízben. Most pedig úgy hallgatta a szavaimat, ahogy csak ő tudta: édesen, kedvesen, okosan és mindenfajta ítélet nélkül.

A keze lassan a lábam felé vándorolt, félrehajtotta a köpenyem alját, és a bőrömet simogatta. A hirtelen intimitás majdnem könnyeket csalt a szemembe, mert tudtam, hogy neki – a kis öregasszonynak – is része lehetett ilyenben egyszer, de már elveszítette.

Matt látta ezt, abbahagyta a közeledését, az arcomhoz emelte a kezét, és végigsimította a gyűrűsujjával. Éreztem a bőrkeményedéseit és minden ujjpercét. Sóhajtottam.

– Bocsánat, csak fecsegek itt.

– És én pont emiatt szeretlek ennyire – mormolta. – Mert az ilyen dolgok megérintenek téged. Ettől vagy különleges. – Elvigyorodott. – Lágyszívű Tara.

Mindig ezt a becenevemet használta, amikor elérzékenyültem magukra hagyott menhelyi kutyáktól, bajba jutott menekültektől Európa határainál vagy a „hatékonyság" nevében hozott újabb megszorításoktól a szociális intézmények kárára. Utálom, hogy nem úgy hívják ezt, mint ami valójában: a leggyengébbek kárán való spórolás.

– Olyan bűntudatom van – suttogtam. – Dante…

Láttam az arcán az értetlenséget, úgyhogy gyorsan hozzátettem:

– A macska. Nagyon elgázoltam, Matt, nagyon-nagyon. Mennyi vér volt! És a nő nem értette teljesen, hogy mi történik. Azt hitte, hogy majd jobban lesz a cica. Hogy amikor holnap reggel felébred és kimegy a konyhába, majd ott…

– Egy ember nem tud mindent megoldani – mondta Matt, és gyengéden csókot nyomott a homlokomra. – Még az én Lágyszívű Tarám sem.

Az ujjai a hajamat simogatták.

– Ha gondolod, menj vissza később, és nézd meg, hogy van a bestia. Aztán még mindig le tudsz ülni egy csésze teára a nénivel, és talán játszhattok is valamit. Szerintem ez neki is jobban fog tetszeni, mintha ott maradtál volna ma este.

Igaza volt, természetesen. Matt már csak ilyen. Mindig tudja, hogyan támogathat úgy, hogy biztonságos érzések töltsenek el közben.

Így amikor az ajkai az enyémekhez értek, végre át mertem adni magamat neki. Visszacsókoltam és belemerültem a melegségébe. Már volt egy tervem, és minden rendben lesz a végén.

Naivan hangzik, nem? Azt gondolni, hogy kárpótolni tudsz egy elvett életet egy elkésett csésze teával?

Tudhattam volna, hogy nem lesz ilyen egyszerű. Különösen, mikor az éjszaka, ami fűtötten mámoros önkívületben kezdődött, valami teljesen mássá változott át.

Éppen csak belemerültem az álomba, amire nagy szükségem volt, amikor elkezdődött. A végtelen zuhanás, ahogy képek villantak fel sorban: a sötét macskaköves út csak néhol megvilágítva egy-egy nosztalgikus utcalámpával, a világító szemek az út szélén, csikorgó fékek, ahogy elnyomják az autórádiót. A macska tükörszeme, ahogy megpróbál elmondani nekem valamit, amit nem láttam és nem hallottam.

Kipattant a szemem. A bőrömön verejték. A mennyezetet bámultam anélkül, hogy bármit is láttam volna.

Egy álom, csak egy álom volt.

Finom kaparászás hallatszott a sötétből. A macska? De hát…

Kinyújtottam a kezemet a mellettem lévő mozdulatlan alak felé. Vágytam alvó testének megnyugtató melegségére. A biztonságára.

De amikor az ujjaim végigsimították a bőrét, nem egy férfi erős karszőrzetét éreztem, hanem valami bársonyosan puhát. És azonnal utána… valami ragadósat, nedveset, mintha…

– Shhhh. – Matt a hajamba suttogott, és én kényszerítettem magamat, hogy megnyugodjak.

Csak képzelődsz.

De amikor felébredtem másnap reggel, valami összeragasztotta az ujjaimat. Valami, amiről biztosan tudtam, hogy órákkal korábban lemostam magamról a fürdő forró vizében.

Nem lehetett vér.

Egyszerűen nem lehetett.

A tükör előtt álltam, amikor Matt egy gyors jó reggelt csókot nyomott az arcomra.

– Legyél megengedőbb magaddal – súgta a fülembe. – Ígérd meg, hogy nem kergeted magadat az őrületbe, jó?

Engedelmesen bólogattam kézmosás közben, és néztem, ahogy egy keskeny vörös ér csatlakozik a víz sugarába, és tűnik el a lefolyóban.

– De komolyan, jó? – ismételte. Az előszobában felvette a kabátját, és láttam, ahogy végigtapogatta a zsebeit, hogy tényleg nála van-e a mobilja.

– Komolyan – ígértem meg ismét.

Az ajtó egy nagy csattanással csukódott be mögötte, ami valahogy visszavonhatatlannak hangzott, és kirázott a hideg.

Csak ezután engedtem el a jobb csuklómat, amit addig a bal kezemben szorongattam, és néztem rá a mély sebre, ahol a macska megkarmolt. Égővörös volt, szélei szétnyíltak egy kicsit, és közöttük sárgásfehér genny fénylett. Óvatosan letöröltem egy zsebkendővel, de azonnal még több vér és genny szivárgott elő belőle. Nagyjából egy centi távolságra a seb körül apró hólyagokat láttam púposodni.

Összeráncoltam a homlokomat. Matt előző este megvizsgálta a helyét. Lefertőtlenítette, de azt mondta, hogy jobb neki, ha levegőn szárad. Most fertőzöttnek tűnt.

Új gézt tettem rá – ügyetlenül, csak a bal kezemmel –, és felöltöztem. Akármit is ígértem Mattnek, nem állt szándékomban egész nap otthon üldögélni. Az előző este után nem.

A macskaszemek üldöztek, még így is, hogy a szemem nyitva volt, és a reggeli nap besütött a lakás nagy ablakain. Ha elnéztem a tükörből, felbukkanni látszottak az üveg sarkában, de rögtön eltűntek, amint visszanéztem. Valamit mondani akartak nekem, vagy talán kérdezni, de még mindig nem tudtam rájönni, hogy mit.

A karmolás lüktetett a csuklómon. Lassabban, mint a szívverésem, és valahogy mélyebbről is jött. Becsuktam a szemem és leráztam magamról a kellemetlen érzést, mert a második ígéretemet – hogy nem kergetem magamat az őrületbe – meg terveztem tartani.

Úgyhogy megettem egy pohár joghurtot müzlivel, és ittam egy kapucsínót a túl drága kávégépből, amit Matt adott nekem tavaly születésnapomra.

A kocsimat még mindig a nedves szőr, vér és pánik furcsa keverékének szaga járta át. Láttam a még nyirkos foltot, ahol az állat feküdt, a vér átszivárgott a papírdoboz alján. A fák alatt is, pont mielőtt ráfordultam volna az Appelstraatra, láttam az előző este eseményeinek nyomait: fekete nyomokat, amiket a gumik hagytak a macskaköveken.

Lefékeztem, és lassan vezettem a 79-es szám felé. Kiszálltam, cipőimben ólom. Megismételtem a köszönést, amit kitaláltam: – Jó napot, hölgyem! Csak gondoltam átugrom, megnézzem, hogy vannak. És hogy tudok-e segíteni Dantéval.

Láttam, ahogy meglibbent a csipkefüggöny az ajtó melletti ablakban. A sötét bunda villanását a redők között. A koszos ablaktábla mögül felbukkanó macskát.

A szívem megállt egy pillanatra.

Nem lehetett az a macska. Nem az a rövid fülű, göcsörtös farkú, amelyiknek beszáradt a vér a szeme körül, ahol az utcakövek lehorzsolták a szőrt és a bőrt. Még hogyha valamilyen csodával határos módon túl is élte a balesetet, nem tudott volna csak így… odaülni.

De mégiscsak ott volt.

Az állat egy kicsit közelebb jött, amíg az oldalán a szőr apró pókok seregeként szét nem terült az üvegen. Felém fordította a fejét és rám nézett. Visszanéztem rá, és hangtalanul rákiáltottam:

– Micsoda!

Szorosan behunyta a szemét a vakító fény ellen.

– Mit akarsz tőlem?

Természetesen nem érkezett válasz. Egy macska szeméből mindent ki tudsz olvasni. Szeretetet, arroganciát, törődést, egoizmust. Reményt. Vádat. Megtalálod benne, amire szükséged van, vagy éppen, amitől rettegsz.

A karmolás a csuklómon megint lüktetni kezdett. Hátraléptem egyet, és megbotlottam egy kicsit, mert a cipőm sarka becsúszott két tégla közé. Láttam, ahogy kinyílik az ajtó.

Nem emlékszem, hogy becsengettem volna – sőt, biztos voltam benne, hogy nem tettem –, de az öregasszony láthatóan nem akart elillanni hagyni egy váratlan látogatót sem, úgyhogy az utcán tartotta a szemét.

– Kedveském, megint te vagy az? Milyen figyelmes! – üdvözölt.

Igyekezve kezet nyújtottam neki.

– Jó napot, hölgyem! – mondtam, és a szavak, amiket gyakoroltam, legördültek a nyelvemről. – Nem tudtam kiverni a fejemből önt. És Dantét. Ő van az ablakban? Azt hittem, hogy…

– Igen, ő az, leányom – mondta az öregasszony. – Ahogy mondtam is, egy szívós csirkefogó! Nem fog ilyen könnyen megszabadulni tőlem.

A tekintetem visszasiklott az ablakra. A macska nem mozdult.

– És most gyere be, gyermekem. Ezek szerint ma van időd teázni?

Nem tűnt szemrehányásnak, inkább nyílt, baráti meghívásnak.

– Persze hogy van időm – válaszoltam –, Mrs…

– Gottlieb – felelte. Aztán bizalmas hangon folytatta: – A családom Németországból származik, de az esküvőnk után sokáig éltünk Indiában. Bűbájos ország!

– Örülök, hogy megismerhetem, hölgyem – mondtam illedelmesen, ahogy követtem az előszobába. – Én Tara vagyok. És még egyszer, borzasztóan sajnálom, ami tegnap történt.

Ez volt az a pillanat, amikor a csapda rám zárult? Vagy az már akkor bekövetkezett, amikor elütöttem a macskát?

Tényleg én döntöttem úgy, hogy belépek a házba?

– Menj csak előre a nappaliba, kedveském. Mindjárt megyek én is a teával – mondta Gottlieb asszony kedvesen.

– Biztos benne? – kérdeztem. – Nem lenne könnyebb, ha segítenék?

– Boldogulok – legyintett. – De aranyos vagy, hogy felajánlottad. Szólni fogok, ha szükségem lesz a segítségedre.

Így aztán úgy tettem, ahogy mondta, és benyitottam a nappaliba. A fal mellett álló komódon indiai istenségek figurái sorakoztak. Megismertem az elefántfejű Ganésát, a négyarcú Brahmát, és talán egy aprócska bábut is, bár nem voltam biztos benne: egy pufók alak egy arannyal teli üsttel az egyik kezében, a másikban pedig egy furkósbotot szorongatva. Talán a gazdagsághoz lehetett köze? Még a vértől csöpögő nyelvű Káli is ott volt.

Nem volt kifejezetten az én ízlésem szerinti a szoba dekorációja, de az öregasszony természetesen ragaszkodott a múltjához.

A megroggyant zöld karosszékek az ablaknál jobban illettek a fejemben élő nyugdíjas asszony képéhez, az ablakpárkányon pihenő cserepes anyósnyelvekkel egyetemben. A vastag levelek élesen ágaskodtak, és késztetésem támadt, hogy megérintsem őket. Nagyon csökönyös növények, amelyek nem hajlandók kipusztulni, akármennyire is elhanyagolod őket.

A macska még mindig a növények mellett üldögélt.

– Szia – mondtam neki, ahogy felé nyúltam, hogy megsimogassam. – Szia, Dante. Hogy érzed magad?

Soha ne nyújtsd a kezedet egy macskának, akit alig ismersz. És semmiképpen se tedd, ha a macskának valószínűleg kétes emlékei vannak rólad. És az autódról. Dante ádázul, haragosan rám fújt, és felém kapott.

– Basszus!

A csuklómhoz nyúltam, és felhúztam a pólóm ujját. Az első sebből szivárgó váladék már átitatta a kötést, de ez a második karmolás feltépett néhány viszkető hólyagot, amelyekből szintén sárgásfehér genny kezdett előjönni. Édeskés szaga volt, de nagyon nem a jó értelemben.

– Undorító – motyogtam magamban ingerülten, miközben egy, a zsebemből előráncigált gyűrött papír zsebkendővel kezdtem törölgetni a karomat. Ám ez egyértelműen nem volt elég. Új kötésre volt szükségem, de legalábbis sebtapaszokra.

A konyha felé indultam, hogy megkeressem az öregasszonyt. Biztosan van elsősegélydoboza, vagy ilyesmi. Végül is a sebtapaszoknak nincs lejárati ideje, úgyhogy amiatt nem kell aggódnom, és…

Hallottam valamit.

Talán korábban is ott volt, csak én nem vettem észre. Egy halk, reszelős hang, ami néha elhallgatott, csakhogy reszketve újrakezdődjön néhány pillanattal később.

Visszafojtottam a lélegzetemet. Nem tudtam pontosan megmondani, hogy mit hallok, de valószerűtlennek hangzott, majdnem földöntúlinak.

A macska, aki addig gyanakodva figyelt engem az ablakpárkányról, most leugrott. A farkát a levegőbe emelve, mint egy idegenvezető az esernyőjét, elindult a tolóajtó felé, ami elválasztotta a nappalit egy hátsó szobától.

Onnan jött a hang is. Émelygő érzés fogott el, és most már felismertem.

Ugyanaz a hang volt, mint ami a nagymamám torkából tört elő a halála előtti utolsó pillanatban. Amikor a levegő után kapkodott, amit a teste már nem tudott feldolgozni. Amikor már vége volt. Illetve, mégsem, mert senki nem akart neki segíteni továbblépni.

Az ajtó másik oldaláról a halál hangja hallatszódott.

Miért mentem be megnézni?

Egy idegen házában voltam, vendégként. Nem volt jogom kutakodni, ajtók mögé benézni. Várhattam volna, amíg Gottlieb asszony visszaér a teával. Vagy utánamehettem volna kérni egy ragtapaszt. De nem tettem egyiket sem.

Azt hiszem, amiatt volt, amit a nagymamámmal átéltem. Egy nő, aki egész életében azokat az elvárásokat próbálta teljesíteni, amiket Istentől kapott – habár nem tudta pontosan, mik is azok, a kézikönyv végtére is vita tárgyát képezte. Egy nő, aki emiatt mindig kudarcot vallott, akárcsak az anyám is utána. Akárcsak én. Akit teljesen cserben hagytak, amikor leginkább segítségre lett volna szüksége.

Behunytam a szemem, és ismét magam előtt láttam a kórházi ágyban fekvő törékeny testet, a szobát, amit a meleg színűre festett falak ellenére átjárt a hideg, a virágokat az ablakban, hallottam az ápolók vidám fecsegését. Hallottam azt is, ahogy a mama tüdeje kényszeresen itta a levegőt, míg egyre kevesebb és kevesebb oxigén jutott a vérébe, mialatt a betegség beleette magát a csontjaiba és a szerveibe.

Senki nem akart segíteni neki a kegyetlen halálra való végtelen várakozás alatt, és a halál minden egyes közelebb araszoló lépés után egy fél lépést tett hátra. Nem szabadott, nem tudtak, nem az ő dolguk volt…

Emiatt nem tudtam elviselni, hogy bárki is egyedül szenvedjen anélkül, hogy valaki fogná a kezét – legalább egy idegen.

A tolóajtó be volt ragadva – a szerkezet látott már szebb napokat is –, de végül meglódult, és én a hátsó szobában találtam magamat.

Nehéz, viaszos, édes szag csapta meg az orromat, egy szag, amire emlékeztem a karomon lévő sebből, bár itt sokkal áthatóbb volt. A piszkossárga bársonyfüggönyök egy vékony fénycsíkot kivéve kizárták a napot. A sípoló zihálás abbamaradt, és én óvakodva körülnéztem.

És aztán… suhogás. Szárnycsapások.

Balra fordultam, és megláttam a kerek madárkalitkát egy régi vágású talapzaton. A hipszterek „vintage" stílusúnak hívnák, de földi pokol a madárnak, aki életfogytig egy túl szűk magánzárkába van száműzve.

A kanári tollai egyszer sárgák lehettek, de mára piszkosfehérre koptak. Minden irányba szétálltak, mintha valaki a már kihullott tollakat véletlenszerűen visszaszúrta volna a testébe. A feje is csálén állt, mintha teljesen félresiklott volna a preparátor próbálkozása, hogy egy halott állatot élővé formázzon.

Csak a szeme csillogott, fekete gombostűfejként fénylett a félhomályban. Az állat – Frits, igen Fritsnek hívta az öregasszony – kinyitotta a csőrét, és szinte azt vártam, hogy elkezd énekelni.

Ehelyett egyfajta kattogást hallottam, ami falsnak és torznak hangzott.

Hátraléptem, és a szám elé kaptam a kezemet.

Afféle reflex volt talán, ösztönös önvédelem. Mintha az ördög – már akkor is így érződött? – a számon át akart volna utat törni magának a testembe.

De még erről is elfeledkeztem, amikor megláttam az ágyat a sarokban, és a benne fekvő szánalmas alakot. A fémkeretes kórházi ágy – kissé meg volt emelve, hogy aki benne fekszik, éppen kiláthasson a függöny résén. Semmi más nem fedte, csak egy szürkés lepedő, ami alatt egy rozoga férfitest éles alakját tudtam kivenni.

Vékony lábak, bütykös ízületek. Besüppedt lágyék és egy bemélyedés a bordák alatt, mintha csak a csontjai lettek volna meg. A tekintetem feljebb siklott a takaró tetején pihenő karokra, amelyeket végig beteges színű hegek és sebek borítottak. A torka be volt esve, a szája körül már oszladozott a hús, és túl sok fogat láttam, mint egy csontváz vigyorában.

Megint csak a szeme volt az, ami a leginkább megrémített. Nagyjából csak a pupillák látszottak, a szeme fehérje alig, és szinte világított a félhomályban.

A nagymamám szeme, a nagymamám teste, a nagymamám halála, de százszorosan. A még pihegő tönkrement testet néztem, ami folytatta a lélegzést. A szájat néztem, ami kinyílt, és megszólalt:

– Kérlek.

Mennyi ideje feküdhetett ez az emberi roncs itt, a hátsó szoba alkonyában? Hetek, hónapok óta?

Mélyen legbelül tudtam, hogy már legalább évek óta. Ahogy a bőre pergamenszerűen ráfeszült a csontokra, ahogy az ínye visszahúzódott majdnem a csupasz foggyökerekig, de még a fekélyek is olyannyira befedték, hogy szinte már a részévé váltak – ezek csakis hosszú folyamatok eredményei lehettek.

Nehézkesen nyeltem egyet. Akármennyire is akartam, nem tudtam levenni a szememet az előttem fekvő alakról. Sem a takarón tenyérrel felfelé pihenő kézről, aminek a mutatóujja úgy mozgott, mintha nekem akart volna jelezni.

A mozgás maga elenyészően kicsi volt, de a hatására egy émelyítően édes szagfelhő áradt felém, és ragadt az orromba. Öklendezni kezdtem.

Ez az ember már halott volt, jöttem rá, vagy legalábbis halottnak kellett volna lennie. Csakúgy, mint a madár. Ekkor döbbentem rá, hogy a madár ugyanolyan élőhalott volt, mint a férfi. A nő férje.

Ugyanolyan élőhalott, mint Dante.

Dante, aki öngyilkos próbált lenni, ezért vetette magát a kocsim elé, ami után én visszahoztam ebbe a házba, ahol a halál végtelen haldoklássá nyúlt.

Megint a majdnem észrevehetetlen ujjmozdulat. Megint egy áramlatnyi mérgező édesség az orromban, miközben a madár élettelen szárnyakkal csapkodta kalitkája rácsait.

– Segíts…

Elhallgatott, elkínzottan levegőért kapkodva, miközben láttam, hogy mindennél jobban abba akarja hagyni a lélegzést.

Mióta? Istenem… mióta?

– Á, látom, találkoztál a férjemmel! – jött Gottlieb asszony hangja.

Megfordultam. A hátsó szoba küszöbén állt, pont a két ajtószárny között. A járókereten egyensúlyozott egy kancsó teát két csészével egyetemben. A folyadék olyan erősre volt főzve, hogy majdnem feketének tűnt.

– Igen – préseltem ki magamból. – De… segítségre van szüksége.

Otthonápolásra, egy kórházra vagy egy idősotthonra. Gyengéd kezekre, egy helyre – bármilyen helyre –, ami nem ez a ház, és ahol el tudják nyomni a fájdalmát, és békében tud eltávozni.

– Van valaki, aki segít önöknek? – kérdeztem némi kényelmetlen némaság után. Amikor nem válaszolt, csak meredt rám enyhén kritikus és – máshogy nem tudom hívni – mohó szemekkel, folytattam. Főleg mert nem akartam a halál reszelős hangjait hallgatni. – Hívjak valakit? Egy orvost esetleg?

A szavaim nevetségesen gyakorlatiasnak érződtek, visszhangozva az előző napi hasonlóan nevetséges ajánlatomat. De mi mást tudtam volna mondani, hogy visszatartsam a végzet egyre erősödő érzését, ami egyre jobban bekerített?

Mert ő mosolygott.

– Te még mindig itt vagy, nem, kedveském? – mondta. – Nem azt mondtad, hogy segíteni akarsz?

Lenyeltem a hányinger újabb rám törő hullámát.

– Igen, de ezt… én nem tudok segíteni.

– Dehogynem, tudsz te segíteni! Különösképpen te. Visszahoztad Dantét nekünk. Benned lakozik az erő, az élet. Szinte halhatatlan vagy! Nem látod, mennyire kétségbeesett szegény férjem? Mennyire szükségünk van rád? És neked még csak hiányozni sem fog.

– De…

– Gyerünk! Igazán semmiség.

Előrelépett, otthagyva a járókeretet. Kevésbé tűnt ingatagnak, mint előtte. Sokkal energikusabb volt. A jobb keze megragadta az ágy szélét, és a férfi szeme kidülledt a színtiszta félelemtől.

– Ugyan már, Antoine. Ne butáskodj – mondta az öregasszony.

Közelebb lépett és megfogta a kezemet. A bőre száraz volt és ránctalan, a fogása sokkal erősebb, mint vártam. Egy gyors mozdulattal átfordította a karomat, hogy látható legyen a sebes csuklóm. Az új sebből szivárgó sárgás nedvesség egy finom réteggé vált a bőröm alatt futó apró ereken.

A férfi – a férje –, Antoine hangtalanul nyöszörgött.

– Csak nézd, mit tudsz csinálni! Lásd a saját erődet!

Megrántotta a karomat, és én előretántorodtam. Két lépéssel közelebb az ágyhoz. Már hárommal. Aztán a férfi rothadó ajkaihoz szorította a csuklómat, és nyilalló szúrásokat éreztem, mintha egy tucatnyi fecskendőtű lett volna.

– Tessék – mondta. Elégedettnek tűnt, mint a macska, ami éppen tisztára nyalta a tányérját. – Tessék, férjecském. Szerelmem.

A reszelős lélegzetek egyenletesebbé váltak. A kitágult pupillák összehúzódtak, és – lehetséges ez egyáltalán? – mintha a vézna csontokon valamivel több hús lett volna. De az arckifejezése semmivel sem lett kevésbé kétségbeesett, és láttam valami mást is az arcában. Valamit, amit nem tudtam hová tenni.

Csak amikor felém fordította a fejét és a szemembe nézett, akkor jöttem rá.

Bűntudat.

– Igyál egy kis teát, kedveském – mondta az öregasszony.

Ittam. Olyan volt, mintha az agyam tudatos része kikapcsolt volna, gépies engedelmességgel megittam a teát. Pont úgy, ahogy tiltakozás nélkül hagytam, hogy az esszenciámat – amit a macska karmai nyitottak fel – beadja a férjének.

A leheletnyi gyömbérrel fűszerezett keserű folyadék végigáramlott a számon, végigcsorgott a nyelvemen, és lecsúszott a torkomon. Forróság égette a beleimet és lüktetve hömpölygött a gyomrom felé a szervezetem hajszálerein keresztül. Éreztem, hogy lelassul a szívverésem, és a szórt fény hirtelen ragyogóvá vált, ahogy a pupilláim kitágultak.

Az izmaim feladták a harcot, a térdeim összerogytak. Ahogy elestem és az arcomat végighorzsolta a szőnyeg durva anyaga, megláttam Dante horpadt fejét az ajtó nyílásában a nő mögött.

Zöld-arany tükrös szemekkel nézett engem.

Volt valami a számban.

Sűrű volt és nyálkás, mintha fogorvosi fluoridkezeléshez használt gél maradt volna beragadva a fogsorom elé. Édes volt, de a menta vagy az eper megnyugtató jegyei nélkül. Ehelyett émelyítő volt és meleg. Sárszerű.

Megpróbáltam feltápászkodni, de az izmaim a karjaimban, lábaimban és a fenekemben nem akartak együttműködni. Egy hang ütötte meg a fülemet – gyenge nyöszörgés, mintha egy kölyökmacskától jött volna. Eltartott egy darabig, mire rájöttem, hogy belőlem jön.

Felettem csupasz gerendákat láttam, mintha egy padláson lettem volna. Magam alatt egyenetlen kitüremkedéseket éreztem, akár egy öreg matracon. Az ujjaim érdes anyagot tapintottak. A karmolások a karomon lassan lüktettek. Valami meleg csöpögött a karomra, és az a… valami ismét lecsusszant a torkomba, és azonnal vissza is tört onnan. Reflexből öklendezni kezdtem, hogy ne fulladjak meg.

Az izmaim nem akartak engedelmeskedni. Levegőért kapkodtam, ahogy a számból a visszataszító édesség szivárgott, a szememből nyálkás könny csöpögött, és az orrom kellemetlenül szörcsögött. Nem tudtam levegőt venni, nem láttam semmit, nem…

Tétova kezek értek a halántékomhoz, és oldalra fordították a fejemet. Már láttam a matrac szélét – szürkésfehér, barna csíkokkal –, és egy rozsdamentes acéltálat mellette a földön.

Egy tompa placcs hanggal egy csepp a tálban landolt, és valamennyire megkönnyebbültem. Csak egy nagyon kicsit, mert azonnal egy újabb adag nyálka küzdötte fel magát a számba.

Placcs.

– Jobb már? – kérdezte egy vékony hang. Férfi vagy nő? Fiú vagy lány?

Mozgolódás. Az alak megkerülte a matracot, és leguggolt a tál mellé. Szandált láttam – nem túl nagyot. Egy gyerek mérete? Koszos zokni, egy égszínkék szoknya széle. Akkor egy kislány. A végletekig erőltettem elhomályosult szememet, hogy lássam az arcát.

A lány előrébb hajolt, és visszaborzadtam volna, ha tudtam volna mozdulni. Áttetsző fehér haja – olyan, ami csak nagyon fiatal gyerekeken fordul elő – gyéren a koponyájára ragadt. Az arcán a bőre sötét volt és érdes, mint a fűzfakéreg. Apró erek szőtték át a szeme fehérjét, de mind fekete volt vörös helyett. Egy gyerek, de mégsem az.

Vékony ajkain végigfutott egy már majdnem száraz sárgásfehér csík. A szeme alatt ugyanaz az anyag volt eldörzsölve.

– A sírástól és az ellenállástól csak rosszabb lesz – mondta a kislány. Aztán oldalra biccentett fejjel folytatta:

– De majd gyorsan jobban leszel.

Kivett egy fadarabot a ruhája zsebéből. Nagyjából tíz centi hosszú lehetett, lapát alakú, lekerekített szélekkel. Vajon a csiszolástól vagy a használattól?

Az arcomhoz nyújtotta, és óvatosan elkezdte lekaparni a szemem és az orrom alatt összegyűlt masszát. Egy gyors rázó mozdulattal a tálba pottyantotta, aztán megismételte a mozdulatot az arcomon és az államon is.

Kinyitottam a számat. Meg kellett kérdeznem.

– Ki vagy te? Hol vagyok? Mi történik?

De nem jutottam túl egy kaparó „ki"-n, mert a szám ismét tele lett nyálkával. A lány a fejemre tette a kezét, és botszerű ujjaival lejjebb nyomta.

Placcs.

– Én már nem tudom csinálni – mondta a lány. – Kifogytam.

Elgondolkozott.

– A férje nagyon beteg, tudod? Ha segítek, akkor jobban érzi magát. De jó, hogy valaki más is fogja csinálni. Már nincs sok hátra.

Behunytam a szememet, és próbáltam értelmezni, amit mondott. Mit értett azalatt, hogy kifogyott? Ki lehetett ő?

– Szerinted édesanya mérges volt? – kérdezte a kislány. – Mármint amikor nem mentem haza.

Nem válaszoltam. Nem tudtam. A tekintetem a szája szélén lévő száraz maszaton pihent. Aztán lecsúszott a vézna kézre, ami a fadarabot szorongatta, amivel letisztította az arcomat. Egy mély macskakarmolásra a karján. A seb szélei nyitva voltak, de nem látszott semennyi vörös sem. Minden, amit láttam szürke, kiszáradt hús volt, amiből kiszívták az életet.

Kifogyott.

És akkor megértettem. A lázas agyamban felvillant a kapcsolat a képek és asszociációk, félelem és tudás kavargó folyamában. Az volt… csak az lehetett…

Nem hallottam kinyílni az ajtót, de a padlódeszkákban éreztem a mozgást, ahogy belépett a szobába, és hallottam a hangját.

– Ez az élet, ahogy kifolyik belőled, kedveském. A pránád, az esszenciád. A gyermek már majdnem kifogyott, de te… Az a rengeteg együttérzés és empátia… csak úgy csöpög belőled. Micsoda pazarlás lenne, ha valaki nem használná fel, nemde? Bűnnel érne fel, nem?

Szinte ki kellett préselnem magamból a szavakat.

– Engedjen el. Kérem…

Mozgás mellettem. A lány? Kézbe vette a tálat. Odaadta az öregasszonynak. Gottlieb… tényleg ez volt a valódi neve?

Újra vézna kezeket éreztem magamon, és hideg porcelánt a bőrömön.

– Nem tart sokáig – suttogta a kislány hangja.

Folyadék a számban. Fekete keserű tea leheletnyi gyömbérrel. Lenyeltem. Ziháltam.

– Miért? – kérdeztem újra.

Messziről jött a hangja:

– Mert ezt akarom.

Ezúttal tényleg nem tartott olyan sokáig. Mármint a pánik.

Ismét a fuldoklás érzésére tértem magamhoz, de néhány másodperc után már tudtam, hogy mi történik.

Sikerült kiköpnöm a nyálkát, és a tüdőm hörögve itta magába a levegőt. Ezúttal nem volt mellettem a girhes gyerek. Nem vizslatták az arcomat üres fekete szemek.

Próbáltam meggyőzni magamat, hogy ez haladás, mert a kislány halálra rémisztett. És már úgy tűnt, hogy néhány izmomat mozgatni is tudtam.

De hol volt az öregasszony?

Kicsit felemeltem a fejemet, ahogy az ujjaimat próbáltam mozgatni. A kezem remegni kezdett, és a mutató- és középső ujjam felemelkedett valamennyit a padlóról.

A fejem visszazuhant a matracra. Egy új adag nyák bukott ki a számból és placcsant a csíkos huzatra, sárgásszürke tócsát alkotva az anyagon. Áttetsző volt, mint egy partra vetett medúza.

Erőltettem a majdnem vak szememet, hogy kivegyem az alakját. A szaga betolakodott az orromba. Rémisztő, mérgező, édes. És…

…hallottam a lépéseket a feljárón. Hallottam az ajtót, ahogy enyhe nyikorgással kinyílt. Láttam Gottlieb asszonyt – meleg, vén. De hamu szagát hozta a hajában. Láttam a csontokat a tekintetében. És éreztem, hirtelen tudtam, hogy több volt, mint önmaga.

– Jó kislány, még egy kicsit.

Reménytelenség járta át a testemet, ahogy a csésze hozzáért az ajkamhoz.

Fekete tea.

Már nem fuldokoltam, amikor harmadszorra ébredtem fel.

A nyák már nem próbált nagy mennyiségben kitörni a számon át, csak a sarkainál szivárgott, mint a nyál fogorvosi kezeléskor. Ráparancsoltam a kezemre, hogy törölje le a számat, és végre engedelmeskedett.

Most a nyakamat, hátamat és fenekemet próbálgattam. Ülő helyzetbe küzdöttem magamat.

A mozdulat hatására erős izzadság és állott tea szaga csapta meg az orromat, és a falak forogni kezdtek körülöttem. Megvártam, amíg elmúlt az érzés, és visszatért látásomat kihasználva megvizsgáltam a szobát.

Egy padlásszobában voltam, ebben megbizonyosodtam. Hűvös szellőt éreztem az arcomon, szél járt a tetőgerendák között. Két apró négyszögletes ablakot láttam, amiket kosz és pókhálók fedtek be. De mindkettőnek a közepét vézna ujjak pucolták tisztára.

Sikerült felállnom, és az ablakok felé tántorogtam. Kinéztem.

Alattam egy gondozatlan kert terült el, amögött pedig az ágak és bokrok között az Appelstraat macskakövei. Egy piros Volkswagen Polo haladt rajta, és én felfigyeltem.

Matt?

A nyakamat nyújtogatva követtem az autót, amíg el nem érte a kanyart, ahol Dante várt rám. Összeszorult a szívem, amikor eltűnt mögötte.

Szédültem és a fal mellé huppantam. Letöröltem a nyálkát a szám sarkából, és igyekeztem nem elveszni a letaglózó veszteség érzésében, ami átjárt. Talán nem is Matt volt az. Talán.

De nekem szükségem van rád.

Ekkor megláttam a sötét alakot a kémény körvonala melletti sarokban. Nyeltem egyet, köptem, ziháltam. Mondtam magamnak, hogy nem lehet ő, nem lehetséges, egyszerűen nem.

Négykézláb odamásztam a sarokhoz. Megtöröltem a szememet, ami folyton elhomályosodott, és körbetapogatóztam, finom nyálkaréteget hagytam a gyerek térdzokniján.

Nem jutott haza, és az anyja sem lett mérges rá. Nem volt már otthona, azután a rengeteg év után, amit itt tölthetett.

A bőre fekete volt, és olyan kemény, mint a pergamen. A húsa – még volt, amikor mellém ült, nem? – teljesen elrothadt, míg felmart aszfalthoz hasonló nem lett. A fekete szemek felfelé meredtek, de már nem láttak semmit.

Kifogyott.

A kezeimet néztem, a megszáradt nyálkát az ujjbegyeimen. Szárazabb volt a bőröm, mint eddig? Végigtöröltem az ajkamat az öklömmel. Eddig is ilyen vékony volt?

Egy hang a fejemben:

– Legyél megengedőbb magaddal.

Ki kellett jutnom valahogy.

Remegő kezekkel fogtam a kilincset. Ügyetlenkedtem. Megpróbáltam húzni, de nem volt erő a testemben. Elszivárgott belőlem, lassan, mint ahogy a csiga nyálkát izzad. De az ajtó kinyílt – talán elfelejtette bezárni? –, és láttam a lépcsőt, bár a folyosó forgott a fáradt szemeim előtt.

Léptem. Megbotlottam. Zuhantam.

A testem puffant, verődött, és nagy robajjal ütközött a lépcsőfokoknak. Az izmaim tiltakoztak, és én fekve maradtam a lépcső aljában. Próbáltam visszanyerni az irányítást. Állj fel, Tara! Fuss!

De már ott volt ő is.

Mindig ilyen magas volt? És nem opálos kékek voltak a szemei? Most sötét tűzzel ragyogtak. A nő, aki felém közelített a folyosóról, aki előttem állt, aki fölém tornyosult, az Gottlieb asszony volt. De ugyanakkor valaki más is.

Mahabhája, suttogta nekem egy hang. Egy név volt, ezt tudtam. Felismertem azzal az emberi ösztönnel, amivel a megismerhetetlent fürkésszük.

– Állj fel, kedveském – mondta.

Olyan volt, mintha a hangja emelt volna fel. Addig emelkedtem, míg az arcunk egy magasságba nem került. Láttam a májfoltokat az arcán és a homlokán, a mély ráncokat, amelyek átszelték és meggyűrték bőrének minden részét. A petyhüdt szemhéjakat, hajának borzos szürkeségét. De mégis… mégis erő lakozott a testében, élet a szemében.

Prána.

– Csókolj meg – mondta.

Kinyújtotta ráncos kezeit, és én hagytam, hogy az arcomra tegye őket. Éreztem a leheletét, engedtem, hogy megtöltse a tüdőmet. Aztán az ajkai az enyémre záródtak, és kinyalta a nyálkát a számból. Engedtem, hogy az életerőm átáramoljon belé, hogy a teste élő maradjon.

Ellopta a szabad akaratomat.

Nem… ez nem igaz. Az akaratom az enyém maradt, de elveszítettem a képességemet, hogy véghez vigyem. Az, hogy ezt miként érte el, még mindig rejtély számomra. Talán az alak volt, aki a szeme mögött lakozott és a hangját használta: Mahabhája, a Rémséges.

Elmesélte, miután a pránám visszahozta a fényt a szemébe, miután a férje – Antoine – fölé hajoltam és ő akaratlan kortyokban itta az életemet.

Elmesélte, ahogy misszionáriusfeleségként követte a szerelmét India szívébe. Hogy látnia kellett, ahogy a pusztító kolera elvitte egy hónap alatt. Ahogy elrothadt a teste, és a vizelete feketévé vált a vérétől.

Az volt a pillanat, amikor elfordult az istentől, aki úgy döntött, hogy elveszi tőle a szerelmét, mielőtt az a harmincadik születésnapját köszönthette volna. Az volt a pillanat, amikor a falusiak bemutatták neki az ő istenségüket, aki addig a saját valóságának redői között rejtőzött.

Ott, elrejtve a magukat mindentudónak gondoló nyugatiak szeme elől, megtalálta Mahabháját, a Rémségest, aki megvéd az öregségtől, felszabadít a félelem alól, és ismeri az örök élet titkát.

Megtette, amit tennie kellett. Elismételte az Ő nevét – Mahabhája – tízezerszer, egy csonthegy tetején kuporogva, megszámlálhatatlan hamvasztás porával a fején. És amikor megjött Ő, órák és napok teltével és irgalmat nyújtott neki – mohón elfogadta azt.

De az irgalomnak ára van.

Én vagyok az ára, a gyermek volt az ára. Még Matt is az, aki soha nem lát engem többé. És végül is a szeretett Antoine-ja is az lett.

Ő is megfosztatott a szabad akaratától. A szemében reménytelenség lakik, a karjában olyan mély fáradtság, amit én nem érthetek. A hangja a megbánás maga.

Nem tudom kiverni őt a fejemből – a tétovázó esdeklését, amikor még lett volna erőm elmenni, vagy nemet mondani. Ahogy a kiszáradt szárnyak kétségbeesetten csapkodták a kalitka rácsait.

Sem a macska szemét.

Visszafordultam a padlásszoba felé, engedelmeskedve egyetlen pillantásnak, egy szónak. Hatalmas Ő, a Rémséges, még ha egy öregasszony szemein át is néz.

Hirtelen eltűnődtem, hogy vajon ez volt-e az igazi neve, hogy az ő végtelensége is tovább tartott-e már, mint akarta.

Mikor eltávolodott, az erőm is visszatért. Megzörgettem a tetőablakok zsaluit, amelyek túl keskenyek voltak egy gyerek testének, nemhogy egy felnőttnek, és kikukucskáltam, ahol az utat is láttam.

Egy kocsi egy idősgondozó cégemblémájával. Egy traktor.

Az ajtóval ügyetlenkedtem, a fán dörömböltem. A tűzhely körüli burkolatot rángattam, hátha találok egy nyílást, amin keresztül kijuthatok a tetőre, mindegy, hogyan.

A gerendáknak kiabáltam, a falakat rugdostam. Én Lágyszívű Tara voltam, aki önkénteskedett, aki törődött az emberekkel, aki azért küzdött az utolsó leheletéig, hogy jót tegyen.

Mozdulatlanul ültem a szikkadt maradvány mellett, ami egykor a kislány teste volt, és ami most az én jövőmet mutatta. A jövőt, amivel egyedül kell megküzdenem.

Megsimogattam Dantét, aki felosont velem. A harciassága eltűnt. A véres var a szeme felett már majdnem begyógyult, de a tekintete ugyanolyan maradt.

Meghallottam egy kocsi zörgését az útról. A zörgés lassan közelebb ért, majd hirtelen elhallgatott.

Ismertem ezt a zörgést. Matt? Rájött, hogy hol vagyok? Eljött értem?

– Matt!

A kerti ösvény elejénél ott állt Matt piros Volkswagen Polója. Hallottam a hangját – nyomatékosan beszélt, bár nem értettem, mit mondott.

Aztán meghallottam az ő hangját, egy nagyon öreg ember ártatlan konokságával – akinek nincs már mit veszítenie.

A tüdőm minden erejével ordítottam megint, de a hang elhalt a csönd falainál, ami körbevett. Sírtam, zokogtam, amikor hallottam az ajtócsukódást, amikor láttam, ahogy Matt, az én Mattem visszasétál a kocsijához.

Dörömböltem az ablakon, ütöttem az öklömmel, én…

Betörtem az ablakot.

Szilánkok a földön, éles vágások a kezemen. Vér az öklömön, de én megint csak ordítottam.

– Matt!

Apró hangot hallottam a lábamnál. Dante volt az, azokkal a hatalmas aranyoszöld tükrökkel.

Mit próbálsz mondani nekem?

Tudta vajon, hogy mennyire féltem? A magánytól? A csendtől? A bírálattól?

Mit akarsz mondani?

Egy macska szeméből bármit ki tudsz olvasni, amit akarsz. Együttérzést. Elfogadást.

Felemeltem az ablakhoz, amit magától még ő sem ért el. Magamhoz szorítottam egy pillanatra, ahogy levettem róla a nyakörvet. Átdugtam az üvegen lévő lyukon, nem számított, hogy az a bundájába vágott. Kijjebb furakodott, a lyukon keresztül egészen a tetőig.

Az útnál az autó ajtaja becsapódott. Beindult a motor.

Egy fekete csóva villant végig a tetőcserepeken és ugrott át a ház mellett álló hatalmas égerfára. Eltűnt az alatta elterülő bokrokban.

A Polo elindult, lassan. Egyre gyorsabban.

A fekete pont kilőtt a bokrok alól, egyenesen a kanyar felé.

Matt felgyorsított. Dante is.

Aztán a hang. Csikorgó fékek. Tompa puffanás.

Majd Matt alakja, ahogy kipattan az autóból és letérdel az utcakövekre.

Mozdulatlan maradt, legalább húsz szívverésnyi ideig. Aztán felemelte az ernyedt testet a kövekről, és lefektette a fűbe az út mellett. Óvatosan. Szeretettel.

Visszaszállt a kocsiba, beindította.

Behunytam a szememet, csak egy pillanatra. Többé már nem láttam Dante tekintetét.

fordította: Bogár Levente

ARIANE GÉLINAS

ÁRNYAK TÁNCA

A francia nyelvű kanadai Québec tartomány horrorirodalmát hosszú évek óta Patrick Senécal uralja. Ennek a termékeny írónak, akit bár néha Stephen Kinghez hasonlítanak, eddig úgy tűnik, csak egyetlen regénye jelent meg angolul. Az utóbbi időben azonban a horror Québecben túllépett az egyszereplős műsor keretein, amit a 2017-es Horrificorama című antológia is bizonyít, amely tizenöt québeci horroríró történeteit tartalmazza, köztük az itt bemutatottat is. A többszörösen díjazott írónőnek, Ariane Gélinas-nak (sz. 1984) eddig öt regénye és számos novellája látott napvilágot, amelyek közül néhányat, köztük az alábbi történetet is a Le sabbat des éphémères (Percemberek boszorkányszombatja, 2013) című kötetben gyűjtötték össze. A kötet kiadója szerint Gélinas munkássága a gótika és a fantasztikum kereszteződésében mozog, a sci-fi irányába tett kitérőkkel. A szerző első angol nyelven megjelent műve, az „Árnyak tánca" egy hátborzongató történet, amely egyértelműen a gótikus hagyományba illeszkedik, és két nővérről szól, akik egy félreeső villában élnek és különös titkot őriznek. Elolvasása egészen biztosan fel fogja kelteni az érdeklődést a tehetséges fiatal szerző további művei iránt.

AZ IDŐ SZINTE ALIG VÁNSZOROG a szunnyadó ház sötét csend jében. Ezt mondogattam valaha Floriane-nek, amikor hosszan társalogtunk sötétedés után. Megszoktam ezeket a beszélgetéseket, melyek megtörték névtelen létezésem egyhangúságát. A fennmaradó időben csupán tágas rezidenciánk ridegségét érezhettem, amely oly otthonossá vált számomra a hosszú évek során. Egyedül a nővérem volt hajlandó törődni velem, aki gyakran még puszta jelenlétemet is megérezte, amint a folyosó homályában rejtőztem, vagy megbújtam hálószobája valamelyik sarkában. És mivelhogy egypetéjű ikrek voltunk, veleszületett érzéke volt ahhoz, hogy megsejtse szándékaimat és megjósolja reakcióimat.

Kora gyerekkorunktól fogva kitartóan ragaszkodott hozzám. Való igaz, hogy Floriane-nel ellentétben én nem kaptam meg szüleink kitüntető figyelmét, sem pedig másét. Eltekintve attól, hogy kifejezték aggódásukat amiatt, ha rajtakapták őt, hogy éjfél után hozzám beszél, teljes mértékben figyelmen kívül hagytak engem, nem törődve azzal, hogy egyedül kószálok az ódon folyosókon családunk több száz éves házában, ami a várostól tekintélyes távolságban épült.

Annak érdekében, hogy mindig közel tudhasson magához, ikertestvérem nem sokkal az ötödik születésnapunk előtt úgy határozott, átrendezi a gardróbszobáját, hogy beköltözhessek oda. Habár mindig megelégedtem egy mégoly szűkös hellyel is, ő ragaszkodott hozzá, hogy minden ruháját kivegye a gardróbszobából, és mindet átpakolta a komódok fiókjaiba. Szüleinket eleinte meglepte ez a különc igény, amit végül gyermeki szeszélyként könyveltek el. Floriane csakis a fém fogasrudat tartotta meg, mert észrevette, hogy szeretek rajta fejjel lefelé függeszkedni. Számos párnát helyezett a padlóra, amelyekre leheveredett mellém minden egyes éjjelen. Mindig megvárta, amíg a szüleink elértek az előszoba túlsó végében található szobájukhoz. Akkor a gardróbszoba végébe kucorodott egy vastag takaróval, hogy ne fázzon. Elengedtem a fémrudat, hogy csatlakozzak hozzá én is, és lefeküdtem a párnákra, habár puhaságuk semmit nem jelentett számomra. Nővérem testének melege már egészen más lapra tartozott. Az utóbbi csiklandós érzeteket ébresztett bennem. Szüleim és vendégeik sem voltak rám hasonló hatással. Floriane kivételével mindenki más hozzáférhetetlen volt számomra. Éjszakáról éjszakára ikertestvérem karjaiban vigasztalódtam és merültem álomba, a gardróbszoba árnyai között.

Mindig annak a különös benyomásnak a hatása alatt ébredtem, hogy az idő megállt, és mintha éppen csak átadtam volna magam nővérem éltető ölelésének. Sajnálatos módon neki fel kellett kelnie, és várta a reggeli a családi étkezőben, ahol három teríték volt az asztalon. Utoljára megszorítottam az ő izzó forrósággal lángoló kezét, miután biztosított afelől, hogy a reggeli végeztével rögvest visszatér hozzám. Ezután sietve készülődni kezdett, majd becsukta a gardróbszoba ajtaját, ahol én ott maradtam egyedül és vártam visszaérkezését. A köztes időben rebegő formákkal játszadoztam a falakon, és azzal próbálkoztam, hogy becsúsztassam ujjaimat a gardróbszoba réseibe, amelyek mintha folyton kitértek volna az érintésem elől. Mindenesetre igyekeztem elkerülni, hogy a földszintre kelljen merészkednem, ez ugyanis iszonytató rettegéssel töltött el. Csakis az emeleten éreztem magam biztonságban, szüleim szobája közelében, ahol Floriane és én megszülettünk, vagy ikertestvérem közvetlen közelségében, akinek jelenléte mindig meg tudott nyugtatni. A ház falain túli világ még ennél is riasztóbbnak tűnt számomra, mivel ott kint vakító fehérség uralkodott, ameddig a szem ellát. Így hát óvatosan elkerültem az ablakokat, formátlan fényességük ugyanis oly bántó erővel zúdult felém, mintha megannyi szűzi sírgödör tátongott volna utánam, én pedig küzdöttem a késztetéssel, hogy a pusztulásba vessem magam.

Tompa fény szűrődött át a gardróbszoba zsaludeszkái között, megvilágítva a párnákat és a játékokat, amelyeket Floriane adott nekem. Azért, hogy kevésbé érezzem magam egyedül, nővérem megajándékozott számos plüssállattal és három játék babával, amelyek az egyik falnak támasztva sorakoztak, rezzenéstelen üvegszemeikkel mind engem bámulva. Mindnyájuknak volt neve, velem ellentétben, és ettől mindig elszomorodtam. Olykor Floriane játék babáin álltam bosszút, amikor a magányosság olyan elviselhetetlenül nehezedett rám. Vad erő lett úrrá rajtam ilyenkor, és arra kényszerített, hogy dühödt erőszakkal támadjak bármire, ami a közelemben volt. A harag hatása alatt felkaptam a játékokat és addig ráztam-rángattam őket, amíg a szemük fel nem akadt, és amíg a végtagjaikat rögzítő szegecsek is majdnem széttörtek. Ezután sokáig zokogtam a sötétben, és szorítva öleltem magamhoz Olgát, egy régi, viseltes plüssjátékot, amelynek a szemei már régen hiányoztak, és a tömése is mindenütt kikandikált.

Nap mint nap tánccal múlattam az unalom hosszú óráit ikertestvérem szobájában. Mindig is szerettem kecsesen mozogni, repdesve a padlókövek felett, miután számos éteri forgást előadtam. Egy képzett balerinához is méltó mozdulatsorokat találtam ki, nagyjából úgy, mint édesanyánk, aki magánórákat adott az emeleten kialakított táncteremben. Elképzeltem magam a színpadon, mint a tánc híres csillagait, akiket nővérem televízióján keresztül megcsodálhattam, amikor az egymással versengő sportolók művészi gyakorlatait nézte. Hozzájuk hasonlóan csillogó, testhez simuló tornadresszben lennék, amely kiemelné karcsú alakom szépségét, és engem is ugyanúgy hangosan ünnepelnének.

Addig pörögtem-forogtam a szobában, amíg Floriane végre visszatért, hogy átvegye a helyem a táncban.

Nővérem akkortájt kezdett édesanyámtól tanulni. Egy iskolai előadásra is készültek. Amikor a tanára elfoglalt volt, ami igen gyakran előfordult, akkor én segítettem neki, hogy pontosítsa a gyakorlatait és könnyedebbé tegye a mozdulatait. Eleinte meglehetősen ügyetlenül és nehézkesen mozgott. Tanácsaimnak köszönhetően fokozatosan fejlődött, míg végül olyan kiváló balerina lett belőle, hogy megkapta az egyik főszerepet a produkcióban. Nagyon büszke voltam az ikertestvéremre, még ha az is volt minden vágyam, hogy mellette szökellhessek, és hogy a klasszikus zene hatása alatt egyetlen koreográfiában olvasszuk egybe egyforma testünket.

Olyan elbűvölő volt rózsaszínű balettruhájában, derékig érő fekete hajával, és hatalmas mélybarna szemére hulló tökéletes frufrujával. Hogy szerettem volna megpörgetni őt egy színpadon, hogy aztán én is csatlakozzak hozzá fátyolfinomságú mozgásommal, és végül hosszú ugrásom után újra földet érjek. Tisztában voltam azonban vele, hogy Floriane előadásából csakis annyit láthatok, amit édesanyámmal próbálnak az otthoni táncstúdióban, miközben a félig csukott ajtó mögött rejtőzöm. Nagyon ritkán közéjük lopakodtam, gondosan elrejtőzve a díszletelemek között a nővérem elől, aki nem szerette, ha váratlanul felbukkanok. Számos alkalommal elmagyarázta, hogy a közöttünk lévő kötelék ellenére a kéretlen megjelenésem akár nem helyénvaló vagy zavaró is lehet, és hogy utálta, ha ezzel megrémisztem őt. Keserű lenyomatként élt benne mindaz a kellemetlenség, amit azzal okozott magának, hogy a szüleim azon kapták, velem társalog. Igyekeztem hát, amennyire csak lehetett, tiszteletben tartani ezt az általa hozott szabályt, nehogy felzaklassam.

Az előadást követően, ami kétségtelenül sikeres volt, Floriane éjszakai látogatásai a gardróbszobában észrevehetően megritkultak, mivel, szerinte legalábbis, a földön való alvástól megsérülhet a háta, amit egy táncosnő, ugye, semmi szín alatt nem engedhet meg magának. Felvetettem, hogy csatlakoznék hozzá az ő ágyában, amely kettőnek is elég széles volt, ő azonban ezt kerek perec elutasította. Tisztázta velem, hogy az az ő ágya, ami kizárólagosan hozzá tartozik, és senkivel sem köteles megosztani. Ismételten bizonygatta, hogy már így is elég nagylelkű volt velem azzal, hogy felajánlotta a gardróbszobát. Visszamentem hát oda, hogy hangtalanul bezárkózzak a sötétben, és felkavarjam az összegyűlt port, ami halott rovarok alakjait rajzolta ki a falon. A padlón a párnák között ott voltak a játékok egy halomban. Nővérem itt tárolta őket, miután már rájuk unt. Hamarosan serdülőkorba lépett, és többé már nem tudta, hogy mit kezdjen ezekkel a tárgyakkal. Ezért én kénytelen voltam együtt lakni ezzel a játéksereglettel a már amúgy is szűkös térben, ahol el kellett viselnem többtucatnyi baba közönyös tekintetét, ami egytől egyig könyörtelenül közös múltunkra emlékeztetett.

Floriane néhanapján mégis kedves volt velem, főleg amikor nyomasztotta a magány, és egy bizalmasra volt szüksége. Ilyenkor eljött hozzám a gardróbszobába, mint azelőtt, és a kiselejtezett tárgyakat félretolva helyet csinált magának. Bocsánatért esedezett, közben potyogtak a könnyei, én pedig nagy odaadással selymes haját simogattam. Tudom, hogy kedvére voltak azok a csiklandós érzetek, melyek ölelésem hatására ébredtek benne, ahogy ajkaim futó érintését is élvezte a bőrén. Én sem voltam másképp ezzel, és gyűlöltem, ha túl sokáig fosztott meg ezektől az örömöktől, melyeken kívül már semmi nem hatott meg. Találkozásainkat kivéve mindig jéghideg letargiába zuhantam. Egy fagyos folyamba esett haldokló érezhette így magát, aki hasztalan próbált megmenekülni.

Tizennegyedik születésnapunk alkalmából életemben először Floriane ajándékkal lepett meg. Meghatottan bontottam fel a csomagot, amelyen apró lyukak voltak, és azt írta rá: „Egyetlen nővéremnek". A nyílások okát csakhamar megértettem, amikor a doboz belsejében felfedeztem a kismacskát, amely kíváncsian igyekezett kibújni fogságából. Ikertestvérem ágyat készített számára a gardróbszobában, amelynek ajtaját tárva-nyitva hagyta. A macska felborzolta a szőrét, ha megérintettem, és nem hagyta, hogy a közelébe menjek. Floriane azt magyarázta, hogy gyorsan meg fog szokni engem, és hogy mostantól legalább lesz egy hűséges társam, aki majd elszórakoztat a nap során, amíg neki órái vannak. Az állat ennek ellenére szüntelenül csak rettegett tőlem, és összegömbölyödött nővérem ágya alatt minden alkalommal, amikor meg akartam volna simogatni. Az éjjeleket nővéremmel töltötte, belefúrta magát a meleg takarók közé és dorombolt. Keserűségemben olykor hangtalanul kijöttem, hogy az öltözködőasztalról figyeljem őket. Ilyenkor a kismacska félig nyitott szemmel őrködött. Miután így kilestem őket, visszatértem a számomra kijelölt szegletbe, ahol fel-le hintáztam a rúdon, egy kitömött plüssállattal a karjaimban. Néha önkéntelenül nevetésen kaptam magam, ahogy ott ringatóztam. Ilyenkor ujjaim Olga letépett füleit simogatták, és belemélyedtek a hiányzó szemei helyén tátongó üregekbe.

Könyörögnöm kellett Floriane-nek, hogy ne dobja ki ezt az egy játékot, melyet különösen szerettem, amikor átalakította a szobája berendezését. Indoklása szerint túlságosan gyerekesnek hatott már. Teljesen átfesttette és lecserélte a bútorokat is. A különböző sztárok posztereiről nem is beszélve, amelyekkel teleaggatta a falakat. Nagy ritkán még táncoltunk, de ő már jelentősen eltávolodott a balettől, és inkább a kortárs koreográfiák kezdték inspirálni. Ezek engem vajmi kevéssé érdekeltek. Mindazonáltal elismertsége nőttön-nőtt, olyannyira, hogy még egy modern tánctársulat is felkérte, vegyen részt tekintélyes műsorában.

Féltékenyen néztem, ahogyan végrehajtja a bonyolult mozdulatok sorát, méghozzá azzal a kecsességgel, ami immár mindig is az övé lesz. Hiányzott azonban az előadásmódjából egyfajta éteri könnyedség, amivel én sokkal inkább rendelkeztem, mint ő; az a könnyedség, amelyet oly szívesen bemutattam volna egy közönség előtt, ha lett volna rá alkalmam. Sajnos én az árnyékban maradtam, és abban kerestem vigaszt, hogy segítek ikertestvéremnek tökéletesíteni a mozgását. A büszkeségtől felfuvalkodottan fitogtatta a testét, amelyet én tökéletesnek láttam, egyszerre karcsúnak és erőteljesnek, és amelynek finom kanyarulatai diszkrét érzékiséget sugároztak.

A társulatban találkozott Hectorral, egy tíz évvel idősebb táncossal. Hamar kiszúrta magának a nővéremet, és szerét ejtette, hogy órákon át együtt gyakoroljanak. Floriane megosztott velem minden apró részletet a bimbózó románcukról, városbeli találkozásaikról, merész ölelkezéseikről. Szenvedélyétől megszállottan mit sem sejtett abból, hogy miféle gyötrelmet okozott nekem ezzel, hogy milyen viszolygás fogott el, ha újra meg újra a titkait kellett hallgatnom, melyek egyre indiszkrétebbé váltak. Végül bezárkóztam a gardróbszobába, ahol a falnak vetettem magam. Dühösen hánytam az előttem kupacban álló játékokat a falra. Aztán egy pillanatra rá már szédülten álomba zuhantam, a fejemben zúgó örvény folyton azzal fenyegetett, hogy elnyel és leránt az örök ködpára mélységébe.

Két év együtt járás után Floriane úgy döntött, hogy összeköltözik Hectorral egy belvárosi lakásban. A költözése dátumát májusra tette és izgatottan osztotta meg velem a hírt. Úgy tűnt, képtelen felfogni, milyen dermesztő hideg terjedt szét bennem a bejelentése nyomán, és hogy miért vágtam olyan haragtól eltorzult ábrázatot, mielőtt visszahúzódtam volna a gardróbszobába. Ettől a pillanattól kezdve fittyet hánytam a szabályokra, amelyeket korábban rám kényszerített. Nem tértem többé vissza a rejtekhelyemre, amikor csak felszólított rá. Éppen ellenkezőleg, egyetlen alkalmat sem hagytam ki, hogy engedetlen legyek, hogy megrémisszem, különösen éjszaka, amikor álmatlansággal küzdött. Szándékosan mozgattam a tárgyakat a szobában, ahogyan a játékokkal csináltam régen a gardróbszoba sötétjében. Összevissza pakoltam a ruháit és személyes tárgyait, letéptem egy tetszőleges posztert a falról, és rovarokat dugdostam a párnája alá, amelyeket a gardróbból szedtem össze. Azzal is elszórakoztattam magam, hogy a macskát kínzásnak vetettem alá, és hajtűkkel szurkáltam az állatot.

Időnként áthaladtam az elsötétített szobán, kedvenc kitömött játékomat kinyújtott karral előretartva, míg egészen közel értem Floriane arcához. Eltorzult vonásokkal könyörgött, hogy hagyjam abba. Ezek után térden állva esdekeltem vég nélkül, remélve, hogy kitartásommal meggyőzhetem arról, hogy álljon el tervétől.

Csüggedésemben régi babái kitépett szemeit rejtettem el mindenfelé a napok során, ő pedig üvöltött rémületében, amikor megtalálta őket. Csakis akkor tartottam szünetet ebben, amikor ikertestvérem szobáját eltorlaszoló dobozok között táncra perdültem. Ezután felültem az egymásra tornyozott kartondobozokra, melyeket igyekeztem leborogatni, kezemben a plüssjátékommal. Egyedül Olga úszta meg ezt a módszeres pusztítást, amit gondosan akkorra időzítettem, amikor szüleink távol voltak.

A félig nyitott gardróbban rejtőzve ujjongva figyeltem apánkat, aki állatorvosi köpenyét le se véve megrökönyödve nézte nővéremet, akinek arca elkínzott volt és holtsápadt. Megrendültségében, ahogy szembesült lánya szorongásával, ami egyszerre volt váratlan és megmagyarázhatatlan, fontolóra vette, hogy orvoshoz küldi. Anyánk, aki mellette állt, és soha nem mutatta ki egykönnyen az érzelmeit, összekulcsolta hosszú, ápolt körmű ujjait. Annak érdekében, nehogy tovább fokozza nehézségeit, nővérem hallgatott csínytevéseimről, mivel sem szüleink aggódásának nem kívánt további táptalajt adni, vagy ami még ennél is rosszabb, saját pszichológiai állapotával kapcsolatban sem kívánt kételyeket ébreszteni.

Sajnálatos módon, mivel nővérem idegfeszültsége egyre csak nőtt, közelebb hozta távozásának napját egy héttel. A macskájával a karjában, köszönés nélkül távozott, engem pedig hátrahagyott a magány martalékául. Mindennemű viszonyítás nélkül napjaim immár összefolytak, megkülönböztethetetlenekké váltak egymástól. Nem tartogattak mást számomra, mint a maguk félelmeit és visszhangjait, amelyek a falakon lüktettek és vonaglottak, mint a vér lassú áramlása. Floriane nélkül céltalanul bolyongtam a szobában, amelyet vendégszobává alakítottak, mivel elköltözése óta senki nem használta. Ebben a személytelenné vált térben semmit sem találtam, ami hozzá kötődött volna, kivéve hűséges Olgámat, akit sikerült elrejtenem, amíg szüleink felújították a szobát. Csak mi ketten voltunk a gardróbszobában, amelyből a benne felhalmozott összes régi játékot kidobták, csak mi ketten lógtunk és lengtünk a rúdon, mint egy rossz óra kilazult mutatói.

Hogy vajon hány nap, hány hét telt el addig, amíg ikertestvérem végre visszatért a családi otthonba, nem tudom. Már régóta nem találok örömöt a táncban, és szakadatlanul csak lengek oda-vissza a rúdon függve, suttogom titkaimat Olga fülébe. Minden egyes eltelt pillanattal egyre nyomasztóbbá vált a ház levegője. Végül Floriane látogatása rántott ki bénultságomból, amelybe kerültem, és felidézte azokat az érzéseket, amelyeket csupán félig emésztett fel a feledés.

Mihelyt megérkezett, nővérem odarohant hozzám a gardróbszobába, hogy bocsássak meg neki, pedig én végig hűséges maradtam hozzá. Könnyei megmutatták, hogy megbocsátotta gyerekes viselkedésemet, amelyek végtére is pusztán ragaszkodásomat fejezték ki iránta, és mélységes szomorúságomat, amiért elárult. Átéreztem fájdalmának mértékét, amikor elmondta, hogy Hector megcsalta, milyen naiv is volt, hogy megbízott a férfiban.

Amint leszállt az éj, olyan óvatosan bújtam be mellé az ágyba, amennyire csak lehet. Ez alkalommal Floriane kedvesen fogadott, hogy aludjak mellette. Kéjesen lélegeztem be az illatát, pőre nyakának szagát, szétterültek rajta a sötét hajszálak, mint Medúza csápjai. Aztán hosszú csókkal érintettem az ajkát. Egyszerre éreztem újjászületés szétterjedését és egy váratlan csiklandozást a mellkasomban, miközben olthatatlan vágyakozással öleltem és öleltem. Éreztem kapkodó lélegzetét, hogy mennyire áhította, hogy átengedhesse magát összefonódásunknak. Körülöttünk a fehér lepedő emelkedett és süllyedt, láthatatlan lélegzetvételek leheletfinom áramlata mozgatta. Láttam, hogy az egyik lepedő rácsavarodik nővérem nyakára, ő pedig szabadulni igyekszik a torkát szorító szövet fogságából. A lepedő alja rátekeredett a bokáira, és összeszorította őket úgy, hogy mozdulni sem tudott. Teste ívbe feszült, ahogyan az anyag szorítása erősödött, a mellkasa ropogni kezdett. A lepedő még szorosabbra húzódott a nyakán. Floriane arca egyre sötétebb lila árnyalatot vett fel. Ikertestvérem vonaglott. A lepedő még egyszer megrántotta végtagjait. Ekkor izmai elernyedtek és az ágyra hullott, mozdulatlanul, nyitott szemhéjakkal. Végül távolabb húzódtam tőle, és megcsodáltam karcsú alakját, nyúlánk, táncra termett lábait, törékeny szépségű, széttárt karjait, melyek az ágyon hevertek.

Nagyjából hidegen hagyott, hogy mit gondoltak a szüleink, amikor felfedezték Floriane dermedt testét másnap reggel. Csakis arra vágytam, hogy újabb és újabb békés napot töltsek el azzal, hogy együtt keringünk ikertestvéremmel a szobában, egyre szédítőbb táncmozdulatokat lejtve a levegőben, teljes összhangban. Ha eljött az éj, együtt visszatértünk a gardróbszobába, ahol fejjel lefelé lógtunk közös rúdunkról, kezünk lágyan simogatta a plüss alvóbaba foszlott testét. Többé ugyanis semmi nem számított már, csak az, hogy végre újra együtt vagyunk.

fordította: Kozma Dániel

ANDERS FAGER

A HÁTSÓ LÉPCSŐ

Svédország horrorirodalmának története az 1800-as évek elején megjelent gótikus mesékre és szellemtörténetekre nyúlik vissza. Az első svéd gótikus regény a Hin Ondes Hus (Az ördög háza, 1853) volt, Aurora Ljungstedttől (1821–1908), akit egy svéd Sheridan Le Fanuként lehetne jellemezni. A szellemtörténetek és fantasztikus mesék hagyománya a 20. században olyan írókkal folytatódott, mint Selma Lagerlöf (1858–1940), aki nőként elsőként kapott irodalmi Nobel-díjat, vagy Sven Christer Swahn (1933–2005). Svédországban létezik egy aktív, modern horrorszcéna, melynek legismertebb képviselője John Ajvide Lindqvist, a Hívj be! (2004) szerzője, és amelyhez Kristoffer Leandoer novellaíró és Mats Strandberg regényíró is tartozik. Az utóbbi évek egyik legérdekesebb svéd horrorszerzője azonban ANDERS FAGER (sz. 1964-ben), aki a lovecrafti horrortörténetekre hajazó kötetével, a Svenska kulterrel (Svéd szekták) robbant be az irodalmi színre, 2009-ben. A kötet bővített változata, melyből a most következő novella származik, 2011-ben jelent meg. Fager novellagyűjteményeit lefordították franciára és olaszra, de angol nyelven eddig csak korlátozottan találkozhatott vele a közönség. „A hátsó lépcső" (a cím a gazdag családok otthonaiban található cselédlépcső 19. századi megnevezése) a századfordulós Stockholmban játszódik, ahol egy orvos freudi módszerei nem képesek felvenni a versenyt azzal a kimondhatatlan rettenettel, mely egy fiatal lány álmait kísérti. Megjegyzés a szövegben szereplő svéd kifejezésekhez: a „gatan-ra végződő tulajdonnevek utcanevek; a „Stora Skuggan (szó szerint „A nagy árnyék) egy történelmi stockholmi park a 18. századból, a „Fru és „Fröken pedig az „asszony és „kisasszony" svéd megfelelői.

ELVIRA W ALLIN lefelé lépked a lépcsőn. A hosszú, egyenes lépcsősor az Upplandsgatanon álló ház pincéjébe vezet. Lassan halad. Álmodik. Tudja, hogy álmodik, teljesen biztos benne, hogy álmodik, és hogy lefelé megy a lépcsőn. Le a nyirkos sötétségbe. Eközben szél fújja az alsószoknyáját. Pedig nem lehet huzat a pincében. De Elvira Wallin álmodik, így furcsa dolgok is megtörténhetnek, ezt mindenki tudja. Mert csak az álmokban sétál le valaki a lépcsőn egy szál fehérneműben, fűzőben és alsószoknyában. Fehér ingben és főkötőben. Legalább harisnyát kéne viselnie. Hiszen végső soron nem akar teljesen csupaszon mászkálni. Még akkor sem, mikor aláereszkedik a nyirkos sötétség birodalmába. A hosszú lépcsősoron lépkedve az Upplandsgatanon álló pincébe. Mélyen a ház alá. Tegnérslunden közelében. Amit anya épített apa pénzéből.

Dr. Lohrman az apjáról kérdezi. Az őrnagyról, akiből fakitermelő nagyság lett. Jó apa volt? Kedves volt? Szeretetteljes? Volt ideje a lányára? Dr. Lohrman ilyen típusú orvos. Hangos, sokat kérdezősködő apró férfi, aki vastag szemüveget, szalonkabátot és magas selyem nyakkendőt visel, és jól fésült hegyes szakállat hord. Egy orvos, aki folyton csak kérdez és kérdez, és mindig visszatér az álmára.

– Minden este ugyanazt álmodja?

– Igen. Szinte teljesen ugyanazt.

– És régóta van ez a visszatérő álma?

– Nem is tudom. Talán egy-két hónapja.

Dr. Lohrman azt állítja, ki tudja őt gyógyítani ebből az álomból. Ha válaszol a kérdéseire. Elvira Wallin gyógyszert szeretne. Kloroformot vagy ópiumtinktúrát. Szeretné elkerülni dr. Lohrman kérdéseit. Túlságosan kíváncsiskodók. Arra kéri, hogy aprólékosan mesélje el az álmát. „Meg akarja érteni", mondja. Hiszen csak szavak által, beszélgetve tudja őt meggyógyítani.

– Mi másról szokott még álmodni? Emlékszik bármire?

– Sokat álmodtam apámról, miután meghalt. Azt, hogy visszatért Sundsvallból. Hogy valaki más halt meg a balesetben.

– Ezt kívánja? Hogy bárcsak más halt volna meg helyette?

– Természetesen. Hiszen akkor apám még életben lenne.

– Értem.

Dr. Lohrman nem mondja rá, hogy önző lenne. Helyette ismét visszatér az álomra.

– De mostanában minden este pontosan ugyanazt álmodja?

– Az elmúlt hetekben igen. Ugyanaz az álom. Újra és újra.

– Biztos benne? Egyáltalán nem módosul? Semmit nem változik? Nem lesz rosszabb vagy ijesztőbb?

Elvira Wallin elgondolkodik ezen. Görcsbe rándul a gyomra. Elképzeli, ahogy lefelé halad a lépcsőn. Mindig úgy öltözve, mint egy kurva. Állandóan nyirkos sötétség veszi körül. Újra meg újra. Míg izzadságtól csatakosan, sikoltozva fel nem ébred. És csak sikít. És sikít.

– Azt hiszem, nem – feleli.

Ez az egész egy kissé furcsa, gondolja Elvira Wallin. Egy orvossal beszélgetni a rémálmairól. Nem túl idős még, és nem sokat tud az orvoslásról. De egy orvos, aki csak beszélget? Senki nem tudja megbeszélni a másikkal, hogy ne álmodjon vagy jobban aludjon. Ha nem tudsz aludni, akkor iszol egy kis konyakot, nem igaz? Anya is így csinálja néha. Vagy talán valamilyen ópiátot kell használni. Elvira Wallin olvasott már az ópiátokról. Keleti gyógyszerek, amelyektől álmot látsz majd. Amitől teljes eksztázisba esel. Ez izgalmasan hangzik. Talán ebben az eksztatikus állapotban lemehetne a lépcsőn, és megölhetne mindent odalent. Azt a szörnyűséget, ami rá vár a pincében. Minden egyes este. A nyirkos sötétségben.

Elvira Wallin végigfeküdt dr. Lohrman díványán. A Drottninggatanon található rendelőjében. A második emeleten, K. L. Lundberg vegyesboltja mellett. Kellemes lakás. És valahol hátul a konyhában van a házvezetőnője. Ezt fontosnak tartja. Hogy Elvira nem teljesen egyedül van egy férfival. Hiába van fényes nappal. Ráadásul orvos. Egykor katonaorvos volt a Testőrségnél. Az apja századában. És Sandell asszony is jó szívvel ajánlotta. Üdvözölték egymást. Elvira Wallin levette a kalapját és a köpenyét. „Köszönöm, nem kérek", mondta, mikor teával kínálták. Lefeküdt a díványra, és próbál mozdulatlanul feküdni. De furcsának érzi, hogy feküdnie kell, miközben a férfi ül. És viszket is. A nyaka és a háta. Meg a lába. Mindenhol. De nem vakaródzhat, mint valami rühes kutya, miközben dr. Lohrman díványán fekszik. Elvira Wallin elgondolkodik. Valóban hisztérikus lenne, mint ahogy Von Kantzow asszony állítja? Vagy az álmai egyszerűen egy rossz szokássá váltak? Mint ahogy a macska kergeti a saját farkát. Álmaiban mindig lefelé sétál a lépcsőkön. Alsószoknyában, fűzőben és fehérneműben. Éjfélre jár, és azt álmodja, hogy felébred és kikel az ágyából. Minden csendes, a többiek alszanak, az utcáról sem hallatszik be semmilyen zaj, és neki fel-alá kell járkálnia a lépcsősoron. Minden éjjel.

– Nem szokott alva járni? – kérdezi dr. Lohrman, miután megvitatták az időjárást és a Tegelbacken úton kialakult forgalmi dugót.

– Nem hiszem, hogy valaha is járkáltam volna álmomban, doktor.

– Mitől olyan biztos ebben?

– Soha nem ébredtem fel arra, hogy kint sétálok az Upplandsgatanon, ha erre gondol.

– Szokott nappal álmodozni?

– Akárcsak mindenki, nem igaz?

– Nem érzi néha azt, hogy másképp telne az idő? Hogy kiesett néhány óra? Hogy nem biztos benne, tényleg megebédelt-e? Nincs olyan érzése a napok múlásával kapcsolatban, mintha egy könyv olvasása közben átugrott volna véletlenül egy fejezetet?

Elvira Wallin olyan lefegyverző nevetésben tör ki, mely minden tizennyolc éves lány sajátja. Majd megborzong. „De igen, doktor, szeretné felelni. „Pontosan ilyen érzésem van az utóbbi időben állandóan. Felébredek reggel, és nem emlékszem az előző estére. Elmegyek sétálni egyet, és amint hazaérek, elfelejtem, merre jártam. Beszélgetek az anyámmal, de nem emlékszem, miről. Állandóan fáradt vagyok. Mindenem fáj. Minden olyan, mintha egy álomban lennék, kivéve, amikor tényleg álmodom. Mikor álmában lemegy a pincébe.

De mégsem mond semmit. Dr. Lohrman leír valamit. Serceg a toll a papíron. Elvira Wallin a viszketésre gondol. A combján. Megkérdezte az anyjától, nem illetlen dolog-e, hogy így fekszik a doktor díványán, de anyja megnyugtatta. Dr. Lohrman egy orvos. És ahogy meg kell mutatni a lábunkat az orvosnak, ha kifordult a bokánk, úgy le kell feküdnünk és pihennünk kell, ha az elménk fordult ki magából. Ez nem hangzik túl kedvesen, habár anya minden alkalommal mosolyogva mondja ezt.

Elvira Wallinnak eszébe jut, hogy az álomnak először olyan illata volt, mint a hálószobájának. Kályha. Levendula és szappan. Érzi a meleget, ahogy elsétál a kályha mellett. Kiér a folyosóra. Itt már hűvösebb van. Nincs rajta a hálóinge. Odaér a lépcsőhöz. Még hűvösebb van. Libabőrös lesz a karja.

– Nyitva van az ajtó? – kérdezi dr. Lohrman.

– A bejárati ajtó? – Elvira Wallin elgondolkodik ezen. Kinyújtja a karját, mintha megérintené az ajtót. – Ez a konyhaajtó – feleli, saját maga is meglepődve. – A hátsó lépcsőhöz vezet.

– Nem kéne zárva lennie?

– De igen.

– Nem tudta, hogy a hátsó lépcsőn megy lefelé?

– Nem igazán gondolkodtam el ezen korábban.

– Úgy hitte, a fő lépcsősoron halad lefelé?

– Igen. Ezt feltételeztem. Arra megyek. Mikor ébren vagyok.

– És csupán az alsóneműjét viseli?

– Igen. – Elvira Wallin érzi, hogy elpirul.

– Majd elindul a föld alá?

– Igen.

– Nem az udvarra megy ki?

– Nem. Le a pincébe.

– A pinceajtón keresztül?

Elvira Wallin gondolkodás nélkül rávágja a választ.

– Igen. Anyám adott nekem hozzá kulcsot.

Dr. Lohrman nem kérdezi az anyjáról. Helyette leír néhány szót. Elvira Wallin elgondolkodik rajta, vajon tényleg az anyjától kapta-e a kulcsot. Mármint álmában. Nem biztos benne. Kényelmetlen a dívány. A lószőr csiklandozza a nyakát. És mégis mit csinál az anyja a hátsó lépcsőnél? Valami viszket a bal csizmájában. Horzsolások.

– És biztos abban, hogy igazából soha nem csinált ilyet?

– Milyet?

– Nem szokott éjszakánként eljárni otthonról?

– Értem már haza késő este. Összejövetelekről meg a színházból. De soha nem indultam el otthonról az éjszaka közepén, mint valami szellem.

– És soha nem indult el az alsóneműjében?

– Mégis mit képzel! – Elvira Wallinnak nem tetszik ez a kérdés.

– És nem használta korábban a hátsó lépcsőt?

– Nem.

– Gyerekkorában sem?

– Akkor még nem éltünk az Upplandsgatanon. Vidéken éltünk.

– Vidéken? Azt hittem, az apjának a Stora Nygatanon volt lakása.

– Valóban, de egyedül élt ott. Anyámmal Sturebyben laktunk.

Dr. Lohrman elhallgat. Elvira Wallin lehunyja a szemét. Látja maga előtt a lépcsőket. Érzi a dohos, penészes illatot. Háta viszket a fűzőjétől. Viszket. Meg akarja vakarni.

– Álmában a hátsó lépcsősor úgy néz ki, mint a valóságban?

– Gondolom. Talán. Nincs rá okom, hogy lemenjek oda.

– Van még olyan ajtó, amit ki kell nyitnia?

– Hogy mondja?

– Mikor lemegy a hátsó lépcsőn, és kimegy az udvarra. Ki kell nyitnia még egy ajtót, hogy lemehessen a pincébe? Ez lenne az az ajtó, amihez az anyja kulcsot adott magának?

– Nem tudom. – Lehunyt szemhéja mögött Elvira Wallin körülnéz. Anyja ott áll mellette. Bólint, és átadja neki a kulcsot. És Elvira Wallin elindul lefelé a lépcsőn. A hosszú lépcsősoron, ami az Upplandsgatanon álló ház pincéjébe vezet. Álmodik. Lehunyt szemhéján át látja maga előtt a jelenetet. Érzi bőrén az álombeli hűvös levegőt. Felkúszik a vádliján. A kőlépcsők hűvösek. Mezítláb lépked. Elgondolkodik rajta, honnan ismerős neki a padló. A kő lépcsősor. Olyan valóságos az álom. Valami apró törmelék van a lépcsőfokokon. Kavicsok. És egyre nyirkosabb lesz, ahogy lefelé halad.

– Ez az igazi pincéjük, amibe lemegy?

– Mégis honnan kéne tudnom? Soha nem jártam lent. – Elvira Wallin elmereng. A fűzője dörzsöli. Viszket a vádlija. Dr. Lohrman rendelőjének dohányillata van.

– Mit gondol? Emlékezteti valamire ez a hely a gyerekkorából?

– Nem.

Elvira Wallin felnéz a mennyezetre. Nézi a fehérre mázolt deszkákat. Pislog. Nem akar többet mondani. Annyira valóságos. A penész és a hűvös levegő. Amint lehunyja a szemét, a következő lépcsőfokon találja magát. Nedvesség mindenfelé. A jéghideg kövek a talpa alatt. Hűvös szél kúszik fel a lábszárán. Pontosan tudja, hogyan folytatódik az álom. Hogy mi fog történni. Amikor minden lehűl, és mozgásba lendül. Amikor fáj és elviselhetetlenné válik. Tudja, hogy mit csalogat elő. Tudja, mi fog történni az első széllökéstől addig a pillanatig, amikor elájul, leizzad és sikoltani kezd. Aztán felébred.

Felül.

– Nem akarok lemenni oda.

– De mégis lemegy. Mi készteti arra, hogy újra meg újra ugyanazt az álmot lássa?

– Nem tudom! – Elvira Wallin szinte már kiabál. És annyira szégyelli magát, hogy belepirul. És arra gondol, az anyja barátainak végső soron igaza lehet. Tényleg hisztérikus. Hallucinál. Kórházba kéne őt küldeni. És tudja, mi a sorsa a kórházba küldött hisztérikus lányoknak. Jeges vízbe nyomják őket, amíg le nem higgadnak. Apró szobákba zárják őket. És nagydarab férfiak szorosan lefogják a kis hölgyeket, és kövér piócákat raknak a torkukra meg a mellkasukra, hogy a piócák kiszívjanak minden rosszat belőlük.

– Nem akarok! – sikoltja Elvira Wallin. – Nem akarok!

– Nyugodjon meg. – Dr. Lohrman hangja megnyugtató. És nagyon távoli. Az egész lakás dohos szagot áraszt. Az egész lába viszket. Ahol a pincében élő valami hozzá szokott érni. Mielőtt felkúszik a hasa felé.

– Feküdjön vissza. – Dr. Lohrman egy centit sem mozdult. – Legyen olyan kedves. – Elvira Wallin pislog. Végül megpillantja a doktort. Két lépésre tőle, a karosszékében ül. Szemüveglencséi csillognak a fényben, ezért nem látszik a tekintete. Elvira nem látta őt korábban. Nem látott semmit. Sem az asztalt. Sem a zöld függönyöket. Vagy a festményeket. Egy vitorlás hajót ábrázoló kép lóg ott az ablak mellett. Vele szemben táncoló tündérek. A fűben táncolnak. Nedves fű. Sötét éjszaka. Eszébe jut valami, amit az anyja mesélt neki. A táncról a Stora Skuggannál.

Elvira Wallin lassan lefekszik.

– Elnézést kérek.

– Ne aggódjon emiatt. Az ilyen jellegű beszélgetések gyakran hoznak felszínre negatív érzéseket. Minden rendben.

– Olyan kínos.

– Ó, egyáltalán nem. Mi az, amit nem akar?

– Nem akarok kórházba kerülni.

– Mondta magának bárki is, hogy kórházba küldik?

Elvira Wallin néhány pillanatig hallgat. Valaki kiabál lent az utcán. Egy ló felnyerít.

– Senki nem akarja magát kórházba küldeni, Fröken Wallin. Ezért vagyunk itt. A kórház helyett.

– Akkor maga nem tervezi, hogy piócákat rak rám? – Elvira Wallin felnevet, hogy mennyire ostobán hangzik ez a kérdés.

– Egyáltalán nem. – Dr. Lohrman vele nevet. – De van belőlük egy üvegnyi a konyhában. Ha makacskodna.

– Most csak viccel, ugye?

– Úgy véli?

– Azt hiszem, igen.

Elvira Wallin kifújja a levegőt. A fűzőjére koncentrál. Viszket a háta. Jobb harisnyája szegélye meggyűrődött.

– Az orvosok tényleg használnak még manapság is piócákat?

– Alkalmanként előfordulhat. De akkor is csak a magas vérnyomás kezelésére. Nem az olyan jellegű problémákra, mint az öné.

– Köszönöm. Azt hiszem.

– Manapság már inkább beszédterápiát alkalmazunk. Ez a legújabb tudományos áttörés.

– Elég furcsán hangzik.

– Úgy működik ez, mint a trollról szóló történetben. Ha valaki kicsalogatja az utálatos és nehézséget okozó dolgokat a napfényre, azok megsemmisülnek.

– Ez úgy hangzik, mint egy mese.

– Csak egy metafora volt.

– Értettem.

– Mi, orvosok az elmúlt években kezdtük alkalmazni ezeket a beszélgetéseket. És ha ez nem válna be, akkor masszázst alkalmazunk, hogy kezeljük az idegrendszeri problémákat. Egy géppel.

Elvira Wallin az orvosra pillant. Blúza gallérja dörzsöli a nyakát.

– Géppel?

– Ó, igen! Egy mechanikus szerkezet, ami az idegrendszeri gondokkal küzdő nőket masszírozza. Szívesen megmutatom önnek.

– Nem szükséges, köszönöm.

– Akkor viszont kénytelen lesz beszélgetni velem.

– Megígérem.

– Akkor, hol is tartottunk?

Elvira Wallin nem felel. Lehunyja a szemét. Teste viszkető pontjaira koncentrál.

– Fröken Wallin?

– Igen?

– A lépcső. A hátsó lépcsősor. Le tudná írni, mit lát?

– Hideg van. És minden nyirkos. Rossz szaga van.

– Milyen szagot érez?

– Moha szagát, talán. Tőzegét. Rothadó zöldségekét. A padló nagyon hideg.

– De mit lát?

Elvira Wallin csodálkozva forgatja a fejét. Csukott szemmel körbenéz.

– Semmit. Sötét van.

– Egyáltalán semmi fény sincs lent?

– Nincs, talán egy kevés leszűrődik a lépcsőházból. De nagyon hosszú a lépcső.

– Honnan látja, hová kell lépnie a sötétben?

– Óvatosan haladok. – Elvira Wallin tétovázik. – És fogom valakinek a kezét. – Maga előtt tapogatózik a levegőben. A szemét továbbra sem nyitja ki. Óvatosan megragad egy láthatatlan kezet. Mozgatja a lábait. Megfeszíti a hasizmát. A dívány rövid. Keskeny. Egy kissé megfeszíti a jobb csuklóját. Dr. Lohrman jegyzetel. Serceg a toll a papíron.

– Így nem fogok elesni – folytatja Elvira Wallin. – És nem tévedek el. – Úgy hangzik, mint amikor valaki megpróbál beszélni egy dologról, miközben valami másról olvas. Távol jár. Körbenéz. Semmit nem lát a sötétben. Nem tudja, kinek a kezét szorítja. Egyre rosszabb a szag. Még több moha és penész. Hallja azokat a hangokat. A susogást. Olyan hangja van, mintha valaki egy zsákot vonszolna a padlón.

– Jó, hogy van valaki ön mellett. – Dr. Lohrman nagyon halkan beszél. Mintha attól félne, hogy megijeszti a lányt. Elvira Wallin megfontoltan bólint. Mintha ő sem akarná elijeszteni azt, akinek a kezét fogja. Nem akar egyedül maradni a pincében. Nem teljesen biztos benne, hogy álmodja a nyirkos sötétséget. Azt, hogy valami piszkálja az alsószoknyáját. Simogatja a lábát.

– Igen – feleli végül.

A kis szoba olyan bűzt áraszt, hogy visszahőköl. Szédülni kezd. Valamik csúszkálnak a lábánál. Talán patkányok. Vagy angolnák. Fel a vádliján. A kéz, amit markol, furcsának tűnik. Mintha állatbőrből lenne. Egy kesztyűs kéz, ami igazából nem is egy kéz. Túl keskeny. Puha. Finoman rátámaszkodik. Mint amikor kezet fogunk valakivel. Fröken Wallin, hogy van. Majd a kéz hirtelen elengedi az övét, és megragadja a lány csuklóját. Keményen.

„A beteg", írja dr. Lohrman néhány órával később, „ezután megdermed. Jobb kezét maga előtt tartva a levegőben. Mintha fogná valakinek a kezét beszéd közben. Ránéz a kezére. Csukott szemmel. Minden nyugodt és csendes, és habozok, nehogy egy újabb kérdéssel megzavarjam a páciensben lejátszódó folyamatokat. Majd a páciens hirtelen a legnagyobb zűrzavar és borzalom közepén találja magát. Úgy érzi, mintha zuhanna, és valamiféle szörnyeteg ölelné karjaiba, és ez a tévképzet annyira valóságossá válik számára, hogy leesik a díványról, és megpróbál hátrálva elkúszni a képzeletbeli támadó elől. Végül Fru Hansson segítségével sikerül lefognom a szerencsétlen lányt, amíg néhány percnyi küzdelem után felszínes álomba nem merül. A roham során a páciens szemei tágra nyíltak anélkül, hogy bármit is látna, és elérhetetlen, mintha hipnotikus transzba esett volna. A páciens lassan magához tér, közben végig gyomor-, comb- és alhasi görcsökre panaszkodik. Dobálja a testét és rugdosódik. A szegény lány ruházata teljesen zilált lesz, és Fru Hanssonnal minden erőnkre szükségünk van, hogy megakadályozzuk karcsapásait és az őt ostromló rémkép karmolászását."

Dr. Lohrman és Fru Hansson lefektették Elvira Wallint a díványra. Fru Hansson megnyugtató hangon beszélt hozzá és megigazította a ruháját. Elvira Wallin összerándult, mint egy hal, akárhányszor Fru Hansson hozzáért a lábához vagy a csípőjéhez.

Dr. Lohrman laudánumot hozott. És a mechanikus masszírozó szerkezetet. Bizonytalan volt abban, mit kellene tennie. Mi a fontosabb a lány számára, hogy kipihenje magát, vagy hogy túljusson az őt kínzó rohamokon? Konzultálnia kell néhány kollégájával. Beszélnie kell dr. Sondénnal. Írhatna pár levelet a német kollégáinak is. Lohrman meglehetősen biztos volt abban, hogy a lány tünetei mentális eredetűek. Egy kényszeres álom testi megnyilvánulása. De lehet ez valami testi eredetű probléma is, amit Elvira Wallin nem képes megmagyarázni, ezért beleszövődött az álmaiba. Bármi lehet, a kólikától a terhességig. A masszírozó szerkezet valószínűleg jól jöhet. Csak a biztonság kedvéért.

Miután Elvira Wallin megnyugodott, a testével kapcsolatos kérdésekre kell válaszolnia. Kínos kérdésekre. A doktor az ablaknál áll, miközben felteszi ezeket a kérdéseket. Kinéz a forgalomra, és a szakállát húzogatja, miközben a gyomráról kérdezi. Vizelés közben érez-e fájdalmat? Kínozza-e kólika? Bántják-e gázok? Az a havi dolog. Rendszeresen van neki? Iszik-e bort? Nem eszik-e sok káposztát? Hagymát?

Fru Hansson a kanapé mellett ül, és őt nézi. Zord, fekete hajú nő, kicserepesedett kézzel. Ajka keskeny, és lehet akár huszonöt, de ötvenöt éves is. Elvira Wallin őszintén válaszol. Nincs semmi baja a gyomrának. Visszafogottan étkezik. Szinte soha nem iszik erős italt. A havi dolga rendszeresen jön, ahogy kell.

Dr. Lohrman megtömi a pipáját.

– És a szűzhártyája?

– Mi van vele? Nem valami szolgálólány vagyok, aki a hátsó kisházban szajhálkodik.

– Egyáltalán nem állt szándékomban erre utalni.

– Köszönöm.

– De valakinek a szűzhártyája sérülést szenvedhet akkor is, ha nem él kikapós életet. Valamely egyén fiatalos bolondsága és kíváncsisága által. Vagy baleset végett. Vagy már a kezdetektől fogva gyenge lehet.

Elvira Wallin elpirul. Nem válaszol. Dr. Lohrman meggyújtja a pipáját. Lenéz az utcán járó-kelő emberekre. Próbál visszaemlékezni, mi áll Hoffman Törvényszéki Atlaszában. Hosszasan, oldalakon keresztül írt a méhről. Vajon okozhat valamilyen méhen belüli probléma görcsöket? Lehetséges, hogy magfolyadékot választ ki, és megfertőzi önmagát? A gondolat, hogy ilyen jellegű vizsgálatnak vesse alá Fröken Wallint, kellemetlenül érintette a doktort. És hál’ istennek ma már sokkal modernebb eljárásokkal is lehet kezelni a női betegségeket, semmint hogy kivágják a méhüket. Ráadásul olyan visszataszítóan személyeskedő lenne. Elvégre már régóta kapcsolatban áll a Wallin családdal. Emlékszik rá, mikor a lány apja konyakkal kínálta. A fiatal Wallin kapitány felesége épp akkor hozta világra a lányukat. És Wallin kapitány mindenkivel koccintott, akivel csak találkozott. Természetesen a doktor is ivott vele egy konyakot. Verőfényes reggel volt.

– Egészségünkre, az ördögbe is. Annyira pokolian boldog vagyok, Lohrman. – Régi szép idők.

– Muszáj kizárnunk a tisztán fizikális okokat. Ha van egy kavics a cipőjében, azon nem segít, ha beszélünk róla. Attól nem fog eltűnni a kő.

– Egy kavicsnál, azt hiszem, többről van szó.

– A kövektől nem lesznek rémálmai – szólal meg Fru Hansson. Elvira Wallin a nőre bámul. Mintha meglepődne azon, hogy képes beszélni.

Dr. Lohrman pipájával pöfékel.

– Felírok magának laudánumot, hogy tudjon aludni. Mélyen alszik majd tőle, és nem fog álmodni. Ettől nyugodtabb lesz. De először kipróbálunk még valamit, ami segíthet a testének ellazulni. Nagyon sok nőnek van az alhasi tájékhoz kötődő idegrendszeri problémája. A női részeknél. A feszültség csomókat képez odalent, amelyeknek a feloldásához néha egy kis segítségre van szüksége a természetnek.

Odalép az íróasztalához. Kinyitja a bőrborítású tokot. Leemeli a tetejét. Elvira Wallin rémülten, de kíváncsian figyeli. Fru Hansson Elvira Wallint nézi. Mosolyog. Szinte már rosszindulatúan. Dr. Lohrman leteszi a pipáját. Kiveszi tokjából a masszírozó szerkezetet. Egyik végébe egy kurblit illeszt, és elkezdi felhúzni. Halk ketyegés hallatszik.

– Manapság már elektromos változata is létezik ezeknek a gépeknek. De azok nem annyira megbízhatók, és hiába kéne orvosként nyitottnak lennem a legújabb tudományos felfedezésekre, vajon tényleg tisztában vagyunk azzal, hogyan hat a testünkre az elektromosság? Léteznek olyan kísérletek, melyek során a növények elpusztultak, csupán attól, hogy elektromos fény érte őket.

A gép belsejéből egy kattanó hang hallatszik. Dr. Lohrman elrakja a kurblit, és visszateszi a dobozába. Egy darabka szarvasbőrt vesz a kezébe.

– Nos hát, Fröken Wallin. Tegye a hasára ezt a bőrt, kérem. A köldöke alá, úgy, hogy rálógjon a harisnyájára is. Ez megvédi majd a ruházatát.

– Fájni fog?

– Nem, dehogyis. Előfordulhat, hogy egy nagyon erős, szúró érzést tapasztal majd, mielőtt a csomó feloldódna, de ez teljesen normális.

Elvira Wallin a hasára fekteti a bőrt. Nyújtózik egyet. Mély levegőt vesz. Rápillant a szerkezetre. Csillogó réz- és fafogantyú. A fehér szerkentyű a végén úgy néz ki, mintha egy fehér bőrlabda lenne. Hosszú varratokkal és repedésekkel. Fru Hansson megragadja a kezét. Dr. Lohrman pedig beindítja a gépezetet. Úgy zúg, mint egy mechanikus játék.

Majdnem húsz percig tart. Dr. Lohrmannek többször is meg kell feszítenie a gépet. Elvira Wallin furcsa módon elveszik az izzadságban és a feszültségben. Megszorítja Fru Hansson kezét, és érzi, hogy a nő is izzad. Felbámul a mennyezetre. Lehunyja a szemét. Egyre csak szálldos, csak röpköd. Elvira Wallin tudja, hogy ezúttal nem álmodik, és dr. Lohrman szerkezete zúg és gyömöszöli az idegcsomóit. Olyan, mintha egy hintán ülne. Vagy tánc közben forogna. Vagy mint amikor egy kissé túl szorosan húzzák meg a fűzőt, és a legfinomabb mozgásra is levegő után kapkod. A szerkezet borzongást küld le végig a lábába. Csiklandozza, szeretne rugdosni a lábával és arrébb mászni. Nekinyomja magát a gép fejének. Tekergeti a csípőjét. Összeszorítja a fogát. Egyre nehezebben lélegzik. Tarkóját Fru Hansson karjának nyomja.

A szerkezet működés közben valahogy az álmára emlékezteti. De a karmolások és a kínzás nélkül. Mintha a gép valami szemérmetlenül kellemeset okozna számára. Ő pedig szeretné levetni néhány ruhadarabját, mert olyan nagy hőség van. Feküdne a díványon, csupán a fűzőjében, fehérneműjében és alsószoknyájában, főkötőt és inget viselve. Érezné a szél fújását, és szoknyáinak vastag szövete nem tompítaná a rezgéseket. A lépcsősorról álmodna. És dr. Lohrman zord külleméről. A pince sötétjéről. Arról, ahogy a tegnérslundeni malmot leromboló férfiak bámultak rá. Fru Hansson erős kezéről. A hínár és a nyirkos rothadás szagáról. A két diákról, akik a hátsó házban az emeleten osztoznak egy szobán. Mindketten karcsúak és soványak. Kecsesen mozognak és gondtalanok. Arról, ami a sötétben vár. Rá vár. A hínárszagban. Izzad, egyre csak izzad. A fűző alatt őrülten viszket. Az egyik diáknak apró szőke bajusza van. Biztosan nagy gonddal ápolja. Talán neki akar vele tetszeni. Szeretne hintán lengeni. Rugdosni. Hangosan sikoltani. A görcsöktől elvörösödik. Furcsának érzi a mellét. A lépcsősor szaga. Az anyja parfümje. Gőz gomolyog a konyhában. Puha, kesztyűs kezek. Felkúsznak a lábán. A hasa fölé. Az egész testén.

„A roham kivételesen erős volt", írja dr. Lohrman, „és egy időre a legnagyobb kimerültség elérhetetlen állapotába taszította a fiatal pácienst. Részeg ember módjára tombol, és elgyengülnek a lábai. A díványon pihen, teljesen elnehezült korábban oly feszült teste. Csak ezek az eksztatikus rohamok tudják levezetni a testében felgyűlt feszültséget. A páciens kap egy pohár vizet, majd lassan felül, fáradt, de elméje nyugodt. Elmagyarázom neki, hogy nagy valószínűség szerint most már megszabadult a rémálmokat okozó feszültségtől, és csak a biztonság kedvéért kap egy kevés laudánumot, hogy hazavigye magával, és lefekvéskor bevegye."

Fru Hansson egy mosdótállal felszerelt szobába vezette Elvira Wallint, hogy megmoshassa az arcát. Visszakíséri a doktorhoz, aki elmagyarázta neki a laudánum használatát, majd elkísérte az ajtóhoz.

– Biztos benne, hogy egyedül is képes járni? Nem érzi gyengének a lábait?

– Jól vagyok. És nem kell messzire mennem. Édesanyám és Fru Sandell a Café Petissanban vár rám.

– Megkérhetem Fru Hanssont, hogy kövesse magát.

– Nem szükséges, köszönöm.

Elvira Wallin összeszedi magát. Az őrnagy legidősebb lánya. Apjára gondol, miközben lesétál a második emeletről az utcára. Egyre nehezebb felidéznie, milyen is volt valójában. Egyre inkább olyanná válik, mint amilyennek a nappaliban kifüggesztett portréja és édesanyja történetei ábrázolják. Hiányzik neki. Hiányzik, hogy mindkét szülője éljen. Egy komoly és szigorú anya meg egy vidám és harsány apa. Sokkal kiegyensúlyozottabb az élet, ha van benne egy férfi, aki kissé felvidítja a hétköznapokat.

A Café Petissanhoz sétál. Magabiztos és elegáns, jó parti lenne egy Sparre hadnagynak vagy egy gyártulajdonos fiának. Elvira Wallin beszél franciául és németül, tud táncolni és illendően étkezni, és tisztában van a saját értékeivel. A fiúk megbámulják, ahogy elhalad mellettük, és ő magában nevet. Jó dolog élni. Amint azok az ostoba álmok elmúlnak, végre igazán élni fog. Színházba jár majd, és segít anyjának gondozni apja részvényeit.

Hedda Wallin kíváncsi és érdeklődő. Tudni szeretné, hogy a lány jobban érzi-e magát. Hogy a doktor újfajta eljárása valóban működik-e. Elvira Wallin elmeséli, hogy beszélgettek. Fru Sandell kíváncsi, hogy miről. Az álmokról, és hogy miért álmodjuk őket. Nem mesél a szerkezetről és a furcsa rángásairól. De biztosítja a két nőt arról, hogy sokkal nyugodtabbnak érzi magát. Kevésbé feszült.

– Akkor most már csak egy kiadós ebéd van hátra – szól Hedda Wallin. – Így a test és a lélek is megkapja, amire szüksége van.

Kellemes a hazavezető séta. Fru Sandell elkíséri őket. Kíváncsi. És egy kicsit tolakodó. Megkérdezi, hogy ez az orvos barátja nem bizalmaskodott-e vele? Hallott már olyan orvosokról, akik képesek ilyesmire. Hipnotizálják a betegeiket és kigombolják a ruhájukat. És ha már valaki kigombolja a blúzát, nem lenne-e kellemesebb, ha nem dr. Lohrman lenne az? Hedda Wallin a szemét forgatja. Elvira Wallin felnevet. Dr. Lohrman olyan öreg. Valószínűleg már negyvenéves. Anyja erre még jobban forgatja a szemeit.

– Más szóval őskövület? – Fru Sandell felnevet. – Tudod, hogy hány éves vagyok?

– Nem így értettem.

– Ó, ne aggódj. Na de a szakálla! Az az ember úgy néz ki, mint egy kis bakkecske.

– Ha kecske, ha nem. – Elvira megkockáztat egy tréfát. Pimasz a felnőtt nőkkel. – Ott van a házvezetőnője is. Az egész rendkívül tisztességes. Egy szabó is tolakodóbb nála.

Egész úton Tegnérsgatanig jóízűen nevetnek. Még édesanya is kuncog egy kicsit. Ez boldogsággal tölti el Elvira Wallint. Anya olyan sokszor gondterhelt. A pénz és a részvények miatti gondok nyomasztják. Karl és Margareta tanulmányai. Nem egyszerű egyedülálló nőnek lenni, mindennek a tetejében egy hisztérikus lánnyal.

Ebédelnek. Zöldséglevest és egy kis szelet sült húst. Édesanya Fru Sandell-lel beszélget. Egész este az asztalnál ülnek és a régi időkről beszélnek. Amikor még fiatalok voltak, és bálokba siettek a Királyi Testőrség tisztjeinek oldalán. Édesanya szívesen mesél azokról az időkről. Hogy milyen jól érezték magukat a barátaival. Mikor a király koronázását követően partikat adtak mindenfelé Stockholmban. Mielőtt még az ezredeket kivezényelték a vadonba. Manapság soha nem beszélnek a szórakozásról. Ehelyett összegyűlnek, mindig ugyanazok a tisztfeleségek, és panaszkodnak. Horgolnak, támogatják a szegényeket és süteményt sütnek. Könyvekről beszélgetnek. Zola és Fröding műveiről. Politikáról. Julius Mankellről és a választójogi mozgalmakról. És kávézaccból jósolnak, szeánszokra járnak meg gyülekezeteket látogatnak. Horgolnak és hímeznek. Színházba mennek. Sétálnak. Megnézik a testőrségi díszszemlét. És titkos összejöveteleket szerveznek. Mint egy titkos társaság. A Göta Királyi Testőrség Kézműves Egyesülete, ahogy édesanyja hívja magukat. Egy szűk körű szervezet iskolázott és jó ízlésű nők számára. Akik „jól elboldogulnak a férfiak nélkül is".

Felviszi a laudánumot a szobájába. Miután kifésülte a haját. Mielőtt eloltaná a lámpát. Két csepp egy pohár vízbe. Rossz íze van. Éget, mint a brandy. Még egy adaggal megiszik belőle. Csak a biztonság kedvéért. Eloltja a lámpát. A sötétségben fekszik egy ideig, a ház neszeit hallgatja. Várja, hogy eksztázisba essen. Hogy egy színes keleti álomban találja magát, de elképesztő álmosság tör rá. Lépteket hall. Nyikorgást. Távoli hangokat. Elvira Wallin dr. Lohrman szerkezetének hangjára alszik el, nyelvén érzi a laudánum kesernyés ízét. A rángások emléke fel-le kúszik a lábaiban. Magával ragadja. Csiklandozza. És Elvira Wallin lefelé sétál a lépcsőn. A hosszú, egyenes lépcsősoron, mely az Upplandsgatanon álló ház pincéjébe vezet. Álmodik. Egy különleges, laudánummal átitatott álmot. Édesanyja odaadja neki a kulcsot. És Fru Sandell, Fru von Kantzow asszony és Fru Mosander is ott vannak. A lépcső tetején állnak, és figyelik, ahogy elhalad mellettük. A szél belekap hófehér alsószoknyájukba. Szédül. Fáradt és lázas. Megfogja valakinek a kezét. A szerkezetre gondol. Hogy milyen kellemes volt, ahogy kiűzte testéből a feszültséget. Szeretné közvetlenül a bőrén is kipróbálni. Hogy jobban érezhesse.

Sötét van a pincében. Egy kéz kulcsolódik a csuklójára. Valaki áll mögötte. Megfogja a másik csuklóját is. Előrelöki. A bűzlő dolog irányába. A lábára tekeredő tépő, karmoló valami felé, amiről Fru Hansson jut az eszébe. Ő lenne az, aki lefogja őt? Elvira Wallin előrebotorkál. És elesik. Sikoltani kezd álmában. De nem ébred fel. Valami a haját és az alsószoknyáját tépi. Leszorítja a mocskos padlóra. A távolból dr. Lohrman hangját hallja. Fru Hanssonra és az anyjára gondol, és amit érez, az ezerszer erősebb, mint a doktor szerkezete. Zúg, sziszeg és lökdösődik, amíg minden el nem sötétül.

Elvira Wallin a szobáján kívül, a folyosón tér magához. A padlón. Csupán az alsószoknyája van rajta. Izzadt, és egész testében remeg. Haja kócos, és piszok van a körme alatt. Nem sír. Nem sikolt. Csak fekszik elterülve. Kivárja, amíg elmúlnak a görcsök, amik a testét rázzák. Úgy véli, rohama volt. Vagy részeg. Hogy fáj a gyomra. Az ágyéka. Nem emlékszik, hogyan került ki az ágyából. Nem tudja felidézni, hol járt.

Visszamászik az ágyba. Jó sok laudánumot önt az éjjeliszekrényen álló pohárba. Egy pohárka víz és ópium. Rossz íze van. Addig szédül, amíg már nem emlékszik semmire.

Jóval később anyja lép a szobába. Aggódik. Elvira túl sokáig aludt. A fűzőjét a konyhában találta meg. Vajon Elvira alvajáró? Gyenge háta miatt lekötözve kéne aludnia. Ezt ő is tudja. Anyja elmegy kávéért. Körülötte tesz-vesz. Küldöncöt szalaszt dr. Lohrmanért.

A doktor ebédidőben érkezik. Elvira Wallin még mindig ágyban fekszik. Fáradt és láz gyötri. Signe, a szobalány mézes vizet és vajas fehér kenyeret adott neki. Segített neki megfésülködni, és fehérneműt váltani. Elvira Wallinnak hosszú karmolások vannak a lábain. A bokáitól felfelé, egészen a csípőjéig húzódnak. Vékony felszíni sebek. Mintha macska karmolta volna meg, mondja a szobalány. De miért lett volna egy macska a szoknyája alatt. Hedda Wallin elrendeli, hogy vágják le Elvira körmeit. Hogy ne vakarja magát, mint egy kutya.

– Emlékszik rá, mi történt tegnap este? – kérdezi a doktor. Elvira Wallin hálószobájának ajtajában ül egy sámlin. Fru Wallin és Signe a folyosón állnak csendben, látótávolságon kívül.

– Lementem a lépcsőkön.

– Újra?

– Igen.

– És ugyanaz az álom volt, mint általában?

– Igen. De mégis annyira más volt.

– Meg tudná mondani, miben volt más?

– Az álom homályosabb volt, mint valaha. Annyira ijesztő volt. Azt hiszem, szükségem lesz a szerkezetére, doktor. Tele vagyok feszültséggel. – Elvira Wallin magára mutat. – Itt és itt, és itt meg itt. Annyira viszket.

– Ezért karmolta meg magát?

– Nem én karmoltam meg magam. Lefogják a kezemet és karmolásznak. Megőrjítenek.

– Ki karmolássza magát? Egy ember, vagy többen vannak?

– Nem tudom. De sok van belőlük. Nem látom. Sötét van.

Dr. Lohrman leveszi a szemüvegét. Próbál nem odanézni, mikor Elvira Wallin megvakarja combja belső részét.

– Masszázsra van szükségem és laudánumra. Utána már egészen jól leszek.

– Megígéri, hogy utána elmondja? Hogy mi volt más az álmában?

„A beteg megígéri, hogy felfedi a legfájdalmasabb és legbensőségesebb részleteit is az álmának", írja dr. Lohrman. „De ahogy egy erős rohamot idézek elő nála, és kap egy kevés laudánumot, azonnal mély álomba zuhan. A beteg kuncog a masszázs alatt, és az édesanyjának és a szobalánynak kell őt lefognia, hogy az eljárást megfelelően lehessen elvégezni. Az apró szobalányt, aki a beteg lábát fogja, arcon rúgja úgy, hogy vérezni kezd az orra. A felfordulás odavonzza a házvezetőnőt, Anderssont és Fru Wallin másik két gyermekét, mindhárman az ajtóban állnak és onnan figyelik a jelenetet. Az idősebbik gyermek, egy tizennégy éves fiú érdekesnek találja az eljárást, míg fiatalabb húga szerint inkább rémisztő. Mikor nővére kuncogása sikoltásba csap át, a kislány elsírja magát. Fru Wallin ráripakodik a házvezetőnőre, és utasítja, hogy vigye el a gyermeket. Amint a beteg görcsrohama elmúlik, és ernyedtté és engedelmessé válik, Fru Wallin elengedi őt, majd fiatalabb gyermekei után szalad.

Valamivel később, mikor a páciens elalszik, beszélek az anyával. Mindent tudni akar a lánya állapotáról. Egyszerre tűnik kíváncsinak és aggodalmasnak, és elmeséli nekem, hogy amikor ő maga volt fiatal, hasonló rémálmoktól szenvedett. Mielőtt még férjhez ment volna, habár nem ilyen intenzitással. Olybá tűnik számomra, fájdalmas látnia, hogy lányát hasonló gyötrelmek kínozzák, mint egykor őt magát. Nagyon kíváncsi a módszereimet és a meglátásaimat illetően, és hogy mit tudtam meg a lánya álmaiból.

– Azt állítja, tőlem kapja a kulcsot?

– Igen. A pincéhez. Az álmokban gyakran jelennek meg a családtagok. Az elménk azokkal a dolgokkal játszik, melyeket a legjobban ismer.

– Milyen abszurd.

Mindez hamarosan megszokottá válik. Esténként Elvira Wallin laudánummal eltelve alszik el. Éjszakánként jönnek a rémálmok. Napközben Elvira Wallin az ágyában marad. Hosszú ideig alszik. Teát iszik és kekszet eszik. Meleg és bágyadt. Sápadt, de tekintete tiszta. Újságot olvas. A Családi Lapot. Művészetekről, a hírekről és a divatról szóló magazinokat. Fürdőt vesz. Nem akar kimenni. Hedda Wallint a látogatóba érkező barátai támogatják. Egy, kettő jön, majd másik kettő érkezik. Benéznek Elvira Wallinhoz is, és üdvözlik őt. Aggódnak érte, de bátorítják. A társalgóban ülnek, és Hedda Wallinnal beszélgetnek. Elvira Wallin hallja őket a távolból. Azt nem, hogy miről beszélnek. Kint akar ülni velük. Felnőtt szeretne lenni, és bálokról, a színházról meg a választójogról társalogni. Nem akar beteg és fáradt lenni. Az almaszószon és a laudánumon kívül mást is szeretne kívánni. Boldog akar lenni, nem csak vakarózni.

Dr. Lohrman minden délután átjön. Hozza a szerkezetet is a tokjában. Elvira Wallin masszázsra vágyik. Attól megnyugszik. Szinte már boldoggá válik. Gyengéddé. Egyik délután megkéri a kis Signét, hogy puszilja meg. Mikor az elutasítja a kérését, szörnyű dolgokat vág a fejéhez. Hogy Signe is biztosan eksztázisba esik majd. Miután a halálba hajtotta Elvira Wallint, őt sem kíméli majd.

– Épp csak a tüneteit enyhítjük valami gyógyíthatatlannak, igaz? – kérdezi Fru Wallin a doktortól, mikor az este távozni készül.

– Jelenleg csak a tüneteket enyhítjük.

– Nagyon hálás vagyok, amiért ezt elismerte. És hogy megtesz mindent, amit csak tud. Értem senki nem tett ennyit, mikor én voltam beteg.

– Remélem, a tünetek kezelésénél többet is tudok majd tenni.

– Maga nagyon kitartó. De néha talán a legtöbb, amit tehetünk, hogy enyhítjük a szenvedést. Amíg a probléma meg nem oldódik magától.

– Úgy véli, hogy magától el fog múlni?

– Az én álmaimnak is vége lett.

– Szeretném megérteni. Ez a modern orvoslás. Hogy valaki megérti és meggyógyítja az elmét.

Fru Wallin felnevet.

– Megérteni az elmét? Képes lehet erre valaha bárki is?

– Úgy vélem. Már ha elég mélyre tekint.

– És nem fél, hogy a szakadék visszabámul magára?

– Nem igazán. Egy másik személy elméjéről beszélünk. Nem valamiféle pokolról.

Dr. Lohrman tapintatosan saját álmairól kérdezi Fru Wallint. Hogy ismerősek-e számára lánya rémálmai. Ő is vakarta-e a lábát. Nem meri a legrosszabb részletekről kérdezni. Hogy ő is úgy hitte, kígyók költöztek belé. Fru Wallin nem akar válaszolni. Az álmok tartalma borzasztó és személyes volt. És megszűntek, mikor teherbe esett.

– Talán attól féltem, hogy egy vén szobalány lesz belőlem – mondja nevetve.

De Elvira Wallin nem várandós. És hamarosan azt állítja, már nem is álmodik arról, hogy lemegy a lépcsőn. Nem emlékszik többé az álmaira. Dr. Lohrman biztos benne, hogy a laudánum miatt nem emlékszik. Rá is kérdez a dologra Fru Wallinnál.

– Lehet a szellemeken kívül más is a lánya fejében?

– Mire gondol?

Dr. Lohrman elmereng. Fru Wallin hajára pillant. Szinte teljesen fehér. Egyszerűen, de tökéletesen van feltűzve.

– Hogy valaki megtámadta őt itt a szobájában, és az álmok meg ez az egész dráma csak a trauma elleni védekezés.

– Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy maga az egyetlen férfi, aki feljár hozzánk.

– Meg a salakos férfiak.

– De ők csak egy rövid időre jönnek, minden másnap. És Andersson kísérgeti őket. Nem engedhetjük, hogy efféle férfiak mászkáljanak szabadon a házunkban. – Felnevet. Fáradtnak tűnik. – Ennél többre is képes, doktor.

– Elképzelhető, hogy találkozgat valakivel?

– Mármint egy fiúval, úgy érti?

– Miért ne? Láttam mindkét fiatalembert, akik a hátsó házban élnek. Jóképű fiatal férfiak, az már biztos.

– Komolyan azt képzeli, hogy a lányom kiszökik éjszakánként, hogy egy szegény diákkal hetyegjen? És ráadásul őrültnek tetteti magát, hogy mindezt eltitkolja?

– Csak egy feltételezés volt.

– Signe a hátsó ház földszintjén lakik. Szemmel tartja, hogy kik jönnek-mennek arra. Végső soron ez az én házam.

– És feltételezem, megkérdezte már, hogy Elvira szokott-e arra járni.

– Természetesen. – Fru Wallin elégedettnek hangzik. – Signe látja, hogy ki jön-megy. Lehet, hogy fiatal, de eszes, éles szemű lány.

Egyik délután, mikor Elvira Wallin alszik, az anyja pedig két hölgyet lát vendégül a kézműves társaságból, dr. Lohrman megvizsgálja a lépcsősort. Keskeny csigalépcső, az emeletek között keskeny ablakokkal. Két ember is alig fér el a lépcsőházban. Több biztosan nem. Lent az udvarnál van egy kiszélesedő kis forduló. Onnan egy ajtó vezet az udvarra. Nyitva van. Egy másik ajtó a szenespincébe vezet. Zárva. Lohrman megkérdezi a házvezetőnőt, Anderssont, kinél van az ajtó kulcsa. A sütő mellett lóg egy kampón. Ahol mindig is szokott. Hol máshol lenne?

Kikérdezi Elvira Wallint. Újra meg újra.

– Mit csinál éjszakánként?

– Tényleg nem tudom.

– Ma reggel az édesanyja a konyhában találta meg. Tegnap pedig a szobája padlóján. Nagyon megrémült, mikor Fru Wallin felébresztette. Mitől félt?

– Nem emlékszem.

– Ugyanazoktól a kígyóktól, amikről már korábban beszéltünk?

– Nem tudom. Csak nagyon feszült voltam.

– Tudja, miért feküdt a padlón?

– Kieshettem az ágyból? – mondja Elvira Wallin kuncogva. Dr. Lohrman megdöbben, hogy milyen szemtelenné vált a lány az elmúlt napokban. Hetyke. Tiszteletlen. Talán a laudánum beszél belőle. – Lehet, azt álmodtam, hogy hajótörést szenvedtem?

A doktor kikérdezi Signét is, hogy látta-e Elvira Wallint az udvaron. Vagy a hátsó házban.

– Soha – feleli a lány värmlandi dialektusban. – Soha nem láttam a kisasszonyt az udvaron. Vagy hátul a házban. Miért menne oda?

– És a konyhában?

– Szinte soha. Néha, mikor a gyerekek ott vannak, talán. Az úrnő és a kisasszony békén hagynak ott minket. – Pillantásával jelzi Lohrmannek, hogy neki is hasonlóképp kéne eljárnia. Ez a háztartás tele van nyakas asszonyokkal.

– És a hátsó lépcsőn?

– Mégis mit csinálna arra?

– Rálát a lépcsőház ablakaira a szobájából, nem igaz?

– Igen. De keskenyek az ablakok.

– Megtenné, hogy szemmel tartja az ablakokat ma este? A kisasszony érdekében. És ha erről nem szól egy szót sem az úrnőjének, nem leszek hálátlan.

– Miért nem tudhat erről az úrnő?

– Mert esetleg tudattalanul védelmezni próbálná a lányát. – Signe bólint. Írástudatlan szobalány létére úgy tesz, mintha értené a dolgot.

„Felmerül a kérdés", írja dr. Lohrman, „hogy a laudánumnak lehet-e bármilyen mellékhatása azontúl, hogy elválasztja a lány álmait a valóságtól? Elképzelhető volna, hogy a rettenet, mely ezelőtt álmai színpadán játszódott, most tovább tombol az ópium függönyének takarásában? S ennek vajon milyen beláthatatlan következménye lehet a szegény gyermekre nézve? Vagy nyugodtan figyelmen kívül hagyhatjuk azt a keveset, melyet az álmaiból érzékel? Ha a lány továbbra is nyugodtan feküdne az ágyában, és csak tudattalan fantáziái száguldanának, talán minden rendben volna, de most már alva jár. Meg is sérülhet. A már meglévő karmolásainál sokkal komolyabban. Ma tudatosult bennem, hogy Fru Wallint a lánya betegsége okán érzett szégyene talán tudattalanul arra készteti, hogy akadályozzon engem a munkámban. Talán attól fél, hogy őt okolnák lánya állapota miatt."

Másnap este dr. Lohrman Elvira Wallin ágya mellett ül. Némán, gondolataiba merülve. Aznap reggel Andersson a konyhában talált rá a lányra. Aki nem emlékszik semmire. Combjait vakarja. Masszázsért könyörög. Meg laudánumért. Alkudoznak.

– Kaphat masszázst, de csak ha beszél.

– Előbb a masszázs.

– Ó, nem. Tudom, mivel próbálkozik. Most pedig mondja el, mit keresett a konyhában!

– Igazán nem tudom, mit csináltam a konyhában. – Signe dialektusát utánozza. Gúnyolódik az orvoson. Dr. Lohrman rádöbben, hogy mennyire nem kedveli a lányt. – Mégis mit keresnék ott? A szolgálók között?

– Talán éhes volt?

– Nem hinném. Nappal szoktam enni. Nem kell fel-alá rohangálnom éjszaka és a konyhaszekrényből lopkodnom mindenfélét. Kaphatok most már masszázst?

Dr. Lohrman leveti a kabátját. Megkeresi az eszközt. Egyre nő benne a kétség, hogy bármi haszna lenne a gépnek. A kezelés alatt alig mer ránézni Elvira Wallinra. A lány egyre erősebben reagál a masszázsra. Ritmikusan görcsbe rándul a combja és a háta. Kapkodja a levegőt. Kipirul és nyöszörög. Nekinyomja magát a szerkezetnek. De talán csak arról van szó, hogy minél inkább a felszínhez közel kerül a feszültség, annál erőteljesebben reagál arra, ha valaki szabadulni próbál tőle.

Elvira Wallin ráharap a takarójára, mikor a csúcspontra ér. Minden elcsendesedik. A távolban egy zongora hangja hallatszik. Fru Wallin tanítja a kis Margaretát játszani. Lehetőleg akkor, mikor a nővére a legzajosabb. Dr. Lohrman letörli saját verejtékét a szerkezetről. Meglazítja a rugót. Megtörölgeti a homlokát és megigazítja a nyakkendőjét. És újra kérdezősködni kezd.

– Az anyja elmondása szerint többször is a konyhában talált magára. És a cselédátjáróban. Soha nem indul másik irányba? Nem megy a rezidencia többi részébe? A társalgóba, az étkezőbe vagy a gyerekek szobájába. Miért?

– Tényleg nem tudom. Sajnálom, doktor.

– És a hátsó lépcső? Mit csinál ott?

– Mit csinálnék ott?

– Tudom, hogy oda jár.

– Álmodtam már róla korábban. Beszéltünk is erről. – Elvira Wallin a szemét forgatja. – Mielőtt még laudánumot kaptam volna. Meg masszázst.

Dr. Lohrman egyfajta örömet érez. Végre. Tudja, hogy a kis pimasz semmirekellő hazudik. Ránéz a lányra. Pirulás nélkül. Ahogy a takarókon fekszik. Csupán alsóneműt visel. Fűzője alig befűzve. Mezítláb. Mocskos talpakkal. Dr. Lohrman a győzelem ízét érzi a szájában. Intellektusa felülemelkedett a betegség hazugságain. Elvira Wallin karcsú bokáit tanulmányozza. Látja az egyik szörnyű sebet, ami a bal lábán húzódik. Egész teste finom, törékeny. A torka és a csuklói. Egyenes, szinte már fehér hajára pillant. Hűvös, légies szépség. A részletekre gondol. A modorosságra, amit mostanra olyan jól ismer már. Az apróságokra a lány járásában. A beszédében. Ahogy oldalra billenti a fejét, amikor nem ért egy kérdést. Az anyja ugyanezt csinálja.

Kijátssza az ütőkártyáját.

– Signe látta magát a lépcsőházban. Tegnap este. Lement a lépcsőn. Majd egy órával később feljött. Mit csinált a pincében ilyen sokáig?

Elvira a mennyezetre emeli a tekintetét. Szeme könnybe lábad. Lassan. A könnycseppek lecsorognak az arcán. Egy hang nélkül. A doktor mosolyog. Reméli, hogy barátságos a mosolya. Áttörte a falat. Fordulóponthoz érkezett a terápia.

– Annyira nagyon szeretném elmagyarázni – mondja végül a lány. – Borzasztóan. – Majd sírni kezd. Vigasztalhatatlanul. És dr. Aaron Lohrman ott ül mellette. Legyűrte áldozatát. De most nem tudja, mit kezdjen vele. Csak ül ott. Zavarodottan és szótlanul.

Elvira Wallin sokáig sír. Halkan. Sikoltozás és minden felhajtás nélkül. Néha összerándul. Borzong, mintha fagyoskodna. De egyszer sem próbálja felitatni a könnyeit. Végigcsorognak az arcán, és a nyaka alatt lévő párnára csöpögnek.

Arra gondol, hogy nagyon szeretné elmondani az igazságot. Ha bármit is tudna róla. Ha értene bármit is. Szeretne örömet szerezni a doktornak. Boldoggá tenni az anyját. És szeretne aludni, jön rá végül. Csak aludni. Laudánumot kér. Hangja erőtlen. A doktor ad neki egy gyenge adagot. Túlságosan gyengét. Rá akar kiáltani, hogy ne legyen ilyen fukar zsidó. De a férfi túl komornak tűnik.

Végül Elvira Wallin felszínes álomba merül. Dr. Lohrman feláll. Felölti a szalonkabátját és kimegy a társalgóba. Fru Wallin épp búcsút vesz három barátnőjétől. Kruse, Sparre és Valamilyen-hjelm. Egyformán elegánsak. Kifinomultak és szolgálatkészek. Dr. Lohrman kissé félrehúzódva várakozik. Eltöpreng ezeken a nőkön. Úgy tűnik, mintha mást sem tennének, csak egymáshoz járnának látogatóba. Kávéznak. Pletykálnak és vitatkoznak. Kézimunkáznak. Ilyen értelmes embereknek nem kéne jobb dolguk legyen, mint látogatóba járni egymáshoz egész nap?

A hölgyek távoznak. Dr. Lohrman jelentést tesz Fru Wallinnak, mintha zászlós volna. Áttörést ért el. Muszáj beszélniük róla. A nő lassan körbejár a társalgóban. Megigazít egy terítőt. Rápillant Wallin őrnagy portréjára. Megkéri a doktort, hogy várjon Elvira mellett, míg ő beszél Anderssonnal.

Dr. Lohrman hosszú ideig ül Elvira Wallin ágyánál, és nézi, ahogy alszik. A következő lépésen gondolkodik. A meglátásain, és hogy mihez kezdjen velük. Már majdnem elbóbiskol, mikor Fru Wallin lép a szobába. Kifésült hajjal és egy hatalmas köntösben, ami biztosan az őrnagyé volt. Úgy néz ki, mint egy kalandornő. Egy távoli földrész felfedezője. Kellene neki egy olyan kalap, amit az angolok viselnek a trópusokon. És egy karabély.

– Kér valamit enni, doktor úr?

– Anderssontól kaptam némi sonkát és kenyeret, köszönöm.

Fru Wallin leül. Ránéz a lányára. Szomorúnak tűnik.

– Elvira lemegy a lépcsőn – szólal meg végül a férfi. – A valóságban is.

Fru Wallin nem szól semmit.

– Igaza volt. Nincs kedvese – folytatja. – És abban is biztos vagyok, hogy tudat alatt nem akar elmenekülni a családjától.

– Mit gondol, mi ez az egész, doktor?

– Elképzelhető, hogy valamilyen lélek kísérti.

Fru Wallin felnevet. Szinte megvetően.

– Maga hisz az ilyesmiben?

– Mondjuk úgy, hogy sok dolgot találok tudományosan nehezen megmagyarázhatónak.

– És továbbra is a modern orvostudomány segítségével akarja meggyógyítani a lányomat?

– A szuggesztió nagy erővel bír.

– Elvira aligha hisz Istenben.

– Őszintén szólva, Fru Wallin, van bárki manapság, aki ennél jobban, és nem csupán tiszteletből hisz manapság?

– Viccesnek találom, hogy olyan sokan elfordulnak Istentől, és helyette jövendőmondókhoz járnak.

– Tagadhatatlan. A szeánszok is igen népszerűek mostanában, úgy hallom.

Fru Wallin egy pillanatra elhallgat. Megigazítja a lánya takaróját. Az ágy fölött egy pontra bámul a falon.

– Fiatal koromban magam is gyakran látogattam szeánszokat – szólal meg. – Meg imatalálkozókat. És tündetáncokat. A Királyi Testőrség leányai Stora Skugganban táncoltak. Nem gondolta volna rólam, nem igaz?

– Nem tudom, mit feleljek erre.

– Szórakoztató időszak volt az. Ártatlan. De idővel néhány játék túl komollyá vált. Vannak dolgok, amiket jobb lett volna békén hagynunk. Nem szabad felébresztened valamit, ha nem tudod elaltatni.

Dr. Lohrman visszafojtja a lélegzetét. Fru Wallin terápiás beszélgetést folytat vele. Önszántából.

– Mikor Oskar meghalt, Anna Lessander elvitt egy szeánszra. A legrosszabb fajtára. Egy médiumhoz. Az az ördög valami hasbeszélő lehetett. Oskarnak tettette magát. Az egész annyira rossz volt. Helytelen dolgokat mondott. Olyasmiket, amiket Oskar soha nem mondott volna. Hiszen ismeri, milyen volt Oskar, az ég szerelmére. Mindig boldog volt és jókedvű. Energikus férfi. Képes volt mindenben a tréfát látni. Még abban is, amikor összetörte egy zuhanó fa. Soha nem sóhajtozott volna, mint a Hamletben a szellem. Nagyon dühös voltam.

– Tényleg azt gondolta, hogy Oskarral fog találkozni?

– Nem.

– És mégis elment?

– Igen. Tudom, hogy vannak dolgok, amelyeket valóban nem a tudomány irányít. És azt gondoltam, talán ez az ember is ilyen lehet. Valaki, valamiféle ösztönös intuícióval. Ostobaság, nem igaz?

– Lehet. De nagyon emberi.

Dr. Lohrman eltöpreng. Merre terelje a beszélgetést? Feltegye a kritikus kérdést?

– Tudom, hogy tud róla – szólal meg végül Hedda Wallin, mikor már nem bír tovább várni dr. Lohrmanre. – Signe elmondta nekem ma reggel. Hogy szólt magának arról, hogy látott minket, Elvirát meg engem tegnap este a lépcsőn. Hűséges lány. Még ha nem is túl okos. Ha előbb jön hozzám, megkímélte volna magát attól, hogy ébren kelljen maradnia egész este.

– Megkímélhette volna magát?

– Megmutathattam volna magának az ajtót. Vagy megkérhettem volna Signét, hogy hazudjon.

Fru Wallin a szemébe néz. A tekintete komoly. A doktor megérti, milyen könnyű volt Signének eldönteni, hogy kinek az oldalára álljon. Ehhez a nőhöz ő nem érhet fel.

– Maga is, így, hogy ilyen újfajta orvos, diszkréten kezeli a betegei problémáit? Bármiről is legyen szó? Mint egy gyóntató?

– Természetesen. Egy bizalmas beszélgetés másképp elképzelhetetlen volna.

– Azt gondoltam, hogy egyedül is képes leszek megbirkózni ezzel.

– Ezzel?

– Amin Elvira keresztülmegy. De nagyon fáj, hogy szenvedni látom. Annyira gyenge. Nem úgy, mint én. – Hedda némaságba burkolózik. A doktor ráeszmél, hogy nem tudja, mit mondjon. – Vegye úgy, hogy fel van véve. Maga lesz a családi orvosunk.

– Nem olyan orvos vagyok. Ezt maga is tudja.

– Tisztában vagyok vele, hogy egy katonaorvos mire képes, és mire nem. Ismerek három gyógyszerészt, és ha nem akarja kihúzni az egyik fogamat, elmegyek egy kovácshoz a Kungsholmen kerületbe. Megértette? Segítenie kell Elvirát túljuttatni valamin, amivel nekem egyedül kellett megküzdenem. És titokban kell tartania a dolgot. Örökre. Megértette?

Dr. Lohrman bólint.

– A férjem iránti tiszteletből. A század parancsnokáért.

Dr. Lohrman ismét bólint. Alázatosan.

– Ha a legapróbb szóbeszéd is kikerül ezzel kapcsolatban, nos, érti. Tönkreteszem az orvosi hírnevét, ebben biztos lehet. – Fru Wallin elmosolyodik. Szinte már rosszindulatúan. Nincs miről tovább beszélniük. Várnak. Dr. Lohrman hátradől. Fél szemét nyitva tartva elbóbiskol. Hedda Wallin köt. Anélkül, hogy ránézne arra, amit csinál. Hedda Wallin állandóan sálakat köt. Nem tudja, hogyan kell mást készíteni. Minden karácsonykor a szociális otthonba egy hatalmas kupac sál érkezik a Wallin-házból.

Éjfélre jár, mikor Elvira Wallin felkel az ágyából. Üveges tekintettel, karját vállmagasságban tartva. Úgy néz ki, mint aki a sötétben jár. És mintha hallgatna valamit. Csupán a fűzőjét, fehérneműjét és alsószoknyáját viselve elindul a folyosón a konyha felé. Dr. Lohrman óvatosan mögötte lépked. Hedda Wallin legelöl halad. A kulccsal babrál. A hátsó lépcsőlejáróhoz vezető ajtó kulcsával. Lánya kezébe teszi.

Elvira Wallin tapogatózik. Kinyitja az ajtót. Lemegy a lépcsőn. A hosszú, keskeny lépcsősoron. Hedda Wallin dr. Lohrman előtt halad. Egy petróleumlámpát tart maga elé. Ezt látta Signe az előző éjjel. Lemennek a nedves sötétségbe. Utolérik Elvira Wallint. Egy lépéssel mögötte haladnak. Anélkül, hogy a lány észrevenné őket.

Elérnek a pinceajtóhoz. Dr. Lohrman látja, hogy Hedda Wallin kesztyűt visel. Lánya kinyitja az ajtót. Ugyanazzal a kulccsal. Szél süvít ki a sötét ajtónyílásból. Hínárszag van. Hedda Wallin elveszi a kulcsot a lányától. Megfogja a kezét. Dr. Lohrmanre néz.

– Ez az utolsó esélye – suttogja. – Most még visszafordulhat. És többé nem beszél velünk.

Dr. Lohrman nem felel. Csak a pillantásuk találkozik. Az asszony nem látja a férfi tekintetét a vastag szemüvege mögött, de feltételezi, hogy próbál bátornak látszani. Készen áll lemenni a lépcsőn a tudomány nevében. Az új módszerei és saját kíváncsisága okán.

Hedda Wallin lemegy a lépcsőn, kézen fogva vezeti lányát. Le a nyirkos sötétségbe. Hogy vezekeljen egy hibájáért. Hogy megtartsa az ígéretét. A Stora Skuggan-i tánc mintha egy évszázaddal ezelőtt történt volna. Ami egykor kalandos és izgalmas volt, ma már banálisnak tűnik. Hétköznapinak és rosszindulatúnak. A kíváncsiságnak mindig megvan az ára. Ezzel lassan már húsz éve tisztában van. És most a doktor is megtanulja a leckét.

A lépcső aljában elterülő pincének dohos tőzegszaga van. Hínár és penész. A petróleumlámpa fénye megcsillan a szénen és a tüzelőn. Üres ágytálak. Üres szoba. A szén égetésére fenntartott hely. Ha arra kerül a sor.

Továbbindulnak lefelé. A következő szintre. A hegy belsejébe robbantva, egy kis lakófülke. Nincsenek folyosók. Nincsenek címerek. Se ülőhelyek, ahol a férfiak üldögélnek és boroznak, azt tettetve, hogy vért isznak. Csak egy mocskos padló. És egy öreg ágy. Rajta egy még öregebb lény. Amelyik üdvözli a nőt. És mohón várja az ajándékát.

Hedda Wallin elengedi a lánya kezét. Elvira Wallin másik csuklóját szorító ujjaival tovább vezeti a lányt. Tovább az ágyon vonagló valami felé. A padlót beborító lény felé. Ami hatalmas és olajos, mint egy fekete kötélkupac. Fekete csápok, amelyek Elvira Wallin fehér ruhája köré tekerednek. Fogságba ejtik a lány kezeit. Eltépik a fűzőjét. Elvira tesz egy tántorgó lépést előre. Motyogva tiltakozik. Próbál szabadulni. Gyönge, akár egy kismacska. A fekete csápok felkúsznak a lábán. Felszakítják a bőrét. Szétfeszítik a térdeit. Elvira Wallin nyöszörög.

Hedda Wallin hátat fordít. Kisétál a szobából. Dr. Lohrman ott marad, a látvány teljesen megbabonázza. Nézi, ahogy a lány előreesik, bele a feketeségbe. Az anyjáért kiált. És a csápok elragadják. Tépik, húzzák, karmolják. Elvira Wallin köré tekerednek, ráerőszakolják magukat és ide-oda dobálják.

Dr. Lohrman a lány arcára pillant. Egy utolsó alkalommal, mielőtt a lépcső felé menekülne. A lány szemei nyitva vannak, de a tekintete üres. Fájdalom, gyönyör és őrület sugárzik belőle. Kiáltásai gurgulázó, félig elfojtott sikolyokká tompultak.

Dr. Lohrman a szűk lépcsősor felé iramodik. A petróleumlámpa felé. Minél messzebb a felfoghatatlantól. El a megmagyarázhatatlantól. Látja, hogy Hedda Wallin ott áll a lépcsőnél. Hátát a kőfalnak veti. A lámpa fényében bőre sárgásnak tűnik. A fény megcsillan üveges szemén. Tudja, hogy a nő kényszeríti magát, hogy ne fogja be a fülét.

A sikoly sokáig visszhangzik, majd elhal. Helyébe ritmikus zihálás lép. Rekedtes, motyogással teli. Dr. Lohrman a mellette álló nőre bámul.

– Mégis mit tehettem volna? – szólal meg Hedda Wallin. Hangjában nyoma sincs megbánásnak. Se dühnek. – Szaporodni akar. Utódokat akar. Tizenkilenc évvel ezelőtt én kellettem neki. Most találkozni akar a lányával.

fordította: Molnár Berta Eleonóra

MARKO HAUTALA

FAKÓ LÁBUJJAK

2016-ban az NRP-ben egy kritikus egy finn regényről írva jegyezte meg, hogy „Finnországban… virágzik a spekulatív fikció műfaja, legjobb írói felérnek az angolszász világ legjobbjaival. A „finn weird (vagy finnül suomikumma) olyannyira figyelemre méltó, hogy egy egész angol nyelvű honlap foglalkozik vele – finnishweird.net –, ahol a legfontosabb finn weird szerzőktől olvashatunk (angolul) történeteket ingyen. Az 1973-ban született MARKO HAUTALA viszont nem annyira a weird irodalomban alkot, ő horrorszerzőnek számít. Több regénye és egyéb írása megjelent már, nyolc nyelvre fordították le a műveit, köztük a The Black Tongue (Fekete nyelv) című regényét, amely 2015-ben jelent meg angolul. Őt tartják a finn Stephen Kingnek. A „Fakó lábujjak" először 2015-ben, egy finn horrorgyűjteményben látott napvilágot.

AZ UTOLSÓ PILLANATBAN találtak szállást éjszakára. Augusztusban rémes ötlet utazni, szokta Petri mondogatni. Nina nem hallgatott rá, Petri pedig nem kezdett vele vitatkozni. És tessék, most megint a végkimerülésig hajszolták magukat, és mindenük ragadt az izzadságtól.

A panzió recepciósa a mutatóujján hintáztatta előttük a fémkarikára akasztott szobakulcsot. Petri először el se vette, csak bámulta a kulcsot, mint valami ismeretlen tárgyat, és azon merengett, milyen kicsin múlik, hogy lepottyanjon.

Felvitték hátizsákjaikat az emeletre. A két ágyat egy kis éjjeliszekrény választotta el egymástól. Egyikük se hozakodott elő az ötlettel, hogy húzzák ki onnan, és tolják össze a két ágyat. Nina nagy sóhajjal huppant le a vastag matracra.

– Képtelenség, hogy itt aludjak – törte meg végül a csendet.

Petri leült a maga ágyára. Amikor a szobába léptek, és felkapcsolta a villanyt, egy csótányt látott bekotródni a fürdőszobaajtó alá, de úgy érezte, kár lenne megemlíteni.

– Van odalenn egy bár – mondta. – Berúghatunk, ha akarod.

Nina úgy vélte, hogy napok óta ez az első jó ötlete.

Egy ablak melletti asztalhoz ültek, noha a saját tükörképükön kívül mást nem láttak az egyenetlen ablaküvegen át. A szobában töltött fél óra alatt teljesen besötétedett.

– Hova tartunk? – ásította Nina.

A bárban rajta kívül csak férfi vendégek voltak. Petrivel nem törődtek, de Ninát megbámulták páran, míg az asztalukhoz mentek.

– Pézenas következik – felelte Petri.

Nina erre nem reagált, egyre csak a saját tükörképét bámulta az ablaküvegben. A férfiben felmerült a gyanú, hogy a kérdése esetleg valami másra vonatkozott.

Hova tartottak? Korábban soha nem kellett hasonlókat kérdezniük.

Nina profilját nézte. Fiatal, ismeretlen és sápadt arcot látott. Petri Pézenas-ra gondolt, és megrettent, hogy a lánynak ez kevés lesz.

– Mire gondolsz? – kérdezte tőle. Rögtön el is szégyellte magát. Felnőtt férfi nem kérdez ilyet.

– Semmire – sóhajtotta Nina. – Olyan fáradt az agyam, hogy nincs benne semmi mondanivaló.

Gyorsan a szájához emelte a korsót, és ivott. Mohón nyelte a sört, míg öklendezni nem kezdett. Hangot nem adott ki, csak a válla rándult meg árulkodón, és hagyta, hogy a hab visszacsorogjon a szájából a pohárba.

– Baj van a sörrel? – kérdezte Petri.

Nina megtörölte a száját, előrehajolt.

– Neked mi a halál bajod van? – kérdezte a férfitől. A szeme könnyes volt, de csak az öklendezéstől, nem az érzelmei miatt.

Petri sokat feláldozott Nináért. A gyerekek hamarosan abba a korba érnek, amikor már nem önmagukat, hanem az őket elhagyó apjukat okolják. „Életközépi válság" és ehhez hasonlók röpködnek majd a fejük felett. Ha majd hívja őket, kinyomják a telefont, és széttépik a szülinapokra küldött üdvözlőkártyáit.

Tegnap éjjel, mielőtt elaludt volna, és várta Ninát, aki egy csomag cigiért ugrott ki, Petri rájött, hogy az egyikük semmilyen áldozatot nem hozott a kapcsolatukért. A huszonéveseknek még nincs mit feláldozniuk.

Ahogy most belenézett Nina szemébe, melyben nem a bánat könnyei csillogtak, tudta, hogy hamarosan elhangoznak majd dolgok, amiket nem lehet visszaszívni. És itt fog megtörténni. Franciaországban, a spanyol határ közelében egy panzióban, melynek Petri még a nevét se nézte meg.

Nina már éppen nyitotta a száját, amikor valaki lehuppant a székre az asztal végében. Izzadság-, korom- és földszagot árasztott.

– Akarnak barlangrajzokat látni? – kérdezte angolul.

Szokatlan akcentus. Rozsdabarna, gubancos szakáll. A szemek azonban elárulták, hogy fiatalember. Jó, ha harminc lehetett.

– Húzz. El.

Nina hangja hidegen koppant, de a férfi úgy tett, mint aki meg se hallotta. A pult felé intett, három ujját mutatta a pultosnak.

– A vendégeim – bökött könnyedén Nina és Petri félig üres poharára.

– Nem érted?

Nina egyre csak Petrit nézte.

– Nem valami hasznavehetetlen idegenvezető vagyok ám – közölte higgadtan a férfi. Láthatóan hozzászokott az elutasításhoz. – Olyan barlangokat ismerek, amikről mások még csak hallani se hallottak. Soha vissza nem térő lehetőség. Ez az egyetlen esélyük.

– Passzoljuk – vágta rá Nina. – Tipli.

A férfi félrebillentette a fejét, kivárt kicsit.

– Jól van – emelkedett fel lassan ültéből az asztalra támaszkodva.

– Várjon – szólalt meg Petri.

– Mi a fenét művelsz? – suttogta Nina finnül.

– Miről lenne szó? – kérdezte Petri a férfitől.

Az szélesen rámosolygott Ninára, és visszaült. A pincér megérkezett az italaikkal, lepakolta eléjük.

A férfi elmagyarázta, hogy a környéken sokkal több őskori barlang található, mint amennyiről az útikönyvekben szó van. Betanult szövegnek tűnt, Petri mégis boldogan hallgatta. Mert legalább Ninának nem adódott alkalma valami megmásíthatatlant mondani.

– A font-de-gaume-i barlangban már jártam – közölte a férfival Petri határozottan, az egykönnyen meg nem törhető felnőtt hangján.

– Ugyan – legyintett az megvetően. – Tiszta unalom. Én annál sokkal jobbakat mutatok magának. Gyakorlatilag érintetlen helyeket.

És föld alatti, több száz méter hosszú barlanghálózatokról mesélt, meg ősi kegyhelyekről és sámánok rituális barlangjairól.

– Állítsd már le – szólt rá Petrire Nina finnül –, nem megyünk kibaszott barlangokba.

– Alex vagyok – nyújtotta a férfi boldogan a kezét Ninának. Vérbeli profi volt, egyből levette, kit kell elbűvölnie.

Nina először makacsul az asztal alá rejtette a két kezét. A férfit méregette, és Petri látta rajta, hogy mosolyogni szeretne. A kurta szemkontaktus hatására a lány sima bőre alatt halványan megrándultak az arcizmok. Petri már gyakorlott volt, meglátta az ilyen apróságokat.

Nina a kezét nyújtotta.

– Na ugye – nevette el magát a szakállas férfi. – Túl rövid az élet, hogy duzzogással töltsük.

Petri és Nina bemutatkozott. A férfi kierőltetett egy közös koccintást.

– Nincs hivatalos túravezető, aki annyi időt töltött volna a föld alatt, mint én – mondta Alex, majd közelebb hajolt hozzájuk, mint aki nemzeti titkot készül felfedni: – Egy részem most is odalent van.

És várta a reakciójukat.

– Elhiszik? – kérdezte végül, hogy nem kapott semmi választ.

– Még az is lehet – hagyta annyiban Petri.

A férfi hátrébb tolta a székét, a válla felett hátrasandított a pultra, majd lehajolt, és kikötötte a bal cipőjét. A zoknija reszelős hangot hallatott, ahogy lerántotta a lábáról, mintha letépte volna a lábszőrét. Megint hátrapillantott, majd feldobta az asztalra a meztelen lábát.

Olyan büdös volt, hogy Petri hahotázni kezdett. Nina is csatlakozott. Aztán majdnem teljesen egyszerre némultak el. Már felfogta a szemük, hogy mi nem stimmel a lábbal.

– Mi történt? – tette fel a kérdést Petri.

A nagylábujj természetellenesen nagynak tűnt. Oldalán a bőrkeményedés valamiféle sárgás daganatnak tetszett. Pedig teljesen átlagos lábujj volt. Csak azért tűnt olyan ormótlanul nagynak, mert az összes többi lábujja hiányzott. A lábfej vége egybefüggő forradás.

– Fogalmam sincs – felelte Alex a döbbent reakcióval igen elégedetten.

A bárpult mögül dühös kiabálás hallatszott. A pultos az öklét rázta feléjük.

Alex megeresztett a válla felett egy nemtörődöm bocsánatkérést, és levette a lábát az asztalról.

– Egymagamban tártam fel egy barlangot innen kábé húsz kilométernyire – húzta vissza a lábára a zoknit –, elcsúsztam, és elveszítettem az eszméletemet. És amikor magamhoz tértem…

Furcsa, füttyentő hangot hallatott.

– Se hírük, se hamvuk. Viszlát, lábujjak.

– Patkányok tehették? – találgatott Petri.

– Lehetséges. Bárhogyan is, olyan gyorsan még nem iszkoltam el barlangból. Nagy igyekezetemben kis híján otthagytam a fogam. Mert megfeledkeztem a legfőbb alapszabályról: soha ne ess pánikba! Soha.

– Rémes – motyogta Nina.

– Ugyan dehogy – folytatta a férfi. – A dokihoz eljutottam, néhány tanulónővérkét halálra rémisztettem. A lényeg, hogy a nagylábujj megmaradt. Mert az az egész láb tartópillére. Ha az embernek nincs nagylábujja, nem tud megállni a lábán. A többi lábujj csak akkor fontos, ha az ember fára akarna mászni.

– Azzal azért tisztában van, hogy ez a legpocsékabb marketingduma, ugye? – jegyezte meg Nina.

– Hogy érti?

– Ha ezzel akar bennünket rávenni, hogy lemenjünk magával egy barlangba.

Alex nagyot nevetett.

– Elhiheti, megtanultam a leckét. Én ugyan nem csúszom meg soha többé. És pánikba se esem még egyszer. Na meg egymagamban sem megyek le barlangokba. Ha ezt a három szabályt betartják, ugyanolyan biztonságos móka ez is, mint a biciklizés. Igazából még annál is biztonságosabb.

Meghívta őket még egy körre. Kezdték lerázni magukról a fáradtságot. Petri szinte boldog volt, még ha tudta is, hogy ez csak az elkerülhetetlen előtti szomorú végjáték.

– A lábujjtündér volt! – rikkantotta hirtelen Nina.

Alexnek nem esett le.

– Egy lábujjtündér vitte el a lábujjait.

Erre ittak. Megegyeztek az árban.

Hogy elmennek barlangrajzokat nézni.

– Maga amúgy ebből él? – kérdezte Nina, ahogy kiballagtak a panzióból.

– Jelenleg igen – jött a férfi válasza, és közben előásott valamit a zsebéből. Egy kocsi helyzetjelzője villant fel a sötétben. – Parancsoljanak – tárta ki Alex a hátsó ajtót. Petri várta, hogy Nina beüljön a hátsó ülésre. Mert a férfiak ülnek elöl, a nőknek hátul a helye. Petri a maga részéről hitt az egyenlőségben, de ez egy konzervatív vidék volt.

Alex a fejét leszegve tartotta az ajtót. Nina megkerülte a kocsit, és megállt az első ajtó mellett.

Petri kérdőn mutatott a hátsó ülésre, mire Alex mosolyogva biccentett, de nem nézett a szemébe. Petri bemászott.

A férfi nagy rutinnal száguldott a keskeny sikátorokban. A fényszóró macskakövön és üres kerteken sepert végig.

– Van idegenvezetői képesítése? – kérdezte tőle Nina.

Petri kénytelen volt a két első ülés közé behajolni, mint valami kisgyerek, aki kíváncsi a felnőttek beszélgetésére.

– Nem. Régésznek tanultam, de aztán… szóval közbeszólt az élet.

– Nőügy?

– Természetesen – bólintott rá Alex. – Meg a bulik. És a nagyvilág, amit látnom kellett, hogy még több nőt megismerhessek. És még többet. Meg még annál is többet.

Nina nevetett. Petri csak az arcéle kis részét látta, a többit takarta a haja. A szemét sem látta, csak az orra hegyét meg a természetellenes nevetésre nyíló száját.

Az elkerülhetetlen előtti szomorú végjáték.

Több mint egy órányi kanyargós autókázást követően érkeztek meg a végcélhoz, és szálltak ki a hűvös éjszakába. Úgy tűnt, hegynek felfelé jöttek, mert a falu fényei mélyen alattuk derengtek. Körülöttük minden sötétbe borult, csak a fák levelei sustorogtak a szélben. A fejük felett a tiszta, csillagos égbolt.

Alex a vállára kapta a hátizsákját, felvette a fejlámpáját, és közölte velük, hogy kövessék. Először egy ösvényen mentek az imbolygó fénykör nyomában, de egy idő után elfogyott a lábuk alól az út. A cipők alatt korhadt ágak ropogtak. Azután egyszer csak Alex lekapcsolta a fejlámpáját, és hátraszólt Ninának, hogy kapaszkodjon bele a hátizsákjába. Petri nem volt elég gyors, nem sikerült elkapnia a lány kapucniját, így hát vakon, a fülére hagyatkozva botorkált utánuk, míg a szeme hozzá nem szokott a sötéthez.

– Megjöttünk – szólalt meg hamarosan Alex.

Egy erdei tisztáson álltak. A sötét fatörzsek közül ismeretlen állathangok hallatszottak.

– Segítsen kicsit, Petri!

Alex lehajolt, és megmarkolt valami nagy tárgyat. A sötétben nem lehetett kivenni a részleteket, de Petri úgy vélte, hogy bizonyára egy kőtömböt kell valami nyílásból eltávolítani. Megállt szemközt Alexszel, és igyekezett jó fogást találni az ujjaival.

– Menni fog? – kérdezte az idegenvezetőjük.

Petrinek nem ment. Végül Alex irányította, hogyan tegye a kezeit, és végül a kőtömb megmozdult.

– Remek – nyögte Alex –, innen már bírom egyedül is.

A kőtömb döngve huppant félre.

– Jól van – lihegte a férfi. – Ha nem bánják, megyek én elöl.

Leült a földre, belecsúszott a lyukba, és eltűnt.

Petri és Nina csak állt a csillagok alatt, és a fekete lyukba bámult.

– Jöjjenek!

Alex hangja olyan visszhangosan csengett, mintha egy óriási edényből beszélne. Közben felkapcsolta a fejlámpáját. Ahogy Petri a lyuk fölé hajolt, a vakító fényben nem is látott semmit, csak a feléjük nyújtott kezet.

Nina elkapta, mielőtt Petri bármit tehetett volna.

– Először üljön le – utasította Alex visszhangosan –, úgy. És most adja a kezét. A másikat is.

Nina mosolygós arca fehér szoborként fordult felé, ahogy eltűnt a föld alatt.

Utána hosszú csend. Petri egy ideig imbolygó fényt látott lent a lyukban, majd eltűnt az is, csak a sötétség maradt. Beszélgetést hallott, Nina nevetését. Aztán már azt sem. Petri mozdulatlanul állt, azon tűnődött, hogy miért késlekedhet Alex. Különös gondolata támadt. Egyedül vajon képes lenne visszagörgetni a kőtömböt a helyére?

– Rendben, jó uram – hallatszott Alex hangja. A fény is visszatért, megvilágította a lyuk egyenetlen peremét.

Petri leült a szélére, és a lábait belelógatta.

– Itt a kezem – mondta Alex.

– Csak húzódjon kicsit odébb.

– Biztos?

– Aha.

Egy pillanatig a fény nem mozdult, majd eltűnt.

Petri két könyökével megtámaszkodott, és a lábait mélyebbre engedte az üregbe. A feneke alatt kavicsos föld indult meg, majd a gravitáció győzedelmeskedett.

A talpán landolt, kissé megingott, majdnem elesett, de karok tartották meg. Próbálta visszanyerni az egyensúlyát a csúszós köveken, de kénytelen volt Alexben megkapaszkodni.

– Jól van? – érdeklődött a férfi.

– Pompásan.

Ez hazugság volt. Petri kóválygott. Az utóbbi hetek hősége, a kimerültség és a kiszáradás ebben a vakító fénypászmában összpontosult, és képeket hasított a retinájába. A lehető legudvariasabban próbált félrehúzódni, tekintete Nina után kutatott. A bizonytalan fényben csak a másfél éve minden gondolatát kitöltő különös nő töredékes villanásai bontakoztak ki.

– Itt vagyok – mondta Nina közvetlen előtte állva. – Jól vagy?

– Persze.

Egyszer csak Nina két karja magához ölelte. Annyira váratlanul érte Petrit, hogy viszonozni is elfelejtette a gesztust.

– Jól van, galambpár – törte meg a pillanatot Alex.

Nina gyorsan ellépett Petritől.

A vezetőjük mindkettőjüknek adott egy saját fejlámpát, ők pedig felvették. Amikor felkapcsolták, látták, hogy milyen szűk helyen vannak.

– Első számú szabály – mondta Alex –, csináljanak mindent úgy, mintha egy Mel Gibson-filmben lennének.

– Vagyis? – kérdezte Nina nevetve.

– Nagyon lassan.

Alex megmutatta, hogy mozogjanak. Nagyon óvatosan lépett egyet előre, lehajolt, a tenyerét a barlang falára tette, mindezt eltúlzott lassúsággal, mintha egy lassított felvétel forogna. Majd megint lépett egyet előre.

– Látják? Mint Mel Gibson.

Nina és Petri követte őt. Összegörnyedve haladtak, a ruhájuk a falat súrolta.

– Nézzék – szólalt meg Alex hamarosan.

Megálltak.

– Az üdvözlés.

Petri csak Nina ziháló vállait látta.

– Nézzék csak meg jobboldalt azt a kidudorodó követ, ahogy elmennek mellette. Egy száj és egy szempár van belevésve.

Ahogy Petri a kidudorodáshoz ért, alaposabban megnézte magának. Igen, tényleg mintha egy száj lenne. És talán szemek. De ez lehetett akár a természet műve is. Két üres szemgödör, egy lefelé görbülő száj. Halott, mozdulatlan maszk, ami egy pillanatra megelevenedett, ahogy a fénypászma végigsiklott rajta, és életre keltette az árnyakat.

Petri a fejét forgatta.

– Gyere már – szólt rá Nina valamiért suttogva.

Úgy ötméternyire guggolt, onnan figyelte.

– Alex már egészen elöl jár, és magában magyaráz valamit.

Az átjáró egyre jobban összeszűkült. Amikor utolérték Alexet, elmondta nekik, hogy ezeket a barlangokat sokkal kisebb emberek számára alakították ki. Sokkal szegényesebben étkeztek és hasonlók.

– De egyébként teljesen olyanok voltak, mint mi – fűzte hozzá a férfi vad vigyorral a képén –, majd meglátják.

Egyre mélyebbre jutottak. A ruhájuk a falhoz dörzsölődött, beleakadt. Egyre nehezebben kaptak levegőt. Az a nyugalom, amit az Alex kontójára ivott sörökből merítettek, kezdett elpárologni. Petri sohase félt a szűk helyeken, de most elkapta a vágy, hogy visszaforduljon. Képtelenség lett volna megmondani, milyen mélyen vannak a föld alatt. A barlang falai úgy összeborultak, hogy az egyik válluk mindig követ ért. Petri érezte, hogy kapkodja a levegőt. És ekkor hallotta meg Nina vidám ujjongását:

– Gyere, Petri – kiáltotta neki finnül –, ezt látnod kell!

Petri megemberelte magát, és továbbindult. Hatalmas megkönnyebbülésére Ninát és Alexet egy valamivel tágasabb teremben találta. Legalább már felegyenesedhettek. A lány kezét a szája elé kapva bámult valamit a falon. Alex közvetlen mögötte állt, a válluk összeért, a fejlámpájuk fénye egybeolvadt, a falon látható képeket fogta keretbe.

– Lenyűgöző – suttogta Nina.

Petri melléjük lépett. A végtelen átjárók után itt csodásan kitágult körülöttük a tér. A fénysugárban kéznyomokat látott a falon. Valaki vagy valakik festékbe nyomták a kezüket, és otthagyták a falon a lenyomatot. Feketének tűnő kéznyomok voltak, de az is lehet, hogy a fejlámpa kékesszürke fényében látszottak csak feketének.

– Szabad? – kérdezte Nina, és a tenyerét az egyik lenyomat fölé tartotta, de nem érintette meg a falat.

– Hogyne – mondta Alex. – Talán pont ezért vannak itt. Ki tudja?

A lány lassan az egyik kéznyomra tette a kezét, mintha ezzel valami ősi gépezetet indíthatna be.

– Mennyire csodás érzés – suttogta.

– Legalább harmincezer év választja el magukat egymástól – közölte Alex. – Magát és azt, aki ezt a kéznyomot hagyta.

– Olyan érzés, mintha nem állna köztünk semmi – lelkendezett Nina elragadtatottan. – Összekapcsolódtunk.

– Jó ezt hallani – kuncogott Alex. – Én pont ugyanezt éreztem, amikor először itt jártam.

Megfogta Nina vállát. Ártatlan gesztus volt, de Petri képtelen volt levenni róla a szemét, nem is látott egyebet. Semmiféle harmincezer évvel ezelőtt hagyott üzenetet.

Petri és Nina között csak huszonnyolc év és három hónap volt. Egyetlen szempillantás. És mégis feneketlen sötétség az a röpke pillanat.

Alex Petri felé fordult.

– Jöjjön közelebb – mondta, és elvette a kezét Nina válláról.

Ő engedelmeskedett, megállt közvetlenül a fal előtt. Nina eltökélten ragadta meg a csuklóját.

– Próbáld ki te is.

Petri ökölbe szorított markát a falhoz nyomta. Ahogy szétnyitotta az ujjait, minden félrecsúszott. A tenyere és a megfeketedett folt a kövön különös tízujjas mintát mutatott.

– Érzed? – kérdezte Nina.

– Érzem – hazudta Petri.

Egyszerű, hideg kő.

– És most, hölgyeim és uraim – törte meg a pillanatot Alex –, eljött a döntés pillanata.

Petri a kabátja szegélyébe törölte a tenyerét.

– Halljuk – suttogta Nina izgatottan.

– Akarják látni az utolsó barlangot?

– Persze hogy akarjuk.

A lány hangja rekedtes volt az érzelmektől.

– Jól van – vágta rá Alex Petri válaszát meg se várva –, de az különleges óvintézkedést szükségeltet.

– Mifélét?

A férfi a magasba tartotta a mutatóujját, mint valami különleges bűbájra készülő mágus, és levette a hátizsákot a válláról. Aztán egyetlen mozdulattal lerántotta magáról a kabátját és az ingét.

– Mit művel? – kérdezte Petri, amikor a nadrágját kezdte gombolni.

– Különleges óvintézkedés – felelte Alex vetkőzés közben. – Mint mondtam, az őseink sokkal kisebbek voltak nálunk. Ezért igen keskeny az átjáró, a ruhánk elakadhat, és beszorulhatunk.

És már ott is állt előttük meztelenül, csak a fejlámpa maradt a fején.

– Ha akarják, fenntarthatják az alsóneműt, bár én nem ajánlom.

Egymás után végigmérte őket, Petrin hosszasabban időzött a tekintete.

– Mi a gond? – tárta szét a karját. – Hiszen finnek. Arrafelé az egész falu együtt szaunázik, nem?

Nina nagyot kacagott ezen, és már kezdett is vetkőzni.

– Biztos vagy benne? – kérdezte tőle Petri finnül.

– Ha már lejöttünk idáig, látni akarom azt a barlangot – felelte rá a lány. – Te nem?

– Jól van – kotort elő a zsákjából Alex egy műanyag flakont. Letekerte a kupakját, és selymes folyadékot csorgatott a vállára és az oldalára. Az olaj a mellére csepegett, ahogy gyors mozdulatokkal szétkente magán.

– A kő alapvetően elég sima, sitty-sutty becsusszanunk a nyíláson, ha beolajozzuk magunkat.

– Most komolyan? – nézett rá Petri.

– Hogyne. Bízzon bennem. Huszonhárom alkalommal jártam már odabent. Soha senkit se felejtettem még ott. Ezt garantálhatom.

Petri zavartan nézett rájuk: egy magát olajozó férfi és egy melltartós Nina, aki épp a blúzával vacakolt. Petri gyorsan kicsatolta a derékszíját. Mielőbb meg akart szabadulni a ruháitól, hogy hamarabb legyen meztelen, mint Nina. Az elviselhetőbbé tette volna a helyzetet.

Alex a kezébe nyomta az olajosüveget, aztán meg ott állt mellette, és figyelte, ahogy lerántja az alsóneműjét is. Petri nem zavartatta magát. Olajat töltött a markába, és dacosan kenni kezdte a testét. Tisztában volt vele, hogy a bőre lóg. Hogy a fanszőrzete őszül. Alex nyilván azon tűnődött, hogy egyáltalán feláll-e még neki.

Odahajította neki az olajat. A fiatalabb férfi kezéből kicsúszott az üveg, és a földre esett. De Alex nem vesződött azzal, hogy felvegye, egyszerűen csak odarúgta Ninának. Ő felvette, és olajozni kezdte magát. Alex szemtelenül megbámulta, és világos volt, hogy Nina ezzel tisztában van.

Nem kellett sok, és mindhárman ott álltak meztelenül, olajtól csillogó testtel, a fejükön a fejlámpa, mintha valami bizarr szertartást végeznének.

– Mel Gibsonra gondoljanak. Lassan, de megállíthatatlanul mozgunk.

Mindketten bólintottak.

– A testük pontosan tudja, mit kell tennie, hagyatkozzanak a testükre. Siklás előre, mint a kígyók. És amint úgy érzik, hogy beszorultak, húzódjanak vissza pár centit, és kicsit másképp próbálkozzanak újra. Rendben?

Bólintás.

– A lényeg, hogy ne veszítsék el a nyugalmukat. Sose felejtsék, hogy még nem szorult be ide senki. De senki. Egyszer lehoztam egy kövér kínait, aki mindenáron be akart jönni, pedig komoly kétségeim voltak. Ő meg úgy pattant ki a túloldalon, mint dugó a pezsgősüvegből. Gond nélkül.

Nina nevetett.

– Jól van – csapta össze Alex a kezeit. – Csak utánam.

Áthaladtak egy minden eddiginél keskenyebb átjárón. Nina bevágott Petri elé. Fényes háta csillogott a fejlámpa fényében. A haja a bőréhez tapadt.

Alex nemsokára megállt.

– Megjöttünk. Én megyek elöl, utána maga – mutatott Ninára. – Szorítsa a karjait az oldalához, így.

Petri nem látta, hogy mutatja, mert Nina előtte állt, de azért értette.

– Tudom, hogy az ember ilyenkor előre akarja nyújtani a karjait, mintha a vízbe vetné magát, de az több helyet foglal, higgyék el. Egyszer volt egy szlovén ürge… mindegy, végül rendben volt vele is. De a karokat leszorítani, a vállakat előrebuktatni. Oké?

Nina nagyot bólintott Petri előtt. A lapockái kidudorodtak, ahogy elismételte a mozdulatot, amit Alex mutatott.

– Ne feledjék, ott várom magukat a másik oldalon, és segítek, ha kell. A fejüknél fogva húzom ki magukat, mint egy bába, oké?

Ezen már Petri is idegesen nevetgélt.

– Akkor indulás.

Alex eltűnt. Nina feltehetően látta, hova lett, mert lehajolt, és már ő se volt sehol. Petri csak a fehér lábait látta, ahogy elnyeli egy lyuk. Lehajolt, hogy kitapogassa a körvonalát. Még látta Nina lábát, aztán már nem. Az átjáró másik oldaláról kiáltozást, nevetést hallott. Petri háromig számolt magában, az oldalához szorította a két karját, és fejjel belevetette magát a lyukba.

Kő nyomta a bőrét, de Alex jól mondta, a teste tudta, mit kell tennie. Petri már nem szorongott. Bár minden oldalról érezte a nyomást a testén, a szorítás nem volt kellemetlen. Sőt. Gondtalanság kapta el, mintha egy hatalmas jótét lény ölelte volna magához. Amikor megpillantotta Nina és Alex fejlámpájának fényét, enyhe csalódottság járta át. Szívesen maradt volna még ebben az anyaméhnyomásban.

– Szép volt, Mr. Gibson – lapogatta meg olajos hátát Alex.

Petri megfordult, és nagyot kurjantott. A siker vegytiszta boldogsága járta át. Mint amikor kissrácként a focimeccsen berúgta a nyerő gólt.

Felnézett a barlang mennyezetére, ahol különös, foszforeszkáló ragyogás derengett. Volt a kőben valami, ami a lámpája fényére reagált. Mintha a csillagos égre nézett volna fel.

Leült, és hátrapillantott a válla felett.

Nina neki háttal állt a barlang közepén. Meztelen volt, és a teste ragyogott, fekete haja a vállára és a hátára tapadt. Volt ebben valami ősi szépség. Petri legszívesebben ott helyben megdugta volna. Vénséges, lógó bőrét a lány simaságához akarta préselni, hogy elfelejthesse végre a sok szart, ami közéjük állt.

Azután a tekintete továbbsiklott a falra. És akkor meglátta azt, ami Ninát úgy elbűvölte.

– Hihetetlen – hallotta a saját motyogását.

– Ugye? – kérdezte Alex. Petri ugyan finnül beszélt, de a férfi minden bizonnyal a hangsúlyból is értette.

Ninával szemben a falon képpé álltak össze a foszforeszkáló kristályok.

Petri felállt, és odalépett a lány mellé.

– Mitől ragyog így? – kérdezte Nina.

– Nem lehet tudni – válaszolt a hátuk mögül Alex. – Mint mondtam, ez a barlang nincs nyilvántartásba véve, még soha senki se tanulmányozta.

– Lefényképezhetem? – kérdezte Nina.

– Hogyne – mondta Alex.

Nagyot nevettek, ahogy Nina a csupasz testén keresni kezdte a mobilját, aztán rájött, hogy meztelen, nincs nála semmi. Kivételesen nem tudja felvenni a kapcsolatot a külvilággal. Pont most, amikor végre valami igazán fantasztikus élményben van része.

– Ez egy arc? – kérdezte tőle Petri finnül, de Nina nem válaszolt.

A ragyogó pontocskák óriási ovális alakzattá álltak össze. Egyértelműen két szeme volt, orra és szája. Ahogy a fénypászmáik mozogtak, úgy változott az arckifejezése. Mint annak a dudoros kőnek is, amit Alex először üdvözölt.

– Léteznek foszforeszkáló gombafélék – mondta most a vezetőjük. – Talán az őseink ismerték a módját, hogyan telepítsék falakra őket, hogy így rajzoljanak képeket. De senki se tudja pontosan, hogy működik. Viszont lenyűgöző, nem?

Petri lassan döntötte jobbra, aztán balra a fejét. Az arckifejezés a fénnyel változott, de soha nem lett megnyerő. Megfájdult a szeme. Megfordult. Alex önelégülten ácsorgott a lyuk mellett, ahol beérkeztek. Eddig minden bizonnyal Ninát bámulta, de most Petrire mosolygott.

A fénypászmában valami más is feltárult.

– Azok meg mik? – kérdezte Petri.

A fejlámpája épp a barlang bejáratára esett: hosszúkás, sötét nyomok keretezték.

– Lábnyomok – felelte Alex.

Petri közelebb ment. Lehajolt.

Ugyanolyan lenyomatok voltak, mint amilyeneket az előző barlangban láttak, durva, nyers foltok, csak ezeket lábbal hagyták. A lyuk körül. A legtöbb a két oldalánál, az alján. Petri megérintette az egyik lábnyomot.

– A lábujjuk hiányzik – mondta.

– Hogy érti? – kérdezte Alex.

A fénypászma fordult, Petri tudta, hogy a férfi odalép mellé.

– Csak a nagylábujj látszik.

– Teljesen normális – vonta meg a vállát Alex –, mert a nagylábujj sokkal egyértelműbb lenyomatot tud hagyni. Azok a kis sötét pontocskák a többi lábujj. Látja?

Petri nem látta, de a magyarázat hihetően hangzott. Elvette a kezét a lábnyomról.

– Petri?

Nina hangja csendesen, álmosan hallatszott.

– Eegen?

– Nem tudok leállni.

Petri felállt, Nina felé fordult. A lány válla előrebukott. A karjai az oldalához tapadtak. A bőre csillogott.

– Mivel nem tudsz leállni?

– A nézéssel.

Nina egész testében előredőlt.

– Tényleg elég… elbűvölő – jegyezte meg Petri.

Ő is megint bámulni kezdett. Igazán elbűvölő látvány volt. A primitív arc kifejezése a fény legapróbb mozdulatára is megváltozott. Mintha beszélni próbálna. Petrinek újra megfájdult a szeme – a szemgolyó alatt valami élesen belehasított, mintha eddig használatlan hajszálerekbe tolulna a vér. Az akaratát megfeszítve elfordította a tekintetét. Felemelte a jobb kezét, amivel megérintette a kövön a lábnyomlenyomatot.

Vér. Ennyire közelről nem torzította feketévé a fejlámpa fénye. A tenyere bőrének redőibe élénkvörös folyadék tapadt.

– Mi a fe…

A zaj halkan kezdődött. Mintha Alex bekapcsolt volna valami elektromos kütyüt, mondjuk, egy kamerát, ami elromlott, és csak kerreg. A vezetőjükre nézett.

A férfi a fal mellett állt. Mintha várna valamire.

– Ez mi volt? – szegezte neki a kérdést Petri.

Alex nem szólt semmit. Petri az orra alá tolta a tenyerét.

– Vér – mondta lassan. – Friss vér.

Vádlón hangzott, pedig nem annak szánta. Csak magyarázatot szeretett volna.

Alex arcán érthetetlen kifejezés ült. Félelem. Vagy izgatottság. Aztán Petri mozgást érzékelt az ágyéka körül. Rángatózást. A férfi hímtagja himbálózni kezdett. Életre kelt.

– Ez meg mi a fene?

– Csak semmi pánik – mondta most Alex halkan. – Attól csak rosszabb lesz. Ez a legfontosabb szabály.

– Pánik?

Ismét a kerregő hang. Végigremegett a kövön. Alex mintha nem is hallotta volna. Csak az éledező erekciója rángott várakozón.

– Nina? – szólt Petri.

Semmi válasz.

Petri megfordult. A lány még mindig a képet bámulta. A vállai úgy előrebuktak, mintha megint a barlang bejárati lyukába akarná vetni magát. A belső combjain áttetsző folyadék csordogált. Már tócsában állt a lábai körül.

Amikor harmadszor is megszólalt az a hang, Alex reagált rá. Remegő hangon kiabálni kezdett. Petri nem ismerte a szavakat, de a jelentésüket megértette.

Erre gyertek. Itt vagyunk.

Petri kapkodni kezdte a levegőt. A falak ismét közelről borultak rá. Kő és vastag föld és végtelen korok súlyát érezte magán. Úgy harmincezer évét. Kéznyomokat. Lábnyomokat. A lyukakat a falakban. Mindenfelé tátongtak körülöttük, éppolyanok voltak, mint az, amin bejöttek.

Pánikba esett. Szándékosan. A pánik jóbarát. Haragot gyújtott benne, őrült dühöt. És megmutatta neki a sziklatömböt a földön.

Amikor először megütötte vele Alexet, az meg se próbált elhúzódni.

– Csak adja meg nekik, amiért jönnek – mondta, amikor Petri a karját lendítette –, igazán nem kérnek sokat.

A bal füle felett találta el. Alex feje oldalra rándult, az arca eltorzult a fájdalomtól. De rögtön vissza is tért az a kifejezéstelen tekintet.

– Alamizsnán tengődnek – hadart tovább –, és mikor már mindent elvettek tő…

Másodszorra telibe kapta az orrát. Reccsenés, vér fröccsent a sápadt mellkasára. De csak a harmadik ütés után hagyta abba a beszédet. És kezdett üvölteni. A negyedik ütés annak is véget vetett. A falakon vérnyomok. Petri fejében üvöltés. És már mindkét keze véres. Alex lecsúszott a fal tövébe, mintha ülne. A feje előrebukott a mellére, de még mindig próbált volna felállni, mint valamiféle sebzett pók.

Petri elhajította a követ, és Ninához rohant.

– Kimegyünk innen, most azonnal – rázta meg a vállánál fogva.

A lány ernyedt arccal nézett rá.

– Én megyek elöl, és áthúzlak a túloldalra – magyarázta Petri. – Mint egy bába, emlékszel?

– Jó.

– Közvetlen utánam egyből indulsz. Felfogtad?

A kerregő hang közeledett.

– Felfogtad? – üvöltötte a férfi.

– Jó.

A fiatal, szépséges Nina.

Petri a lyukhoz rángatta, leguggolt. A két karját az oldalához szorította, és belevetette magát.

– Ez meg mi? – hallotta Nina hangját a háta mögül.

Petri befelé lökte magát a lyukba.

Ez meg mi?

Nina hangja távolabbról hallatszott, mintha vatta mögül szólna. Petri gyorsított, hagyta, hogy a teste ösztönösen forduljon és rángjon, hogy felidézze, milyen halnak vagy kígyónak lenni.

Amikor úgy érezte, beszorul, Alex szavaira gondolt: húzódjanak vissza pár centit, és kicsit másképp próbálkozzanak újra. De Alex hibbant volt, egy beteges külföldi, aki Mel Gibsonnal példálózott. Nina pedig még mindig a barlangban volt, és valami érthetetlen dolgot látott. Petrinek a fülében kalapált a szíve.

Ezért csak tolta magát előre. Még azután is, amikor a teste már nem emlékezett, milyen halnak vagy kígyónak lenni. Tolta magát előre, mert a dagadt kínai is átpattant valahogy, tolta magát, amíg végleg be nem szorult.

Még akkor is érzékelte a helyzetét, amikor pedig már hallotta a saját üvöltését. Mozdulni próbált, de a kő egyre jobban összepréselte a felsőtestét. A teste ösztönös mozdulatokkal igyekezett megoldást találni. Ostoba, szükségtelen, erőteljes mozdulatokkal, egyre erőteljesebbekkel. A fejlámpája fénye vadul csapkodott, de mindenütt csak a sötétséget látta.

Reccsenést hallott.

A bal karját fájdalom járta át. A többi végtagját hirtelenjében már nem is érezte.

Hangosabban üvöltött. Az üvöltése kitöltötte a fejét. A feje egészen szűk tér volt. Szűk, akár a tér, amibe a teste szorult.

Logikusan kellett volna gondolkodnia, de a logika azt üzente, hogy valami nagy csontja tört el, és a törésnél mindjárt elkezd felduzzadni a teste.

Duzzadni és duzzadni, mint valami dagadt kínai.

Petri jobbra-balra kapkodta a fejét, már csak azt tudta mozgatni. A fejlámpája a falnak csapódott, és kialudt.

Duzzadni és duzzadni és…

A logika azt üzente, hogy mindenki átjutott ezen a lyukon, hogy mindenki visszajutott a szabadba, és képeket küldött a barátainak, és azt mesélte, hogy meghatározó élmény volt, de többet nem kér belőle, köszöni szépen.

Duzzadni és…

Sötét és szűk és sötét.

Ez nem történhet meg, gondolta Petri az agya egy higgadtabb szegletében. A világ nem ennyire gonosz.

Nem sötét. Sötétség.

A pont, ahol egy dagadt kínai a felfoghatónál is nagyobbra duzzad.

Duzzad, és akkor valami kilövell, a fekete sz…

Jön a sötétség.

A lehetséges legrosszabb.

Egy dagadt kínai sötétsége.

…ar.

Teljesen beszorult.

Teljesen beszorult, és a sötétben azt se nagyon lehetett megállapítani, hogy mikor volt magánál és mikor nem. Néha belezuhant valamiféle végtelen térbe, néha meg nem érzett semmit, csak a fojtogató, préselő nyomást, mintha a saját izzadt bőre lenne.

Néha meg elaludt.

Petri visszatért a gyerekkorába, egy moziba. Érezte a méretre vágott vörös szőnyeg szagát. A sötétből előragyogott a fehér vászon. A hátsó sorban valami hatalmas zihált és szuszogott. Nyámmogás, mintha valami nagy élvezettel falna. Petri a két kezét a fülére tapasztotta, és a mozivászonra meredt, mintha egyenetlen üvegfelület lett volna, ami mögött az éjszaka lapul, és az éjszakában pucér emberek villannak fel vagy fehér hüllők a sáros vízben.

Összeszorította a szemét, de a valóságban pont az ellenkezőjét tette. A szeme nyitva volt, magához tért újra, és változatlanul reménytelenül be volt szorulva.

Üvölteni kezdett, a fejét himbálta. Nincs kegyelem, csak a kőnek csattanó fej, míg végül megszűnik minden.

És végül meg is szűnt.

Az esti nap beragyog az erkély nyitott ajtaján valami portugál városkában, amelynek a nevére Petri már nem emlékezett. Az erkélyajtón fatáblák, az egyik kitárva. A nap a hegyek mögé ereszkedik.

Nina haja a fehér párnán.

Nézd, milyen gyönyörű, mondta Petri.

Nina nem felelt, Petri a vállánál fogva fordította maga felé.

A lány haja az arcába hullott. Petri félresodorta, de nem találta az arcát, egyre csak haj volt mindenütt. Amikor már úgy vélte, hogy most megpillantotta a szeme csillanását vagy az orra hegyét, újabb hajrétegek akadtak a kezébe. Egyre csak a haj, mindenütt, belegabalyodtak az ujjai, nem tudta kiszabadítani őket, és nagyon is volt valami a sok haj alatt, nem szemek vagy orrhegyek, hanem…

Aprócska szájak, dühödt patkányszájak.

Mohón támadtak rá a hajba gabalyodott ujjakra, mintha már az eredeti terv is ez lett volna, ami már akkor készen állt, amikor Nina, akinek a nevét akkor még Petri nem tudta, átsétált azon a bulin a szobán, annyira fiatalon és annyira szépségesen, hogy hirtelen minden megváltozott, mintha Petri hosszú álomból riadt volna.

És Petri felébredt.

Ezúttal nem üvöltött. Nem érezte a vállait, de a lábainál motozást érzékelt. A lélegzetét is visszafojtotta, úgy összpontosított az érzésre, mintha egy egészen halk neszt próbálna meghallani.

A lábujjai között ujjak matattak. Határozottan érezte a csiklandást. Szinte jó érzés volt. Végül mégis jó a világ. Az ujjak türelmesen, gyöngéden húzták szét a lábujjait. Ahogy a majom kurkássza a párját, vagy ahogy egy szülő cirógatja a gyereke talpát.

Azután a fájdalom nem is volt olyan rémes. Mindent összevetve.

Nem veszítette el tőle az eszméletét.

Petrinek eszébe jutott az iskolai ünnepség, amikor elsős lett. Sehol se látta az anyját meg az apját. Miután az ünnepség véget ért, ő kirohant az iskolaudvarra, megállt a közepén, és azt hitte, hogy valami rémes dolog történt, hogy a világ bántani akarja őt. A részletekre soha nem derült fény, ahogy egy gonosz, ugrásra készen meglapuló lény se mutatja meg magát. Aztán az anyja és az apja kijött az épület ajtaján. Ismerős arcok és mosolyok, érdeklődés, hogy Petri hova rohant el úgy mellettük.

Képtelen volt magyarázatot adni. Talán megpróbálta a maga valóságában megpillantani a világot, az anyja és az apja nélkül, egymagában, mielőtt még a világ meglapult és elrejtőzött volna előle.

Petri egyre ezt az emléket ismételgette magában, valamiért úgy érezte, hogy ez most döntő lehet, még ha nem is érti teljesen. Újra meg újra felidézte azt a pillanatot a kihalt iskolaudvaron, amikor valami meglapult, amikor beiszkolt a fürdőszobaajtó alá, mert ő felkapcsolta a villanyt.

Hirtelen rájött, hogy a bőre kiszabadult.

Ő volt a kereket oldó csótány.

Felemelte a fejét. A mozdulat csodás élvezetnek tűnt. Hogy végre megint tud mozogni.

Csak a háta bőre ért hozzá a kőhöz. A sötétség változatlanul magába nyelte, de a szorítás megszűnt.

Petri gyanította, hogy alszik. Ha egyszer a világ bántani akarta, akkor ilyen könnyen nem fogja feladni.

Kitapogatta a bal vállát. Kiugrott a helyéről és el is tört. A fájdalom valóságos volt. Felült, körbetapogatózott. A keze valamilyen anyagot tapintott. Ujjaival addig vizsgálgatta a dolgot, míg végül rájött, hogy egy hátizsák az. Elég nehezen sikerült csak egy kézzel kinyitnia. Kitapogatta benne a mobiltelefon műanyagát.

Micsoda mázlista csótány, de tényleg.

A képernyő feléledt, és mintha felkelt volna a nap. Az egész barlang megtelt a fényével. Petri boldogan kurjantotta el magát. Körbenézett. Látta a falakon a kéznyomokat, a földön ott hevertek a ruháik. Csoda történt. Nem értette, hogy lehetséges, de elfogadta. Körbevilágított a barlangban, bevilágította a lógós, öreg bőrét és a térdén a gyerekkori heget is.

Meg a lábujjait.

A lábai az utolsó barlangba vezető átjáró szájába nyúltak. Mögöttük sötétség, melyen a fény se hatolt át.

Bal lábáról eltűnt a nagylábujj. A helyén a semmi és egy durva sebhely, amiből kikandikált a csont. A többi lábujja megvolt. Piciny, görbe kis dudorok, mint valami elvarázsolt gombacsokor.

– Miért? – suttogta Petri.

A kérdés magányosan kongott a barlang szűkös terében. Petri heherészni kezdett, a szemét könnyek homályosították el.

– Miért a nagyujjat? – kérdezte az üres barlangtól.

Aztán eljutott az agyáig, hogy valaki nézi. A szeme sarkából észlelte a mozgást, de az agya bénultságában csigalassan kapcsolta össze a dolgokat egymással.

A mobil képernyője pont akkor aludt el, amikor a keskeny átjáró nyílásában megpillantotta a szemek ezüstben csillámló sorát. Ültében hátrébb vonszolta magát, és felébresztette a kijelzőt.

A fénye nem ért el túl messzire, de a sötét háttér előtt így is jól kivehetők voltak a szürke arcok az égő szempárok körül. Petri a lélegzetét visszafojtva figyelt. Kaparászás. Alig hallhatóan. Mintha fáradt vénemberek egyszerre próbálnának fát fűrészelni. A közlekedés hangzavarába beleszokott fülek alig hallották a zajt. Lusta cuppanások és gyenge, kéjes sóhajok kísérték.

Igazán nem kérnek sokat. Alamizsnán tengődnek.

A sötétből nyúlt felé valami. Egy sovány kar. Kék eres. Egy szempár közelebb óvakodott. Petri hátrahőkölt, de maradt a helyén. Egy röpke pillanatra sápadt, kopasz koponyát látott. Alatta fényes szempár. Véres ujjak.

A kar visszarándult, és valami leesett Petri elé. Finom koppanás a kövön.

Lefelé irányította a mobiltelefon fényét.

Két kis csont.

Az ő nagyujja. Azonnal felismerte, még ha hiányzott is róla már a bőr. Nedvesen fénylett, talán a nyáltól. Véres ujjnyomokkal.

A szempár visszavonult a sötétbe. Miért? Petri szerette volna megkérdezni. Mire fel ez a röhejes üzletelés? Joga lett volna megtudni, de az ezüst szempárfüzér a csillagos éghez hasonlatosan fénylett. Semmi értelme nem lett volna kérdezgetni őket. Talán rég meghaltak már.

Petri előrehajolt, bal kezével nyúlt a csontokért, bár a fájdalom bőszen tiltakozott a mozdulat ellen. Hogy ne használja ezt a karját. Ő azonban a markába szorította a csontokat. A nemtörődöm mozdulattól az egész testébe szétsugárzott a fájdalom.

Az arcok meg se moccantak.

– Édesem…

Gyenge hang. Női hang. Petri a szemekbe bámult, próbálta megvilágítani őket.

– Tudtok beszélni? – kérdezte bénultan.

Egy kisebb arcocska elütött a többitől, annak a szeme nem izzott, és fekete haj keretezte. Petrinek eszébe jutott Nina. Hogy is feledkezhetett meg a fiatal, gyönyörű Nináról?

– Jól vagy? – kérdezte.

Hosszú csend. Nyöszörgés, cuppogás. És aztán egyetlen szó:

– Menj.

A hangjából ítélve Nina nagyon, nagyon fázott.

– Nem. Te is velem jössz.

A kéz a mobiltelefonnal remegett. A reszkető fényt nehezen lehetett irányítani.

– Nem lehet.

– Én is átjutottam – mondta Petri. – Elengedtek… kilöktek, egyedül nem bírtam volna…

– Te túl öreg vagy – vágott a szavába a lány.

Petri próbálta megérteni, hogy éppen most mi jelentősége van az ő korának. Nina még soha nem hozakodott ezzel elő. Huszonnyolc év és három hónap. Egyetlen szempillantás.

– Túl öreg. Te nem kellesz nekik. Talán téged tisztelnek. Alex korábban azt mondta…

– Alex is ott van?

– Mondhatjuk.

– Beszélni akarok vele.

– Meghalt.

– Biztos vagy benne?

– Teljesen biztos.

A lények cuppogása és lihegése ellenére is hallotta, hogy Nina foga vacog. Bizonyára sokkos állapotba került. Petri a meztelen vacogó testére gondolt. Arra, ahogy a lány bőre összetapad a fénylő szemű lények bőrével. Feldühítette a gondolat.

Talált egy kődarabot a földön. Megmarkolta, és a lyuk felé kúszott. Átkozódott, ordibált.

– Ne.

Petri megállt. A lények elcsendesedtek. Semmi hang. Csak Nina fogainak kocogása.

– Nem láttad, mit tettek – suttogta Nina.

Olyan volt a hangja, mintha sírni szeretne, de túl fáradt hozzá. Nina, aki soha semmit sem áldozott fel érte.

Petri haragja éppolyan gyorsan csitult el, mint ahogy az előbb fellángolt. Ismét rettegett. Ezzel visszatért a fájdalom és a kimerültség meg a vágy, hogy végre friss levegőt lélegezzen. Leengedte a követ szorongató kezét.

– Visszamegyek a faluba, és hozok segítséget – mondta.

– Jó lesz.

A hangja álmosan szólt.

– Hamarosan visszajövünk érted.

– Jó.

– Ne hagyd, hogy magukkal vigyenek.

– Nem hagyom.

Petri összeszedte az erejét, és felállt, felkapott néhány ruhadarabot. Hosszan nem válogathatott. A saját nadrágja meglett, de csak Nina ingje akadt a kezébe. Túl kicsi volt, a sérült vállát nagyon szorította, de be kellett érnie vele. Az ezüst pontok minden mozdulatát követték, ahogy zsebre vágta a csontokat.

– Hamarosan találkozunk – mondta a férfi, bár mindketten tudták, hogy vége.

Végül itt történt. A francia–spanyol határ közelében, egy barlangban, mélyen a föld gyomrában.

Petri ugyanarra ment vissza, ahol bejöttek, a mobillal világította meg az utat. Öreg, lógós bőrét összekarmolták a kövek, felsebezték a talpait, amelyek túlságosan is cipőkhöz voltak szokva.

Amikor elérte a felszínre vezető krátert, felnézett, mélyen beszippantotta a harapós éjszakai levegőt, és évtizedek óta most először érezte, hogy él. Alaposan megnézte, mibe tudna kapaszkodni a falon, milyen kiszögellésre léphetne fel, és mászni kezdett a szabadság felé. Nehéz feladat volt, szinte lehetetlen. Kifordult vállal és egy hiányzó támaszték-lábujjal.

Egy mázlista, sebzett csótány, ahogy igyekszik kifelé kapaszkodni az üvegpohárból.

Miután harmadszor is visszazuhant, lihegve terült el a köves talajon. Csak feküdt a hátán. Sírt kicsit, és eltűnődött, hogy egyáltalán megéri-e kiküzdenie innen magát. Odakint egy álmos falu és a hitetlenkedő rendőrök, akik soha nem találják meg Ninát. Ismeretlen állatok rikoltásai, amiből nem értett semmit. Rég halott pislákoló csillagok és a széttépett szülinapi üdvözlőkártyák cafatjait kavaró szél.

Hirtelen indíttatással előhúzta a zsebéből a két kis csontot. Bénult ujjaival játszott velük. A szájába vette őket.

A vér és az idegen nyál keserűsége. Eltökélten harapta össze, míg végül valami engedett. Vagy a csont, vagy egy fog. Ősi dohos íz áradt szét a szájában. A túlélés íze.

Megfeszítette minden erejét, feltápászkodott, és újra próbálkozott.

fordította: Török Krisztina

MARTIN STEYN

KIRA

Dél-Afrika tizenegy hivatalos nyelve közül az afrikaans viszonylag új keletű, a gyarmatosító letelepedők által beszélt hollandból ered. Tegyük hozzá, a dél-afrikai kormány egészen 1925-ig nem ismerte el külön nyelvként. Nagy hagyománya van az afrikaans nyelvű horrorirodalomnak és kísértettörténeteknek, amelyeket egészen az afrikaans irodalom szürke eminenciásáig, C. J. Langenhoven költőig (1873–1932) vezethetünk vissza. Ő irodalmi értékű kísértettörténeteket publikált – ezeknek legjobb afrikaans nyelvű darabjait 2015-ben gyűjtötték össze, amelyek még mindig angol fordítójukat várják. A kortárs afrikaans horrorírók között tartjuk számon François Bloemhofot és Jaco Jacobsot – mindketten fiatal közönségnek írnak, de vannak felnőtteknek szánt horrortörténeteik is, amelyek a 2016-os Skadustemme (Árnyékhangok) című antológiában jelentek meg: ebből származik soron következő történetünk, MARTIN STEYN „Kira"-ja is. Bár Steyn főként krimiregények szerzője (amelyek közül a Dark Traces [Sötét nyomok] már angolul is megjelent), Stephen Kingen nőtt fel és időnként publikál a horror vagy a természetfeletti műfajaiban íródott történeteket is – mint például ezt, amelyben egy férfi hazatér gyermekkori otthonába, ahol egy túlvilági találkozó történik meg vele.

NAPADICS .

Halkan morajlik mögöttem a Knysna-tó, ahogy belököm a kabin ajtaját. Az állott szag vádlóan csapja meg az orrom. Legalább két centi vastag a por és több valamit is látok tovasurranni.

Boldog vagyok, hogy hazaértem. Napadics mindig a „haza volt számomra, a stellenboschi lakás meg az „el, pedig a napjaimat abban a diákvárosban töltöttem. Itt viszont mindig egésznek éreztem magam.

Azért is menekültem ide.

A szüleimtől örököltem Napadicst. A kunyhóval a kezdetektől fogva kötődtünk egymáshoz: én adtam neki a nevet, amikor kicsi voltam. A verandán ültünk, anyum a naplementére mutatott. Amikor azok a pirosló, igazán női ujjak selymes csíkokat húztak a felhők előtt, egy szót mondtam ki: „Napadics. Igazából „paradicsomnap-ot akartam mondani, de akkoriban a paradicsom vagy padics vagy dicsom volt, hogy melyik, az a mondattól vagy a hangulatomtól függött. Így kereszteltem hát meg szeretett házamat.

A délután többi része arra megy el, hogy kellőképpen kitakarítsam a házat, „minden kis megbúvó sarkot", ahogy anyám szerette mondogatni. Eközben mindenféle szutykos élőlényt találok, amelyek az emberiség távollétében boldogan szaporodtak és mutálódtak, én meg mindegyiket alaposan rovarirtózom és el is pusztítom; nincs lelkiismeret-furdalásom, ha rovarokról van szó.

A port és a tetemeket eltakarítottam, a légutaimat tisztára tüsszögtem, megyek hát és leülök a tornácon egy doboznyi Castle társaságában a hintára. Végighordozom a tekintetemet a vízen. Annyira nyugodtnak tűnnek a fodrok, de a vízfelszín alattuk sötét fátyol.

Tüzet gyújtok, aztán grillezek egy teljes csomagnyi virslit. Amikorra megsülnek, már hárommal több üres sörösdoboz van a grillsütő mellett. Megeszem a virslik felét egy kiflivel, aztán megyek, visszaülök a hintára, kezemben az utolsó előtti Castle.

Kezek, erre térek magamhoz. Puha női kezek, óvatosan érintik a homlokomat. Felpattan a szemem, zavart vagyok, döbbent, ijedt.

De a lány már öt lépés távolságra van. Szeme nagy és sötét, mint a tó, arca sápadtan fehér és sima a gázlámpa fényében, szája enyhén nyitva. Sötét haja a válláig omlik. Bő fehér ruhát visel, ami lepedőként tekeredik meg rajta, meztelen lába összezárva. Kezét maga előtt tartja.

Nyílik a szám, hogy mondjak valamit, de már eltűnt.

Egyszerűen. Csak. Eltűnt. Mint egy esőcsepp a tó felszínén.

Megdörgölöm az arcom, és azon tűnődöm, hogy ébren vagyok-e. Érzem hideg ujjbegyeit a bőrömön.

Felállok, rálépek az üres sörösdobozra a hinta mellett, elveszítem az egyensúlyom és elesem, fejjel előre.

Na, ez egy jó módja annak, hogy megbizonyosodjak, ébren vagyok. Fekve maradok a tornác fáján és a lányon gondolkodom. Igazi volt vajon? Vagy álom csupán?

Csillámlik a reggeli napsütés a tavon, amikor kinyitom az ajtót. Kisétálok az ásványdús vízhez, beúszom a közepéig, majd vissza a partra. Több hajó van a tavon, egyesek vitorlával, mint milliárdnyi színben lebegő papírvirágok a barnás vízen, mások vitorlák nélkül, de erős motorokkal, amelyek kettéhasítják a csendet. A tó táplálja a falut és valahogy a falu is táplálja a tavat.

Igazából többféleképpen is.

Reggeli után felkapom a gitáromat és kiülök a hintára. Valahol a „Polly" közepén kezdek valami nyirkosságot érezni a csípőmnél, biztos a pólóm csúszhatott fel ott. Először meghökkenek, de aztán meglátom azt az állatot, aki nekem nyomta a pofáját, vigyorogva és izgatottan, elülső mancsára kushadva, levegőbe csapott fenékkel csóválja a farkát.

Nem tudok nemet mondani a nagy golden retrievernek. Leteszem a gitárt, négykézlábra ereszkedem, a kutya testtartását utánozva. Pofája nagyobb vigyorra húzódik és közelebb csúszik. Rácsapok a deszkára, és amikor ugrik, balra lököm. Visszahelyezkedik és újra ugrik. Elfordítom. Így próbálunk túljárni egymás eszén, amikor végezetül körbeugrál és megnyalja az arcom. Elnyomom magamtól a fejét, de tovább nevet.

Amikor végre feltápászkodom, körülnézek, de nem látok senkit. Nincs nyakörv a kutya nyakán, de a bundája tiszta és egyértelmű, hogy jól bánnak vele.

– Hol a gazdád?

Csak vigyorog és megint az elülső mancsaira ereszkedik.

Ebéd után – elfogyasztunk együtt egy doboznyi bécsi virslit, én mustárral, ő anélkül – kiviszem a homokra, remélve, hogy hazamegy. De csak ül és engem néz. Nem is figyel a nógatásomra. Fel-alá követ a tónál. Megpróbálom elkergetni, de ostobának tetteti magát, abból is játékot csinál.

Feladom végül és lassan visszaindulok Napadicshoz. Leírom kísérőm külsejét meg a címemet egy papírlapra és a kávézó felé sétálok. A kutyát jól nevelték, mert nem jön be velem.

Tolla apó a pult mögött ül, elmosolyodik, amikor meglát.

– Hé, Tommie! Ember, de régen láttalak utoljára! Hogy vagy?

– Köszönöm, jól. – Az hazugság, ha nem gondolkozol a válaszon? – És te?

– Fiatalember, ha panaszkodnék, a feleségem azt mondaná, az már az én hibám, hogy le akarok ülni újságot olvasni. – Feltartja a kezét és vigyorog.

Ide jártam édességeket venni Tollától, amikor még az övéig se értem. Mindig adott kedvezményt. De az időskor lassan megülte őt: a szürkeség teljesen belepte hajának dús erdejét, elmélyültek a repedések a szeme körül meg a szája sarkában és a nyakbőre is redősebb lett. Mondjuk, a vonalak az én homlokomon is mélyebbek.

– A szüleid is itt vannak?

– Már nincsenek köztünk.

– Jaj, ez borzasztó.

– Igen, már majdnem két éve.

– Ilyen régen történt?

Bólintok.

– Anyumnak sztrókja volt, két hónapra rá apum szíve állt le. Sosem tudtak egymás nélkül meglenni.

– Ó, ember, sajnálom.

– Köszönöm. Láttad már azt a kutyát korábban? – Az ablak felé mutatok, a kutya éppen háttal ül nekünk.

– Nem. Azt hittem, hogy a tiéd.

– Dehogyis. Ott szaglászott Napadics körül. Játszottunk kicsit, ettünk, most meg nem akar hazamenni.

Tolla felnevetett.

– Hát ez történik, amikor megetetsz egy kutyát.

– Jó, hát esetleg ezt ki tudnád tenni valahova? – Odaadom neki a papírt.

– Persze.

Kora este újra tüzet gyújtok, közben megbontok egy csomag chipset meg egy Castle-t. Sebastian odaül mellém – úgy döntöttem, hogy nevet adok neki, mert hát hogy lenne közöttünk kapocs, ha csak A Kutyaként gondolnék rá? –, és együtt bámuljuk a lángokat.

Sebastian elmar tőlem pár darab chipset, amikor elkövetem azt a hibát, hogy túlságosan leengedem a kezem. Ezután egyre többet és többet akar. Sört, azt viszont nem kap. Találtam az egyik konyhai szekrényben egy régi margarinosdobozt, azt megtöltöttem neki vízzel.

Evés után a hintán ülök megint. Sebastian odafekszik a lábamhoz, a mancsai közé temeti a pofáját, becsukja a szemét és elégedetten szusszant egyet.

A tó felé nézek. Amikor újhold van és a víz annyira nyugodt, mint ma este, az ember szinte teljesen elfelejtheti, hogy ott van. De persze ott van.

Mint Deloris Mouton.

Nehéz elfutni saját magad elől.

Deloris Mouton, a jól fésült hajával és a borotvaéles szemével. A szoknyába bújt ördög. Megmenthetem még a lelkem vagy már megtörtént a tranzakció?

A tanszékbuli előtt ő volt Mouton professzor, az afrikaans–holland tanszék vezetője. Én meg csak egy vendégtanár, új ember az egyetemen. De aznap este először beszéltünk úgy igazán. Amikor kimentem friss levegőt szívni. Mekkora klisé. Azt hittem, hogy csak véletlen volt, de nyilván követett.

Ahogyan az emberek ilyenkor szokták, megosztottuk egymással, hogy mi érdekel minket, és gyorsan kiderült, hogy mindkettőnket vonzza a romantika költészete. És nehéz nem élvezni egy gyönyörű nő társaságát. Az apró érintések aznap este kezdődtek.

Kevesebb mint két hétre volt szüksége ahhoz, hogy elcsábítson. Én pedig készséges áldozat voltam. Az életkora nem zavart; vonzó volt, intelligens és határozott. Elérhető. És meg tudta nyitni az ajtókat az egyetemen.

Azután derítettem csak ki, hogy férjnél van. A gyűrű, amit olyan ügyesen rejtett el mindig, amikor összefutottunk a kampuszon, nem is volt akkora sokk, mint maga a tény, hogy kitől kapta. Az irodalom–filozófia tanszék dékánjától.

És mégis hagytam neki, hogy rábeszéljen, hogy ne hagyjuk abba. És így be is húzott a hálójába.

Most meg itt ülök Knysnában, ennek meg már egy éve, hogy így megy.

Felriadok. Sebastian ugat. Felkelek, óvatosan lemegyek a lépcsőn. Nyitva hagytam résnyire a tolóajtót, ha a kutyának ki kellene mennie. Elég egyértelmű, hogy ez nem volt annyira nyerő ötlet.

Sebastian kicsivel a tolóajtó mögött áll és morog, a teste feszült.

Meresztem a szemem, de nem látok semmit.

Közelebb megy pár lépést az ajtóhoz, ugat, aztán visszaüget hozzám.

Bárki vagy bármi is volt ott, már eltűnt.

Nem tudok visszaaludni. Ledobom magamról a takarót, visszahúzom, oldalra fordulok, átfordítom a párnát, lerúgom a lábamról a takarót… aztán feladom, a hátamra fordulok és csak bámulom a plafont.

Majdnem három óra.

Felkelek, leóvakodom a lépcsőn, átlépkedek a csempéken, ki a tolóajtón. Az éjszakai levegő remek érzés a bőrömön; csak egy pizsamanadrág van rajtam.

Elsétálok a durva homokon a vízhez. A kora reggeli órákban csak egy nagy sötét tó, egy rejtélyes, átlátszatlan víztömeg. A tó különbözik a tengertől. Nincs benne a hullámzás állandó energiája, ami megtörik a parton, inkább úgy néz ki, mintha lélegezne.

Mintha várna valamire.

Amikor tíz éve itt voltunk a decemberi ünnepekkor, megfulladt egy kislány. Samanthának hívták, hatéves volt. Kimondottan meleg nap volt, és emlékszem, az anyja sikolya hogyan hasított keresztül a levegőn, a nevetésen és a vakáció zsizsegésén. Emlékszem a homokban fekvő apró testre. Neonpink bikinit viselt. Ott feküdt, mozdulatlanul, a szemei félig nyitva.

És ott volt mellette a tó.

A tó életet ad és életet vesz el. A tó táplálja a falut és a falu táplálja a tavat.

De miért egy hatéves gyerekkel?

Libabőrözni kezd a felsőtestem és összefonom a karjaimat.

Tudatosul bennem, hogy tőlem balra van valami. A lány úgy áll ott, mint egy szobor, a vízre néz. Ugyanazt a fehér ruhát viseli.

Először csak bámulok rá, aztán elkezdek közelebb lépdelni, lassan, mintha egy álomban lennék.

– Elnézést?

A lány nem válaszol. Mintha nem is venné észre, hogy ott vagyok.

Rápillantok a vállát fedő sötét hajra, az arca kerekségére, és ki akarom nyújtani a kezem, meg akarom érinteni.

Megfordul és rám néz. A szeme sötét és végtelenül mély. Nem tudom elfordítani a tekintetem. Egy kis dalt kezd dúdolni, halkat és vidámat, megfogja a kezem és táncolni kezd velem. Lassan, álomszerűen fordulunk, hidegek az ujjai. Mellettünk a tó morajlani kezd. Belefulladok a szemébe.

Érzem az ajkát a kulcscsontomon, hideg és puha. A szája a nyakamon halad, én pedig becsukom a szemem. A csípőjére teszem a kezem és elveszek az érintésében.

Hátralép egyet.

Kinyitom a szemem, utánanyúlok.

– Várj! Ne menj!

Csak bámul rám.

– Ki vagy te?

Megfogja a kezemet és megfordul. Követem a homokban, a tó mellett. Nem érdekel, hova visz. Csak arra figyelek, hogy az ujjaink összeérnek.

Annál az öreg csüngő fánál áll meg, aminek hosszú, eltorzult ágai a vízbe nyúlnak. Megfordul, én felemelem a kezem, hogy megérinthessem az arcát. Nem tudok a sötét szemébe nézni, akkora szívfájdalom van bennük. El akarom tüntetni azt a fájdalmat.

– Mi a neved? – suttogom.

Mutatóujját az ajkamhoz érinti, közelebb jön és száját az enyémhez nyomja. Az ajka hideg. A szája is hideg. A tó ízét érzem, aztán a vízét, a számban, a torkomban, a tüdőmben,

(kira)

aztán köhögök, felöklendezem a vizet és zihálok.

Körbenézek, de a lány eltűnt.

Arra ébredek, hogy valaki nyalogatja a fülem. Kinyitom a szemem és látom, hogy Sebastian az.

– Jaj már, ne! – mondom, arrébb nyomom a fejét.

Aztán visszaemlékszem az előző estére. Vagy csak álmodtam volna? Odaképzelem a tó ásványdús ízét a számba, és még inkább zavarba jövök.

Sebastian csak ül és kicsit megdöntött fejjel néz rám.

– Igen, most bolondulok meg éppen.

Megrázom a fejem és felkelek. Kimegyek a fürdőszobába megmosni az arcomat és belenézek a szemembe.

Aztán a nyakamra.

A vörös jelre, ahol kiszívta.

Óvatosan megérintem a jelet.

Akkor mégsem álom volt.

Még akkor is mosolygok, amikor a tányérokat mosogatom a reggeli után. A kezemet mintha feltöltötték volna elektromossággal. Alig várom, hogy megint láthassam a lányt.

Legutoljára az egyetemen éreztem így magam, amikor az első szerelmemmel találkoztam. Mariska félénk szépség volt, csillogó szemű, kerek arcú, világosbarna hajú, ami mindig szabadulni akart a füle mögül. Ő tanította meg nekem, hogy miként értékeljem a romantikus költészetet, hogy miként lássam meg a rejtett szépséget benne. Délutánonként az ágyban hevertünk, beszélgettünk, nevettünk és ittunk. Verseket olvastunk fel egymásnak, megvitattuk a szavakat, az érzelmeket, azon vitáztunk, vajon mire gondolt a költő. Testének körvonalait ujjammal rajzoltam körbe

sosem festettem szebbet, mint múlt éjszaka

egész hátadat képekkel festettem tele

hancúrozó mandarinokkal, gitárokkal és érmékkel

Óráinkra a színes leveleken keresztül sétáltunk, visszafelé menet egymásra szórtuk azokat. Az esőt bámultuk az ablakon keresztül, üzeneteket írtunk a párába. A neve volt a legszebb szó, amit ismertem,

nappal hűvösségem,

éjszaka izzóvörös szénnel telt

üstöm ő

Annyi zöld teát ittunk, hogy nem tudtuk abbahagyni a nevetést. Bebújtunk a takaró alá egy üveg vörösborral, és komoly dolgokról beszélgettünk. Elfelejtettünk egymáson kívül időt, szavakat és minden mást. De

szerelmünk kihunyt hajnalban

mi pedig elástuk, sápadtan-némán

puha fű, illatos tavasz föld

takarja be, koszorú és virág nélkül

Aztán jött Deloris Mouton, nem a második szerelem, hanem egy másodrangú szerelem, hamis, csapda, átverés, pusztaság, mint Langenhoven lepkéje… A hamvaimmal zárul majd ez az egész?

A hosszú hétvégének majdnem vége.

Futhatsz persze, de mindig utoléred magad.

A nap nem akar véget érni. Sebastiannal a homokon játszunk, a tóban hűtjük le magunkat. Eszünk, én kedvetlenül játszom a gitáron. Gondolataim már az éjszaka körül forognak, idegesen várom, mikor találkozunk.

Vacsora után pólóban-farmerben dőlök le az ágyra. Olvasni próbálok, de mindig vissza kell lapoznom, hogy mi is történt. Tizenegy után nem sokkal Sebastian ugatni kezd. Lemegyek a lépcsőkön oda, ahol Sebastian merev háttal morog.

A lány kint áll, a veranda előtt a homokon, mezítláb, fehér ruhában.

Sebastian megint morog. Mellkasánál fogva visszatartom, amíg kicsúszom a tolóajtó résén. A kutya felém nyomakodik, én azzal vesződöm, hogy be tudjam csukni az ajtót. Az üvegre tapadva feláll és ugat.

Megfordulok.

A lány még mindig ott áll. Haja hullámzik a szélben. Ruháját apró hullámok fodrozzák a testén.

Hátralép egyet. Szeme nagy, vad. Még egy lépéssel távolodik tőlem.

– Ne félj! – Máshogy néz ki ma, annyira gyámoltalan, hogy egyszerűen csak meg akarom ölelni. Érezni akarom, ahogy a feje a vállamon nyugszik, és el akarom mondani neki, hogy semmi más nem számít.

Lassan közelítek felé.

Megfordul és futásnak ered.

Utánafutok. A homok hullámzik, súrlódik a talpam alatt. Nem akarom utolérni. Tudom, hova tart.

Az öreg csüngő fa mellett áll. A sötét vízre függeszti tekintetét.

Elkapom a hajánál fogva és magam felé fordítom. Könnyes a szeme. Lecsókolom a könnyeket az arcáról. Olyan ízük van, mint a tónak.

(kira)

Megfordul, én pedig megszorítom a kezét. Visszanéz a válla fölött, a szeme nagy, gyásszal telt, lassan húzza ki az ujjait az enyéim közül.

A lába a tóban van, a víz a bokái körül habzik. Szomorúan nézi, visszalép egyet.

– Ne menj!

A víz éhesen bugyborékol a lábai körül, beszivárog a ruhája anyagába és szorosra tapasztja a bőrén.

– Maradj velem!

Látom, hogy akarná, mégis megfordul és beljebb sétál a tóba. A víz a dereka körül kavarog. A fehér ruha úgy tapad a testéhez, mintha a tó akarná őt, mohón. A tó felbugyborékol, ahol a haja beleér.

Utánasétálok. A víz mintha megpróbálna visszatartani. A kezemmel hajtom magam előre.

Hátranéz, a szeme könyörög, hogy forduljak vissza. De már majdnem utolértem. Mintha valami megragadta volna a bokájánál és lerántotta volna, eltűnik a víz alatt.

Utánavetem magam, kapkodok érte, de csak hideg, súlyos vizet markolok. Elfogy a levegőm. Vissza kell úsznom a felszínre, de aztán visszabukom és tovább keresem. Már azt sem tudom, melyik irányban van a part.

Aztán az ujjaim hozzáérnek valamihez. Valamilyen anyag. Megmarkolom, szorosan tartom. Ő az. Megfogom a karját, húzom, de nem jön fel a felszínre. A tó. A tó nem akarja elengedni. Ég a tüdőm, de szorosan tartom a csuklóját, mert ha elengedem, sosem szerzem vissza. Fájnak az ujjaim, kezdenek elzsibbadni a hidegtől. A tó túl erős. Nem tudok… A karja kicsúszik az ujjaim közül, én pedig az utolsó cseppnyi oxigént is kiüvöltöm magamból.

Valami lehúz. Csapkodok a karjaimmal, feleslegesen. Nyomást érzek a mellkasomon. A pánik úrrá lesz rajtam. Vizet nyelek, a tó ásványdús ízét

(kira)

csak feketeséget látok magam körül. A karom túl nehéz és túl fáradt ahhoz, hogy kapálózzak. Már túlságosan izzik a tüdőm. Csak süllyedek, lassan, le, le, le a hidegbe.

Fájdalom hasít a karomba, és valami felhúz. A fejem a vízfelszín felé emelkedik, zihálok, köhögök, fulladozom. Jó időbe beletelik, amíg megint normálisan tudok lélegezni.

Aztán meglátom magam mellett azt a szürke valamit. Fogakat és vizet csapkodó mancsokat.

Nem valami. Sebastian. Visszavigyorgok rá.

Körülöttünk csendes a sötét víz.

A homokon állok, azt nézem, hogyan jön fel a nap a tó felett. A napsugarak nem hatolnak át a felszínén. A tó nem adja ilyen könnyen a titkait.

Sebastian az ujjaimat nyalogatja.

Mosolygok, megdörgölöm a fejét.

– Gyere! Különleges reggelit kapsz.

Még mindig nem tudom, Sebastian hogy szabadult ki tegnap este a tolóajtón. Nem hiszem, hogy teljesen bezártam volna, de túl vékony volt a rés, hogy kiférjen rajta.

Sebastian ül és néz, ahogy boereworst sütök egy edényben. Leteszem elé az adagját, úgy falja fel, mintha először etetném meg.

Amikor kitakarítok egy kicsit, felugrik, ugat egyet és a farkát csóválja. A tolóajtó felé néz.

Egy kislány szalad az ajtóhoz, mosolyogni kezd.

– Nemo! – Sebastian odafut felé és megnyalja az arcát. A kislány nevet és megöleli.

Egy férfi tűnik fel mögötte. Bekopogtat a tolóajtón.

Elmondja, hogy az elmúlt pár napban már mindenhol keresték Nemót, és hogy mennyit sírtak már miatta. Az egyetlen dolog, ami igazán megérint, az az, hogy hallom, Sebastian mennyire messzire jött azért, hogy megtaláljon.

Letérdelek, utoljára dörgölöm meg a fejét.

– Hát, akkor Nemo. – Mosolygok, belesúgom a fülébe: – Köszönöm.

A verandán állok, nézem őket, ahogy távolodnak. Sebastian egyszer visszanéz és ugat. Még ha a fogai nem is hagytak volna sebhelyeket a bal karomon, akkor sem felejteném el soha.

Pofáját a kislányhoz nyomja, hogy távolabb tartsa őt a víz szélétől.

Becsukom Napadics ajtaját, mögöttem a tó halk morajával. Ideje visszamenni Stellenboschba, megmondani Deloris Moutonnak, hogy ennyi volt. És ha ez keresztbe is tesz a karrieremnek a Stellenbosch Egyetemen, vannak még más iskolák is.

Átsétálok a homokon oda, ahol a víz kezdődik. A tó szélesen terül el előttem, fényes, de átláthatatlan. Leguggolok, poharat formálok a kezemmel, merítek egy kis vizet. Beszívom a számba, becsukom a szemem és visszaemlékszem a lányra

(kira)

az ujjaira, ahogy gyengéden megérintik a homlokomat az első este,

(kira)

a szájára, hűvösen a nyakamon,

(kira)

az arcára, puhán és nedvesen az ajkamon.

Az utolsó csöppeket is visszaengedem a tóba, felállok és visszasétálok a kocsihoz.

fordította: Bari Máriusz

A szerző megjegyzése: a versrészletek a Fanie Oliver szerkesztette Die Mooiste Afrikaanse Liefdesgedigte-ben szereplő versekből származnak: Jeanne Goosen, ‘Nog nooit het ek mooier geskilder’, Rosa Keet, ‘My pols sing ’n minnelied’, és Elisabeth Eybers, ‘Eerste liefde’.

ADOMÁNY

A skandináv országok közül talán Dániában a legaktívabb a kortárs horror színtere, számos olyan szerzővel, akiknek legalább néhány műve angolul is megjelent, mint Steen Langstrup, Michael Kamp, A. Silvestri és Teddy Vork. Sőt, olyan sok horrortörténetet adnak ki Dániában, hogy még egy Dán Horror Társaság (Dansk Horror Selskab) is létezik, amely minden évben díjat ad ki a legjobb dán horrorműveknek. A 2017-es díjat következő szerzőnk, LARS AHN novelláskötete kapta. Ahn könyvét „az idei díj méltó nyertesének minősítve a zsűri megjegyezte, hogy a gyűjtemény „meglepő irányokba csavarja a horror műfaj eszközeit, és hogy a szerzőnek „sikerül egy novellát regényként kibontakoztatnia, és többszöri újraolvasásra sarkall". Egy regénye látott napvilágot, a Rød Høst (Vörös aratás), és több mint harminc antológiában jelentek meg novellái. Kétszer is elnyerte a legjobb dán sci-fi-novelláért járó Niels Klim-díjat. Az „Adomány" című történetben Ahn talán a kötet legijesztőbb szörnyetegével ajándékoz meg minket, egy látszólag ártatlan kisfiú valószínűtlen alakjában.

CSODA SZÉP reggel volt.

A férfi idejét sem tudta, mikor érezte magát utoljára ilyen remekül. Az előző nap minden várakozáson felül alakult. Úgy tűnt, hogy a lány őszintén meglepődött és azonnal igent is mondott, ő pedig saját magán is elámult, hogy képes volt könnyet ejteni, amikor észrevette, milyen boldognak tűnik a másik.

Már régen meg kellett volna ezt lépnem, jutott eszébe, mielőtt elkezdték hívogatni a barátokat és a családot.

A nap hátralévő részét beszélgetéssel töltötték, és folyton-folyvást megérintették egymást, mintha meg akartak volna győződni róla, hogy mindez tényleg valóság, és nem álom. Ha éppen nem fogták egymás kezét, akkor a lány a férfi ölében feküdt, a férfi pedig a haját simogatta. Rendszeresen felnevettek, mert nem tudták elhinni, hogy végre készen állnak megtenni azt, amiről olyan sokáig csak beszéltek. Vacsora és vörösbor után újra megnézték kedvenc filmjüket, mielőtt a hálószobában a bensőségesség újabb mélységeit fedezték volna fel.

Még érezte a sajgást itt-ott a testében, ahogy odaült az asztalhoz, hogy végigpörgesse a legutóbbi gratulációkat a telefonján. Hallgatta, ahogy a párja a konyhában dudorászik, miközben késői villásreggelijüket készítette. Felajánlotta neki a segítségét, de azt az utasítást kapta válaszul, hogy üljön le és olvasgassa a napilap vastag, mellékletekkel telepakolt vasárnapi kiadását, amely bontatlanul feküdt előtte az asztalon.

Tavasz volt, áradt a napfény, a madarak énekeltek – igen, énekeltek, nem pusztán csicseregtek –, a fák ágai épphogy zöldelleni kezdtek. Valóban csodás reggel volt.

Ekkor csengettek.

Egy kisfiú állt az ajtóban, nem tűnt idősebbnek tízévesnél, habár a férfi soha nem volt túl jó mások életkorának megsaccolásában. Amikor először találkozott a párjával, akkor is három-négy évvel fiatalabbnak nézte, mint amennyi valójában volt.

– Igen? – kérdezte a férfi, és azon tűnődött, hogy netán ismernie kellene-e a fiút. Több gyerek is lakott az utcájukban, bár őszintén szólva nem igazán tudta megkülönböztetni őket egymástól. A párjának bezzeg nem volt gondja ezzel, ő névről is ismerte szinte valamennyiüket.

– Üdvözlöm! Az adománygyűjtés miatt jöttem – mondta a fiú.

Miféle adománygyűjtés? – kérdezett vissza majdnem a férfi, de megemberelte magát. Halványan felrémlett benne, hogy mintha meghirdettek volna valamiféle nemzeti gyűjtési akciót aznapra vagy talán a következő vasárnapra. Annyi ilyesmi volt manapság, hogy nehezen tartotta számon, nagyjából úgy, ahogyan a gyerekek nevére sem emlékezett. Zavarba jött attól, hogy képtelen volt felidézni ezt, hiszen kifejezetten szokott adakozni ilyen ügyeknek, ha éppen otthon tartózkodott.

Így hát csupán annyit mondott:

– Hogyne. Egy pillanat!

Egy kissé furcsállotta, hogy a kisfiúval nem volt felnőtt kísérő. Azt hitte, hogy a gyerekeknek nem szabad csak úgy egyedül kóricálniuk és pénzt kéregetniük. A tárcája a kabátzsebében volt. Csak aprópénzt talált benne. Már megint elfelejtett készpénzt kivenni.

– Szívem, van készpénzünk itthon? – kérdezte hangosan.

– Mire kellene?

– Az adománygyűjtésre.

– Milyen adománygyűjtés?

– Tudod… a… amiről a tévében szó volt – felelte, és egy kicsit felfortyant, amiért arra kell fecsérelni az időt, hogy magyarázkodjon, miközben a fiú várt. – Most akkor van készpénzünk, vagy nincs?

– Igen, azt hiszem – mondta a nő, és kijött az előszobába.

Megpillantotta a fiút.

– Szia – köszönt neki a nő. – Te ki vagy?

Na, akkor nem itt lakik az utcában.

– Az adománygyűjtés miatt jöttem – mondta a gyerek.

– Kinek a javára lesz? – kérdezte a nő, miközben a pénztárcáját kereste a kabátjában. – Kissé kellemetlen, de egyszerűen nem emlékszem rá.

– Az „Elhanyagolt áldozatok" számára gyűjtünk – érkezett a felelet.

– Nem hiszem, hogy valaha hallottam volna róluk korábban. Ez az első gyűjtésük? – kérdezte a férfi. Közelebbről is szemügyre vette a logót a fiú adománygyűjtő dobozán. Hasonlított a Dán Rákellenes Társaság emblémájára. Egy szakjogász biztos hogy sikerrel perelte volna őket emiatt.

– Nem tudom – válaszolta a fiú.

– Itt is van – mondta a nő, és elővette a pénztárcáját. Kinyitotta. – Igen, van valamennyi készpénzem. – Belecsúsztatta egyenként a bankjegyeket a dobozba.

A fiú ámuldozott.

– Ejha! – tört ki. – Hiszen ez rengeteg! Legyen nagyon szép napjuk!

Indulni készült, de megtorpant.

– Elnézést – mondta –, de nem használhatnám esetleg a mosdót? Nagyon kell…

– Persze, nyugodtan – válaszolta a nő, majd félreállt az útjából, hogy a fiú beléphessen.

Ő pedig átlépte a küszöböt.

– Erre van – mutatott a nő a fürdőszoba felé.

– Köszönöm! – mondta a fiú. – Máris végzek!

– Nem kell sietni, csak nyugodtan használd – felelte a nő, majd becsukta mögötte a bejárati ajtót.

A fiú odasétált a fürdőszobához, és bement az ajtaján.

A férfi és a nő egymásra nézett. A férfi mosolyogva megcsóválta a fejét.

– Milyen udvarias fiatalember! – mondta.

– Biztos, hogy nem csak pisil – jegyezte meg a férfi a konyhában. – Már vagy tíz perce benn van.

– Igazán? – kérdezte a nő, félig a hűtőből.

– Valami gond van? – A férfit kibillentette a nő hangneme, ami kissé távolinak tűnt. Normális esetben erre valami csípős megjegyzéssel válaszolt volna, mint például: „Mi van, méred a részidőt?"

A nő felsóhajtott.

– Elfelejtkeztem a tojásról, amíg ott kint ácsorogtunk. Most már sajnos keményre főtt. – Mindketten inkább lágyan és folyósan szerették a főtt tojást.

– Akkor főzz egy újabb adagot!

– Nincs több tojás, szóval ha csak nincs kedved elmenni és venni…

– Megleszünk a tojás nélkül is – mondta a férfi, és csókot nyomott a nő arcára.

– Rendben – nyugodott bele a párja. – Te csak menj és ülj le! Mindjárt jövök.

A férfi ott találta a fiút az étkezőasztalnál a nappaliban.

– Végeztél? – kérdezte tőle. Annyira el volt képedve, hogy nem jutott eszébe más, amit mondhatott volna.

– Igen, köszönöm, hatalmas megkönnyebbülés volt! – áradozott a fiú.

– Az jó – dünnyögte a férfi, és magában elfintorodott, mert pontosan tudta, hogy ez milyen hülyén hangzott.

A fiú egyre csak mosolygott, és semmi jelét nem adta annak, hogy fel fog kelni az asztaltól.

A férfi megköszörülte a torkát.

– Nos, akkor neked ideje a dolgod után menni, ugyebár.

– Nem – utasította vissza a gyerek.

Először azt hitte, hogy rosszul hall.

– Micsoda?

A fiú beleszagolt a levegőbe.

– Csak nem szalonnaillatot érzek?

– Figyelj, te…

– Reggeliztem már, de az az igazság, hogy újra megéheztem. Nem bánják, ugye, ha csatlakozom önökhöz?

A férfi érezte, hogy az álla szó szerint leesik a helyéről. Csüggedten behunyta a szemét, remélve, hogy a fiú esetleg eltűnik, de amikor kinyitotta, akkor ugyanúgy ott ült.

– Rendben, akkor együ…

A férfi megfordult és meglátta a nőt az ajtóban egy kancsónyi frissen facsart narancslével az egyik, és egy tányér szárazon érlelt sonkával a másik kezében, amint teljesen lefagyva próbálta kideríteni, mi is történik. Más körülmények között bizonyára nem okozott volna gondot a férfinak meglátni a helyzet vicces oldalát, most azonban pusztán a benne lassan felgyülemlő haragot érezte.

– Ó… szia… – mondta a nő a fiúnak.

– Üdv.

– Végeztél? – kérdezte tőle a nő, a férfi pedig érezte, hogy kirázza a hideg.

– Igen, igen.

– Aha… – nyögte a nő, és úgy tűnt, elakadt a szava.

A férfi próbált a segítségére sietni.

– Szeretne velünk enni.

A párja hitetlenkedve nézett először a férfira, aztán a fiúra, majd újra a férfira.

– Kijönnél egy pillanatra velem a konyhába, drágám? Valami még kinn maradt – búgta kedvesen a nő.

– Képes voltál meghívni őt? – kérdezte a nő a férfit.

A férfi próbálta megfejteni a másik hanghordozását. Kevésbé tűnt mérgesnek, mint inkább döbbentnek.

Megrázta a fejét.

– Fogalmam sincs, hogy mi történik. Egyszer csak ott ült. Szóval inkább saját magát hívta meg.

A nő behajolt a nappaliba, még mindig a sonkát és a narancslevet tartva a kezében.

– Most mit mondjunk neki?

– Hát azt, hogy ideje mennie! Végül is dolga van, amit elvileg el kellene végeznie.

– De az nem bunkóság? Egy kicsit alultápláltnak tűnik.

Most a férfin volt a sor, hogy benézzen a nappaliba. A fiú továbbra is ott ült az asztalnál, és úgy nézett maga elé, akárcsak valami vendég egy étteremben, aki a pincérre vár. Meg kell hagyni, a fiú nem volt elhízva, de azért azt se lehetett rá mondani, hogy mindjárt kimúlik az éhségtől.

– Nekem egészségesnek tűnik – mondta a férfi. – Egyébként is csak azt engedtük meg neki, hogy a mosdót használja. Arról szó sem volt, hogy velünk étkezzen.

– Igen, de akkor is… – mondta a nő.

A férfi felmordult.

– Egyáltalán miről beszélünk? Senki nem mondta neki, hogy üljön oda az asztalhoz, szóval miért is ne kérhetnénk meg szépen, hogy menjen el? Csak képes ezt megérteni. Ha viszont nem, akkor meg nem tanították meg rendesen viselkedni.

Észrevette, hogy a nő még mindig habozik.

– Nézzük meg, mi lenne fordított helyzetben! – javasolta neki a férfi. – Egyikünk sem menne be egy vadidegen házába és várná el, hogy kiszolgálják.

– Nem – vágta rá a párja. – Igazad van. De úgy megsajnáltam!

– Semmi gond, drágám. Csak hagytad, hogy az a nagy szíved magával ragadjon! – Ez volt az egyik dolog, ami miatt annak idején beleszeretett. – Majd én megmondom neki – közölte, és a nappaliba ment, a nő pedig kicsivel lemaradva követte.

Megvárta, amíg a nő leteszi az asztalra a narancslevet és a sonkát, mielőtt megköszörülte volna a torkát.

– Figyelj, meg kell kérnünk, hogy távozz.

A fiú ránézett a férfira.

– Miért?

– Hogy miért? Hát azért, mert nem szabad csak úgy bemenni mások otthonába és elvárni azt, hogy ők kiszolgáljanak. Megengedtük, hogy használd a mosdót, de ennyi volt. Ugye megérted?

– Nem, nem igazán – felelte a fiú. – Úgy tűnik, van egy csomó ételük.

– Na jó, ezt befejeztük! – A férfi a gyerek fölé hajolt. Érezte, hogy mögötte a nő visszafojtott lélegzettel figyel. – Ha normálisan nem érted meg, akkor mit szólsz ehhez: mi a neved és hol laksz? Felhívom a szüleidet, hogy jöjjenek érted.

A fiú vállat vont.

– Ha ez a terve, akkor mégis miért mondanám meg?

– Nem számít. Akkor hívom a rendőrséget. Ők biztos meggyőzőbbek lesznek nálam.

– És mégis mit fog mondani nekik?

– Azt, hogy egy kisfiú erőszakkal bejött az otthonunkba és nem hajlandó távozni.

– Hiszen saját maguk hívtak be – mutatott rá a fiú.

– Valóban, de meg lettünk tévesztve. Van ma egyáltalán nemzeti adománygyűjtés és létezik-e az „Elhanyagolt áldozatok"? Törvénytelennek számít hamis gyűjtést rendezni.

– Fogalmam sincs, hogy milyen adománygyűjtésről beszél.

– De hát… – A férfi körülnézett, hogy merre találja a fiú adománygyűjtő dobozát, de sehol nem látta. – Pénzt adtunk neked – bizonygatta a gyereknek.

– Erről nem tudok semmit.

– Pénzt loptál tőlünk!

A fiú elfintorodott.

– Még mindig nem tudom, hogy miről beszél. De akkor sem lehet szó lopásról, ha saját maguk adták oda a pénzt.

Soha nem volt még ilyen közel ahhoz, hogy megüssön egy gyereket, így eddig ismeretlen erőt kellett magában felfedeznie ahhoz, hogy visszafogja magát. Mély levegőt vett, majd lassan elszámolt húszig. Visszafelé.

– Utoljára mondom – szólalt meg a férfi. – Add vissza a pénzünket és hagyd el az otthonunkat! Akkor eltekintünk a többitől.

A fiú megrázta a fejét.

– Nem vettem el a pénzüket. Ha akarja, ellenőrizze!

A férfi ránézett a nőre.

– Egy pillanat! – mondta a nő, és kiment az előszobába. A férfi kotorászás hangját hallotta, majd egy ajtónyitást, aztán egy másikat, végül pedig a bejárati ajtót. A nő visszajött. Döbbent arca láttán a férfi tudta, mit fog mondani, mielőtt szóra nyitotta volna a száját.

– Az összes bankjegy megvan? – kérdezte a férfi.

A nő bólintott.

– És mi van a dobozzal?

– Sehol sem találom.

A férfi tátott szájjal bámulta a fiút, aki ártatlan arccal nézett vissza rá.

– Hogyan?

– Ki fog hűlni az étel – jegyezte meg a fiú.

A fiú megtörölte a száját a kézfejével.

– Köszönöm az ételt! – mondta. – Nagyon ízletes volt.

– Egészségedre! – felelte a nő gépiesen.

Mind a hárman ott ültek az asztalnál, de csak a fiú evett.

Olyan étvággyal vetette rá magát az ételre, ami szinte már rémisztő volt, és egy pillanatra az is felmerült a párban, hogy talán a gyerek mégis éhezhetett. Együttérzésük azonban ugyanolyan gyorsan szertefoszlott, ahogyan jött, amikor a fiú elkezdett csámcsogni és az ujjaival beletúrt az eperdzsembe. Egyetlenegyszer sem használta az evőeszközöket, aminek eredményeként ételmaradványok voltak a szája körül, a morzsák, pacák, héjak és darabkák pedig elborították az egész asztalt és a padlót is. Ez elég volt ahhoz, hogy a saját étvágyuk teljesen elmenjen.

A férfi egész idő alatt próbált farkasszemet nézni a fiúval, de úgy tűnt, hiába.

– Most már megkaptad, amiért jöttél. Lennél olyan kedves és hazamennél a szüleidhez?

A fiú böfögött.

– Azt nem tehetem.

– Ugyan miért nem?

– Nincsenek szüleim, sem pedig otthonom.

– Valahol csak laksz.

– Igen, de azt nem nevezhetem az otthonomnak.

– Jó, akkor kotródj vissza az intézetbe, ahonnan megszöktél, és hagyj minket békén!

– Drágám! – szólalt meg a nő.

– Mi az?

– Nem beszélhetsz így vele! Csak egy gyerek.

A férfi pislantott.

– Hogy érted ezt? – Aztán felfogta. – Jaj ne, mondd, hogy nem igaz… az képtelenség lenne!

– Micsoda?

– Hát az, hogy megint kezded megsajnálni, ugye? Még ezután a sok szarság után is… mennyire jellemző.

– Ez meg mégis mit jelentsen?

– Drágám, én szeretlek, de van ez a tulajdonságod, hogy hagyod, hogy mások kihasználjanak téged.

– Baromság! Nem hagyom.

– Nem? Hát vess csak egy pillantást oda! – A férfi a kanapé előtt álló dohányzóasztalra mutatott. – Miért van három példányunk is az Utcai hírek legújabb számából? Ki a fene veszi meg ugyanazt a lapszámot háromszor, ráadásul kettőt ugyanattól a hajléktalantól?

– Nem mintha egy vagyonba kerülne.

– Nem hát, de ez egy elvi kérdés. Mint az is, hogy mindig adományra szánod a visszaváltott üvegekért kapott betéti díjat.

– És mi a gond azzal?

– Semmi, csak mindig anélkül döntesz ebben a kérdésben, hogy előbb megbeszélnénk a dolgot.

– Soha nem panaszkodtál miatta.

– Nem, de soha nem is kérdezted meg a véleményem.

– Hmm – dünnyögött a nő. – Van egy szó, amit erre használnak: empátia. Hallottál róla, drágám?

A férfi megrázta a fejét.

– Ne kezdd! Te tudod a legjobban, hogy mindig adakozom, ha jó ügyről van szó és valaki pénzt kér tőlem.

– És ezt egy olyan ember mondja, aki csakis azért iratkozott fel az UNICEF levelezőlistájára, hogy ne kelljen tovább beszélnie az adománygyűjtő utcai önkéntesükkel. Kiváló, drágám!

– Szóval képmutatónak tartasz?

– Ugyan, mind azok vagyunk! Azért fizetünk, hogy szentnek érezzük magunkat, és ne kelljen túlságosan belegondolnunk a kellemetlen és csúf valóságba. Én legalább őszinte vagyok magamhoz, nem úgy, mint te. És nem azt mondtad, hogy idézzem, „a nagy szívem" miatt szeretsz? Vagy az csak egy felszedős szöveg volt?

– Dehogyis! Komolyan gondoltam akkor, és még most is. Ez az egyik dolog, amit nagyon szeretek benned, de őszintén szólva, ha egy hátrányos helyzetű emberrel találkozol, akkor az IQ-d nem kevés ponttal lezuhan.

– Te is megtapasztalhattad, amikor tegnap igent mondtam neked.

– Azt mondod, hogy meggondoltad magad?

– Nem, de néha olyan…

– Igen? Izgatottan várom, hogy befejezd a mondatot!

A nő legyintett.

– Hagyjuk. Nem érdemes.

– Nem? Pedig majdnem megosztottál rólam valami létfontosságú új információt.

– Édesem, elég!

A férfi látta, hogy a nő mindjárt sírni kezd, és hirtelen az összes harag elpárolgott belőle. Általában így hatott rá, ha meglátta a másik könnyeit. Voltak vitáik, de ritkán haragudtak egymásra sokáig. Felállt és odament a nőhöz. Magához húzta őt és megcsókolta a tarkóját.

– Sajnálom, édesem – mondta neki. – Néha elég nagy barom tudok lenni.

A nő erre elnevette magát és megcsókolta a férfit.

– Én pedig alig várom, hogy Nagy Baromné legyek.

A fiú megköszörülte a torkát. Egészen eddig csendben volt, miközben ők beszéltek. Mindketten felé fordultak.

– Volna egy javaslatom – mondta a fiú.

– Jól értem, hogy házasodni készülnek? – kérdezte a fiú olyan hangon, mintha éppen megannyi ajándékot pillantott volna meg a karácsonyfa alatt.

– Igen, és…? – kérdezett vissza a férfi.

– Győzzenek meg!

– Mégis miről?

– Győzzenek meg arról, hogy maguknak tényleg együtt kell lenni, míg a halál el nem választ. Arról, hogy egymásnak lettek teremtve. A tökéletes pár. Lelki társak. Egymás legjobb barátai. Ha sikerül, akkor elmegyek.

– De minek? – kérdezte a nő.

– Csak úgy! – válaszolta a fiú.

A férfinak nagyjából ekkorra lett elege. A fiú mellett állt és lenézett rá.

– Ide figyelj, kispajtás! Egyáltalán nem tudom, hogy mi közöd van a kapcsolatunkhoz. Így hát az én javaslatom meg az, hogy nagyon gyorsan felpattansz, és elhúzol innen. Különben kénytelen leszek segíteni neked megtalálni az ajtót.

A fiú elmosolyodott.

– Szóval kezet emelne rám? Azt nehezen magyarázza majd ki. A rendőrség alig várja a következő gyermekbántalmazási ügyet.

– Drágám! – mondta a nő a maga bosszantóan hatásos „használjuk a józan eszünket" hanghordozásával. – Ha megütöd, akkor ő nyer.

– Mi van?

– Hát nem érted, hogy mire megy ki az egész játék? – kérdezte a nő. – Megpróbál egymás ellen fordítani minket, és már majdnem sikerült is neki.

A férfi hitetlenkedve fordult a fiú felé.

– Igaz ez? Valóban ebben mesterkedsz?

A fiú megvakarta az orrát.

– Ő mondta, nem én. Én csak szeretnék biztos lenni abban, hogy jó döntést hoznak.

– De miért mi? Miért ma?

– Miért ne? – Így a fiú.

A szinte tökéletes közöny, ami a gyerekből áradt, amikor ezt kimondta, különös hatással volt a férfira. Érezte, hogy a lába megremeg, és puszta akaraterején múlt, hogy össze nem rogyott. Helyette inkább belekapaszkodott az asztal lapjába. Kezdett teljesen kiakadni, és zavarodottságában a párjára nézett, segítségért esdekelve.

A nő keresztbe tett karral ült és a fiút nézte, majd azt mondta:

– Jól van. Benne vagyunk.

Benne? A férfi nem bízott a saját hangjában, így hát inkább csendben maradt.

A fiú izgatottan tapsolt.

– Fantasztikus! Ez igazán mókás lesz!

– Drágám? – próbálta kifejezni ellenvetését a férfi.

A nő elszánt pillantást vetett rá. Még mindig egy kicsit ott volt a vörösség a szemeiben.

– Sikerülni fog – mondta határozottan a férfinek.

Az bólintott, és megérezte, hogy most ő van a határán annak, hogy sírva fakadjon. Helyette inkább odahúzta a székét a párja mellé. Összekulcsolták a kezüket. Mélyet sóhajtott.

– Rendben – mondta férfi. – Készen állunk!

– Meséljék el, hogyan találkoztak! Szerelem volt első látásra?

A pár egymásra nézett.

– Nem egészen – mondta a férfi.

– Ez egy kicsit bonyolult – mondta a nő.

– Barátok voltunk, mielőtt szeretők lettünk – magyarázta a férfi.

– Ő az egyik barátommal járt – mesélte a nő.

A fiú oldalra döntötte a fejét.

– Komolyan?

A nő legyintett.

– Nem ismertem olyan jól. Csoporttársak voltunk, de mások közelebb álltak hozzám.

– Azzal a másik lánnyal szakítottam, amikor mi találkoztunk – tette hozzá a férfi.

A fiú elfintorodott.

– Várjunk csak, van valami, amit nem értek. Azt mondják, hogy barátok voltak, mielőtt egymásba szerettek, de hogyan lehettek barátok, ha nem ismerték egymást olyan jól?

– Rendben, a „barátok" talán nem a legjobb kifejezés erre. Talán pontosabb lenne azt mondani, hogy közeli ismerősök voltunk – mondta a férfi.

– Ugyanazokra a bulikra jártunk – magyarázta a nő –, és mindig nagyon jól elbeszélgettünk egymással. Jó volt a kémia, de soha nem volt semmi több közöttünk, mivel mindketten kapcsolatban voltunk.

– Hogyan jöttek össze, ha megkérdezhetem? – tudakolta a fiú.

A férfi felnevetett, talán egy kicsit túl hangosan is.

– Ha! Az, mondjuk, tényleg vicces volt.

– Online történt – mondta a nő.

– Már egy ideje nem találkoztunk, de még mindig ismerősök voltunk a Facebookon. Aztán ő kommentelt valamit az egyik bejegyzésemre, én meg válaszoltam neki, aztán egyik dolog követte a másikat – mesélte a férfi.

– Milyen modern! – mondta a fiú. – Mit tett ki az oldalán?

– Valami buta viccet, amit csak mi értettünk. Szerintem még mindig fenn van az egész a hírfolyamunkban – felelte a férfi.

– Igen, ki is kéne nyomtatnunk, és megkérni valakit, hogy szerezzen hozzá zenét, hogy ez legyen az esküvői dalunk – mondta a nő mosolyogva.

Halkan nevettek mind a ketten. A fiú megfejthetetlen arckifejezéssel bámult rájuk.

– Hát ez a történet mégsem volt valami vicces.

A férfi horkantott egyet.

– Bocs, kölyök. Olykor az emberek egyszerűen csak szeretik egymást anélkül, hogy egy egész hollywoodi románcot kanyarítanánk a dolog köré.

– Jól van – mondta a fiú. – De mikor jöttek rá, hogy szerelmesek egymásba?

– Nem könnyű megmondani – válaszolta a férfi. – Az én esetemben fokozatosan történt a dolog. – A párja felé fordult. – Csak azt tudom, hogy hirtelen állandóan csak rád gondoltam, és mindig majd szétvetett a boldogság, amikor találkoztunk.

A nő mosolygott.

– Ez mindent elmond, nem igaz?

– Nagyon megható – jegyezte meg a gyerek. – És önnél ez hogy volt? Mikor ütött be a villám? Vagy csak lassanként felkúszott a dolog?

A nő megrázta a fejét.

– Nem, én pontosan tudom, hogy mikor volt.

– Igazán? – kérdezte a férfi. – Erről még soha nem beszéltél nekem. Szóval, mikor volt?

A nő megköszörülte a torkát, és a fiúra nézett.

– Nincs valami más esetleg, amit ehelyett megkérdezhetnél tőlünk? Nem igazán értem, hogy ez mit bizonyítana.

– Éppen ellenkezőleg! – válaszolta a fiú. – Az, hogy vonakodva válaszol egy egyszerű kérdésre, csak még érdekesebbé teszi azt. Úgy érzem, hogy a vőlegényének is hasonló a véleménye, ugye?

– Drágám? – unszolta a férfi.

A nő sóhajtott egyet.

– Azon az estén történt, amikor elmentünk moziba és megnéztük a Szex és New York 2.-t, habár akkor volt a világkupa is műsoron. Miután ettem egy savarmát, rosszul lettem és hánynom kellett a vonaton. Fogtad a hajamat és a hazaúton végig hoztad a táskámat, amit telehánytam. Akkor jöttem rá, hogy szeretlek.

– De… – hebegett a férfi. – Az két éve sem volt.

– És mióta is vannak együtt? – kérdezte a fiú.

– N-négy éve – dadogta a férfi.

– Ha jól számolok, akkor az azt jelenti…

– KUSS LEGYEN!!! – A férfi felugrott a székből, ami hangos csattanással felborult, majd lehajolt a gyerekhez. – Még egy szó, te kis szarházi, és esküszöm, hogy…

A nő a férfi felé nyújtotta a karját.

– Drágám, kérlek…

A férfi elhúzódott az érintése elől.

– Te pedig… – mondta neki, miközben rámutatott. – Nekem te se magyarázz! Mi a franc volt ez? És mi az, hogy neki mondod el?

A férfi arcából kifutott minden vér, mélyeket lélegzett, hogy el ne sírja magát.

– Édesem, hadd magyarázzam meg! – kérlelte a párja.

– Menj a fenébe! – fakadt ki a férfi, és elviharzott.

Habár a nő azt várta volna, hogy a férfi a bejárati ajtót fogja bevágni, ehelyett a fürdőszoba ajtaját hallotta nyitódni, majd becsukódni. Visszasüllyedt a székébe, és kezébe temette az arcát.

– A rohadt életbe! – mondta.

– Csak őszinte volt – jegyezte meg a fiú.

A nő szemei villámokat szórtak.

– Most odamegyek hozzá, akármit is mondasz, és leszarom, ha ezzel megszegem a szabályaidat.

A fiú vállat vont.

– Ez egy szabad ország, nincsenek szabályok. Azt csinál, amit csak akar, feltéve, hogy meggyőz arról, hogy önöknek együtt kell lenniük. Nekem kétségeim támadtak.

A nő felállt.

– Ennek közel sincs vége – jelentette ki.

– Édesem? – A nő óvatosan kopogott a fürdőszoba ajtaján.

Nem jött válasz. Pedig hallani lehetett bentről a férfit. Úgy hangzott, mintha lihegne, de ő tudta, hogy csak azért küzd, hogy visszatartsa a könnyeit.

Megpróbálkozott a kilinccsel. Zárva volt.

– Édesem, kinyitnád nekem?

Semmi válasz.

– Beszélj hozzám, drágám! – kérlelte. – Sajnálom, amit mondtam, de beszélnünk kell róla, ahhoz, hogy esélyünk legyen.

Mintha hallott volna bentről valami félig kimondott motyogást.

– Mit mondtál? Nem hallottam.

– Hagyj békén! – felelte a férfi.

– Édesem! – mondta a nő, a hangja megcsuklott, és érezte, hogy feltörnek a könnyei. Nekidőlt az ajtónak. – Bocsáss meg! Tudod, hogy mennyire szeretlek. Egész végig szerettelek, de aznap este voltam benne száz százalékig biztos.

Az ajtó kinyílt, a nő pedig majdnem beesett a fürdőszobába.

A férfi üres tekintettel nézett rá, amitől jobban megrémült, mint bármi mástól a világon.

– Két év! – mondta a férfi tompa hangon. – Két évig együtt voltunk anélkül, hogy biztos lettél volna abban, hogy szeretsz!

– Hallgass meg, szívem! – kérte a nő. – Persze hogy biztos voltam benne, különben nem maradtunk volna együtt. De azon az éjjelen jöttem rá, hogy mennyire képes vagy szeretni valakit. Akkor hirtelen kristálytisztán láttam magam előtt az egész életemet, és te egész végig ott voltál velem.

A férfi arca eltorzult.

– Menj a francba! – suttogta, de már mosolygott közben. – Tudod, hogy nem tudok haragudni rád, amikor sírsz.

A nő az arcához emelte a kezét, és érezte, hogy nedves. Észre sem vette, hogy zokog.

A férfi gyengéden cirógatta az arcát.

– Hazudtam – mondta.

– Mikor?

– Amikor elmondtam, hogy mikor szerettem beléd.

– Hiszen…

– Már akkor beléd szerettem, amikor először találkoztunk. Tancsoport-találkozótok volt, és én elmentem Julie-ért, aztán meg inkább úgy döntött mindenki, hogy beülünk egy kávézóba, és úgy alakult, hogy egymás mellé kerültünk. Akkor zúgtam beléd. Próbáltam elkerülni, de egyre súlyosabb lett a helyzet minden alkalommal, amikor találkoztunk, és emiatt sem működött köztem meg Julie között a dolog.

– Miért nem mondtad el nekem ezt soha?

– Azért, mert rohadtul bűntudatom volt Julie miatt, és úgy véltem, hogy ez nem azt támasztotta volna alá, hogy milyen hűséges pasi alapanyag vagyok.

A nő felnevetett.

– Ebben van némi igazság, de jelenleg hozzám képest te maga vagy a tökély!

– Igen, és ki gondolta volna, hogy idáig jutunk? – mondta a férfi, és magához húzta a nőt.

Így maradtak, amíg a nő szemei megszáradtak, és meg nem lazította az ölelést.

– Na, mit mondasz? – kérdezte a férfit. – Visszamenjünk ahhoz a komisz kölyökhöz, hogy kidobjuk innen? Most épp az sem érdekel, ha ránk hívja a rendőrséget vagy a szüleit, akárkicsodák is.

A másik megrázta a fejét.

– Nem, igazad volt az előbb. Ha csak egy ujjal is hozzányúlunk, ő nyert. Csak akkor tudjuk legyőzni, ha összefogunk. Egy kicsit lemaradtunk, de tudom, hogy képesek vagyunk rá.

A nő megcsókolta a férfit.

– Rendben – egyezett bele –, de aztán megkapja a magáét tőlünk a kis rohadék.

A fiú napként ragyogó arccal fogadta őket, amikor újra leültek vele szemben.

– Kiváló! – lelkendezett. – Ezt nevezem! Micsoda küzdőszellem! Folytathatjuk?

– Ne fogd vissza magad! – mondta a nő.

– Jó. Mondják meg nekem, hogy mi a legmélyebb aggodalmuk egymással kapcsolatban!

A pár egymásra pillantott.

– Attól félek, hogy nem akar gyereket – mondta ki a nő.

– Én meg attól, hogy én jobban szeretem őt, mint amennyire ő szeret engem – mondta a férfi.

– Mi? – csattant fel a nő.

– Érdekes – jegyezte meg a fiú.

– Ezt most azért mondtad, mert az imént…

– Dehogyis! – szakította félbe őt a férfi. – Egész végig ezt éreztem. Amióta csak elkezdtünk együtt járni, mindvégig attól tartottam, hogy rájössz, hogy ennél jobban is szerethetnél, szóval azzal, amit mondtál, csak a legrosszabb balsejtelmemet igazoltad vissza.

– Jaj, ne! – válaszolt a nő. – Bocsáss meg nekem, drágám! Én nem úgy értettem.

– Tudom – nyugtatta meg a férfi. – De te hogy érted azt, hogy nem akarok gyereket? Nincs semmi, amit jobban szeretnék, mint hogy családot alapítsak veled.

A nő felemelte a kezeit.

– Csak arról van szó, hogy amikor gyerekekkel vagyunk, akkor mindig az a benyomásom, hogy nem rajongsz értük túlságosan.

– Milyen értelemben?

– Nem igazán beszélgetsz velük, és nem érdekel téged, hogy mit csinálnak.

– Hiszen csak gyerekek. Miről beszélgessek velük? Az adószabályozásról? A tévémaciról?

– Pontosan erről beszélek. Meg sem próbálod. Ha nem megy neked mások gyerekeivel, akkor mi lesz, ha a sajátjaidról van szó?

– Hu-hú! – hüledezett a férfi. – Csak azért, mert nem találom izgalmasnak a barátaink gyerekeinek szellemi színvonalát, az nem jelenti azt, hogy nem fogom magam odatenni százszázalékosan a mi saját gyerekeinkért. Amúgy meg a bátyád lányai meg a húgom fiai totál elégedettnek tűnnek velem.

– Lehet, de amikor vigyázunk rájuk, akkor látszik rajtad, hogy alig várod, hogy végre értük jöjjenek, és újra kettesben legyünk. Nem kétlem, hogy odavagy értük, de jobban szeretsz inkább kisebb adagokban időt tölteni velük.

– Te is beismerhetnéd, hogy néha kissé kimerítő hosszabb ideig velük lenni, és magad is mondtad, hogy mennyire kimerültél, amikor egy egész hétvégén nálunk voltak a fiúk legutóbb. Nagyszerű kölykök, de azt hinné az ember, hogy tartós elem van a véráramukba szerelve.

– Az unokahúgaid sem jobbak. Amikor ámokfutást rendeznek, akkor az olyan, mintha a Menyaszörnyek gyerek kiadása lenne – vágott vissza a nő.

– Hadd hangsúlyozzam ki újra: nem a mi gyerekeink. Rohadt nagy különbség van aközött, ahogyan az ember a saját gyerekeihez viszonyul, és ahogyan másokéhoz. Nem lehet egyszerűen abból kiindulni, hogy hogyan viselkedem velük, és arra alapozva megítélni, milyen apa lennék. Ha ugyanerre hivatkoznék nálad, akkor lenne alapja annak, hogy komolyan aggódjak.

– Mégis hogy érted ezt?

A férfi fogta a fejét.

– Felejtsd el! Nem kellett volna ezt mondanom.

– Nem, nem – felelte a nő hűvösen. – Gyerünk és mondd ki! Engem tényleg érdekel a véleményed arról, hogy milyen képességeim lennének anyaként.

– Édesem, ebből nem sülne ki semmi jó. – A fiúra nézett. – Hát nem látod, hogy már megint kezdi?

A nő tekintete fagyossá vált.

– Most már nem tudod visszavonni, úgyhogy bökd ki végre!

A férfi megdörzsölte a nyakát.

– Azt gondolom – mondta lassan –, hogy egy kicsit túl megengedő vagy a gyerekekkel. Biztos velem van a baj, de úgy látom, hogy túl sok mindent elnézel nekik, és hagyod, hogy a fejedre nőjenek.

– Ahogy saját magad is kifejtetted: nagy különbség van aközött, ha az ember saját gyerekéről van szó, vagy ha máséról. Nem kezdhetem el nevelni azokat a kölyköket, akik nem a sajátjaim.

– Igazad van, drágám – válaszolta a férfi. – Felejtsd el, amit mondtam, hülyeség volt!

A nő bosszúsan felhorkantott.

– A fenébe is! Miért nem tudsz végre tökös lenni?

– Mi a franc?!

– Most épp te vagy túl engedékeny.

– És ezzel mi a gond?

– Mégis ki akar egy puhapöcs férjet magának?

– A jelek szerint jó pár ilyen nő akad. Elég, ha megnézed, hogy némely barátnőd milyen selejtes férfipéldányt választott magának.

A nő felnevetett.

– Nem semmi szöveged van! Pedig a sógorod alig tud három lépést megtenni egyenesen előre, mert a húgod olyan erősen szorítja a kezében a golyóit.

– A bátyád meg… – kezdte a férfi.

– Mi van a bátyámmal? – kérdezett vissza a nő.

Csendben nézték egymást.

– A francba! – fakadt ki a férfi, és olyan erővel ütötte meg ököllel az asztalt, hogy megremegett.

A nő szomorúan mosolygott.

– Nem állunk túl jól, ugye? – kérdezte.

– Nem – ismerte be a férfi.

A fiú feltartotta a mutatóujját.

– Leszögezhetnék valamit? – kérdezte. Olyan gyorsan történt, hogy a férfinek nem volt ideje reagálni.

– Te – fújtatott a nő a gyerek felé, majd hirtelen ott volt a kezében a kenyérvágó kés, a gyerek mögött állt, erősen megmarkolta a haját, miközben a fűrészfogas kést odatartotta annak csupasz nyakához.

A férfi tátott szájjal nézte.

– Drágám, mégis mi a faszt csinálsz?

– Esküszöm – mondta a nő a fiúnak olyan hangon, ami távolról sem emlékeztetett a sajátjára. – Még egy szó és elvágom a torkodat. Megértetted? Meg ne szólalj! Csak bólints!

A fiú bólintott. Az eddigi magabiztosságnak nyoma sem maradt, és immár csupán úgy nézett ki, mint egy rémült kisfiú.

– Édesem. – A férfi lassan felállt a székéből, és kinyújtotta a kezét. – Édesem, add ide a kést!

A nő remegett. Nemcsak a feje reszketett, hanem az egész teste, a férfi pedig félt, hogy még a végén tényleg elvágja a fiú nyakát.

– Nem… bírom… tovább! – mondta a nő.

– Ezt megértem – mondta a férfi. – De nem ez a módja.

– Ugyan miért nem? – kérdezte a párja. – Egy apró vágás, és az egésznek vége lesz.

A fiú nyöszörgött.

– Csendet! – sziszegte a nő, és erősebben rányomta a pengét a bőrére.

– Hidd el, nekem is eszembe jutott ez a lehetőség – mondta a férfi. – De ez csak többet ártana, mint amennyit használna. Mit kezdenénk a holttesttel? Hogy szabadulnánk meg tőle úgy, hogy a szomszédok meg ne lássák? És mi lesz azzal a rengeteg vérrel?

A nőből harsány nevetés szakadt fel.

– Hallanád magad! A menyasszonyod, a nő, akit szeretsz, és akit feleségül akarsz venni, akitől gyerekeket akarsz, azzal fenyeget egy gyereket, hogy felvágja a torkát, neked meg az az első gondolatod, hogy hogyan takaríts fel utána.

A férfi hitetlenkedve nézett a nőre.

– Mondd, hogy csak blöfföltél!

– Csak részben – vallotta be a nő. – Még mindig csábít a dolog, de érdekes volt hallani a reakciódat.

A másik pislogott.

– Bocsánat, de ki is áll itt késsel a kezében? Úgy értem, kettőnk közül én vagyok jobban észnél, ha meggondoljuk.

A nő fájdalmas arccal nézett a férfira.

– Én csak azt akarom, hogy vége legyen.

– Én is azt akarom – mondta a férfi.

– Akkor megbeszéltük? Megbocsátasz nekem?

– Mindig – felelte a férfi.

– Jó – mondta a nő, és letette a kést.

A fiú megfordult az ajtóban. Nem mondott semmit, amióta felkelt az asztaltól és kiment a bejárathoz.

– Köszönöm! – mondta.

– Micsodát? – kérdezte tőle a férfi.

– A nagylelkű adományt.

A legkevésbé sem szerették volna tudni, hogy mit ért ezalatt.

– Ezer ürömmel – mondta neki a férfi.

Ezt szarkasztikusnak szánta és azért mondta, hogy az övé legyen az utolsó szó, de maga is hallhatta, hogy mennyire nem jött át.

– Isten veled! – köszönt el a nő.

A fiú csak mosolygott, és végigment a kerti ösvényen. A pár ott maradt az ajtóban, és nézték, ahogyan a fiú távozik, mintha meg akartak volna győződni róla, hogy valóban teljesen eltűnik az életükből. Csak akkor csukták be és zárták kulcsra az ajtót, amikor már eltűnt a szemük elől.

Egymásra néztek.

– Győztünk? – kérdezte a nő.

– Remélem – válaszolta a férfi.

fordította: Kozma Dániel

LARS AHN

ADOMÁNY

A skandináv országok közül talán Dániában a legaktívabb a kortárs horror színtere, számos olyan szerzővel, akiknek legalább néhány műve angolul is megjelent, mint Steen Langstrup, Michael Kamp, A. Silvestri és Teddy Vork. Sőt, olyan sok horrortörténetet adnak ki Dániában, hogy még egy Dán Horror Társaság (Dansk Horror Selskab) is létezik, amely minden évben díjat ad ki a legjobb dán horrorműveknek. A 2017-es díjat következő szerzőnk, LARS AHN novelláskötete kapta. Ahn könyvét „az idei díj méltó nyertesének minősítve a zsűri megjegyezte, hogy a gyűjtemény „meglepő irányokba csavarja a horror műfaj eszközeit, és hogy a szerzőnek „sikerül egy novellát regényként kibontakoztatnia, és többszöri újraolvasásra sarkall". Egy regénye látott napvilágot, a Rød Høst (Vörös aratás), és több mint harminc antológiában jelentek meg novellái. Kétszer is elnyerte a legjobb dán sci-fi-novelláért járó Niels Klim-díjat. Az „Adomány" című történetben Ahn talán a kötet legijesztőbb szörnyetegével ajándékoz meg minket, egy látszólag ártatlan kisfiú valószínűtlen alakjában.

CSODA SZÉP reggel volt.

A férfi idejét sem tudta, mikor érezte magát utoljára ilyen remekül. Az előző nap minden várakozáson felül alakult. Úgy tűnt, hogy a lány őszintén meglepődött és azonnal igent is mondott, ő pedig saját magán is elámult, hogy képes volt könnyet ejteni, amikor észrevette, milyen boldognak tűnik a másik.

Már régen meg kellett volna ezt lépnem, jutott eszébe, mielőtt elkezdték hívogatni a barátokat és a családot.

A nap hátralévő részét beszélgetéssel töltötték, és folyton-folyvást megérintették egymást, mintha meg akartak volna győződni róla, hogy mindez tényleg valóság, és nem álom. Ha éppen nem fogták egymás kezét, akkor a lány a férfi ölében feküdt, a férfi pedig a haját simogatta. Rendszeresen felnevettek, mert nem tudták elhinni, hogy végre készen állnak megtenni azt, amiről olyan sokáig csak beszéltek. Vacsora és vörösbor után újra megnézték kedvenc filmjüket, mielőtt a hálószobában a bensőségesség újabb mélységeit fedezték volna fel.

Még érezte a sajgást itt-ott a testében, ahogy odaült az asztalhoz, hogy végigpörgesse a legutóbbi gratulációkat a telefonján. Hallgatta, ahogy a párja a konyhában dudorászik, miközben késői villásreggelijüket készítette. Felajánlotta neki a segítségét, de azt az utasítást kapta válaszul, hogy üljön le és olvasgassa a napilap vastag, mellékletekkel telepakolt vasárnapi kiadását, amely bontatlanul feküdt előtte az asztalon.

Tavasz volt, áradt a napfény, a madarak énekeltek – igen, énekeltek, nem pusztán csicseregtek –, a fák ágai épphogy zöldelleni kezdtek. Valóban csodás reggel volt.

Ekkor csengettek.

Egy kisfiú állt az ajtóban, nem tűnt idősebbnek tízévesnél, habár a férfi soha nem volt túl jó mások életkorának megsaccolásában. Amikor először találkozott a párjával, akkor is három-négy évvel fiatalabbnak nézte, mint amennyi valójában volt.

– Igen? – kérdezte a férfi, és azon tűnődött, hogy netán ismernie kellene-e a fiút. Több gyerek is lakott az utcájukban, bár őszintén szólva nem igazán tudta megkülönböztetni őket egymástól. A párjának bezzeg nem volt gondja ezzel, ő névről is ismerte szinte valamennyiüket.

– Üdvözlöm! Az adománygyűjtés miatt jöttem – mondta a fiú.

Miféle adománygyűjtés? – kérdezett vissza majdnem a férfi, de megemberelte magát. Halványan felrémlett benne, hogy mintha meghirdettek volna valamiféle nemzeti gyűjtési akciót aznapra vagy talán a következő vasárnapra. Annyi ilyesmi volt manapság, hogy nehezen tartotta számon, nagyjából úgy, ahogyan a gyerekek nevére sem emlékezett. Zavarba jött attól, hogy képtelen volt felidézni ezt, hiszen kifejezetten szokott adakozni ilyen ügyeknek, ha éppen otthon tartózkodott.

Így hát csupán annyit mondott:

– Hogyne. Egy pillanat!

Egy kissé furcsállotta, hogy a kisfiúval nem volt felnőtt kísérő. Azt hitte, hogy a gyerekeknek nem szabad csak úgy egyedül kóricálniuk és pénzt kéregetniük. A tárcája a kabátzsebében volt. Csak aprópénzt talált benne. Már megint elfelejtett készpénzt kivenni.

– Szívem, van készpénzünk itthon? – kérdezte hangosan.

– Mire kellene?

– Az adománygyűjtésre.

– Milyen adománygyűjtés?

– Tudod… a… amiről a tévében szó volt – felelte, és egy kicsit felfortyant, amiért arra kell fecsérelni az időt, hogy magyarázkodjon, miközben a fiú várt. – Most akkor van készpénzünk, vagy nincs?

– Igen, azt hiszem – mondta a nő, és kijött az előszobába.

Megpillantotta a fiút.

– Szia – köszönt neki a nő. – Te ki vagy?

Na, akkor nem itt lakik az utcában.

– Az adománygyűjtés miatt jöttem – mondta a gyerek.

– Kinek a javára lesz? – kérdezte a nő, miközben a pénztárcáját kereste a kabátjában. – Kissé kellemetlen, de egyszerűen nem emlékszem rá.

– Az „Elhanyagolt áldozatok" számára gyűjtünk – érkezett a felelet.

– Nem hiszem, hogy valaha hallottam volna róluk korábban. Ez az első gyűjtésük? – kérdezte a férfi. Közelebbről is szemügyre vette a logót a fiú adománygyűjtő dobozán. Hasonlított a Dán Rákellenes Társaság emblémájára. Egy szakjogász biztos hogy sikerrel perelte volna őket emiatt.

– Nem tudom – válaszolta a fiú.

– Itt is van – mondta a nő, és elővette a pénztárcáját. Kinyitotta. – Igen, van valamennyi készpénzem. – Belecsúsztatta egyenként a bankjegyeket a dobozba.

A fiú ámuldozott.

– Ejha! – tört ki. – Hiszen ez rengeteg! Legyen nagyon szép napjuk!

Indulni készült, de megtorpant.

– Elnézést – mondta –, de nem használhatnám esetleg a mosdót? Nagyon kell…

– Persze, nyugodtan – válaszolta a nő, majd félreállt az útjából, hogy a fiú beléphessen.

Ő pedig átlépte a küszöböt.

– Erre van – mutatott a nő a fürdőszoba felé.

– Köszönöm! – mondta a fiú. – Máris végzek!

– Nem kell sietni, csak nyugodtan használd – felelte a nő, majd becsukta mögötte a bejárati ajtót.

A fiú odasétált a fürdőszobához, és bement az ajtaján.

A férfi és a nő egymásra nézett. A férfi mosolyogva megcsóválta a fejét.

– Milyen udvarias fiatalember! – mondta.

– Biztos, hogy nem csak pisil – jegyezte meg a férfi a konyhában. – Már vagy tíz perce benn van.

– Igazán? – kérdezte a nő, félig a hűtőből.

– Valami gond van? – A férfit kibillentette a nő hangneme, ami kissé távolinak tűnt. Normális esetben erre valami csípős megjegyzéssel válaszolt volna, mint például: „Mi van, méred a részidőt?"

A nő felsóhajtott.

– Elfelejtkeztem a tojásról, amíg ott kint ácsorogtunk. Most már sajnos keményre főtt. – Mindketten inkább lágyan és folyósan szerették a főtt tojást.

– Akkor főzz egy újabb adagot!

– Nincs több tojás, szóval ha csak nincs kedved elmenni és venni…

– Megleszünk a tojás nélkül is – mondta a férfi, és csókot nyomott a nő arcára.

– Rendben – nyugodott bele a párja. – Te csak menj és ülj le! Mindjárt jövök.

A férfi ott találta a fiút az étkezőasztalnál a nappaliban.

– Végeztél? – kérdezte tőle. Annyira el volt képedve, hogy nem jutott eszébe más, amit mondhatott volna.

– Igen, köszönöm, hatalmas megkönnyebbülés volt! – áradozott a fiú.

– Az jó – dünnyögte a férfi, és magában elfintorodott, mert pontosan tudta, hogy ez milyen hülyén hangzott.

A fiú egyre csak mosolygott, és semmi jelét nem adta annak, hogy fel fog kelni az asztaltól.

A férfi megköszörülte a torkát.

– Nos, akkor neked ideje a dolgod után menni, ugyebár.

– Nem – utasította vissza a gyerek.

Először azt hitte, hogy rosszul hall.

– Micsoda?

A fiú beleszagolt a levegőbe.

– Csak nem szalonnaillatot érzek?

– Figyelj, te…

– Reggeliztem már, de az az igazság, hogy újra megéheztem. Nem bánják, ugye, ha csatlakozom önökhöz?

A férfi érezte, hogy az álla szó szerint leesik a helyéről. Csüggedten behunyta a szemét, remélve, hogy a fiú esetleg eltűnik, de amikor kinyitotta, akkor ugyanúgy ott ült.

– Rendben, akkor együ…

A férfi megfordult és meglátta a nőt az ajtóban egy kancsónyi frissen facsart narancslével az egyik, és egy tányér szárazon érlelt sonkával a másik kezében, amint teljesen lefagyva próbálta kideríteni, mi is történik. Más körülmények között bizonyára nem okozott volna gondot a férfinak meglátni a helyzet vicces oldalát, most azonban pusztán a benne lassan felgyülemlő haragot érezte.

– Ó… szia… – mondta a nő a fiúnak.

– Üdv.

– Végeztél? – kérdezte tőle a nő, a férfi pedig érezte, hogy kirázza a hideg.

– Igen, igen.

– Aha… – nyögte a nő, és úgy tűnt, elakadt a szava.

A férfi próbált a segítségére sietni.

– Szeretne velünk enni.

A párja hitetlenkedve nézett először a férfira, aztán a fiúra, majd újra a férfira.

– Kijönnél egy pillanatra velem a konyhába, drágám? Valami még kinn maradt – búgta kedvesen a nő.

– Képes voltál meghívni őt? – kérdezte a nő a férfit.

A férfi próbálta megfejteni a másik hanghordozását. Kevésbé tűnt mérgesnek, mint inkább döbbentnek.

Megrázta a fejét.

– Fogalmam sincs, hogy mi történik. Egyszer csak ott ült. Szóval inkább saját magát hívta meg.

A nő behajolt a nappaliba, még mindig a sonkát és a narancslevet tartva a kezében.

– Most mit mondjunk neki?

– Hát azt, hogy ideje mennie! Végül is dolga van, amit elvileg el kellene végeznie.

– De az nem bunkóság? Egy kicsit alultápláltnak tűnik.

Most a férfin volt a sor, hogy benézzen a nappaliba. A fiú továbbra is ott ült az asztalnál, és úgy nézett maga elé, akárcsak valami vendég egy étteremben, aki a pincérre vár. Meg kell hagyni, a fiú nem volt elhízva, de azért azt se lehetett rá mondani, hogy mindjárt kimúlik az éhségtől.

– Nekem egészségesnek tűnik – mondta a férfi. – Egyébként is csak azt engedtük meg neki, hogy a mosdót használja. Arról szó sem volt, hogy velünk étkezzen.

– Igen, de akkor is… – mondta a nő.

A férfi felmordult.

– Egyáltalán miről beszélünk? Senki nem mondta neki, hogy üljön oda az asztalhoz, szóval miért is ne kérhetnénk meg szépen, hogy menjen el? Csak képes ezt megérteni. Ha viszont nem, akkor meg nem tanították meg rendesen viselkedni.

Észrevette, hogy a nő még mindig habozik.

– Nézzük meg, mi lenne fordított helyzetben! – javasolta neki a férfi. – Egyikünk sem menne be egy vadidegen házába és várná el, hogy kiszolgálják.

– Nem – vágta rá a párja. – Igazad van. De úgy megsajnáltam!

– Semmi gond, drágám. Csak hagytad, hogy az a nagy szíved magával ragadjon! – Ez volt az egyik dolog, ami miatt annak idején beleszeretett. – Majd én megmondom neki – közölte, és a nappaliba ment, a nő pedig kicsivel lemaradva követte.

Megvárta, amíg a nő leteszi az asztalra a narancslevet és a sonkát, mielőtt megköszörülte volna a torkát.

– Figyelj, meg kell kérnünk, hogy távozz.

A fiú ránézett a férfira.

– Miért?

– Hogy miért? Hát azért, mert nem szabad csak úgy bemenni mások otthonába és elvárni azt, hogy ők kiszolgáljanak. Megengedtük, hogy használd a mosdót, de ennyi volt. Ugye megérted?

– Nem, nem igazán – felelte a fiú. – Úgy tűnik, van egy csomó ételük.

– Na jó, ezt befejeztük! – A férfi a gyerek fölé hajolt. Érezte, hogy mögötte a nő visszafojtott lélegzettel figyel. – Ha normálisan nem érted meg, akkor mit szólsz ehhez: mi a neved és hol laksz? Felhívom a szüleidet, hogy jöjjenek érted.

A fiú vállat vont.

– Ha ez a terve, akkor mégis miért mondanám meg?

– Nem számít. Akkor hívom a rendőrséget. Ők biztos meggyőzőbbek lesznek nálam.

– És mégis mit fog mondani nekik?

– Azt, hogy egy kisfiú erőszakkal bejött az otthonunkba és nem hajlandó távozni.

– Hiszen saját maguk hívtak be – mutatott rá a fiú.

– Valóban, de meg lettünk tévesztve. Van ma egyáltalán nemzeti adománygyűjtés és létezik-e az „Elhanyagolt áldozatok"? Törvénytelennek számít hamis gyűjtést rendezni.

– Fogalmam sincs, hogy milyen adománygyűjtésről beszél.

– De hát… – A férfi körülnézett, hogy merre találja a fiú adománygyűjtő dobozát, de sehol nem látta. – Pénzt adtunk neked – bizonygatta a gyereknek.

– Erről nem tudok semmit.

– Pénzt loptál tőlünk!

A fiú elfintorodott.

– Még mindig nem tudom, hogy miről beszél. De akkor sem lehet szó lopásról, ha saját maguk adták oda a pénzt.

Soha nem volt még ilyen közel ahhoz, hogy megüssön egy gyereket, így eddig ismeretlen erőt kellett magában felfedeznie ahhoz, hogy visszafogja magát. Mély levegőt vett, majd lassan elszámolt húszig. Visszafelé.

– Utoljára mondom – szólalt meg a férfi. – Add vissza a pénzünket és hagyd el az otthonunkat! Akkor eltekintünk a többitől.

A fiú megrázta a fejét.

– Nem vettem el a pénzüket. Ha akarja, ellenőrizze!

A férfi ránézett a nőre.

– Egy pillanat! – mondta a nő, és kiment az előszobába. A férfi kotorászás hangját hallotta, majd egy ajtónyitást, aztán egy másikat, végül pedig a bejárati ajtót. A nő visszajött. Döbbent arca láttán a férfi tudta, mit fog mondani, mielőtt szóra nyitotta volna a száját.

– Az összes bankjegy megvan? – kérdezte a férfi.

A nő bólintott.

– És mi van a dobozzal?

– Sehol sem találom.

A férfi tátott szájjal bámulta a fiút, aki ártatlan arccal nézett vissza rá.

– Hogyan?

– Ki fog hűlni az étel – jegyezte meg a fiú.

A fiú megtörölte a száját a kézfejével.

– Köszönöm az ételt! – mondta. – Nagyon ízletes volt.

– Egészségedre! – felelte a nő gépiesen.

Mind a hárman ott ültek az asztalnál, de csak a fiú evett.

Olyan étvággyal vetette rá magát az ételre, ami szinte már rémisztő volt, és egy pillanatra az is felmerült a párban, hogy talán a gyerek mégis éhezhetett. Együttérzésük azonban ugyanolyan gyorsan szertefoszlott, ahogyan jött, amikor a fiú elkezdett csámcsogni és az ujjaival beletúrt az eperdzsembe. Egyetlenegyszer sem használta az evőeszközöket, aminek eredményeként ételmaradványok voltak a szája körül, a morzsák, pacák, héjak és darabkák pedig elborították az egész asztalt és a padlót is. Ez elég volt ahhoz, hogy a saját étvágyuk teljesen elmenjen.

A férfi egész idő alatt próbált farkasszemet nézni a fiúval, de úgy tűnt, hiába.

– Most már megkaptad, amiért jöttél. Lennél olyan kedves és hazamennél a szüleidhez?

A fiú böfögött.

– Azt nem tehetem.

– Ugyan miért nem?

– Nincsenek szüleim, sem pedig otthonom.

– Valahol csak laksz.

– Igen, de azt nem nevezhetem az otthonomnak.

– Jó, akkor kotródj vissza az intézetbe, ahonnan megszöktél, és hagyj minket békén!

– Drágám! – szólalt meg a nő.

– Mi az?

– Nem beszélhetsz így vele! Csak egy gyerek.

A férfi pislantott.

– Hogy érted ezt? – Aztán felfogta. – Jaj ne, mondd, hogy nem igaz… az képtelenség lenne!

– Micsoda?

– Hát az, hogy megint kezded megsajnálni, ugye? Még ezután a sok szarság után is… mennyire jellemző.

– Ez meg mégis mit jelentsen?

– Drágám, én szeretlek, de van ez a tulajdonságod, hogy hagyod, hogy mások kihasználjanak téged.

– Baromság! Nem hagyom.

– Nem? Hát vess csak egy pillantást oda! – A férfi a kanapé előtt álló dohányzóasztalra mutatott. – Miért van három példányunk is az Utcai hírek legújabb számából? Ki a fene veszi meg ugyanazt a lapszámot háromszor, ráadásul kettőt ugyanattól a hajléktalantól?

– Nem mintha egy vagyonba kerülne.

– Nem hát, de ez egy elvi kérdés. Mint az is, hogy mindig adományra szánod a visszaváltott üvegekért kapott betéti díjat.

– És mi a gond azzal?

– Semmi, csak mindig anélkül döntesz ebben a kérdésben, hogy előbb megbeszélnénk a dolgot.

– Soha nem panaszkodtál miatta.

– Nem, de soha nem is kérdezted meg a véleményem.

– Hmm – dünnyögött a nő. – Van egy szó, amit erre használnak: empátia. Hallottál róla, drágám?

A férfi megrázta a fejét.

– Ne kezdd! Te tudod a legjobban, hogy mindig adakozom, ha jó ügyről van szó és valaki pénzt kér tőlem.

– És ezt egy olyan ember mondja, aki csakis azért iratkozott fel az UNICEF levelezőlistájára, hogy ne kelljen tovább beszélnie az adománygyűjtő utcai önkéntesükkel. Kiváló, drágám!

– Szóval képmutatónak tartasz?

– Ugyan, mind azok vagyunk! Azért fizetünk, hogy szentnek érezzük magunkat, és ne kelljen túlságosan belegondolnunk a kellemetlen és csúf valóságba. Én legalább őszinte vagyok magamhoz, nem úgy, mint te. És nem azt mondtad, hogy idézzem, „a nagy szívem" miatt szeretsz? Vagy az csak egy felszedős szöveg volt?

– Dehogyis! Komolyan gondoltam akkor, és még most is. Ez az egyik dolog, amit nagyon szeretek benned, de őszintén szólva, ha egy hátrányos helyzetű emberrel találkozol, akkor az IQ-d nem kevés ponttal lezuhan.

– Te is megtapasztalhattad, amikor tegnap igent mondtam neked.

– Azt mondod, hogy meggondoltad magad?

– Nem, de néha olyan…

– Igen? Izgatottan várom, hogy befejezd a mondatot!

A nő legyintett.

– Hagyjuk. Nem érdemes.

– Nem? Pedig majdnem megosztottál rólam valami létfontosságú új információt.

– Édesem, elég!

A férfi látta, hogy a nő mindjárt sírni kezd, és hirtelen az összes harag elpárolgott belőle. Általában így hatott rá, ha meglátta a másik könnyeit. Voltak vitáik, de ritkán haragudtak egymásra sokáig. Felállt és odament a nőhöz. Magához húzta őt és megcsókolta a tarkóját.

– Sajnálom, édesem – mondta neki. – Néha elég nagy barom tudok lenni.

A nő erre elnevette magát és megcsókolta a férfit.

– Én pedig alig várom, hogy Nagy Baromné legyek.

A fiú megköszörülte a torkát. Egészen eddig csendben volt, miközben ők beszéltek. Mindketten felé fordultak.

– Volna egy javaslatom – mondta a fiú.

– Jól értem, hogy házasodni készülnek? – kérdezte a fiú olyan hangon, mintha éppen megannyi ajándékot pillantott volna meg a karácsonyfa alatt.

– Igen, és…? – kérdezett vissza a férfi.

– Győzzenek meg!

– Mégis miről?

– Győzzenek meg arról, hogy maguknak tényleg együtt kell lenni, míg a halál el nem választ. Arról, hogy egymásnak lettek teremtve. A tökéletes pár. Lelki társak. Egymás legjobb barátai. Ha sikerül, akkor elmegyek.

– De minek? – kérdezte a nő.

– Csak úgy! – válaszolta a fiú.

A férfinak nagyjából ekkorra lett elege. A fiú mellett állt és lenézett rá.

– Ide figyelj, kispajtás! Egyáltalán nem tudom, hogy mi közöd van a kapcsolatunkhoz. Így hát az én javaslatom meg az, hogy nagyon gyorsan felpattansz, és elhúzol innen. Különben kénytelen leszek segíteni neked megtalálni az ajtót.

A fiú elmosolyodott.

– Szóval kezet emelne rám? Azt nehezen magyarázza majd ki. A rendőrség alig várja a következő gyermekbántalmazási ügyet.

– Drágám! – mondta a nő a maga bosszantóan hatásos „használjuk a józan eszünket" hanghordozásával. – Ha megütöd, akkor ő nyer.

– Mi van?

– Hát nem érted, hogy mire megy ki az egész játék? – kérdezte a nő. – Megpróbál egymás ellen fordítani minket, és már majdnem sikerült is neki.

A férfi hitetlenkedve fordult a fiú felé.

– Igaz ez? Valóban ebben mesterkedsz?

A fiú megvakarta az orrát.

– Ő mondta, nem én. Én csak szeretnék biztos lenni abban, hogy jó döntést hoznak.

– De miért mi? Miért ma?

– Miért ne? – Így a fiú.

A szinte tökéletes közöny, ami a gyerekből áradt, amikor ezt kimondta, különös hatással volt a férfira. Érezte, hogy a lába megremeg, és puszta akaraterején múlt, hogy össze nem rogyott. Helyette inkább belekapaszkodott az asztal lapjába. Kezdett teljesen kiakadni, és zavarodottságában a párjára nézett, segítségért esdekelve.

A nő keresztbe tett karral ült és a fiút nézte, majd azt mondta:

– Jól van. Benne vagyunk.

Benne? A férfi nem bízott a saját hangjában, így hát inkább csendben maradt.

A fiú izgatottan tapsolt.

– Fantasztikus! Ez igazán mókás lesz!

– Drágám? – próbálta kifejezni ellenvetését a férfi.

A nő elszánt pillantást vetett rá. Még mindig egy kicsit ott volt a vörösség a szemeiben.

– Sikerülni fog – mondta határozottan a férfinek.

Az bólintott, és megérezte, hogy most ő van a határán annak, hogy sírva fakadjon. Helyette inkább odahúzta a székét a párja mellé. Összekulcsolták a kezüket. Mélyet sóhajtott.

– Pontosan erről beszélek. Meg sem próbálod. Ha nem megy neked mások gyerekeivel, akkor mi lesz, ha a sajátjaidról van szó?

– Hu-hú! – hüledezett a férfi. – Csak azért, mert nem találom izgalmasnak a barátaink gyerekeinek szellemi színvonalát, az nem jelenti azt, hogy nem fogom magam odatenni százszázalékosan a mi saját gyerekeinkért. Amúgy meg a bátyád lányai meg a húgom fiai totál elégedettnek tűnnek velem.

– Lehet, de amikor vigyázunk rájuk, akkor látszik rajtad, hogy alig várod, hogy végre értük jöjjenek, és újra kettesben legyünk. Nem kétlem, hogy odavagy értük, de jobban szeretsz inkább kisebb adagokban időt tölteni velük.

– Te is beismerhetnéd, hogy néha kissé kimerítő hosszabb ideig velük lenni, és magad is mondtad, hogy mennyire kimerültél, amikor egy egész hétvégén nálunk voltak a fiúk legutóbb. Nagyszerű kölykök, de azt hinné az ember, hogy tartós elem van a véráramukba szerelve.

– Az unokahúgaid sem jobbak. Amikor ámokfutást rendeznek, akkor az olyan, mintha a Menyaszörnyek gyerek kiadása lenne – vágott vissza a nő.

– Hadd hangsúlyozzam ki újra: nem a mi gyerekeink. Rohadt nagy különbség van aközött, ahogyan az ember a saját gyerekeihez viszonyul, és ahogyan másokéhoz. Nem lehet egyszerűen abból kiindulni, hogy hogyan viselkedem velük, és arra alapozva megítélni, milyen apa lennék. Ha ugyanerre hivatkoznék nálad, akkor lenne alapja annak, hogy komolyan aggódjak.

– Mégis hogy érted ezt?

A férfi fogta a fejét.

– Felejtsd el! Nem kellett volna ezt mondanom.

– Nem, nem – felelte a nő hűvösen. – Gyerünk és mondd ki! Engem tényleg érdekel a véleményed arról, hogy milyen képességeim lennének anyaként.

– Édesem, ebből nem sülne ki semmi jó. – A fiúra nézett. – Hát nem látod, hogy már megint kezdi?

A nő tekintete fagyossá vált.

– Most már nem tudod visszavonni, úgyhogy bökd ki végre!

A férfi megdörzsölte a nyakát.

– Azt gondolom – mondta lassan –, hogy egy kicsit túl megengedő vagy a gyerekekkel. Biztos velem van a baj, de úgy látom, hogy túl sok mindent elnézel nekik, és hagyod, hogy a fejedre nőjenek.

– Ahogy saját magad is kifejtetted: nagy különbség van aközött, ha az ember saját gyerekéről van szó, vagy ha máséról. Nem kezdhetem el nevelni azokat a kölyköket, akik nem a sajátjaim.

– Igazad van, drágám – válaszolta a férfi. – Felejtsd el, amit mondtam, hülyeség volt!

A nő bosszúsan felhorkantott.

– A fenébe is! Miért nem tudsz végre tökös lenni?

– Mi a franc?!

– Most épp te vagy túl engedékeny.

– És ezzel mi a gond?

– Mégis ki akar egy puhapöcs férjet magának?

– A jelek szerint jó pár ilyen nő akad. Elég, ha megnézed, hogy némely barátnőd milyen selejtes férfipéldányt választott magának.

A nő felnevetett.

– Nem semmi szöveged van! Pedig a sógorod alig tud három lépést megtenni egyenesen előre, mert a húgod olyan erősen szorítja a kezében a golyóit.

– A bátyád meg… – kezdte a férfi.

– Mi van a bátyámmal? – kérdezett vissza a nő.

Csendben nézték egymást.

– A francba! – fakadt ki a férfi, és olyan erővel ütötte meg ököllel az asztalt, hogy megremegett.

A nő szomorúan mosolygott.

– Nem állunk túl jól, ugye? – kérdezte.

– Nem – ismerte be a férfi.

A fiú feltartotta a mutatóujját.

– Leszögezhetnék valamit? – kérdezte.

Olyan gyorsan történt, hogy a férfinek nem volt ideje reagálni.

– Te – fújtatott a nő a gyerek felé, majd hirtelen ott volt a kezében a kenyérvágó kés, a gyerek mögött állt, erősen megmarkolta a haját, miközben a fűrészfogas kést odatartotta annak csupasz nyakához.

A férfi tátott szájjal nézte.

– Drágám, mégis mi a faszt csinálsz?

– Esküszöm – mondta a nő a fiúnak olyan hangon, ami távolról sem emlékeztetett a sajátjára. – Még egy szó és elvágom a torkodat. Megértetted? Meg ne szólalj! Csak bólints!

A fiú bólintott. Az eddigi magabiztosságnak nyoma sem maradt, és immár csupán úgy nézett ki, mint egy rémült kisfiú.

– Édesem. – A férfi lassan felállt a székéből, és kinyújtotta a kezét. – Édesem, add ide a kést!

A nő remegett. Nemcsak a feje reszketett, hanem az egész teste, a férfi pedig félt, hogy még a végén tényleg elvágja a fiú nyakát.

– Nem… bírom… tovább! – mondta a nő.

– Ezt megértem – mondta a férfi. – De nem ez a módja.

– Ugyan miért nem? – kérdezte a párja. – Egy apró vágás, és az egésznek vége lesz.

A fiú nyöszörgött.

– Csendet! – sziszegte a nő, és erősebben rányomta a pengét a bőrére.

– Hidd el, nekem is eszembe jutott ez a lehetőség – mondta a férfi. – De ez csak többet ártana, mint amennyit használna. Mit kezdenénk a holttesttel? Hogy szabadulnánk meg tőle úgy, hogy a szomszédok meg ne lássák? És mi lesz azzal a rengeteg vérrel?

A nőből harsány nevetés szakadt fel.

– Hallanád magad! A menyasszonyod, a nő, akit szeretsz, és akit feleségül akarsz venni, akitől gyerekeket akarsz, azzal fenyeget egy gyereket, hogy felvágja a torkát, neked meg az az első gondolatod, hogy hogyan takaríts fel utána.

A férfi hitetlenkedve nézett a nőre.

– Mondd, hogy csak blöfföltél!

– Csak részben – vallotta be a nő. – Még mindig csábít a dolog, de érdekes volt hallani a reakciódat.

A másik pislogott.

– Bocsánat, de ki is áll itt késsel a kezében? Úgy értem, kettőnk közül én vagyok jobban észnél, ha meggondoljuk.

A nő fájdalmas arccal nézett a férfira.

– Én csak azt akarom, hogy vége legyen.

– Én is azt akarom – mondta a férfi.

– Akkor megbeszéltük? Megbocsátasz nekem?

– Mindig – felelte a férfi.

– Jó – mondta a nő, és letette a kést.

A fiú megfordult az ajtóban. Nem mondott semmit, amióta felkelt az asztaltól és kiment a bejárathoz.

– Köszönöm! – mondta.

– Micsodát? – kérdezte tőle a férfi.

– A nagylelkű adományt.

A legkevésbé sem szerették volna tudni, hogy mit ért ezalatt.

– Ezer ürömmel – mondta neki a férfi.

Ezt szarkasztikusnak szánta és azért mondta, hogy az övé legyen az utolsó szó, de maga is hallhatta, hogy mennyire nem jött át.

– Isten veled! – köszönt el a nő.

A fiú csak mosolygott, és végigment a kerti ösvényen. A pár ott maradt az ajtóban, és nézték, ahogyan a fiú távozik, mintha meg akartak volna győződni róla, hogy valóban teljesen eltűnik az életükből. Csak akkor csukták be és zárták kulcsra az ajtót, amikor már eltűnt a szemük elől.

Egymásra néztek.

– Győztünk? – kérdezte a nő.

– Remélem – válaszolta a férfi.

fordította: Kozma Dániel

SOLANGE RODRÍGUEZ PAPPE

PARÁNYI NŐK

SOLANGE RODRÍGUEZ PAPPE 1976-ban, az ecuadori Guayaquilban született, egyetemi tanár és díjnyertes író. Műveiben a természetfeletti a különössel és kísértetiessel vegyül, humora nem szokványos. A „Parányi nők" eredetileg a 2018-ban megjelent La primera vez que vi un fantasma (Amikor először láttam szellemet) című gyűjteményes művében jelent meg, bekerült a 2019-es Insólitas című antológiába is, amely a kortárs spanyol és latin-amerikai írónők legjobb fantasztikus írásait gyűjti egybe. Első olvasásra beleszerettünk ebbe a furcsa kis történetbe, amely bár nem hagyományos értelemben vett horror, mégis tökéletesen illik a kötetünkbe, és meggyőződésünk, hogy olvasóink is ugyanolyan élvezetüket lelik majd benne, mint mi.

A SZÜLEIM HÁZÁT lomtalanítottam éppen, amikor az első parányi nőt megláttam: a kanapé alá rohant be euforikus indiánüvöltéssel, és bebújt a lábak mögé. Különösebben nem lepődtem meg rajta. A szüleim világéletükben gyűjtögetők voltak, egyebet nem is nagyon tettek, mint hogy üres papírzacskókat, műanyag tégelyeket és porcelánbogarakat halmoztak fel a házban, ahol a lányukként felnőttem, és mindig is számolhattam a lehetőséggel, hogy ha mélyebben a kupacokba túrok, a legkülönösebb dolgokra bukkanok.

Unalmas gyerekkorom egyik kedvenc időtöltése volt a dobozokban úgy kotorászni, hogy mindent éppen úgy rendezzek vissza bennük, ahogy találtam. Akadt ott második világháborús kulcstartógyűjtemény, trágár poháralátétek, sőt egy ezüsttőr is, amit apám féltékenyen őrzött az ágydeszkák alatt.

– Már megint turkáltál a holminkban – kiabált velem anyám, ha valami apró kis változást érzékelt a több száz begyűjtött kacat között. Olyankor lekevert nekem egyet, vagy a tenyeremet paskolta meg a derékszíjával. – Vegyél példát a bátyádról, vele soha nincs semmi gond.

Még szép, hiszen amióta az eszemet tudtam, Joaquín folyton odakint játszott az utcán… a játék autóival, a bringájával, a korcsolyájával, a bandájával, a kis barátnőivel. Soha nem volt hajlandó beilleszkedni anyám kacatgyűjteményébe.

Miután a szüleim beköltöztek a nyugdíjasotthonba, már csak a legszükségesebbekre tartottak igényt, én pedig közel egy héten keresztül válogattam a házban a holmit: mit adományozhatok el, mit ajándékozok tovább vagy teszek pénzzé, mit lehet nyereséggel elárverezni, és mit szeretnék megtartani. Mindenekelőtt azonban a mocskot kellett felszámolni. A konyhában például a sok szemét között több gyíkot, egy patkányt és még egy döglött denevért is találtam. Ha jobban belegondolok, a patkány valószínűleg inkább egy régi hörcsögünk csontváza volt, ami még gyerekkoromban veszett el. Ahogy éppen egy fél cipővel a kezemben pókokra vadásztam, megláttam, ahogy a parányi meztelen nő csatakiáltással átszeli a nappalit. A sok fura dolog között egy vad kis nőci már igazán nem számított olyan nagy képtelenségnek.

Bekukkantottam a szék alá, ahol – pont, ahogy képzeltem – miniatűr nők egész kis társadalma élte a hétköznapjait. Páran kisebb csoportosulásokban üldögéltek, egymást fésülgették, beszélgettek, nevetgéltek. Mások kéjes foglalatosságokba merültek – egymás nemi szervét, mellét nyalogatták felváltva, egymás piciny kezecskéjén harapdálták az ujjakat vagy épp élvetegen, hangosan nyöszörögtek. Mindezt a teljes népesség szeme láttára tették, semmiféle szégyent vagy szemérmet nem ismerve. Gyerekeket, illetve terhes nőket nem láttam közöttük, az összes parányi hölgyike fiatal és karcsú volt. És meglehetősen élvezték az életet, hogy ne mondjam, illetlenül.

Már benne jártunk a délutánban, amikor megszólalt a telefon. Ekkorra a parányi nők feletti döbbenet és az ellenük összeszedett minden bátorságom töltötte ki a lényemet, mert nagyon megnehezítették a takarítást. Joaquín bátyám hívott, azt kérte, hadd töltse a házban az éjszakát, mert a felesége már megint kidobta otthonról.

– Rájött, hogy hiába ígértem, mégse szakítottam Pamelával. Tudod, anya ilyen helyzetekben mindig befogadott, alhattam a nappaliban a kanapén.

– Épp takarítok, minden csupa por, hatalmas a felfordulás. De ha nem zavar, felőlem jöhetsz.

– Köszi. Nem tudom, mi a titka annak a kanapénak, de mindig olyan istenien alszom rajta – mondta, nekem meg felállt a szőr a hátamon.

Seprűt ragadtam, és nekiláttam, hogy kisöpörjem a parányi nők városát. Testem minden erejét latba vetve felfordítottam a kanapét, és a rovarokat gyilkoló háziasszony szakértelmével poroltam le az aljáról az életet, és amennyit csak bírtam, elintéztem közülük. Derekasan állták a sarat, a kicsi foguk hegyes volt, de alig egy óra alatt kipenderítettem őket a kanapéból. Egy-kettő ugyan a hálószobákba menekült, de csak maroknyian lehettek ahhoz képest, hogy tömegeiket nyírtam ki. Pont visszaraktam a bútort az eredeti helyére, amikor csengettek. Joaquín bűbájosan bazsalygott rám a kukucskáló túloldaláról, akár valami Clark Gable. Együtt hordtuk ki a parányi nőkkel teli szemeteszsákokat a járda szélére, hogy a szemetes majd elvigye őket.

Maradék levest melegítettünk, és gyorsan megvacsoráztunk. Néha-néha lepillantottam a fel-felbukkanó parányi nőkre, akik a hajukat tépve, tele szájjal bőgve ténferegtek a padlón. De sikerült nem törődnöm velük, a bátyám bonyolultan összetett hétköznapjait hallgattam, hogy egy politikus tanácsadójaként mikor merre utazgat, kikkel találkozik, közben diszkréten rugdaltam le magamról a vádlimon felkapaszkodó apró nőcskéket.

– Nem vagyok hajlandó csak azért egyetlenegy nőt választani magamnak, mert ők így akarják, hogy utána jól összeveszhessenek velem. A nőknek szerintem a férfiak csak arra kellenek, hogy legyen még egy jó okuk balhézni. Köszönöm, én ebből a játékból nem kérek. Én tökéletesen boldog vagyok azzal a kettő, három vagy épp négy nővel, akikkel vagyok.

Úgy tettem, mintha egy csípést vakarnék meg a lábamon, hogy elűzzek magamról egy parányi bosszúálló nőt, aki nyílvesszőt döfött a térdembe. Joaquín rémes alak volt, ahogy egész filozófiát kanyarintott az állandó hűtlenségeiből. De ezt csupán gondoltam, nem mondtam ki. Inkább csak mosolyogtam rá, mintha jól érezném magam. Ahogy anyu csinálta.

Lefekvés előtt még kivittem a szemetet a konyhába, és a nappali félhomályában láttam, ahogy levetkőzik. Csak az utcalámpa fénye világított be. A bátyám nagyon jóképű férfi, magas, izmos, erős nyakában látványosan ugrál az ádámcsutka, erőteljes karjai a konditeremben és a hasonszőrűen kakaskodó férfiakkal vívott szkandercsatákban formálódtak. Míg ő félmeztelenül elheveredett a kanapén, hogy átadja magát az álomnak, ahol feltehetően újabb hódításokra és csábításokra indul majd, a parányi nők túlélői a padlón gyülekeztek, és kidolgozták az önvédelmi stratégiájukat.

Az egyikük nagy merészen felkapaszkodott a kanapéra, és kíváncsian kalandozta be a bátyám testét. Nem tudom, a világukban léteztek-e parányi férfiak is, de azt láttam, hogy ez a hatalmasra nőtt példány lenyűgözi: szaglászta és harapdálta Joaquín bőrét, ő pedig vakaródzott tőle. Az elsőt még több parányi nő követte, felmásztak, és megálltak a szőrös mellkason, lekuporodtak a szőr között, hemperegtek benne, megint mások a nadrágján kiütköző dudort térképezték fel. Szemmel láthatóan jól érezték magukat ebben a hirtelen felfedezett új világban, ahová jutottak.

Égve hagytam a konyhában a villanyt. Hangtalanul lopakodtam oda Joaquínhoz, aki már mélyen aludt, miközben fegyveres kicsi nők serege mászkált zajosan a lábai között. Elégedett férfiagyának mélységeiből szégyentelenül kéjes mosoly kúszott az arcára. Minden ízemben undorodtam. Nem csaptam zajt, óvatosan elemeltem az asztalról a kocsikulcsát, miközben egyre több picike nő érkezett, hogy felmérjék legújabb gyarmatuk vidékeit. Ahogy becsuktam magam mögött a bejárati ajtót, és kétszer is ráfordítottam a kulcsot, eltűnődtem, hogy a bátyám bentről is kihallatszó nyögései a fájdalomnak vagy a gyönyörnek szólnak-e.

fordította: Török Krisztina

ELISENDA SOLSONA

BERÖGZŐDÉSEK

A többség a turisták közkedvelt úti céljaként ismeri Barcelonát, Katalónia fővárosát. De Katalónia mint önálló terület elkülönül Spanyolországtól, és egészen addig a legtöbb amerikai figyelmét elkerülte, amíg a lakossága 2017 októberében megszavazta a régió függetlenségét.¹² Katalónia nemcsak a hivatalos nyelve miatt különbözik Spanyolországtól (a katalán egy újlatin nyelv, és bizonyos szempontból több köze van a francia és az olasz nyelvhez, mint a spanyolhoz), hanem a kultúrája és az irodalmi hagyományai miatt is. A katalán irodalomban régi hagyománya van a horrornak és a fantasztikus prózának. A legjobb írásokat a 2004-ben megjelent hétszáz oldalas Els altres mons de la literatura Catalana (A katalán irodalom másik arca) című kiadványban gyűjtötték össze. A katalán fantasztikus irodalom legfontosabb szerzői közé tartozik a katalán irodalom legidősebb nagykövete, Mercè Rodoreda, aki számos horrortörténetet írt, az elismert szerző, Manuel de Pedrolo, a posztapokaliptikus A második eredet átirata című regény szerzője, és Joan Perucho a Természettudomány című klasszikus vámpíros regény szerzője. ELISENDA SOLSONA egy fiatal szerző, aki az ő nyomdokaikban jár. A díjnyertes, 2019-ben megjelent Satèl·lits (Műholdak) című novelláskötete furcsa történeteket tartalmaz, amelyek ugyanazon az éjszakán játszódnak, azon az éjjelen, amikor a hold megmagyarázhatatlan módon eltűnt. A Berögződések a kötet első novellája, és Solsona első – de bizonyára nem utolsó – angol nyelven megjelent írása.

MANEL KIKAPCSOLJA a zseblámpát, csettint egyet a nyelvével, és lecsukja a bérautó motorháztetőjét. Lassú és megfontolt mozdulatokkal beletörli nagy kezét a nadrágjába, és megfordul. A keskeny hegyi utat megvilágító lámpák narancssárga fényében látja Òscar magas alakját a távolban, aki fényképeket készít a sífelvonóról.

Hosszú árnyékként a karja hullámzik, miközben a megfelelő testhelyzetet keresi. A tökéletes szög. Gondosan megigazgatja a háromlábú állványt.

És kattogtat.

Manel még a férfi göndör szőke haját is látja. Òscar azt mondta, hogy le akarja vágatni a fotókiállítás megnyitója előtt.

Vajon ez keltette fel először Manel figyelmét? Az a göndör, szinte fehér tincs, amelyik belelógott Òscar szemébe?

Beül az autóba, és elfordítja a kulcsot. Egy apró, kormánykerék alakú kulcstartó lóg rajta, amelyen az autókölcsönző logója látszik. Vajon be fog indulni? Sejtelme sincs, hogy mi baja lehet a motornak. Az autó fél órával ezelőtt lefulladt, alig néhány méterre a szállodától. Manel megvakarja a sűrű fekete szakállát. Megint elfordítja a kulcsot. Úgy tűnik, hogy a motor reagál, de sípoló hangot hallat.

Mintha fájdalmasan köhögne.

Az autó az elhagyott síparadicsom közelében robbant le. Òscar ezt a tájat választotta a sorozata utolsó fényképéhez, és úgy döntött, hogy készít néhány felvételt, amíg Manel a motorral foglalkozik.

A környék nem okozott neki csalódást. Pontosan olyan volt, mint a fényképeken.

Szorosan lehunyja az egyik szemét, a másikkal belenéz a keresőbe, és halványan elmosolyodik. A székekre fókuszál. Nem, inkább a kábelekre. És az erdőre, ami az üléses felvonóval együtt kúszik fel a hegyre.

A pupillája hevesen rángatózik a keresőben. A táj túl sötét. Az út menti lámpák nagyon halványan világítanak.

Pislog.

A háta mögül meghallja a repülőtéren kibérelt autó motorját. Manel bizonyára megjavította, de Òscar készíteni akar még egy fotót, mielőtt elindulnak. Az első kapcsolatfelvétel, most simogatja meg először a tájat.

Vajon miért zárták be a síparadicsomot? Azt olvasta, hogy tizennyolc éve zárva van, de ha tudta volna, hogy miért zárták be, talán meg tudná ragadni a lényegét a fotón.

A fotó.

A feneketlen mélység.

A nevetés, a havon sikló sítalpak, a kiáltozások, az oktató utasításai, a legfrissebb slágerek a háttérben. Vajon képes lenne megragadni ezeknek a hangoknak a hiányát a fényképen?

A feneketlen mélység: halott védekezőmechanizmusok a halál ellen.

Manel hirtelen ráteszi a kezét Òscar vállára, és ad egy csókot a nyakára.

Òscar ridegen megfordul, hogy lerázza magáról.

– Még egy perc. A picsába! Egy hosszú záridő közepénél jártam!

Manel kinyitja a száját, és kissé leereszti a szemhéját. Lenyeli a levegőt, ami szokás szerint feszültséggé válik, és S alakban sebesen lekígyózik a gyomrába.

Mintha Òscar göndör tincseit nyelné le.

Nyel még egyet.

És még egyet.

A következő után megint normális lesz a hangja.

Megemészti az összes feszültséget a gyomrában, de a hangja megint normális lesz.

– Nem tudom, hogy csináltam, de úgy tűnik, megjavítottam. Gyerünk, Òscar! Már nagyon késő van. El kellene indulnunk.

Òscar leengedi a fényképezőgépet a mellkasához. Egy piros pánton lóg, amit Manel vett neki ajándékba a születésnapjára. Felemeli a fejét, és felpillant az égboltra. A szél belekap a hajába. Összeráncolja a szemöldökét, elsimítja az arcából a tincseket, és ránéz Manelre.

– Nem értem. Azt mondtad, hogy telihold lesz. Szükségem van rá. Anélkül nem tudom elkészíteni a fényképeket.

A rádióban egy tangó szól. Az autónak új szaga van, ami összekeveredik a citromos légfrissítő illatával. Manel némán beveszi az éles kanyart, tíz kilométer per órás sebességgel, és a feje szinte rátapad a szélvédőre. Néha belefúj a csillogó fekete frufrujába. A motor ismét halkan nyöszörög, de biztosra veszi, hogy eljutnak a szállodáig.

Háromperces út.

A távolságra nem emlékszik, de aznap reggel kiszámolta a repülőtéren, miközben a beszállásra várakoztak. Háromperces út a szállodától a sípályákig.

A sípályáktól a szállodáig.

Vajon hányszor fogják megtenni ezt az utat az ötnapos kirándulásuk alatt? Vajon találni fog egy megfelelő alkalmat arra, hogy megint szóba hozza a témát?

A térkép szerint a sípályák után egy egyenes szakasz következik, utána egy éles kanyar, és az éles kanyar után meg kell pillantaniuk a szállodát. Manel kissé megmozgatja az ujjait, mert érzi, hogy a hideg belekúszott az ízületeibe.

Òscar az anyósülésen ül, és szemügyre veszi a három, hosszú záridős fényképet. Újra és újra végiglapozza őket.

Finoman megnyomja a gombot.

Mindegyik sötét. Mind a három túl sötét.

Az utolsó fényképnél megáll. Leveszi a gombról a hüvelykujját, és megsimogatja az összetapogatott kijelzőt.

Amikor az arcához emeli a fényképezőgépet, megfeszül a bicepsze.

Egy árnyék van a fák között.

Egy nagy, ívelt vonalú árnyék. Oldalról látszik, de mintha őt nézné.

Manel vet egy pillantást a szeme sarkából Òscarra. A kijelző fénye megvilágítja a férfi ragyogóan kék szemét, és az összeráncolt szemöldökét. Mi lenne, ha most hozná szóba? Vajon ez a megfelelő alkalom? Van még öt napjuk, de talán most… Nem. Inkább majd akkor, amikor már a pezsgőfürdőben ülnek, miután megittak egy üveg habzóbort, és ledörzsölte Òscart azzal a rózsaszínű fürdőhabbal, amit aznap reggel vásárolt. Olyat adjon, ami erősen habzik, legyen szíves! Vesz egy mély lélegzetet. Három hónapja nem hozta szóba a témát, azóta nem, mióta összevesztek. Alaposan meg kell válogatnia a szavait, és higgadtan kell beszélnie. Mindent gondosan eltervezett. Megint belefúj a frufrujába. El kell mondania neki. Òscar! Szerdán lesz az első tájékoztató az örökbefogadó központban. Régóta nem tartottak ilyet. Azt feltétlenül ki kell hangsúlyoznia, hogy ez csak egy tájékoztató. Ebből ki fog derülni, hogy Òscar meggondolta-e magát.

Òscar felnagyítja a fényképet.

Még jobban felnagyítja.

De a pixelek már hatalmasak. Kivehetetlenné válik a kép.

Kikapcsolja a fényképezőgépet, beleteszi a tokjába, a tenyerébe támasztja az állát, és kinéz az ablakon.

– Miért zárták be a síparadicsomot? – kérdezi.

– Sejtelmem sincs – feleli Manel. – De ez nem is lényeges, nem igaz? Úgy értem, hogy akkor is el tudod készíteni a fotókat, ha nem tudod, hogy miért zárták be.

Òscar megfordul, és rámered.

– Nem, nem tudom elkészíteni őket. Tudni akarom, mi történt. Meg akarom érteni a tájat.

Amikor Òscar kitalálta, hogy egy elhagyatott síparadicsom lesz a Feneketlen mélységek című sorozatának az utolsó darabja, egy héten keresztül keresgélt az interneten, mire rátalált erre. Viszonylag kicsi, egy völgyben fekvő város közelében található, és van mellette egy szálloda is, ahol megalhat. Repülőre kell ülnie, és bérelnie kell egy autót, hogy odajusson.

Mindent ki akart deríteni róla, de csak annyit tudott meg, hogy tizennyolc évvel ezelőtt zárták be. Újra megnézte a fényképeket.

Tökéletes volt.

Megtalálta azt a helyet, ahol befejezheti a Feneketlen mélységeket.

Az autó fényszórója megvilágít egy hatalmas, szürke, szögletes hatemeletes épületet. Márványlépcső vezet a forgóajtóhoz, és a forgóajtó fölött boltívet alkot két aranyszínűre festett oszlop.

– Megérkeztünk. – Manel a szálloda sötét ablakait tanulmányozza a szélvédőn keresztül. – És igazam volt. Szerintem mi leszünk az egyetlen vendégek. – Nyel egy nagyot, és szemügyre veszi a szállodát. – Nappali fénynél talán barátságosabb lesz.

Hetekkel ezelőtt, miután Òscar bejelentette, hogy megtalálta az utolsó fénykép helyszínét, és megmutatta Manelnek az interneten a térképet, Manel felhívta az építészstúdióban lévő irodájából a szállodát, és elintézte a foglalást. Òscar azt mondta, hogy a telihold nagyon fontos, mert éjszakai felvételeket is akar készíteni. Manel a szálloda igazgatójával beszélt, akinek mély és rekedtes hangja volt, mintha a hangszalagjai évek óta nem rezegtek volna, és megszilárdult volna a nyála. Manel egy pezsgőfürdővel felszerelt szobát kért. Miután Òscar nagyszabású terveire áldozták a szabadságukat, azt akarta érezni, hogy legalább egy dologgal kapcsolatban ő dönthet.

Kiszállnak az autóból. Manel megdörzsöli a karját, körbenéz, és rámosolyog Òscarra.

– Elfogadható, igaz?

Òscar vállat von.

– Bemegyünk? Le akarom tölteni a fotókat.

Manel észreveszi, hogy valaki félrehúzza a bejárat melletti ablakon lógó, piros függönyt. Òscar a vállára akasztja a fényképezőgépet. Manel kinyitja a csomagtartót, és kiveszi a piros bőröndjüket. Nyikorgást hallanak, a forgóajtó megmozdul, és kilép rajta egy magas, kissé hajlott hátú férfi, akinek ráncos sárga bőre van. Elindul feléjük.

– Azt hittem, korábban fognak ideérni.

Manel megállapítja, hogy mélyebb a hangja, mint a telefonban.

A szálloda vezetője kezet ráz Manellel, azután Òscarral. Körülbelül hatvanéves lehet.

– Isten hozta magukat! Sam vagyok.

Sam beáll a hosszú fekete recepciós pult mögé. Manel leteszi a bőröndöt. Òscar körbenéz. Az előcsarnok jobb oldalán aranyozott lábú fotelek és kanapék állnak. A kárpitot piros és fehér virágminták díszítik. Az egyik sarokban egy kis bárpult és egy gramofon.

Sam kinyit egy barna kemény kötéses, vastag füzetet. A lapjai megsárgultak. Leveszi egy töltőtollról a kupakot.

– Elkérhetem a személyigazolványukat?

Lassan írja le a két férfi nevét, erősen rányomja a toll hegyét a papírra, és az összes betűt megcifrázza.

– Maguk az egyetlen vendégek. – Megcsóválja a fejét, és körbenéz az előcsarnokban. – Ez a hely régen tele volt élettel. Valószínűleg ebben az évben vagyok nyitva utoljára. Ha szükségük van valamire, ez az én szobám – teszi hozzá, és a háta mögött lévő ajtóra mutat.

Becsukja a füzetet, megfordul, beletúr néhány fiókba, elővesz egy kulcsot, és odaadja Manelnek.

Òscar szemügyre veszi a falakon lógó festményeket, amelyek erdőket ábrázolnak.

Manel elveszi a kulcsot, és észreveszi, hogy a festmények alatt egy puska lóg a falon.

A szoba nyirkos és dohos. A szag a vastag, penészes és poros pokrócokra emlékeztet. A falakról lehámló tapétán barna és okkersárga körminták vannak. A padlószőnyeg piros, és minden egyes lépésnél porfelhő száll fel belőle.

Òscar lefekszik az ágyra, rácsatlakoztatja a fényképezőgépet a laptopra, átmásolja a fényképeket, és közben lerág egy bőrdarabot a szájáról.

A fürdőszoba kicsi, de a pezsgőfürdő nagy és kerek. Manel levetkőzik, gondosan összehajtja a ruhát, és leteszi őket az egyik székre. Kitesz a szárítóra két régi szekrényszagú törülközőt. Megnyitja a meleg víz csapját, beleönti a fürdőhabot a vízbe, és megkavarja. A hangulat elég kellemes és megnyugtató ahhoz, hogy újra felhozza a témát. Òscar! Szerdán lesz az első tájékoztató az örökbefogadó központban. Gondolatban sorra veszi a papírokat:

A fizetési csekkje.

A bérleti szerződés.

Egészségügyi akta.

Házassági anyakönyvi kivonat.

Ez csak egy tájékoztató, de jó benyomást akar kelteni, és be akarja mutatni azokat a dokumentumokat, amelyeket valamikor később úgyis be fognak kérni tőle, hogy bebizonyítsa, az összes feltételnek megfelelnek.

Jó szülők lesznek.

És Òscar gyönyörű fekete-fehér fotókat fog készíteni hármójukról, aranyszínű keretbe teszik őket, és felakasztják az étkezőben.

Hirtelen felbőg egy motor, és Manel kinéz a fürdőszoba ablakán. Egy barna terepjáró parkol le a bérautó mellett, erőteljesen fékez, és felveri a port. Manel olyan közel hajol az üveghez, hogy bepárásodik.

A sofőr kiszáll az autóból, becsapja az ajtót, és kinyitja a csomagtartót.

– Vissza akarok menni.

Manel ijedten megfordul.

Òscar az ujjaival dobol az ajtófélfán. Sárga esőkabátot és piros gyapjúsapkát visel.

– Vissza akarok menni, Manel. Új képeket akarok készíteni. Az előzőek túl sötétek lettek. Tehetnék egy próbát a vakuval. Valószínűleg nem lesznek jók a képek, de egy próbát megér…

Manel megcsóválja a fejét, felvonja a szemöldökét, vesz egy mély lélegzetet, és leül a kád szélére. A márvány hideg, és nevetségesnek érzi magát meztelenül, ennyi bőrrel, ilyen kövéren. Keresztbe teszi a lábát, hogy komolyabbnak tűnjön, és belefúj a frufrujába. Leengedi az egyik karját.

– Éjfél van, Òscar… Be akartam ülni veled a kádba vacsora után. Van még öt napunk, és mind a tiéd. – Megdörzsöli a homlokát. – Mind a tiéd.

Òscar erőteljesen érzi a feszültséget a szemöldökei között és a gyomrában.

Szüksége van az utolsó fényképre a sorozatához.

A fénykép.

Nem lesz könnyű egy olyat készíteni, ami lezárja az egész projektet.

A feneketlen mélység.

Manel kihúzza magát. Meg kell győznie Òscart. Ma este már nem dolgozhat. Szabadságon vannak.

Òscar vesz egy mély lélegzetet, ránéz a fürdőszoba apró ablakára, azután Manel felé fordul.

– Minél hamarabb küldök egy jó fotót Quique-nak, annál jobb. Mind a ketten nyugodtabbak leszünk.

– Mind a ketten?

– Tudom, hogy az egész nem érdekel. Te már biztosan lenyugodtál, elvégre szabadságon vagy. Tudtam, hogy egyedül kellett volna idejönnöm. Tudtam!

Manel nyakában megfeszülnek az izmok. Hátrahajtja a fejét, és megemeli a vállát.

– Ne csináld ezt, Òscar! Pihennünk kell. Majd holnap…

Mindig átirányítja a helyzetet.

Mindig ez a szerep.

Görcsösen összerándul a gyomra.

Manel feláll, odamegy hozzá, megdörzsöli a karját, azután megsimogatja az arcát. Òscar a földre szegezi a tekintetét.

– Igazam van, Manel. Te akartál velem jönni. Én dolgozom. Nekem ez a munkám.

Manel megállapítja, hogy túl kicsi kalapot vett Òscarnak a születésnapjára. Korábban az volt rajta, és egy csík maradt a homlokán. Apró háromszögek egy sorban, az egyik fülétől a másikig. Talán vennie kellene neki egy újat.

– Neked is pihenned kell, Òscar. A feszültség nem tesz jót a művészetednek. – Manel finoman megszorítja a másik vállát és megsimogatja a fülét. – És azt hiszem, venni fogok neked egy új kalapot.

Òscar összeráncolja a szemöldökét, és megvakarja a nyakát.

– Ne viselkedj úgy, mint az apám!

Apa.

Apa. Òscarnak fázisai vannak. A vitáik során hónapokon keresztül ugyanazt a védekezési mechanizmust használja. Mostanában ezt az apa dolgot. Véletlenül pont azóta, mióta Manel elkezdte mondogatni, hogy gyereket szeretne.

Apa.

Apa.

Minden egyes apa egy tőrdöfés a bordái közé vagy a köldökébe.

De ez nem számít. Átirányítja a helyzetet.

Robbanásig feszült a hasa.

Manel megfogja a kezét, és némi nehézségek árán a kád felé vezeti.

– Gyere! Megmasszírozlak. Jót fog tenni.

Òscar ellenkezik, de beleegyezően bólint. Leveszi a sapkáját. Lebiggyeszti az ajkát, visszamegy a szobába, és leveszi az esőkabátját. A cipzár hangjától Manel nyakában ellazulnak az izmok, és felemeli a karját, hogy teljesen lerázza magáról a feszültséget. Elmosolyodik, és beleül a kádba. Ez az. Helyzet átirányítva.

– Én már benne vagyok. Csak rád várok. – Leül. Nagyon kellemes. Tökéletesen bele fognak férni. – Pont kellemes a víz. Hozd be a habzóbort!

De amint elhallgat, az ajtó becsapódik, és lehunyja a szemét.

Csönd.

Csak a víz csobogása hallatszik, amikor megmozdítja a lábát.

– Òscar?

A nyakát nyújtogatja, hogy kilásson a félig nyitott fürdőszobaajtó melletti résen. Semmi.

– Òscar?

Kilép a kádból, leveszi az egyik hatalmas törülközőt a szárítóról, és belecsavarja magát. Egyáltalán nem puha. Rászorítja a karját a bordáira.

Kimegy a fürdőszobából. A piros szőnyeg a talpát simogatja. Òscar telefonja az ágyon hever.

Egy ütemes hang miatt megfordul.

Katt, katt, katt, katt, katt. Az ütem lelassul.

Az a tábla kelti a zajt, amit az ágyon találtak. Hosszú, és van rajta egy lyuk, hogy rá lehessen akasztani a kilincsre. NE ZAVARJANAK! Manel az ajtó belső oldalára akasztotta fel.

Azért, hogy lássák.

Ne zavarjanak!

Ugyanolyan biztonsági jelszó, mint azok, amiket a párkapcsolati tanácsadó javaslatára használtak, hogy megtörjék a veszekedéseik varázsát.

Ne zavarjanak!

Még mindig billeg egy kicsit.

Jobbra és balra. Balra és jobbra.

Egyre lassabban.

Odamegy az ajtóhoz, és kinyitja. A folyosó vége felől távolodó léptek zaját hallja.

Becsapja az ajtót. A tábla vadul himbálózni kezd.

Ne zavarjanak, ne zavarjanak, ne zavarjanak, ne zavarjanak!

Végighúzza a kezét a korláton, és felforrósodik a tenyere a súrlódástól. A tenyere és az agya emeletenként egyre forróbb lesz. Òscar kettesével veszi a lépcsőfokokat. Vissza kell mennie. Készítenie kell egy jó fényképet. Meg kell ragadnia a levelek zizegését, és az üléses felvonó nyikorgását. A sötétséget. A tartóoszlopokra felkúszó természetet.

És talán az árnyékot.

Ki rejtőzik a fák között?

Átvág az üres előcsarnokon. Amikor meghallja két mély hang veszekedését, megtorpan, és Sam szobája felé fordul. Tisztán hallja a beszélgetést:

– Ne kapkodj, Tom! Kérlek, nyugodj meg!

– Visszatért, Sam! Visszatért!

Òscar erősen megmarkolja a fényképezőgépet, ránéz a lépcsőre, azután a liftre, és végül megint az ajtó felé fordul.

– Várj egy kicsit! Biztosan van valami megoldás.

– Bele fogok őrülni, Sam.

A hang valamivel higgadtabb. Òscar lépteket hall. Megfeszül a háta. Mit művel? Vissza kell mennie a sípályához.

Manel meztelenül átlépi a törülközőt, és odamegy a háromszög alakú ablakhoz, ami a szoba egyik végétől a másikig ér. Ráteszi a homlokát az üvegre, és az üveg egy másodperccel később bepárásodik. Hat emelettel lejjebb, a szálloda parkolójában a barna terepjáró mellett Òscar rágyújt egy cigarettára, és felpillant. A fényképezőgép a nyakában lóg.

Òscar. Mit művelsz?

Valahol kettejük között találkozik a pillantásuk.

Manel kapkodva, esdeklően néz le. Òscar elszántan és keményen néz fel.

A tekintetük az első emeletnél találkozik. Manel rászorítja a tenyerét az üvegre, és megpróbálja azt közvetíteni Òscarnak, hogy ne mozduljon el onnan, mert lemegy, és annyi fotót készítenek, amennyit Òscar szeretne. Òscar beleszív a cigarettába. Ránéz az autóra. Alig várja, hogy megszerezze a jogosítványt.

Manel végignézi, ahogy Òscar eltűnik a kanyar mögött, és elnyeli az éjszaka. Megmarkolja az ablakkilincset, és elhúzza jobbra. Az üveg egy fülsértő visítás kíséretében megmozdul. Jéghideg levegő áramlik be, és lefagyasztja a nyelvét.

– Òscar! Òscar! Ne sétálgass ott! Gyere vissza!

A kiáltásai szétfoszlanak. Néhány hópehely tétován táncol, és besiklik az ablakon. Manel követi őket a tekintetével. Lassan mozognak. A fehér hó elolvad a piros szőnyeg bolyhai között, és halvány füstfelhővé változik. Esik a hó?

Òscar hallja a nevét a távolból. Eldobja a cigit. Szüksége van arra a fotóra. Quique, a kiállítás kurátora figyelmeztette: az utolsó képnek erőteljesnek kell lennie. Le kell nyűgözniük a múzeum igazgatóját. Ráadásul Òscar, azt is észrevettem, hogy a fotóid kezdenek veszíteni az erejükből. Vissza kell szerezned az energiádat.

Elveszíted az erődet.

Erő.

Régebben erős voltál.

Mi volt az az árnyék?

Òscar megigazítja a fényképezőgép pántját. Manel semmit sem ért. Nem érti a ritmusomat. Az irodai munka tempójához van hozzászokva. Ha nem keresett volna kétségbeesetten munkát építészként, és arra a képregényre összpontosított volna, amibe végre belekezdett, akkor talán jobban értene engem. És még mindig gyereket akar. Az nem elég, hogy összeházasodtak?

Megfordul. Ránéz a szállodára. Klausztrofóbia. Visszafordul, és felgyorsítja a lépteit. Nem fogsz bezárni oda. Szükségem van a fotóra.

Hogy visszaszerezzem az erőmet.

Nyirkos lett a nadrágja, mert nem törülközött meg rendesen. Manel ledobja a törülközőt a szőnyegre. Beül az autóba, félúton utoléri Òscart, kinyitja az ajtót, és azt fogja mondani, hogy gyerünk, készítsünk annyi fotót, amennyit csak szeretnél.

Megint átirányítja a helyzetet.

Ma este nem vitathatják meg a témát, de ha sikerül enyhítenie a feszültséget, talán holnap beszélhetnek róla. Leül az ágyra, és beköti a cipőfűzőjét.

Egy gyerek mindkettőjük számára.

Òscar illata.

Valaki halkan bekopogtat az ajtón. Háromszor. Manel feláll, és érzi, hogy megint ellazulnak az izmai. Visszajött. Néha ezt csinálja. Nem gyakran, de néha. Elmegy és visszajön. Rossz hangulatban. De visszajön.

Ellazult izmok, feszültség, ellazult izmok, feszültség.

Most nagyon-nagyon szorosan meg fogja ölelni. Alig várja, hogy megérezze az illatát.

Kinyitja az ajtót.

A hajlott hátú Sam egy papírköteget szorongat a kezében, és végigméri. Manelnek görcsbe rándul a gyomra.

– Elnézést a zavarásért! Aláírásokat gyűjtök.

– Sajnálom, de most sietek.

Manel becsukja az ajtót. Vesz egy mély lélegzetet. Összepréseli az ajkát. Hátrál egy lépést, felmarkolja a másik cipőjét, és egyensúlyozva felveszi. Kit érdekel, hogy udvariatlan volt?

Megfeszült izmok. Òscar illatára van szüksége.

Megint kopogtatás hallatszik, ezúttal hangosabban. Mi a fene? Manel beköti a cipőfűzőjét, és kinyitja az ajtót.

– Elnézést a zavarásért! De szükségem van az aláírásokra. – Sam megdörzsöli a homlokát, és remeg a keze. – Évek óta gyűjtöm az aláírásokat. Azért, hogy elvigyék a medvét egy menhelyre.

Sam odatolja a papírokat Manel elé.

Manel ránéz a megsárgult, kissé gyűrött, négyzetekre osztott papírokra. Mindegyik négyzetben egy aláírás szerepel. Nagyon-nagyon szorosan meg akarja ölelni Òscart. Kezdi elveszíteni a türelmét.

– Miféle medvét?

– Azt a medvét, amelyik a sípályák fölött lakik az erdőben. A fivérem nagyon ideges. Odalent van a földszinten a szobámban, és ma nagyon ideges. Azért kellenek az aláírások, hogy a medve egy menhelyre kerüljön. Szükségem van az aláírásokra. Tom azt mondja, hogy két birka eltűnt a nyájából, és vért talált a legelő füvén. Már megmondtam neki, hogy ne aggódjon, mert még több aláírást fogunk gyűjteni, és végre odafigyelnek majd ránk. Végérvényesen… odafigyelnek majd ránk.

Sam odanyújtja a töltőtollat Manelnek.

Manelnek elkerekedik a szeme, és összehúzódik az orrlyuka.

– De ez a medve veszélyes? Nem tett róla említést, amikor lefoglaltam a szobát.

A másik férfi megrázza a fejét. Szomorú az arckifejezése.

– Egyáltalán nem. Ne aggódjon! Esküszöm.

Manel elveszi a tollat, felemeli a lábát, és ráteszi a lapokat a combjára. Gyorsan odabiggyeszti az aláírását, és visszaadja a papírokat. Sam mozdulatlanul mered rá.

– Sokat esik a hó. Szinte hihetetlen. Évek óta nem láttam ilyen havat. És ezzel a meleggel párosítva…

Manel megfordul, és kinéz a szoba ablakán. A hópelyhek belezuhannak az éjszakába.

Fehér a feketén.

Hirtelen felbődül egy autó motorja. Sam megfordul, és kinéz a folyosóra.

– Ne! Tom! – kiáltja.

Elrohan. Manel körbenéz a szobában, felkapja a slusszkulcsot az éjjeliszekrényről, becsukja az ajtót, és követi Samet. Leszaladnak a lépcsőn, és amikor leérnek az előcsarnokba, a szállodás felsóhajt, és a tarkójára szorítja a kezét.

– Nem, nem, nem, nem!

Manel követi a pillantását. Az előcsarnok falán, a festmények alatt csak a puska poros körvonala látszik.

Az ablaktörlő lapátok egy ütemre mozognak a szívverésével. Manel húsz kilométer per órás sebességgel halad, rászorítja az állát a kormányra, és azokat a lábnyomokat követi, amelyeket Òscar hagyott maga után a hóban. Sam az anyósülésen ül, idegesen kibámul az ablakon, és suttogva azt ismételgeti, hogy megőrült, megőrült…

Egyre hidegebb van. Manel bekapcsolja a távolsági fényszórót. Tökéletes a sötétség. Odakint minden fekete. Sam megkérte, hogy vigye fel a sípálya tetején lévő házhoz, mert biztos benne, hogy az öccse is oda igyekszik. A felső részhez. Az erdőbe. Manel őrültségnek tartja az egészet, de nincs ideje vitatkozni. Meg kell keresnie Òscart, és meg kell ölelnie.

El kell lazítania az izmait.

Vele kellett volna mennie. Öt hosszú és csodálatos napja volt arra, hogy higgadtan beszámoljon neki a tájékoztatóról.

Öt nap.

Várnia kellett volna, amíg Òscar készít egy jó fényképet. A központ koordinátora egyetlen tanácsot adott neki hónapokkal ezelőtt, amikor felhívta: türelmet kell gyakorolnia, az örökbefogadás hosszadalmas folyamat.

Türelem.

Manel az ajkát harapdálja. Elfelejtett lélegezni, és hirtelen beszívja a levegőt az orrán, és a sírás kerülgeti. Òscar hónapokon keresztül gyűjtögette a pénzt arra a vakura.

Mindjárt odaérünk, mindjárt odaérünk. A hosszú, éles kanyar. Az egyenes szakasz, és ott leszek. És meg foglak ölelni, Òscar.

Átirányítja a helyzetet, mint mindig. Lenyeli a feszültséget.

Apa.

Sam folyamatosan azt ismételgeti, hogy megőrült, megőrült.

A hó összegyűlik Òscar vállán, miközben az út mellett gyalogol kissé összegörnyedve, mert egyre hidegebb van. A földre, a hóra és az új hótaposó csizmájára szegezi a tekintetét. Amikor a repülőtér padjain ültek, Manel biztosította afelől, hogy jó idő lesz, tiszta lesz az ég, és a telihold elég fényt fog adni. Talán nem volt elég alapos? Vagy nem tudott eligazodni a holdnaptáron? Vagy talán azért hallgatott, mert akkor kénytelenek lettek volna a szállodai szobában maradni, begubózva?

Miközben esett a hó.

Nyilvánvaló, hogy Manel szándékosan hazudott neki.

Megpaskolja a fényképezőgép tokját. Átnedvesedett. Kinyitja a kabátját, és bedugja alá. Úgy sejti, hogy még körülbelül tizenöt percig kell gyalogolnia, mire elér a sípályához. Nem biztos abban, hogy a tok szárazon fogja tartani a fényképezőgépet.

Hirtelen csúszkáló kerekek zaja üti meg a fülét az út felől. Betelt a pohár. Manel végül mindig a keresésére indul. Miért nem tudja békén hagyni? Òscar megfordul, és elvakítja a fényszóró. A homlokához emeli a kezét, hogy leárnyékolja a szemét. Érzi, hogy a fényképezőgép lencséje belefúródik a mellkasába. Manel most azt fogja mondani, hogy gyerünk, Òscar, menjünk, készítsük el azokat a fényképeket. Természetesen. Ez a munkája, ő nem a szabadságát tölti. Az út közepén áll, hogy lássa Manelt, felemeli a karját, és kissé lehajtja a fejét, hogy a fényszóró ne szúrja a retináját. Az autó lefékez, a kerekek megcsúsznak a szűz havon. Òscar felpillant, és feláll a tarkóján a szőr.

Nem a bérautó áll előtte.

Ennek biztosan nincs újautó-illata, nincs benne citromos légfrissítő, és nem Manel keze pihen a sebességváltón, hogy vezetés közben megsimogathassa Òscar combját az ujjával.

Òscar résnyire húzza a szemét, és a fényszóró két sárga pöttyé változik, de még most sem látja a sofőrt. Ugatást hall. Az autó nem mozdul. Hópelyhek hullanak a motorháztetőre. Òscar elindul felé, és közben a szélvédőre szegezi a tekintetét. A sofőr lehúzza az ablakot. Ez Sam?

– Hová megy?

– A sípályához.

A sofőr az anyósülés felé biccent. Talán azt akarja, hogy Òscar beszálljon? Újra megismétli a mozdulatot, ezúttal összeráncolt szemöldökkel. Òscar bólint, megkerüli az autót, és kinyitja az ajtót. A hátsó ülésen két ádáz tekintetű kutya ül.

– Ne törődjön velük! Nem veszélyesek. Magára nem.

– Felügyelet nélkül hagyta a szállodát?

A sofőr megereszt egy félmosolyt, és ránéz.

– Nem Sam vagyok, hanem az ikertestvére. Tomnak hívnak.

– Összevesztek?

Manel vezetés közben Òscar lábnyomaira szegezi a tekintetét. Kezdenek eltűnni, mert betemeti őket a hó. Magán érzi Sam tekintetét.

– Nem.

Sam megint az ablak felé fordul.

Manel vet rá egy pillantást a szeme sarkából. A szálloda vezetőjének gyér ősz haja van. A kabátja mintha egy másik korszakból származna, fa- és hamuszag árad belőle. Az ajkát harapdálja.

– És miért veszekedtek a fivérével?

Sam kibámul az ablakon. Ugrál az ádámcsutkája. Megtörli az orrát.

– A medve miatt.

Manel sebességet vált.

– Tessék?

– A medve nem létezik. Gyerekkorunk óta próbálom meggyőzni arról, hogy a medve legendája ostobaság. A felnőttek találták ki. Egy anyamedve, amelyik a város mögötti erdőkben lakik. – Sam hangosan felsóhajt. – A fivérem sohasem tudta megkülönböztetni a fantáziát a valóságtól. Soha.

Manel megállapítja, hogy a férfi hangszíne állandóan változik, mintha mutálna. Sebességet vált, és ránéz. Sam a homlokára teszi a kezét, és megszívja az orrát.

– A fivérem magányosan él, és hallucinál. De már évek óta jól van… pásztorkodik.

– És maga miért gyűjt aláírásokat?

Sam vállat von.

– Azért kezdtem el, hogy bebizonyítsam, hiszek neki. Amikor rátört egy heves paranoiás roham, ezzel meg lehetett nyugtatni. – Sam kapkodva nyeli a levegőt. – Amikor kezdtek megfogyatkozni a turisták, azt mondta, hogy ez a medve hibája. Elijeszti a síelőket. – Megcsóválja a fejét, és a fekete égbolt felé bök az ujjával. – És a hó miatt volt. A hó miatt. Egyre kevesebbet havazott. Tudja, hány éve nem láttam ennyi havat?

A hó.

Manel meg akarja ölelni Òscart, és azt akarja mondani neki, hogy tudod, mi történt? Azért zárták be a sípályákat, mert nem volt elég hó. Ennyi az egész, semmi több. Néha ilyen egyszerűek a dolgok, Òscar. Ezt próbáld megragadni!

– Tegnap teljesen kiborult a két eltűnt birka miatt. Nos, elszöktek, Tom! Ennyi az egész! – Sam finoman rácsap az öklével az ablakra. – Ennyi az egész!

Néha ilyen egyszerűek a dolgok, Òscar. Azt akarom, hogy szülők legyünk. Mitől félsz?

A motor hármat köhög, és az autó megáll.

Az egyik kutya az üveget kaparássza, és a csikorgó körmök hangjától Òscar nyugtalanná válik, és állandóan hátrafordul. Az állat szája tele van nyállal, kivillantja az éles és mocskos agyarait. Megpillant egy puskát a két kutya között.

– Ideges. Ki akar menni.

Tom hangja pont olyan mély, mint Samé. Òscar bólint, és erősen megmarkolja a kilincset.

– Aha.

– És maga mit keres itt a sípályáknál?

Òscar lehúzza a kabátja cipzárját, és megsimogatja a nedves tokot.

– Fényképeket kell készítenem. Fotóművész vagyok.

Tom elgondolkodva megvakarja az orrát. Òscar alaposan szemügyre veszi. Talán mégsem hasonlít annyira a fivérére. A szeme mandulavágásúbb, és szögletesebb az álla.

– Egy síparadicsomról, ami évek óta be van zárva?

Òscar kinéz a szélvédőn. Már látja a felvonót.

– Egy új projekten dolgozom. Elhagyatott helyekről készítek fényképeket.

Az egyik kutya ugatni kezd. Tom belenéz a visszapillantó tükörbe.

– Ez a hely tele volt síelőkkel. Tele. A fivérem rengeteg pénzt keresett a sípályákkal és a szállodával. És nézze meg most! Üres.

Simogasd meg a tájat! Válj eggyé vele! Értsd meg a nyelvét!

– Mi történt?

Tom sebességet vált, ránéz Òscarra, azután az út felé fordul. Lehajtja a fejét, és összeráncolja a szemöldökét.

– Nem hiszi el, hogy van itt egy medve.

Òscar megmarkolja a fényképezőgépet. A másik ránéz a szeme sarkából. Csillog a szeme.

– Eltűnt néhány síelő. – Tom lassan felemeli a karját, és rábök az útra a mutatóujjával. – Felmentek a felvonóval, és soha többé nem jöttek le. Néha morgást lehetett hallani. Samet csak a pénz érdekelte, és egy szót sem szólt. Befogta a száját, és nem csinált semmit. – Elhallgat, nyel egy nagyot, és dobolni kezd a kormányon az ujjával. – A vége felé kezdett elmenni az esze, és nekiállt aláírásokat gyűjteni, de természetesen akkor már senki sem jött ide.

– És ezért zártak be a sípályák?

Tom bólint.

– Az emberek féltek.

Òscar megsimogatja a fényképezőgépet, és megállapítja, hogy hevesen ver a szíve. Az egyik lába rángani kezd, és a körmét harapdálja. A felvonó egyre közelebb van.

Egy medve.

Egy medve miatt zárták be ezt a helyet. Természet kontra kultúra. A tökéletes fotó a sorozat végére. A halálfélelem.

Az erő visszaszerzése.

– Sohasem tudtam bebizonyítani Samnek. Soha. – Tom kinyújtja a kezét Òscar felé, és felemeli két ujját. – De ma két birkám eltűnt. A medve elvette a fivérem megélhetését, és nem tudta megállítani. – Rácsap az öklével a mellkasára. – Velem ezt nem fogja megcsinálni!

Òscar bekapcsolja a fényképezőgépet, és megnézi a fotót, amit utoljára készített. Felnagyítja, és szemügyre veszi az árnyékot. Belenéz a jobb oldali visszapillantó tükörbe. Hol van Manel? Nem indult a keresésére? Hirtelen szúrást érez a bal mellbimbójában.

Manel és Sam az út mellett gyalogol. Öt perce tolták ki az autót az út szélére. Megvizsgálták a motort, és háromszor próbálták beindítani, végül azonban feladták, és gyalog mentek tovább. Elég sötét van, de könnyű követni az utat. Sam nincs túl melegen felöltözve, és folyamatosan a karját dörzsöli. Már nem esik a hó, viszont egyre hidegebb van. Manelnek van egy zseblámpája, és folyamatosan ki-be kapcsolgatja, miközben Òscar lábnyomaira szegezi a tekintetét.

– Miért ment el a barátja?

Sam hangja kezd rekedtessé válni.

– Fényképeket akart készíteni. És nem a barátom. Több annál.

Manel felpillant az égboltra. Igen. Biztos benne. Többször is ellenőrizte. Mától teliholdnak kellene lennie. Körbefordul. Van néhány felhő, de sok csillagot lát. Hol van a hold?

Sam sietős léptekkel utoléri.

– Mit csinál?

Manel az ég felé biccent.

– Teliholdnak kellene lennie. Ellenőriztem, mielőtt lefoglaltam a szállást. Mintha… mintha a hold eltűnt volna.

Ugatást lehet hallani. Sam az út felé fordul.

– Tovább kell mennünk!

Manel elindul. Òscar hatalmas lábnyomait követi. Negyvenhatos méret. Nagy láb. Negyvenhatos méret. Òscar nagy csizmája. A hótaposó csizma, amit Manel vett neki két héttel ezelőtt a belvárosban. Manel türelmetlen volt, mert rengeteg időt töltöttek el az üzletben. Òscar nem tudott dönteni. Egyik sem tetszett neki.

– Ebben magasabbnak látszom, igaz?

Manel szemügyre vette a csizmát a tükörből, ami az egyik oszlophoz volt támasztva, azután szemügyre vette a saját arcát. Feszült volt.

– Igen, ebben még magasabbnak látszol. Egy idő után merev lesz a nyakam attól, hogy rád nézek. Ez jónak tűnik.

– Drága…

– De a régi csizmád tönkrement.

Vajon Òscar tudta, hogy Manelnek mekkora a lábmérete? És azt tudta, hogy szüksége van-e egy új edzőcipőre? Tudta? Megnyomkodta Òscar lábujjait, hogy ellenőrizze, hogy jó-e a méret.

– Nem kicsi egy kicsit?

– Jézusom! Ne viselkedj úgy, mint az apám!

Manel gyorsan elkapta a kezét.

– Ne hasonlíts állandóan az apádhoz, Òscar! Ez fontos nekem. Hagyjuk ezt a témát! Kérlek! Ezt kellene választanod. Jól néz ki. Majd én megveszem neked.

Òscar vállat vont, és leült, hogy lehúzza a csizmát.

– Igen, jól néz ki.

Manel megtorpan. A lábnyomok irányt váltanak. Négy még az út mellett van, a többi a közepén. Mintha Òscart elrabolták volna. Mintha eltűnt volna a holddal együtt.

– Összevesztünk, a fenébe is! Összevesztünk!

Tom behúzza a kéziféket, és ránéz Òscarra.

– Viszlát!

Òscar megmarkolja a kilincset.

– Maga most hová megy?

– Felmegyek az erdőbe, a sípályák fölé.

– De ugye nem fogja megölni a medvét?

Tom összepréseli az ajkát.

Òscar kiszáll. A kutyák az üvegen keresztül nézik. Az ablak bepárásodik a leheletüktől. Tom beindítja az autót, és a kutyák ugatni kezdenek. Òscar mozdulatlanul áll, és megvárja, amíg a terepjáró eltűnik a távolban. Felpillant a fekete égboltra. Már nincsenek felhők, és mivel hold sincs, a csillagok sokkal fényesebben világítanak.

Átugrik a kerítésen, elhalad a kunyhó mellett, és egyenesen a felvonó felé tart. A jeges szél megmozgatja a rozsdás üléseket.

Nyikorognak.

Jajveszékelés a fehér csöndben.

Körbenéz.

Az anyamedve. Ez a csönd az anyamedve hibája.

A félelem hibája. A halálfélelemé. Ezért építünk sípályákat, és ezért hanyagoljuk el őket. A haláltól való félelem miatt építünk olyan eszközöket, amelyek elterelik a figyelmünket, Manel, és utána elhanyagoljuk őket. Ez a Feneketlen mélységek témája. Az új projektem. Tetszik?

Körbenéz, odamegy az egyik tartóoszlophoz, amiről lepattogzott a festék.

Amikor megtalálja a tökéletes helyet, előveszi a fényképezőgépet.

A vaku villanása megvilágítja az egyik ülést. A hangja felmegy a hegyek közé, utána visszatér Òscar dobhártyájához, mint egy bumeráng. Gyorsan berakja a gépet a kabátja alá, hogy ne legyen vizes, utána megvizsgálja a fotót.

Túl sok a hó. Nem úgy néz ki, mint egy elhagyatott sípálya. Nem éri el a kívánt hatást.

És ha mindennap havazni fog, amíg itt vannak? Mit fognak csinálni? Bezárkóznak a meleg szobába. Beülnek a pezsgőfürdőbe. Masszázsok.

El akarja készíteni a fotót egy másik szögből, hogy látszódjon rajta, ahogy a fenyőfák összeolvadnak a tartóoszlopokkal a hegy tetején. Megpróbálja elrejteni a havat. A fák törzsére fog fókuszálni. Gyorsan előveszi a gépet és megigazítja a kapucniját, hogy védve legyen egy kicsit.

Belenéz a keresőbe. Megpróbálja elképzelni a felvonót működés közben. Családok nevetnek. Színes síoverallok. Mitől félsz, Òscar?

Készít egy fotót.

A távolból izgatott ugatás hallatszik.

Leereszti a fényképezőgépet. Megfordul, és ránéz a behavazott útra.

És hol van Manel? Nem okozott volna neki különösebb nehézséget, hogy vele tartson. A háta mögött állt volna, miközben ő fényképez, és azt mondta volna, hogy ez jó, ez nem jó. Mint amikor kiválogatták annak a kiállításnak az anyagát, aminek a kilakoltatás volt a témája. Az étkező padlóján terítették szét a fotókat. Manel kiválogatott néhányat a képregénye számára. Akkor még munkanélküli volt, és egy illusztrátor-tanfolyamra járt. Akkor még nem borította el az örökbefogadás ötlete az egész agyát, de azóta elnyelte a képregényt, a fotók kiválogatását és a közös fotózást.

Örökbefogadás.

Òscar, kiderítettem, hogy Etiópiában három évig tartana. Vietnámban valamivel gyorsabban menne. És Òscar egyedül nézi át a fotókat. Veszít az erejéből. Ez jó, az nem jó. Nézd, Manel, ez talán jó lenne a képregényed borítójára!

A képregényem? Hagyjuk! Nem tudom, mikor lesz rá időm. Rengeteget kell dolgoznom az irodában. De már kitaláltad a cselekményt! Részletesen kidolgoztad, mielőtt találtál egy állást!

Òscar szemügyre veszi az ülést. Mozdulatlan. A kádban ülsz, Manel? Tudtad, hogy nincs telihold? De azt hiszem, nem baj. A távolban dühösen ugatnak a kutyák. Néhány másodperccel később Òscar még erőteljesebb szúrást érez a bal mellbimbójában.

Már látják a felvonó hatalmas tartóoszlopait. Mintha csendesedne a hóesés. Manel Sam mögött gyalogol, aki egy ideje hallgat. Érzi, hogy átázott a zoknija, és a hideg borzongás felkúszik a lábába, a gerincébe és a nyakába. Ránéz az ócska edzőcipőjére. Tudod, mekkora a lábméretem, Òscar? Tudod? Tudod, hogy egy új edzőcipőre van szükségem, mert ez már nagyon régi? Ez jól néz ki. Majd én megveszem neked. Jézusom! Ne viselkedj úgy, mint az apám!

Apa.

Fel kellett volna állnia, és az összes csizmát le kellett volna söpörnie a polcokról a földre. Minden egyes csizmát, ami a fotókiránduláshoz kellett. A szállodai szobát, amit az ő fizetéséből fizettek ki, abból a fizetésből, amit az építészstúdióban keresett. A kirándulást, amit gondosan eltervezett: a bérautó, a szálloda, a repülőjegyek. Azt nem tudta, hogy nem lesz telihold. Òscar csak ezt vetheti a szemére, de magára vállalhatta volna a szervezést. De természetesen ő a művész. Òscarnak csak a tájakon és a lencsék beállításán jár az esze. És makacsul ragaszkodik Manel képregényéhez. Manel ártatlanul azzal védekezett, hogy a képregény csak egy hobbi.

Hobbi? De imádod. És egy szerkesztő érdeklődését is felkeltetted.

Kérlek, Òscar! Az egy jelentéktelen kiadó.

Na és? Kezdetnek tökéletes.

Igen, hogyne. És miből fogjuk kifizetni a számlákat? Talán a kiállításaidból? Talán neked is hobbiként kellene tekintened a fényképezésre, és keresned kellene egy rendes munkát!

Sam megáll, megfordul, ránéz Manelre, és a füléhez emeli a mutatóujját.

– Maga is hallotta?

A hideg bekúszott Òscar kabátja alá. Reszket, és még nem készített egy jó képet se.

A legjobb kép.

Feneketlen mélységek.

Feneketlen mélységek, Òscar Torres kiállítása.

Egy erőteljesebb fotóra van szükséged, Òscar. A munkád kezd veszíteni az erejéből. Mit szólnál egy elhagyatott síparadicsomhoz, Quique? Találtam egyet. Messze van. Repülővel kell odamennem, de szerintem jó ötlet. Rendben van. Tegyél egy próbát!

Òscar hangosan kifújja a levegőt. Elutazom egy elhagyatott síparadicsomhoz, Manel. Azt hiszem, megtaláltam az ötletet az utolsó képhez. Manelt bosszantotta a kirándulás ötlete. Egyedül akarsz odamenni? Nem is tudom… Velem akarsz jönni? Igen, de nem erről van szó, Òscar, nem erről van szó. Két nappal később Manel megmutatta neki a kinyomtatott foglalást. Közös kirándulás lesz. Odarepülünk, és bérelünk egy autót. Minden ki van fizetve. Öt napod lesz arra, hogy megtaláld azt a fotót.

Hirtelen még egy szúrás a bal mellbimbójában. Mintha izzana. Odamegy a felvonóhoz, és beleül abba az ülésbe, amelyik a legalacsonyabban van. Felteszi a lábát az erdő felé. Megdörzsöli a mellbimbóját. Előredől, mert így enyhébb a fájdalom. A kutyák abbahagyták az ugatást.

A távolban egy lövés dörren. Az éles hang szétterül a sípályán. Az ülések hintáznak, és mintha üvöltenének. Òscar megfordul, és végighordozza tekintetét az erdőbe vezető kábelen.

Manel rémülten ránéz Samre, aki megfordul, és szemügyre veszi a hegyet. Csillog a szeme.

– Ez Tom.

Futásnak ered, és Manel követi. Átugranak a kerítésen. Sam elővesz egy kulcscsomót a kabátzsebéből, és kinyitja a kunyhó ajtaját. Manel körbenéz. Sehol sem látja Òscart. Alig kap levegőt. Benéz a kunyhóba. Sam felkapcsol néhány lámpát.

– Mit csinál?

– Fel kell mennem.

Sam kinyitja a kapcsolótábla ajtaját, és megnyomja az egyik gombot.

A felvonó lámpái hirtelen felkapcsolódnak. Òscar a szeme elé emeli a karját. A szúró fájdalom átterjed a gyomrára és a hátára. Rángatózni kezd az egyik lába. Ki kapcsolta be a világítást?

Fülsértő visítás harsan, amit ütemes zúgás követ.

Az ülések himbálóznak és megmozdulnak.

Òscar megmarkolja a jéghideg fémrudat, és lecsapja a csizmáját a lábtartóra.

És elindul felfelé.

Üvölteni akar, de a hang a torkán akad. Nagyon fáj a mellbimbója, és megint kétrét görnyed. Beleharap az ajkába. A szeme kezd hozzászokni a fényhez. Lenéz, és megszédül. A szédülés belekúszik a nyakába és a dobhártyájába. Már nem tud leugrani. Túl magasan van.

Sam ellöki Manelt az ajtóból, és futásnak ered a felvonó felé. Manel két lépés után megtorpan, és szemügyre veszi az üléseket. Mi az ott? Mi az az árnyék a felvonón? Két lépés után felismeri Òscar sárga esőkabátját. Òscar? Résnyire kinyitja a száját. Òscar? Kiszárad a szája, és kaparást érez az agyában.

– Òscar!

Futásnak ered.

Futás.

Futás.

Az ócska edzőcipője belesüpped a hóba.

Futás.

Vizes a zoknija.

Òscar nem mozog. Manel az arcát sem látja, mert kétrét görnyed.

Vajon mit csinál? Talán a fotókat nézegeti a fényképezőgépén?

– Ugorj!

Megint lövés dörren. Néhány madár felrebben a fenyőfák közül, és elnyeli őket az éjszaka. A szárnyaik csapkodása összekeveredik a felvonó hangjával.

– Òscar!

Mire odaér a felvonóhoz, izzik a torka a hidegtől. Beleugrik a nyirkos ülésbe. Körbenéz. Hol van Sam?

Òscar magához öleli a fényképezőgépet. Hallja Manel hangját. Vajon őt szólongatja? Nem mer lenézni, de óvatosan kinyitja az egyik szemét, és kissé oldalra fordítja a fejét. A hang az egyik ülés felől érkezik. Manel itt van. Elindult utána. Mind a ketten az erdő felé tartanak. Együtt.

Miért hozta ilyen helyzetbe?

Most a forró vízben ülnének. Nem. Már meztelenül feküdnének az ágyban, fürdőhabosan, becsípve. A habzóbor buborékai felrobbannak a fejükben. A fénykép. A feneketlen mélység. A kiállítás, amivel hírnevet szerezhet magának. Valamivel nagyobb tekintélyt. Ez nem hobbi, Manel. Talán magabiztosabb lesz. Ez nem hobbi, Manel. Magabiztosabb lesz otthon, és azon is túl.

Fotóművész vagyok.

Igazán? Abból tartod el magad?

Kimondhatja: A feneketlen mélység. Apa vagyok és fotóművész.

Ebből tartom el magamat és a családomat.

Apa.

Apa.

Manel erősen megmarkolja a fémrudat. Òscar miért nem válaszol? Lehet, hogy nem hallja őt? Nem hallja őt? Azért nem válaszol, mert még mindig dühös? Miért? Ő volt az, aki tavaly Manel összes kibaszott szabadságát arra a projektre pazarolta, ami…

– Òscar! A hó volt az oka! Azért zárták be, mert nem esett a hó! Hallod?

Nyáron akarta elmondani neki először, amikor Òscar elkészítette a projekt első fotóját az elhagyatott vízi vidámparkban. Akkor akarta elmondani neki először, hogy apa akar lenni. Ebéd után szöktek be a parkba, a tengerparti báron keresztül. Òscar azonnal megpillantotta azt a fotót, amire szüksége volt: hét rozsdás csúszda egymás mellett, amelyeknek az alján leeresztett gumicsónakok voltak. Különböző szögekből lefotózta, miközben Manel őt nézte. Utána kimerülten belezuhantak az egyik kék színű piszkos gumicsónakba. Akár öt ember is belefért volna, és tele volt megperzselődött hangyákkal. Òscar rágyújtott egy cigarettára. Manel megmasszírozta a széles, napbarnított vállát. Hogy jutott eszedbe a projekt ötlete? Òscar kifújta a füstöt. Imádom ezeket a helyeket. Gondosan megtervezett élvezet, tele nevető emberekkel. Azért építjük fel őket, hogy jól érezzük magunkat, és ne kelljen a halálra gondolnunk. És nézd meg most! A természet felzabálja ezeket a régi, rozsdás tárgyakat, amelyeket arra terveztek, hogy megmentsenek bennünket a feneketlen mélységtől és a halál gondolatától.

Valóban azt hiszed, Òscar, hogy az emberek azért csúsznak le a vízicsúszdán, hogy megmeneküljenek a halál gondolatától? Lehet, hogy te vagy depressziós. Erre még nem gondoltál?

Òscar vállat vont, és szomorú lett az arckifejezése.

Az voltam, de már jobban vagyok.

Manelnek nem nyílt alkalma arra, hogy említést tegyen a belsejében növekvő vágyról. Sötétedésig Òscar depressziós időszakairól beszélgettek, amelyek tinédzser kora óta kínozták.

Türelmesnek kell lennie, ez egy hosszadalmas folyamat. És egyébként is, miben mérik a türelmet? És mióta kellett volna türelmesnek lennie?

Manel beleharap az ajkába. Ez nem lehet. Egyedül fog örökbe fogadni. Nincs szüksége Òscarra, semmiféle szempontból. Valójában Òscar csak akadályozná az eljárást. Nincs rendszeres jövedelme, szabadúszó és depresszióban szenved. Manel egyedül is lehet apa.

Apa.

A papírok: fizetési csekk, bérleti szerződés, házassági anyakönyvi kivonat, maga elvált?

Elvált?

Ha özvegy lenne…

Az ülés felér a felvonó tetejére, három másodperc múlva megfordul, és elindul lefelé. Három másodperc múlva a talaj csak néhány centire lesz Òscar lábától.

Egy.

Kettő.

Három.

Òscar megmarkolja a fényképezőgépet, és leugrik. Reszket. Itt fent hidegebb van. Hirtelen fájdalmas üvöltést hall.

Utána csönd lesz.

Rémülten balra néz. Néhány méterrel távolabb egy árnyék fekszik a fák között. Megdörzsöli a mellbimbóját, és lassan elindul felé. A nyakát nyújtogatja, és résnyire húzza a szemét. A szíve akkorát dobban, hogy beleremeg a mellkasa.

Az anyamedve. Hatalmas és szőrös.

Egy vértócsa közepén fekszik a hóban. Òscarnak megroggyan a térde. A szúró fájdalom hevesebbé válik, és átterjed a mellbimbójáról a bimbóudvarára. Hátrahajtja a fejét. Kinyitja a száját. Érzi, hogy összecsavarodnak a belei. Még jobban hátrahajtja a fejét, de tesz egy lépést előre. És még egyet. Összehúzza a vállát, és lehajtja a fejét. A fényképezőgép himbálózik a mellkasán. A medve körül egyre nagyobb lesz a vértócsa. Òscart egy felfoghatatlan erő viszi előre.

Egy lépés.

Még egy.

Éles szúrás a mellbimbójában. Kissé előregörnyed. Alig kap levegőt.

Lépteket hall, és ijedten felkapja a fejét. Még gyorsabban ver a szíve, amitől még jobban fáj a mellbimbója.

Egy medvebocs közeledik felé a fák közül, rémülten.

Òscarnak görcsbe rándul a gyomra, és letérdel.

A medvebocs odaugrándozik a térdéhez. Megszaglássza. Nedves az orra.

Könnyek.

Takony.

Hó.

Òscar elmosolyodik, miközben kifújja a levegőt, és remegő kézzel megsimogatja a medvebocs hátát, odahajol, és ad egy csókot a fejére. Forr a mellbimbója. Megint megsimogatja a medvebocsot, ami odafészkelte magát a combjához. Nekidörzsöli a hátát a férfi hasának. Òscar szeméremcsontja hirtelen átforrósodik, és az izzó kaparászás felkúszik a gyomrából a mellkasába. Érzi, hogy elolvad a szíve, és kinyílik a mellbimbója, mint a fényképezőgép zárszerkezete. Lehúzza a kabátja cipzárját, felhúzza a pulóverét.

A bal mellbimbójából kibuggyan a tej, és belecsurog a köldökébe. A fájdalom azonnal megszűnik.

A medvebocs elhelyezkedik, megnyalja a folyadékot, megszagolja, ráteszi a mancsát a férfi hasára, és szopni kezdi a mellbimbóját. Òscar gyomra minden egyes szívásnál görcsbe rándul, mint akkor, amikor elkészítette élete első fotóját, és a szülei bekeretezték, és kiakasztották az étkező falára.

Jó fotóművész lesz belőled, fiam.

Manel ülése felér a felvonó tetejére, gyorsan kiugrik belőle, és térdelve ér földet. Miért ugrott ki Òscar? És hol van?

Nyöszörgést hall.

Jobbra néz, és megpillant a földön egy férfit. Egy vértócsában fekszik. Manel lassan elindul felé. Egy lépés, még egy. A férfi hátán hatalmas seb tátong. Felhasadt a kabátja, a pulóvere és a bőre. Manel letérdel mellé. A férfi haldoklik. Hirtelen elkerekedik a szeme, és nem lélegzik. Egy puskát tart a kezében. Vajon ez Sam fivére? Manel remegő kézzel felemeli a puskát. Könnyebb, mint hitte.

Òscar mellbimbójából még mindig bugyog a tej. A medvebocs hátsó mancsai mozognak, miközben élvezettel szopik. Òscar hirtelen lépteket hall a háta mögül. Elfordítja a fejét, amennyire tudja, és megpillantja Manelt néhány méterrel távolabb. Nem akar megmozdulni. Nem akarja megzavarni a medvét.

– Manel!

Manel gyorsan megfordul, és megpillantja Òscart a fák közelében. Térdel, és háttal van neki, de felé fordítja a fejét, és ránéz.

– Gyere ide, Manel! Készítened kell rólam egy fényképet. Ez lesz az utolsó!

Egy fényképet? Òscarnak még mindig a fotókon jár az esze? A feneketlen mélységen?

A feneketlen mélység.

Feneketlen mélységek.

A házassági anyakönyvi kivonat. Elvált? Az megbonyolítja majd a dolgokat.

Òscar az egyik karjával átöleli a medvebocsot, a másik kezével előveszi a fényképezőgépet, és mozdulatlanul a közeledő Manel felé nyújtja.

– Tessék! Állj ide elém, Manel! Ezt látnod kell. Te fogod elkészíteni a sorozat utolsó darabját. A tökéletes fénykép, Manel. És te leszel az. Te leszel az, aki elkészíti.

Manel odamegy, elveszi a gépet. Megáll. Òscar megfordul, és megint megcsókolja a medvebocs fejét.

– Állj ide elém, Manel! Ezt látnod kell. A tökéletes fénykép. Most már értem, Manel.

Manel szemügyre veszi Òscar hátát, a széles vállát, a lehajtott fejét. Valószínűleg megint a fotókat nézegeti, szokás szerint.

Ránéz a bal kezében lévő puskára.

Ránéz a jobb kezében lévő fényképezőgépre.

Megint szemügyre veszi Òscar vállát. A lehajtott fejét. A szőke göndör haját.

És tüzel.

fordította: Bosnyák Edit

BATHIE NGOYE THIAM

LEUK DAOUR HÁZA

Az Afrika nyugati partján található Szenegálban nagy hagyománya van a történetmondásnak. A történetek közül sokban szerepelnek rabok (gonosz szellemek), dzsinnek (nagy hatalommal bíró természetfeletti lények) és deumok (lények, amelyek képesek kiszívni az emberekből az életerőt). A legtöbb szenegáli jól ismeri az ezekről a lényekről szóló ijesztő történeteket, ám ezek általában csak szájhagyomány útján terjednek, és nincsenek lejegyezve. BATHIE NGOYE THIAM a Nouvelles fantastiques sénégalaises című, 2005-ben megjelent kötetében mai horror- vagy fantasztikus elbeszéléssé dolgozta át ezeket a szájhagyomány útján terjedő történeteket. Ennek példája a következő novella is, amely részben a Leuk Daournak nevezett rabbal foglalkozik. A szerző arról tájékoztatta a szerkesztőket, hogy Szenegál fővárosában, Dakarban még ma is sokan tartózkodnak Leuk Daour nevének említésétől, mert félnek, hogy azzal felhívják magukra a figyelmét. Amikor a szerző kiadni készült a történetekből álló gyűjteményét, az anyja azt tanácsolta neki, hogy inkább a szerelemről vagy a társadalmi problémákról írjon, és arra figyelmeztette, hogy hagyja békén a dzsinneket és a rabokat. Szerencsére nem tett így.

NINCS OLYAN szenegáli, főleg nem dakari, aki ne hallott volna már Leuk Daour Mbayéról.

Leuk Daour Dakar rabja, mint ahogy Ndoumbé Diop Diourbelé, Mame Coumba Lamba Rufisque-jé, Mbossé pedig Kaolacké…

Mindenki tudja, hogy a város nem az embereké, akik fényes nappal sürgölődnek benne, hanem a rabé (szellemé), aki esténként a területén portyázik. Jaj annak, aki az útjába kerül! Azt beszélik, Ndoumbé Diop tyúk képében, a csibéi társaságában tűnik fel. Aki éjfél után megpillantja ezt a tyúkot, az azonnal holtan esik össze vagy örökre eszét veszti. Mbossé egy varánusz bőrébe szokott bújni. Azt beszélik, megvárja, amíg az utca közepére érsz, aztán két mennydörgő ágyúcsővé alakul át, amik az út két széléről lőnek rád, utána meg nagy sebességgel közelítenek feléd, hogy összezúzzanak. Kérdezd csak meg az idősebb családtagjainkat, sok ilyen történetet fogsz hallani! Azok, akik akkor is az utcán vannak, amikor már nem ildomos kint lenni, kellemetlen találkozások lehetőségének teszik ki magukat. Másnap kiszáradva és élettelenül találnak rájuk, úgy fekszenek, mint egy darab fa, legjobb esetben pedig a tarkójukon van a szájuk. Természetesen én nem hittem ezekben a képtelenségekben. Ennek ellenére…

Mielőtt folytatnám, hadd szusszanjak egyet…

Minden a férjem, Bakary „eltűnése" előtti este kezdődött. Anyám az eltűnés szót használja rá. A többiek folyton azt hajtogatják, hogy halott, amit nem tudok elhinni. Bakary nem hagyott volna így magamra… Búcsú nélkül… Egyesek azt pletykálják, én öltem meg… Micsoda őrültség! Hogy juthat bárkinek is ilyesmi az eszébe… Nem, nem siránkozom. Nincs rá okom. Nem is aggasztom magam, tudom, hogy vissza fog jönni. Csak elment meglátogatni a családját Mbourba. Lehet, hogy elromlott a kocsija…

Sose felejtem el, egy szenegáli egyetemi bulin ismerkedtünk meg Párizsban. Rögtön megtaláltuk a közös hangot. Ahogy mondani szokták, első látásra egymásba szerettünk. Azóta soha nem váltunk el egymástól. Franciaországban házasodtunk össze, mert apám nem tudta elfogadni, hogy a veje más kasztból és ráadásul alacsony társadalmi osztályból való. Én viszont megtaláltam életem szerelmét, és a világ minden kincséért sem mondtam volna le róla.

Bakary tehetséges zenész volt, ütősként kereste a kenyerét. Igazából minden hangszerhez értett egy kicsit. Mindenhez volt tehetsége, és sok szép balladát írt csak nekem. De amit a legjobban szerettem benne – az irántam tanúsított szeretet és tisztelet mellett –, az az érzékenysége volt, ami egyszerre vált az előnyére és a hátrányára. Minden körülmények között hű tudott maradni önmagához. Hozzám hasonlóan szinte az összes társadalmi berögződést elutasította, és úgy élte az életét, ahogy neki tetszett. De velem ellentétben ő nagyon szerény környezetben nőtt fel (ahogy azt korábban mondtam), más szóval szegények voltak a szülei.

Ami engem illet, ahogy azt sejteni lehet, Szenegál elitjéből származom. Nem dicsekszem vele, de nem is szégyellem. Mindenkinek születnie kell valahová, nem igaz? Anyám nevét szinte mindenki ismeri az üzleti életben, apám pedig fontos feladatokat lát el a közigazgatásban. Négy testvérem közül én vagyok a legfiatalabb. Az egyetlen lány a családban. Hátha a történetem hallatán vigaszra lelnek a rászorulók! A hercegnők sokszor irigylik a Hamupipőkéket. Fényűzésben nőttem fel, de úgy éreztem, börtön vesz körül.

Gyerekkoromban jó modorra neveltek, mert ennek a társadalmi rétegnek az a legfontosabb, hogy milyen képet mutatunk magunkról. Belém tömték a jó modort, annyit, hogy már hánytam tőle. Pfuj! Jó modor! „Öltözz így… Lépkedj így… Beszélj így… Ne nézz oda… Mit csinálsz ilyen későn…? Ki az a fiú, aki hívott…? Ezen a héten nem mehetsz sehová… Kell melléd egy kísérő… Vigyázz a gengszterekkel… Kaptál egy meghívót… Lesz egy fogadás…" Ami sok, az sok! Undorodtam ettől az élettől. Mégis részt kellett vennem a játékban, tettetnem kellett magam… Csak így tudtam elnyerni a szüleim bizalmát és meggyőzni őket arról, hadd tanulhassak Párizsban.

Még arra is rávettem magam, hogy barátságos legyek Matarral, a miniszter fiával, akinek bemutattak, és akit a legjelentéktelenebb esemény alkalmával is meghívtak magunkhoz.

– Milyen elbűvölő ez a fiú! – lelkendezett anyám.

– Jó feje van. Ilyen fiatalokra van szüksége az országnak, mint ő – kontrázott rá apám.

A fenébe az országgal! A fenébe Matar fejével! (Szerencsétlen fickó! Semmit sem értett. A szüleim sokszor egyedül hagytak vele, hátha közelebb kerülünk egymáshoz, de ilyenkor mindig elhessegettem magamtól.)

Végre eljutottam Párizsba! Anyám elkísért, és csaknem két hónapig nálam lakott, mert meg akart győződni arról, hogy minden rendben van. Főzött és mosott rám, még az ágyamat is ő vetette meg. Való igaz, hogy akkoriban még kávét vagy tojást sem tudtam főzni. Mindent megcsináltak helyettem. A gazdagok nem hagyják csak úgy magukra a gyereküket. Távol tartottak a tűztől és minden veszélytől. Még akkor is mindig át kellett kísérnie valakinek az úton, amikor a házunkkal közvetlenül szemben lévő óvodába mentem. Mit mondhatnék? A családtagjait nem válogathatja meg az ember. Anyám felügyelte a levelezésemet, és ideadta a leveleket, amiket Matar szinte mindennap küldött. Ezek a nagyon esetlen szerelmi vallomások csak arra voltak jók, hogy megtöltsék a kukászsákokat. Mindenesetre tovább folytattam a színjátékot anyám távozásáig, utána pedig megkönnyebbülten sóhajtottam fel.

Képzőművészetet tanultam. Ah! Emlékszem apám arcára. Ó, ó! Látni kellett volna az öreget! Hallani sem akartam az unalmas jogi egyetemről, ahová ő küldött volna… A fenébe is! Mindenki saját maga dönthet az életéről, nem igaz?

Zsebpénzt is kaptam, ami gyakorlatilag egy yuppie fizetésének felelt meg. Soha nem jöttem rá, mi az a „yuppie", de ez a hasonlat is éppúgy megteszi, mint bármelyik más. Mindenesetre elég pénzem volt ahhoz, hogy bajba keveredjek.

Igazából egy naiv és kicsit bolondos úrilány voltam, aki végre kiszabadult az aranykalitkából. Fel akartam fedezni és egészben le akartam nyelni a világot. Akkor mentem el szórakozni, amikor akartam, és azzal, akivel akartam. Úgy öltöztem, ahogy kedvem tartotta, és akkor mentem haza, amikor jónak láttam. El sem tudom mondani, milyen jól éreztem magam. Eleinte gyakran hagytam, hogy kihasználjanak. Ez a javamra vált, hiszen tapasztalatot szereztem. Megtanultam megismerni a saját természetemet és a határaimat.

Ekkor toppant be Bakary az életembe. Mintha egészen addig visszatartottam volna a lélegzetemet, és végre fellélegeztem volna. Rám talált a szerelem és a boldogság. Ezután már arra vágytam, hogy vele éljem le az életem hátralevő részét. Valójában nem hiszem, hogy ez egy tudatos döntés volt, egyszerűen csak nem kellett külön megbeszélnünk.

Valamelyik nagyszájú tájékoztatta a dologról a szüleimet, akiket teljesen váratlanul értek a hírek. Szokás szerint! De annyit elárulhatok, hogy velem nem tanácsos ujjat húzni. Istenem! Mindenki hagyjon békén! Nincs semmim, csak az életem, és az életem az enyém, úgy élem, ahogy jónak látom. Még Istennek sincs beleszólása. Apám a munkája miatt nem utazhat sokat, és többször is majdnem szívrohamot kapott, amikor telefonon beszéltünk. Ami anyámat illeti, ő sokszor repülőre szállt, hogy megpróbálja visszaszerezni a lányát, akinek elcsavarta a fejét egy balfácán. Szembeszálltam apámmal, és ahogy mondani szokták, anyám próbálta elsimítani a nézeteltéréseket. Zokogott és nyafogott, a kalapács és az üllő közé szorult. Semmit sem tehetett. Szenvedtem tőle, de mégis mire számítottak? Mit tehettem volna? Fel kellett volna áldoznom az életem, hogy boldoggá tegyem őket? Azt már nem! Nem és nem! Nem, anya és apa, ti is olyanok vagytok, amilyenek lenni szeretnétek, akkor nekem is hagyjátok meg ezt a lehetőséget! Nem akartam, hogy csorbuljon az önbecsülésem, ezért kerestem egy részmunkaidős állást. Pénztárosként dolgoztam egy boltban. A szüleim megtarthatták maguknak a zsebpénzemet. Ezzel minden hidat felégettem magam mögött. A lakást viszont továbbra is használtam. Ők vették, és a nevemre íratták. Az volt az utolsó szalmaszál, amikor Bakary is odaköltözött. Azzal tényleg tudatosult bennük a dolog.

Amikor visszamentünk Dakarba, egy barátunktól béreltünk lakást. Bakary talált magának állást, DJ-ként dolgozott a rádiónál, és közben zenészeket keresett maga mellé egy bandához. A fizetése nem volt valami sok, és az én szobraim sem bizonyultak különösebben kelendőnek. Épp annyi pénzünk volt, hogy nem kellett a megtakarításainkhoz nyúlni.

Vettünk egy kis házat a tenger mellett. Az egész történet ezzel a házzal kezdődött. Tizenhárom éven át senki sem lakott benne. A férfi, aki építtette, egy héttel a beköltözése után meghalt, rá pár napra pedig a felesége is követte. Majd két másik ember bérelte ki, akik rejtélyes körülmények között szintén meghaltak. Ezután senki sem mert beköltözni a házba, mert azt beszélték, szellemek kísértenek benne. „Leuk Daour házának" nevezték. A pletykák szerint a rab felelt a sorozatos halálesetekért. Senki sem aludt ott húsz napnál többet. Ezek a pletykák cseppet sem szegték kedvünket, sőt segítettek nagyon kedvezményes áron hozzájutni a házhoz. Elkezdtük felújítani.

El kell mondanom, hogy amikor először megpillantottam a házat, nagyon komornak láttam, és ez kissé nyugtalanított. A falakat furcsa és ijesztő repedések szőtték át, felfedeztem rajtuk egy meglehetősen vészjósló rejtély mély nyomait. A magány hideg és nyomasztó érzete uralkodott a házban. Ez volt az egyetlen épület, amelyik háttal állt a tengernek, és egy zsákutcára nyílt. De volt egy erkélye, ahonnan az ügyesebbek nyomon követhették a kavicsos partot mosó hullámokat. A tenger frissessége behatolt a négy hálószobába, amiből kettő a földszinten helyezkedett el. A konyha tágas volt, csakúgy, mint a fürdőszoba. Kétségtelen, hogy nem lehetett csodás villának nevezni, de nekünk megfelelt. Egyszerűen csak nagyon szerettem volna már egy „saját" házat. Rég túl voltam azokon a napokon, amikor minden apró kellemetlenség miatt panaszkodtam. Végre hátat fordítottam a pénzesek hitvány világának.

Miközben folyt a felújítás, egyik este egyedül is ellátogattam a jövőbeli otthonunkba. Igazából menedéket akartam ott keresni. Összevesztünk Bakaryval. Az ilyen veszekedések elválaszthatatlan részét képezik a párok életének. Másokkal együtt élni nem egyszerű. Még azokkal sem, akiket teljes szívünkből szeretünk. Néha kell egy kis magány, amikor egyedül lehetünk. Ilyenkor a másik jelenléte zavaró lehet, és bármi okot adhat a veszekedésre… Röviden összefoglalva szükségem volt egy kis friss levegőre.

Előtte tekertem pár marihuánás cigarettát, amit a táskámba tettem, ahol volt egy doboz Camelia Sport (a kedvenc cigarettám), egy üveg whisky és egy paprikaspré is arra az esetre, ha egy kis görény belém akarna kötni. Azt hiszem, hajnali kettő vagy talán három lehetett. Az volt az első alkalom, hogy olyan későn kerestem fel a házat. A kapu előtt parkoltam le.

Egyedül voltam az udvaron, a falnak dőltem, egyik kezemben a spanglit tartottam, másikban a Johnny Walkert. Sok minden járt a fejemben. Csak úgy ábrándoztam. Lazítottam.

Aztán hirtelen valami elképesztő dolog történt. Hallatlan erejű szél tört be a házba. Minden rázkódni kezdett, ahogy én magam is. Telihold volt, ennek ellenére az égbolt a legsötétebb köpönyegét öltötte magára, és a föld zaklatottsága vetekedni kezdett a tengerével. Minden mozgott körülöttem, még az a kartonpapír is, amin ültem. A szél testet és formát öltött, és olyan színekben pompázott, hogy már sajnáltam, hogy nem vittem magammal a fényképezőgépemet. Meglepődtem, megdöbbentem, lenyűgözött a látvány, de nem féltem. Be voltam szívva, és nyugodtan szemléltem, ami elém tárult. A szél elképesztő süvítése elnyomta a szikláknak csapódó öngyilkos hullámok nyöszörgését. Behatolt az épületbe, becsapta az ajtókat és az ablakokat, majd visszament az udvarra, és ádázul kavargott. Végül jellegzetes formát öltött, és egy ló körvonalai rajzolódtak ki belőle. Amit láttam, az több volt körvonalaknál, egy nagyon is valóságos ló jelent meg előttem. Hófehér szőre olyan fényesen ragyogott, mint a vérvörös szeme. Csak egy lába volt a törzse alatt, és kicsiket szökellt. Kétség sem fért ahhoz, hogy Leuk Daour Mbaye jelent meg előttem pont úgy, ahogy az öregek leírták. A nagymamám jó néhányszor elmondta nekem, hogy fiatal korában sokszor gubbasztott éjszakánként az ágyában, és halálra volt rémülve, mert hallotta, hogy Leuk Daour az utcákat járja. Hallotta a paták dobogását.

Megjelent a házunkban Dakar egyetlen és mindenekfelett álló ura, aki időtlen idők óta a markában tartotta a várost. A félelem eluralkodott rajtam és megbénított. Nem mozdultam, pislogni sem mertem, holott szállt a por az udvaron. Annyira beleizzadtam a pólómba és a szakadt farmeromba, hogy úgy nézett ki, mintha ruhában zuhanyoztam volna. Hideg izzadság gyöngyözött a hátamon. Végignéztem, ahogy Leuk Daour felemelkedik az égbe, majd fölém magasodik, amit hatalmas és elképesztő tűzijáték kísért. Egyszer csak vinnyogást hallottam a közelből. Megfordultam. Semmit sem láttam a repedező falnak támasztott falétrán kívül. Úgy tűnt, mintha a létra vinnyogna. Fel sem tudtam ocsúdni a döbbenettől, mert a létra megrázkódott, mintha áramütés érte volna, és lassan belesüppedt a földbe, közben pedig rémes hangokat adott ki, akárha a csontját törték volna. Ha elég bátor lettem volna, magamba csípek, hogy tudjam, nem álmodom. A létrát végül teljes egészében elnyelte a föld. Leuk Daour is eltűnt. Aztán semmi más nem történt. Minden elcsendesedett, csak a haldokló hullámok bánatos kiáltását lehetett hallani időnként.

– Micsoda képtelenség! – mondogattam magamban.

Kibotorkáltam az udvarról. Kellően józan voltam, de nem mertem volán mögé ülni. Kimentem a főútra taxit fogni. És ha Leuk Daour taxisofőrnek álcázza magát? Nagyon szorongtam, de nem volt más választásom. Szerencsére semmi baj nem történt. Ennek ellenére meg voltam győződve arról, hogy Dakar rabja nem fog ilyen könnyen elengedni. Éreztem, hogy figyel. Követett…

Bakary aludt. Levetkőztem és lefeküdtem mellé. Soha nem szorítottam még olyan erősen, mint akkor este. Többször is felébredt, hogy megkérdezze, jól vagyok-e. Azt feleltem neki, hogy igen. Nem akartam elmondani, mi történt… Azt mondta volna, hogy csak hallucináltam. Egy ideje egyébként is folyton azt hajtogatta, hogy túl sok füvet szívok, és túl sokat iszom… Ah! „Viselős" voltam, ahogy errefelé mondani szokták. A második hónapban jártam.

Amikor másnap felébredtem, Bakary nem volt mellettem. Hagyott egy üzenetet az asztalon, hogy elmegy Mbourba meglátogatni a családját, és valószínűleg csak késő este ér haza. Már régóta tudtam, hogy készül erre az útra. De amit igazán mondani akart, az az utolsó sorokban állt: „Legyen szép napod! Ölellek. Szeretlek."

Felszálltam a buszra, és ismét elmentem a leendő házunkhoz. A munkások még nem értek oda. Nem fix időpontra jártak. Akkor láttak munkához, amikor jónak látták, ami azt jelentette, hogy későn. Bejártam a házat. Semmi különöset nem találtam rajta. Minden a helyén volt. Még a létra is. Láttam a homokban a majdnem kiürült üveget és a csikkeket. Beültem a kocsiba és hazamentem. Semmit sem értettem.

Nem éreztem jól magam. Émelyegtem, rettenetesen fájt a hasam és véreztem. A magzatom a vécében végezte. Csak Leuk Daour tehetett róla. Nem tudtam, hogy fogom megmondani Bakarynak. Ó, micsoda nap!

Olyan rosszul éreztem magam, hogy kikapcsoltam a telefonomat, és nagyon korán lefeküdtem, de előtte benyakaltam egy üveg whiskyt, és elszívtam pár füves cigarettát. Kellett egy kis szíverősítő.

Kísértett az egylábú ló rémes képe. Dakar rabja gyötört. Miért hagyott életben? Nem tudtam, mikor bukkan fel ismét. Biztosra akartam menni, ezért egy pisztolyt tettem a párnám alá. Egy 0.25-ös félautomata Ravent, amit apámtól kaptam, mert aggódott a biztonságomért. Ujjamat a ravaszon tartva aludtam. Vagyis elbóbiskoltam…

Nem tudom megmondani, hány óra lehetett. Csak arra emlékszem, hogy egyszer csak éreztem, hogy Leuk Daour engem néz. Az arcomhoz nyomta a pofáját. Füst áradt ki az orrcimpáiból. De mielőtt megérinthetett volna, elsütöttem a fegyvert. Erre ő összeesett az ágy lábánál, és állati üvöltésben tört ki. Vér folyt a padlóra, egy cigaretta pedig átégette a lepedőt. Végeztem Dakar rabjával…

Azóta az este óta, minden egyes alkalommal, amikor ott ülök a pszichiáterrel szemben, egyenesen a szemébe nézek, és azt ismételgetem, hogy igen, megöltem Leuk Daour Mbayét, de önvédelemből tettem.

fordította: Ballai Mária

FRITHJOF SPALDER

A FEHÉR KORMORÁN

Skandináv szomszédaival – Svédországgal, Finnországgal, Dániával és egy kicsit még Izlanddal is – ellentétben, Norvégiának látszólag nincs említésre méltó kortárs horrorszcénája, mintha csak elkerülné a természetfelettit Jo Nesbø, Karin Fossum és írótársaik krimijei kedvéért. Léteznek azonban kiváló horrortörténetek és természetfeletti mesék a norvég irodalomban – ha hajlandók vagyunk kutatni utánuk egy kicsit. Ahogy az előszóban is említettük, André Bjerke norvég thrilleríró (aki egy kicsit maga is megmerítkezett a természetfelettiben De dødes tjern [A holtak tava] című regénye révén, ami olyan, mintha a Scooby-Doo egy norvég epizódját olvasnánk) maga mintegy kéttucatnyi ritka norvég kísértet- és horrortörténetet ásott elő a 19. és 20. századból. Véleményünk szerint a legjobb közülük FRITHJOF SPALDER (sz. 1933-ban) soron következő története, ami eredetileg 1971-ben jelent meg a Jernjomfruen (Vasszűz) című gyűjteményben, ami a középkori kínzóeszközről kapta a nevét. Bár Spalder írásait a kellő elismeréssel fogadták a műfaj ismerői, ezek nem találtak nagyobb olvasótáborra, talán azért, mert annyira különböztek minden mástól, ami a norvég irodalomban akkoriban megjelent. „A fehér kormorán" egy elegáns, tökéletesen felépített történet, amelyet örömmel mutatunk be egy szélesebb közönségnek.

MÁR ESTELEDETT , amikor kiléptem a kocsmából és elindultam a poros úton a kikötőhöz, ahol a hajóink voltak. Már majdnem besötétedett és szemerkélni is kezdett az eső. Éreztem, ahogy az út nedves pora megtölti a levegőt. Lassan elindultam lefelé a hegyről, kicsit becsiccsentve a sörtől, amit ittam. Szerencsére magammal hoztam a kabátomat, úgyhogy felvettem, a gallérját meg felhajtottam a fülemig. Nem volt kifejezetten hideg, de elég jó érzés álló gallérral sétálni, főként ha olyan jó gallérról van szó, mint amilyen ez, és ha még van is gondolkodnivalód közben. És nekem volt is valami, amin gondolkozhattam.

A falunk, Ballyheigue kicsi és Írország nyugati partjánál fekszik, egy keskeny öbölbe ágyazva. Tizenkét-tizenhárom apró kunyhóból és egy kocsmából áll, van egy út, ami bevezet a szárazföldbe meg még egy, ami a kikötőig fut. Nincs semmi más. Szinte mind a tengerből élünk.

Pár kilométerrel délebbre található a Szibilla-csúcs nevű nagy sziklaszirt. Egy magas, meredek és viharvert fekete gránitszikla, mint egy összeszorított ököl a tengerben. A szárazfölddel egy alacsony, keskeny földgerinc köti össze, amin némi fűkóc meg néhány szélfútta bokor nő. Olyan, mint egy szőrös csukló.

Szibilla-csúcs.

Jól emlékszem arra, amikor az egyik szakállas öreg pasas a kocsmából, miután tisztességesen berúgott az erős sörtől, felköhögött és azt mondta, hogy aki körbehajózza a sziklát, az vagy istenverte jó tengerész, vagy egyszerűen csak bolond, a többiek meg mormogtak és bólogattak erre. A fickó megragadta a sálamat nagy, ökölbe szorított kezeivel, odanyomta az arcát az enyémhez, hogy jól érezhessem a sörbűzt lefittyenő szájából, és hogy láthassam, mennyire vizenyősök vízkék szemei.

– Hallgass ide, fiam – magyarázta részeg hangon. – Hadd mondjak én neked valamit. Nincs egy árva férfi se, aki meg tudná kerülni a Szibilla-csúcsot, csak ha ördögien jó tengerész – vagy egyenesen hibbant!

Hosszan nézett rám, miután ezt mondta, pont annyira hosszan, hogy kellemetlenül érezzem magam. A többiek csendben maradtak. Megingott előttem, úgy bámult, mintha azt várná, hogy ott helyben elfogadom a kihívást. Egy szót sem szóltam, csak erősen bámultam az egyre sötétülő szemeibe. Aztán lazított a szorításán, ami amúgy elég erős volt, és megvető hangot hallatva elfordult tőlem.

Erre a megvető hangra gondoltam, ahogy sétáltam a kikötőbe, kavicsokat rugdalva magam előtt. Hát, jól van. Részeg volt. Minek is számít a részeg ember szava? Hazugságnak vagy igazságnak? Talán az az egyetlen dolog, ami igaz. Ott álltam a móló nedves deszkáin, szemem átsiklott az enyhe fuvallatban fel-le meredező árbócerdő felett. Besötétedett, főként a nyugat felé tornyosuló gyapjúszürke felhőtakarónak köszönhetően, ami mostanra szemerkélésével csendesen beborította a kikötőt. A mólónál, ahol a világítótorony állt, láttam egy sávnyi könnyedebb felhőtakarót. Lehet, hogy holnap jó idő lesz. És ha már jó lesz az idő…

Miért is ne?

Fiatal voltam, erős és tele mersszel. Miért is ne sikerülne nekem? Ki mondhatná azt, hogy nem fog összejönni? Most láttam meg hirtelen a kihívást ebben, azt a kihívást, amire a kocsmában vonakodtam válaszolni. Ez volt az egyetlen helyes lépés. Csendes, határozott döntés, amit egyedül hoztam anélkül, hogy kiprovokálták volna. A nyomás alatt hozott döntések szinte mindig értéktelenek.

Odamentem, ahol a saját nagy vitorlásom volt kikötve, leszedett vitorlával, a szigony a bummhoz kötve, ahogy az itt szokás. Keskeny, de tágas tengeri hajó volt, majd tíz méter hosszú, durva és viharos tengerekre építették. Lehajoltam, kicsit meghúztam a kikötőkötelet. Ahogy megszorítottam, éreztem a hajót megmozdulni. Apró csobbanásokkal válaszolt az orr, amelynek leszögezett deszkái alatt a sötét víz terült el.

Sokáig álltam a rakparton és bámultam a fényes tengerfelületre, ami olvadt ólomként terült szét, a csillagok pedig egyesével tűntek fel az acélkék mennyekben.

Meglehetősen korán ébren voltam már másnap reggel, hogy előkészíthessem a felszerelést az útra. Bizsergett a bőröm a várakozástól, ahogy öltözködtem. A nap éppen készült áttörni a kunyhó mögötti lombozaton, túl az erdőkbe öltözött hegygerincen. Kimentem a lépcsőkre, beszívtam a friss reggeli levegőt, és lenéztem az U alakú kikötőre, a kiálló rakpartok mentén heverő csónakokkal.

Teljesen csendes volt minden.

Lent a kocsmánál és a mögötte lévő nyaralóknál az első kéményekből füst kezdett gomolyogni. Kivettem az órámat a nadrágzsebemből és felpattintottam a vékony ezüstfedelet.

Háromnegyed négy. Hamarosan a rákászhajók elindulnak a csapdáik felé. Bementem, reggelit készítettem, a táskámba pakoltam némi élelmet és elővettem a viharos időre szánt ruháimat.

A fű még nedves volt, a levegő tiszta és kellemes a tegnapi eső után. Énekeltem magamban, ahogy meglehetősen gyorsan iparkodtam a lejtőn lefelé a kikötőbe, amit a nap mostanra már vöröses fénybe borított.

Már majdnem elértem a rakpartot a nagy gránitkövek és a deszkák találkozásánál, amikor megálltam. Tőlem balra, a csillogó nedves fűben, lent egy árokban félúton egy férfi ült. Olyan mozdulatlanul ült ott, hogy szinte beleolvadt a földbe. A tegnap esti részeg a kocsmából. Csak ült és bámult egyenesen előre, nem is mozdult. Mintha észre sem vett volna. Arrébb mentem, megálltam vele szemben, felette, hogy mindenképpen észrevegyen. Összehúzott lábakkal ült, kezei a földön. Láttam, hogy ugyanannyira részeg, mint előző este, ha nem jobban.

– Helló! – kiáltottam neki. Teljesen mozdulatlanul ült. Újra odaszóltam neki, most már kicsit hangosabban: – Helló!

Mintha akkor megborzongott volna egy kicsit, az arca megfeszült, nyelvét végighúzta az ajkain. Aztán meglátott.

– Hallak én – mondta vastag és merev nyelvvel. Szemei elkerekedtek, aztán összehúzódtak. – Tudom, ki vagy… – Tompa tekintettel hunyorgott fel rám. – És most hajózol el Szibillához… a Szibilla-csúcshoz! – Szája eltorzult vigyorra húzódott, a mellkasa megemelkedett, mintha hányni készülne, de aztán rájöttem, hogy csak nevet, rekedt, kellemetlen hangon, ami gyorsan heves köhögésre váltott. A zsákom hirtelen túl nehézzé vált ahhoz, hogy megtartsam, úgyhogy hagytam, hogy az útra puffanjon. Az öregember lélegzete köhögések közti sípolássá fajult. Aztán rám mutatott csontos ujjával és rekedten kiáltott felém: – Elmész Szibillához… Szibillához… az a nő…

Az a nő?

Előreléptem és lehajoltam.

– Mit mondasz, öreg? Milyen nő?

A hangja elgyengült a fáradtságtól, hátrahajtott fejjel nézett rám, és azt suttogta:

– Szibilla…

– Ki az a Szibilla? – kérdeztem. – Nincs ott senki, akit így hívnának. A Szibilla-csúcs egy hely.

Köhögött és nyikorogva vette a levegőt.

– Vigyázz… a kormoránokkal…

Újra lecsukódott a szeme, a hangja pedig elhalt.

Rájöttem, hogy felkavart, amit mondott. Gyorsabban vert a pulzusom, és furcsa borzongás futott végig a hátamon. Kicsit megráztam az öreget, így próbálva felébreszteni, de hiába. Ott feküdt a nedves fűben oldalra vetett lábakkal, hátrahajtott fejjel és lehetetlen volt bármi többet kiszedni belőle.

Felkeltem hát, és odasétáltam a csónakházhoz, ahova a vitorlát akasztottam ki száradni. Durva és vastag anyaga volt, félig vonszolnom kellett a rakparton keresztül, egészen a hajóig. Ott biztosítottam. Utána találtam egy régi zsákot a csónakházban, amit ráborítottam az alvó részegre az árokban. Aztán leoldottam a kikötőköteleket, a helyére állítottam a kormányrudat és kieveztem a nehéz vitorlással a helyéről, majd ki a kikötőből, a mólón túlra. Ott felhúztam a négyzetes árbócvitorlát, és csak sodródtam, várva a szellőre, ami abban a napszakban mindig nyugatról fújt.

Egy idő után a szellő belekapott a szürkésfehér vitorlába, a tenger pedig elkezdte lassan nyaldosni a hajóorrot.

Mélyen, biztosan ültem a kormányzónyílásban, egyik kezemmel a kormányt fogva. Kikötöttem a nagy vitorlát, mivel egyelőre élénk oldalszél fújt, amitől billegett a hajó, a bumm és a gaff kilógott a peremen túlra. Hoztam magammal egy zacskó almát is, kivettem egyet közülük és enni kezdtem.

Nem tudtam nem megint a részeg öregemberre gondolni.

Másodjára botlottam bele, és mind a kétszer a Szibilla-csúcsról beszélt. Vagy inkább – nem „őróla" beszélt? Egy nőről? Valami mást is említett:

– Vigyázz…

Mondanom sem kell, hogy az elméje nem volt teljesen ép.

Hidegebb lett az idő, a köd pedig elkezdett beszitálni a tenger felől. Alig láttam szárazföldet odakint.

A nap már bejárta a pályája felét az égen és sárga papírkorongként lógott a ködben, amikor észrevettem, hogy a vitorla még párszor enyhén csapdosott, aztán végül döglötten lógott le a gaffról. Egy forgószél rajzolt sötét hullámokat a tenger fölé. Az is feltűnt, hogy az árhullámok egyre nagyobbak és erősebbek lettek. Nyakamat nyújtóztatva vizslattam előre. Messze a partvonalon sötét foltot láttam a színtelen égbolt ellenében, mintha egy csomót kötöttek volna az égaljára. Ez volt a szirt, annak kellett lennie.

Az égbolt felettem szürkévé és sötétté vált, akár egy boltív. Az elindulásom óta nyomomat követő sirályok is eltűntek. Visszanéztem. Már nem lehetett látni a horizontot. Az árhullámok fel-le ingattak, mint parafát a tenger, a víz pedig olyan sötét és sima volt, mint az olaj. A szél teljesen elült itt, a vitorla súlyosan, csendesen lógott. De a tengeren születtem, a tengeren nőttem fel, és tudtam, hogy ez mit jelent.

Lezártam a kormányt, és felmásztam a nagy vitorlára. Alig eresztettem le a felhúzót, amikor az elszabadult. Az első széllökés majdnem kilökött a hajóból, de biztosan beakasztottam magam a merevítőkbe, miközben a szél bele-belekapott a ruhámba, majd gyors mozdulatokkal bebiztosítottam a köteleket. Aztán a szél elkezdett süvíteni körülöttem.

A kis hajó vadul hánykolódott, remegett a heves szél erejétől, és úgy billegett, hogy a pereme egészen a víz felszínéig ért már. A nap teljesen eltűnt. Megtörő hullámok csaptak át a fedélzeten, a szél, a tenger, az eső és a sópermet heves forgószelet alkottak körülöttem. Egy hatalmas villámcsapás kék tűzhálót hasított az égbe, nagyobb volt és erősebb, mint amit valaha láttam, a mennydörgés pedig ezzel szinte egyszerre durrant fülsiketítően, mintha csak Isten hangja lenne, és mindeközben végig fütyült és süvített a szél, amitől az egész hajó egy szilaj tengeren hánykolódó fadarabbá vált. Elgémberedett lábakkal ültem a válaszfalhoz szorulva, és minden erőmmel a kormányba kapaszkodtam. Csuromvíz voltam, levegőt sem kaptam a széltől és a megtörő hullámoktól, a kormány olajozott fája pedig nedves volt és csúszós. Lábizmaim remegtek, a karom pedig görcsölni kezdett.

Aztán megláttam.

Hamarabb értem oda, mint hogy egyáltalán feltűnt volna. A csónak hirtelen jobban kisodródott, mint ahogy szokott, én pedig csak most láttam meg, mert a vitorla egész idő alatt kitakarta.

Egy hatalmas gránittömb magasodott előttem, sötét, kopott, eróziótól megtépázott. Meredeken állt ki a tengerből velem szemben. A habzó hullám mélyén éles, szaggatott szélű köveket vettem ki, amelyek az idő során leváltak a sziklafalról. A tenger fehér volt a hegy lábánál, a víz pedig robajló hanggal tört meg. Egy pillanatnyi időre elgondolkodtam azon, hogy miért nem koptatta a víz simára a hegyes köveket és miért emelkedtek éles késekként az ég felé, bár minden bizonnyal több száz évesek voltak. De ez volt az egyetlen dolog, amibe volt időm belegondolni, mert egyre növekvő félelemmel döbbentem rá, hogy túl közel vagyok – túl közel vagyok!

Szélsebesen süvítettem egyenesen a gránitszikla felé!

Úgy rángattam a kormányrudat, mint egy őrült. Jobb oldalról fújt a szél, a hajó kicsit félrepördült, mert nem volt időm meglazítani az orrvitorlát, ami így túl nagy volt. Megpróbáltam szembeszélben haladni. A sziklafalról hallatszó robaj fülsiketítő volt, a megtörő hullámok pedig rettentő erővel csapódtak az éles kövekre. Egyszerre eszembe jutottak a részeg szavai:

„Egy ördögien jó tengerész – vagy egyenesen hibbant…"

Éreztem, ahogy csurog rólam a hideg veríték. Olyan sötét lett, mintha csak egy pincében lennék. A gránitfal egyre magasabban tornyosult fölém, ahogy kíméletlenül sodródtam az ördögi kőfogak felé, és felkiáltottam a viharban, rettegve, amikor belenéztem a halál szemébe az összecsapó törőhullámok között. Ima reppent fel az ajkaimról. És akkor az orr belebillent a tengerbe. A nehéz vitorla kíméletlenül megfeszült, az egész hajó beleremegett a manőverbe. Minden erőmmel a kormányba kapaszkodtam, az izmaim csomóba feszültek a tengerészköpeny alatt. A kötélzet recsegni kezdett.

És akkor!

Hegedűhúrként pattant el az egyik jobb oldali merevítő feszítőszára, úgy szólt, akár a puskalövés. Az árbóc ropogni kezdett, és tátott szájjal, rettegve figyeltem, ahogy a fa széthasad és szilánkokra hullik; láttam, ahogy a vihar kitépi a hajóból a vitorlát, az árbócot meg a kötélzetet, mintha csak egy marék levél lett volna. Majdnem vak voltam az esőtől és a sós víztől, de tudtam, mit kell tennem; kikaptam a fejszét a kormányzónyílásból és megpróbáltam keresztülvágni magam a kötélzet maradékán. Túl késő volt már ehhez. Egy hatalmas hullám megragadta a csónakot és oldalvást a sziklának vágta, én meg csak ültem és vártam az ütközést, tudtam, hogy be fog következni.

Reccsenő hang hallatszott, mint amikor egy vadállat állkapcsa vékony csontba harap. A sokktól majdnem elájultam, és felsőtestemmel a hajó szélén lógtam, ahogy próbáltam magam a fedélzeten tartani. Aztán egy újabb ütközés, mintha csak egy óriás keze ragadott volna meg és pörgetett volna meg újra és újra – minden csak tajték és hab és tenger, összezúzott fa és kötél volt. Erőteljes ütés ért a fejemen, félig elvesztettem az eszméletem, miközben éreztem, hogy valami a csuklómat szorongatja. Félájultan azt hittem, hogy a kezem beleakadt valami kötélbe, és kétségbeesetten küzdöttem, hogy kiszabadítsam. A szorítás egyre erősebbé vált. Minden elsötétült. Vörös és fehér alakok táncoltak és pörögtek a szemem előtt, engem pedig elnyelt a víz és a fény és a sötétség forgataga. Csak remélni tudtam, hogy a halál gyorsan eljön értem.

Túljutottam a törőhullámokon. Mögöttem voltak, én pedig a hátamon feküdtem egy nyugodt örvény közepén. Fölöttem az ég sárga volt. Zavartan próbáltam szilárd talajt találni magam alatt, és rájöttem, hogy fel is tudok állni. A szél már nem fújt. A hullámverés a kövek felé záporozott, én pedig fehér habot láttam a fogazott sziklákon, de ahol álltam, ott mozdulatlan volt minden. Remegve tántorogtam fel a parton néhány lapos kőre és kimerülten feküdtem le oda, fejemet a karomra támasztva.

Nem tudom, mennyit feküdhettem ott a köveken. Még szürkület volt, amikor kinyitottam a szemem, a tenger még mindig viharos volt kint. Lehetett ez pár óra vagy csupán egy perc. Mereven, tagjaimat fájlalva keltem fel, hogy szemügyre vehessem a roncsokat. Sehol semmi. Hirtelen feltűnt, hogy átfagytam és remegek. Megfordultam, hogy megkerüljem a sziklaoldalt és megpróbáljak a szárazföld belsejébe jutni, és akkor megláttam a nőt.

Csak pár méterre állt tőlem, mezítláb a sima köveken. Teljesen mozdulatlanul. Arca fehér volt, hosszú, fényes hollószárnyfekete haja enyhén hullámzott a gyenge szellőben. A ruhája mintha fehér vászonból készült volna. Rezzenéstelenül álltam, egy hangot se adtam ki. Aztán éreztem, ahogy a lábaim maguktól mozogni kezdenek és már sétáltam, bár a lépteim nem az enyéim voltak, és oda vittek, ahol a nő állt. Most már egész tisztán láttam az arcát.

Az arca mandula alakú volt. Sötét szemei olyan belső fénnyel ragyogtak, mintha a feje áttetsző volna, és egyenesen engem nézett. Szája sápadt volt, de olyan puha, mint amilyet még sosem láttam és ami nem jellemző a mi asszonyainkra.

– Gyere! – mondta halk, dallamos hangon, ahogy felém nyújtotta a kezét. Anélkül fogtam meg, hogy tudtam volna, mit teszek. A keze meleg volt és puha. Félig megfordulva jelezte, hogy fel akar menni, a sziklafal felé. Követtem, mert nem volt saját akaratom és erősen, határozottan szorította a kezem. Együtt mentünk fel egy ösvényen, ami meredeken emelkedett és kanyargott a sziklaoldalban. Felemelt fejjel sétált mellettem, fekete haja hullámzott és lobogott mögötte. Oldalról néztem rá, ahogy haladtunk felfelé, ő pedig felém fordította az arcát és elmosolyodott. Különös mosoly volt. Félig olyan, mintha sírna, de ugyanakkor az a mosoly ezerévnyi boldogságot is tükrözött, mintha látna valamit, amit mindig is keresett… és megtalált. Szemei csillogtak, és ismét olyan volt, mintha keresztüllátnék rajtuk és a túloldalon a csillagos égboltra látnék rá. Az volt az a pillanat, amikor tudtam, hogy hozzá tartozom.

Magasra jutottunk a sziklaoldalban. Az ösvény, amit mindkettőnk számára kellően szélesnek találtunk, egy hegypárkány volt, lent pedig láttam, hogy robajlik a hullám a sziklákon. Távolabb a tenger szilaj volt és viharos, az ég pedig még mindig sárga, arany árnyalattal. Meglepődtem, hogy nem szédülök. Nem igazán értettem, de az is ugyanannyira furcsa volt, hogy itt fent, ahol sétáltunk, nem éreztem a szelet. A levegő mozdulatlan volt, az egyetlen dolog, ami arról árulkodott, hogy mozgunk, az a nő fekete haja volt, ami sörényként lebegett sápadt arca előtt. Rákérdeztem:

– Miért nem fúj itt a szél?

Felém fordult.

– Hát nem volt mára eleged a szélből? – kérdezte halk, kissé rekedtes hangon. Láttam fehér fogainak csillogását. Bólintottam.

– De igen. – Feltűnt, hogy nem válaszolta meg a kérdésemet, de nem kérdeztem rá újra anélkül, hogy tudtam volna, hogy miért.

Hirtelen megállt. A sziklafalban egy barlang volt, felnőtt ember magasságú bejárattal. Intett, hogy menjek be, én pedig félig öntudatlanul átléptem azon a boltíven, amely gránitból és magából az időből állt. Elengedte a kezem egy pillanatra, és odasétált a sziklafalhoz, ami sötéten magasodott előttünk. Megmozdította a kezét, és mintha kék lángok törtek volna elő belőle, megvilágítva a falakat, apró fénypontok, mint Szent Elmo tüze. Megigézve álltam, és láttam finom testét, ahogy sétál a rögös falak között, ahol a kezével hozzáért a hegyhez, fehér fények gyúltak. Egész fehér alakját kékes aura vette körbe, és párszor úgy tűnt, mintha átlátszó lenne.

Nem volt tető, se falak, se padló, csak ő meg én és a körülöttünk lévő kék fények, amelyek gyengén csillogtak és világlottak, villogtak és elhalványultak, hogy aztán újra előbukkanjanak a mélységből.

Aztán elindult felém és láthattam az arcát, ami sápadt volt, mint a holdsugár, a szeme pedig belső világból fellobbanó tűzként ragyogott, amikor hívott, hogy feküdjek mellé a földre egy nádból szőtt ágyra.

Az enyém lett azon az éjszakán a gránitbarlangban. Hogy ki volt és mit csinált ott, az nem számított, csak azt tudom, hogy egy olyan puha nádszőnyegen adta át magát nekem, amit a nyakamat is simogató ujjakkal szőtt. Azonnal megértettem, hogy mi a szerelem, hogy mit vesztettem azzal, hogy nem tudtam ezt korábban, és hogy mi az, amire mindig is vágytam. Szerettem őt fiatal szívem mélyéből. Az enyém volt. Minden fiatalos vonzalmamat megadtam neki, ott, abban a barlangban, ahogy szikráztak és villogtak a fények. Alig láttam az arcát, egy sápadt felszínt két sötét nyílással, amelyek az örökkévalóságba nyíltak. A szeme olyan volt, akár az éjszaka maga. Azonnal tudtam, mi a neve.

Ő volt az én Szibillám.

Ő volt Szibilla? Lehetséges, hogy tényleg létezik egy ilyen nevű személy? Nem tudom. De számomra ő volt Szibilla. És szerettem őt.

Reggel volt. A barlangon kívül a levegő szürke volt és hideg. A távolban még hallottam a hullámverés susogását. Fáztam és vizes voltam, a fejem pedig elnehezült az éjszakai alvás után. Elfordítottam a fejem, hogy ránézzek a kedvesemre.

Nem volt ott senki.

A kezem a szőtt füvön feküdt, ami még hideg volt a barlangba sodródó reggeli harmattól.

Lassan keltem fel, remegve, a hajótöréstől még mindig mereven, szédülősen és kóvályogva tántorogtam a kijárat felé. Homályosan emlékeztem az álomra, amit közvetlenül ébredés előtt álmodtam. Tisztán bevésődött az elmémbe, akárcsak egy dombormű a nap alatt. Kormoránraj, vitorlázó, repülő, szárnyakkal csapkodó fekete madárraj. Az egyikük mégis fehér volt, ott állt a szakadék szélén a barlangnyílásnál, szélesre tárta a szárnyait és leesett – a tenger felszíne felé zuhant, és zuhantában láttam, hogy ő az én Szibillám…

Ott álltam a nyílásban, és éreztem, ahogy a nedves levegő a tüdőmbe áramlik, miközben remegtem a hidegtől. Lehajoltam, átpillantottam a szikla szélén, lefelé.

Ugyanabban a pillanatban éreztem, ahogy a mellkasom összeszorul a szívem körül és a kín vad fájdalma hasított át a testemen. Szemeim valami fehéret pillantottak meg a víz felszínén; egy fehér ruhát mosott a víz a sziklafal felé.

Üvöltés tört fel a mellkasomból, ami a torkomon át szakadt fel és foszlott szét a ködben.

– Szibilla!

Megvágtam, megkarcoltam a kezemet, ahogy kétségbeesetten kapaszkodva a durva kövekbe próbáltam gyorsan lejutni a vízhez. Számtalan kiszögellésben akadtam meg, közben a nevét suttogtam, újra meg újra, és közben reméltem – minden nevében, ami szent –, hogy tévedtem.

Ennek ellenére eltartott egy ideig, amíg elértem a tengerszintet a hegyfalnál. A dagályvíz közben elvégezte a dolgát. A fehér valami messzebbre sodródott, majdnem az éles sziklákig. Alig tudtam már kivenni a távolban, amikor többször is feljött a felszínre. Végül teljesen eltűnt.

Kezeimet magam elé nyújtottam, úgy álltam arra a pontra meredve a sziklák között. A köd hullámokban gördült felém.

Saját üvöltésemet hallottam visszhangozni a gránitfal felől és remegni a levegőben, ahol a kormoránok siklottak fekete szárnyaikon. Feléjük sújtottam, amikor rám, körém vagy mögém gyűltek. Ott ültek a hegyfal felé vezető ösvényen, szorosan egymás mellett, és legfelül, a barlangnyílás kellős közepén ült a legnagyobb, és csupán a feje volt annyira fekete, mint a többieké, mert a madár mindenhol máshol fehér volt, akárcsak a legfehérebb ruha. Heves szárnycsapkodással emelkedett fel, és addig siklott felfelé, amíg szárnyai be nem töltötték az eget, aztán egyre lejjebb és közelebb jött, amíg fehér szárnyszélei el nem érték a horizontot, a tekintete közben egész idő alatt rajtam volt, sötét, tiszta kristályszemek, mintha egyenesen átlátnék rajtuk a túloldalon derengő szürke ködbe.

Nem tudom, melyik irányból értem haza. Dingle és Kerry mellett ballagtam el, úgy lyukadtam ki Ballyheigue-ig? Így kellett történnie. Emlékszem, láttam dombokat és hegyeket, amelyek először elég közelinek tűntek, a következő pillanatban nagyon távolinak, aztán megint közelinek. Érzékeltem azt, hogy sétálok, hogy a lábaim visznek előre, de többször elfáradtam, lefeküdtem a földre és kinyújtottam karjaimat a gyengéden és lágyan rám zuhogó eső felé. Egyszer egy virág mellé fektettem az arcomat, mert ott volt, és én is ott voltam, egy lejtőn, ahol átszivárgott a ruhámon a nedvesség a fűből és hideg ujjakként hevert a vállamon.

A részeg öregember eltűnt a kocsmából. Sosem láttam már többé. Azt mondják, hogy egy éjszaka, amikor a tenger fehéren habot vetett, az eső pedig az ablakainkat verte, lesétált részegen a mólóról. Sajnálom, ha ez történt. Barátok voltunk. Gyakran voltunk együtt a kocsmában. Az is előfordult olykor, hogy együtt ébredtünk valamelyik árokban, kart karba öltve, mint két szerető. Néha – és ez elég különös – az volt az érzésem, hogy egyidősek vagyunk. És most már nincs itt. Egyedül vagyok. De a sör jó itt, az én szomjamat meg nehéz oltani.

Egyik este egy fiatalember tért be ide. Eldicsekedett azzal, hogy körbe akarja vitorlázni a Szibilla-csúcsot. Az ostoba kis bolondja, csak úgy dagad az éretlen butaságtól. Megpróbáltam figyelmeztetni aznap este. Persze hiába.

Ma is láttam, kora reggel. Egy zsákkal a kezében jött le az úton a rakpart felé. Világos volt az égbolt és tiszta, épp akkor kelt fel a nap. Az egész éjszakát a kocsmában töltöttem, a mámor még el sem múlt teljesen, én meg a fűben ültem, ott, a tenger mellett, amikor felém vette az irányt.

fordította: Bari Máriusz

YVETTE TAN

AZ ÖSSZES MADÁR

Meglehetősen sok Fülöp-szigeteki horrort adnak ki angol és tagalog nyelven is, ami valószínűleg nem meglepő, hiszen a Fülöp-szigeteki mitológia több mint 500 rémséges lényt számlál az alakváltó aswangoktól az irtózatos vámpírszerű manananggalokon át a szörnyűséges, félig ember, félig ló tikbalangokig. YVETTE TAN, a Fülöp-szigetek egyik legnépszerűbb és legsikeresebb kortárs horrorírója tagalog és angol nyelven is jelentetett meg történeteket. Angol nyelvű írásainak nagy részét a Walking the Dead and Other Horror Stories (Séta a halottal és más horrortörténetek, 2009) tartalmazza. Az alábbi novella 2016-ban jelent meg először az All That Darkness Allows (Minden, amit a sötétség csak enged) című Fülöp-szigeteki horrorantológiában. Tan történeteinek többségéhez hasonlóan ebben is fellelhetők hazája mitológiájának és folklórjának elemei, és ezeknek a legendáknak a rémisztő lehetőségét boncolgatja, hogy egy nyugtalanító, napjainkban játszódó horrort szőjön belőlük.

ANNE A VISKÓ ELŐTT TALÁLT RÁM , épp a telefonommal piszmogtam, mert nem volt térerő.

– Korán keltél – mondta, és szorosan összefonta karját a köntöse előtt, szinte belekapaszkodva a szövetbe.

– Csak szólni akarok Timnek, hogy jól vagyok, de szar a térerő.

Anne elhúzta a száját.

– Persze hogy jól vagy. Itt vagy. Miért ne lennél jól?

Visszajött a térerő, és elküldtem az sms-t. Felpillantottam Anne-re.

– Nem lenne szabad idekint lenned.

– Nem voltál ott, amikor felébredtem. Aggódtam.

Károgást hallottunk. Egy varjú csatlakozott az udvaron gyülekező madarakhoz. Akkor is láttam párat, amikor megérkeztem – a madarak mindig is elválaszthatatlan részét képezték ennek a környéknek –, de a látogatásom során egyre gyarapodott a számuk, és amikor felbukkant a varjú, már szinte háromszor annyian voltak. A közeli ágakon ültek, befészkelték magukat az udvarra, a bokorban gubbasztottak. Különféle fajtákat képviseltek. Akadtak köztük pintyek, majnák, fecskék, gébicsek, kányák. A többit nem ismertem fel. Olykor zűrzavarba torkollt a tollak és a rikácsolások kavalkádja, amikor játszva kergetni kezdték egymást. De többnyire csendbe burkolóztak. Mintha nem is vadásztak volna egymásra, ami csaknem éppannyira nyugtalanított, mint az, hogy ott voltak.

A többi madár helyet adott a zajos újoncnak, aki pár károgással később letelepedett közéjük.

Némán néztük végig az egész jelenetet. Felálltam és gyengéden visszataszigáltam Anne-t a kunyhóba.

– Készítek reggelit.

Már egy hete itt vagyok. Jöttem, amint tudtam, miután megkaptam a levelet. Az állt benne, hogy Anne beteg. Ami azt jelentette, hogy haldoklik.

Ezért szabadságot vettem ki, elbúcsúztam a vőlegényemtől, és visszatértem arra a helyre, ahol a gyerekkoromat töltöttem, hogy lássam a barátomat, aki azt hiszi, magára hagytam.

Anne a szülei házában lakik, messze a barriótól. A viskó kicsi, takaros, és elszáradt falevelek illatát érezni rajta. Régebben sokat jártunk ide. Gyakorlatilag itt nőttünk fel. A szüleim külföldön dolgoztak. A nagynéném gondoskodott rólam, de nem csinált titkot abból, hogy szívesebben menne a szalonba vagy randevúra, mint hogy a testvére gyerekére vigyázzon. Anne nagynénje nem bánta, ha én is náluk vagyok, csak annyit kért, hogy maradjunk csendben, mert „a növények nem szeretik a zajt".

Anne-nel sokat tanultunk a nagynénjétől. Például azt, hogy kell gondozni egy kertet, hogyan lehet megállapítani, melyik növény ehető, és hogy melyik mire való. Anne-nel elválaszthatatlanok voltunk. Amikor a szüleim azt mondták, elküldenek Manilába egyetemre, Anne nagyon rossz néven vette, hogy elmentem, és én nem hibáztatom ezért.

Eleinte még írtunk egymásnak. Hagyományos leveleket, mert Anne nem mozgott otthon a technológia világában. Még áram sem volt a viskójukban, holott a barrióban már rég bevezették. Furcsák voltak ilyen téren. De a leveleim egyre rövidebbek, az ő válaszai pedig egyre keserűbbek lettek. Végül nem írtunk többet egymásnak. Timmel épp akkor ismerkedtünk meg, ezért nem tulajdonítottam ennek különösebb jelentőséget, holott kellett volna. Nem voltam valami jó barát.

Kiderült, hogy Anne már betegeskedik egy ideje. Korábban is sokszor gyengélkedett, de a nagynénje halála után egyre romlott az állapota, azonban még így is próbált lépést tartani a feladataival. Eleinte ez sikerült neki, utána már nem. A már nyugdíjas anyám talált rá, szétterülve feküdt a kunyhója előtt. Nem volt hajlandó kórházba menni. Engem akart látni.

A reggeli instant kávé és champorado. Előző nap sós kacsatojást ettünk rizzsel, és most valami olyasmire vágytunk, ami egyszerre sós és édes. Sűrített tejet keverek a hagyományos mércével mérve túlzottan édes kávémba, majd a csokoládés kásához is teszek egy kicsit.

Anne undorodva fintorog azon, mennyi cukorral és tejtermékkel ízesítem a kávémat.

– Mit szeretnél ebédelni? – kérdezem, miközben összekeverem a champoradómat, és próbálom gyorsan lehűteni, hogy minél hamarabb megehessem.

Felnevet.

– Milyen pínó dolog már, hogy még a reggelin sem vagy túl, máris a következő étkezésen jár a fejed.

Amikor ilyeneket mond, nem is tűnik betegnek. Ilyenkor, amikor csillog a szeme, és jóízűen nevet, azt mondom magamnak, hogy valójában nem is beteg, csak látogatóban vagyok nála, és hogy ha jobban lesz, hazamegyek, vissza Timhez, a munkámhoz, a távoli életemhez, el innen messze.

De mostanában egy nevetés is elég ahhoz, hogy összegörnyedjen, köhögésben törjön ki, fulladozzon, próbáljon megszabadulni valamitől, a démontól, aki benne lakik, aki az ereiben csörgedezik, aki belülről emészti fel. Fogom, miközben az asztal fölé hajol.

Csendben eszünk.

– Nem akarok meghalni.

Ezeket a szavakat mormolta, amikor a kunyhó mellett ültünk, és a madarakat figyeltük. Akkorra már nevetségesen sok gyűlt össze az udvaron. Szinte mulattatónak találtuk.

Megfogom és megszorítom a kezét. A másik kezével megsimogatja az arcomat.

– Várnak, tudod? – kérdezi. – Rám várnak.

– Nem gondolod, hogy egy kicsit túlzásba viszik?

– Tudom, hogy azért vagy itt, mert sajnálsz.

Sértetten és dühösen elhúzom a kezem.

– Nem beszélhetsz így velem. Nem taszíthatsz el magadtól.

Felállok és bemegyek a viskóba.

Anne-nél mindig akad valami tennivaló. Gyógynövényeket szedünk, szárítunk, tinktúrát készítünk, teát főzünk. Gondoskodni kell a veteményesről és a tyúkokról, tűzifát kell gyűjteni, vizet kell hozni, rendben kell tartani a viskót, ami lassan darabokra esik, mintha csak a tulajdonosa állapotát tükrözné, aki lassan elsorvad.

Idekint, a semmi közepén éppolyan könnyű elfoglaltságot találni, mint semmit tenni.

És mindig van mit enni. Mindkettőnk lételeme az evés. Eszünk, ha feszültek vagyunk, eszünk, ha unatkozunk. Eszünk, ha el akarunk kerülni dolgokat. A főzéssel terelem el a gondolataimat, de egyébként is kell főznöm. Miközben vacsorát készítek, elmajszolok pár kesudiót. Mostanában sokat eszem. Mindig éhes vagyok, mindig kell valami étel vagy rágcsálnivaló. Anne étvágya kissé alábbhagyott, de nem annyira, hogy az aggodalomra adna okot.

Amikor nem a ház körüli teendőkkel foglalatoskodunk, vagy nem gyógynövényeket gyűjtünk, akkor ételt készítünk. Ő aprít, én főzök. Véletlenszerűen alakult ki ez a feladatmegosztás, mert egyikünk sem tud nyugton maradni. Ráadásul ez segít betölteni a csendet, amikor vitatkozunk, aminek a gyakorisága már ijesztő.

Csak vacsora után szólunk újra egymáshoz, amikor megfogja a kezem és bocsánatot kér. Megöleljük egymást. Puszit ad a számra, hagyom. Egymás mellett fekszünk, és addig simogatom a haját, amíg el nem alszik. Utána kimegyek, hogy küldjek Timnek egy sms-t.

– Tao po!

Nagyjából hajnali ötkor hallom meg a kiáltást. Manong Albert az, a pék.

Tao po. Ember vagyok. Nem fenevad, madár vagy szörnyeteg. Ember vagyok. Pék vagyok. Itthon vagy? Szükségem van a segítségedre.

Megnézem, Anne nem ébredt-e fel a zajra, de mélyen alszik. Felveszek egy dzsekit, és kimegyek a látogatóhoz.

Hajnali ötkor még sötét van errefelé. A levegő hűvös, még nem melegedett fel. Manong a kapunál áll, egy elektromos viharlámpást tart a kezében, és gyanakvóan méregeti a madarakkal teli udvart. A madarak többsége még alszik, hallani a halk szuszogásukat. Az a néhány, amelyik ébren van, csendben marad. Nem mozdulnak a helyükről, a földről vagy a fák ágairól nézik a betolakodót.

Manong láthatóan örül, amikor meglát. Megkönnyebbülten mondja ki a nevemet.

– Avery!

– Jó reggelt, Manong! – köszöntöm a kapu felé sétálva.

– Tudom, hogy Anne beteg, de… – kezdi aggodalmaskodva.

– Egy ideig én helyettesítem. Mit szeretnél?

– Emlékszel a legkisebb fiamra, George-ra? Fáj a foga. Egész este nem aludt.

Rosszallóan pillantok rá.

– Van fogorvos a barangayban.

– Igen, de az nem ugyanaz – mentegetőzik kedélyesen. – Te is tudod. Ne hagyd, hogy Manila megváltoztassa a gondolkodásmódodat.

Felsóhajtok.

– Hozok neki valamit. Nem szeretnél bent várni?

Ránéz a madarakra.

– Jó lesz itt.

Hamar megtalálom, amire szüksége van. Becsomagolom, majd átnyújtom neki.

– Amint tudod, vidd el Selót a fogorvoshoz, jó?

Manong elmosolyodik.

– Jól van, ija. De ők nem tudják, amit Anne. Amit te.

– Én csak látogatóban vagyok itt. Elmegyek, amint Anne jobban lesz.

– Tudom, ija. – Átnyújt nekem két papírzacskót. Az egyik kellemesen meleg. – Reggelire. Köszönöm, hogy segítettél.

Reggelire pan de salt és Star margarint eszünk, Albert adta. Anne meglepődött rajta.

– Hihetetlen, hogy nem keltem fel rá – hitetlenkedik.

– Én is el tudtam intézni.

– Tudom. Csak korábban minden neszre felébredtem. Most meg mindent átalszom.

– Pihenned kell, hogy erőre kapj.

– Tudom – sóhajt fel. – De mindennap egyre többet alszom. Attól félek, egyszer elfelejtek felkelni.

A madarak akkor jönnek, amikor Anne alszik. Halkan berepülnek az udvarra, és ott is maradnak. Ez mégsem vezet mocskos és véres felforduláshoz, az udvar tiszta. Máshol esznek, vadásznak és könnyítenek magukon. Összeszedik a levegőből a bogarakat, és esküszöm – esküszöm –, hogy a kunyhót is tisztán tartják kívülről. Általában némák. Az újoncok eleinte hangosak, de végül ők is megnyugszanak. Megtanulnak várni.

A vacsora párolt zöldség – okra, padlizsán, zöldbab – bagoonggal és gőzölt fehér rizzsel. Kólát iszunk hozzá, mert Anne ünnepi hangulatban van amiatt, hogy egész nap egyszer sem köhögött, és nem is esett össze.

– Szereted?

A kérdés teljesen váratlanul ér, bár a megérkezésem óta rettegek tőle. Anne egészen mostanáig egyszer sem hozta szóba Timet.

– Miféle kérdés ez?

Megvonja a vállát.

Nem felelek.

Anne-nel van egy furcsa szokásunk. Szereti fogni a kezem és a hajamba temetni az arcát – a barátok általában nem szoktak ilyesmit. Néha hagyom neki, de néha elhúzom a kezem, elfordítom a fejem, holott ott akarom tartani, holott kellemes, holott jólesik. Szeretem azt gondolni, hogy jó párost alkottunk volna, de voltak dolgok, amiket el akartam érni az életben, és tudtam, hogy emiatt el kell mennem otthonról, amire Anne soha nem lett volna hajlandó.

A barrio mindig jó volt hozzám, de gyerekkoromban azt éreztem, semmit sem tudunk adni egymásnak, és hogy másfelé vezet az utam. Nem arra születtem, hogy egy kisvárosban éljek. Nem tudtam, mihez fogok kezdeni, csak azt, hogy bármihez is, az nem itt lesz.

Oldalra pillantok, szeretném, ha Anne témát váltana. Amikor visszanézek rá, még mindig engem bámul.

– Mit számít az neked? – kérdezem farkasszemet nézve vele.

– Semmit – motyogja. – Csak beszélgetni próbáltam.

– Holnap jön az orvos – közlöm vele. – Azt mondja, lehet tudja, mi bajod.

Anne elhúzza a száját.

– Mindenki tudja, mi bajom.

– Nem, ez nem igaz.

– De igen. Mindenki tudja, még akkor is, ha nem mondják ki.

– Ez nem valami ősi családi átok, Anne.

Mintha ezen megsértődne.

– Ez nem átok.

– Ne haragudj.

Ezután egész este nem szólunk egymáshoz.

Őszintén kedvelem Vera doktort. Intelligens és szórakoztató férfi, aki nagyon élvezi a munkáját. Még akkor is, amikor ez azzal jár, hogy át kell vágnia az erdőn, hogy felkeresse az olyan félreeső helyen lakó pácienseket, mint Anne. A barrióban nőtt fel. Idősebb, elég idős ahhoz, hogy gyerekkorunkban már orvosi egyetemre járjon, ezért nem ismertük eléggé ahhoz, hogy a keresztnevén szólítsuk, amikor visszajött.

A megérkezésem előtt is járt párszor Anne-nél. Megvizsgálta, próbálta rávenni, hogy szedje a gyógyszereit, próbálta meggyőzni arról, hogy semmi oka nincs arra, hogy betegnek érezze magát, az egész csak a fejében létezik. Ő nem érti, hogyan lehet Anne beteg. Az összes életjele stabil, nincs semmi baja. Nem érti, hogyan sorvadhat el a szeme előtt egy tökéletesen egészséges ember, aki mégis erősen köhög, és fekete epét hány. Szeretné tanulmányozni, szeretne cikket írni róla az egyik orvosi hetilapba. Tudja, hogy egyikünk sem fogja hagyni neki.

Odakint beszél velem. A madarak szeme ránk, rá szegeződik.

– Sajnálom, de nem tudom, mi baja – mondja összezavarodva. – Nem tudom, mit tehetnék. Ha hagyná magát kivizsgáltatni egy…

– Mindketten tudjuk, hogy ott sem találnának semmit.

Elcsigázva bólint. Azon gondolkozom, miféle orvos, hogy nem tudja felfogni, olyasmibe is bele lehet halni, amit senki nem ért. Látom rajta, hogy mondani szeretne valamit, de küszködik vele. Várok, míg végre megtalálja a szavakat.

– Igaz, amit Anne családjáról mondanak – szólal meg. – A nagynénje is ilyen volt. Nagyjából hétéves koromban egyszer nagyon belázasodtam. A szüleim idehoztak, hozzá. Nem emlékszem, mit csinált. Nélküle halott lennék. Ezért lettem orvos. Szeretném azt tenni, amit ő. Szeretnék köszönetet mondani neki azzal, hogy életeket mentek. – Rám néz. – És most Anne beteg, és nem tudom megmenteni.

Könnyű úgy tekinteni mások fájdalmára, mintha az rólunk szólna. Tehetetlennek érezzük magunkat, magunkra vesszük a beteg nyűgjeit, és a saját drámánkká alakítjuk át. Ellopjuk a mennydörgését, és hirtelenjében van mivel felhívni magunkra azt a figyelmet, amiről nem is tudtuk, hogy szükségünk van rá. Megértem Vera doktor csalódottságát, mégis azt gondolom, hogy tudnia kellene, ez nem így működik.

Nagyon ügyelek arra, hogy ne tegyem Anne fájdalmát a sajátommá. Minden tőlem telhetőt elkövetek azért, hogy a fájdalmam a sajátom legyen, és emlékeztetnem kell magam arra, hogy bármennyire is ingerült vagyok, az meg sem közelíti azt, amit Anne érez. Emlékeztetnem kell magam arra, hogy nem én haldoklom. Emlékeztetnem kell magam arra, hogy ez nem az én történetem. De néha, az éjszaka közepén, amikor felriadok egy álom, egy eltévedt madár rikácsolása vagy a vak félelem hirtelen jött támadása miatt, eltűnődöm azon, hogy valójában nem szól-e rólam is ez a történet.

Amikor Anne jó hangulatban van, nem nehéz gondoskodni róla. És tudom, hogy nagyrészt miattam igyekszik jó hangulatban lenni. De néha nehéz vele. Néha, legtöbbször azt akarja, hogy menjek el.

– Te ribanc – mondja egy nap, és a szoba közepére hajítja a rizzsel és hallal teli tányérját.

– Elég – teremtem le.

Nem veszekszünk. Nem veszekszünk.

– Elmentél, holott megkértelek, hogy ne menj el. Most miért vagy itt? Mert bűntudatod van? Nem kérek a jótékonykodásodból!

Feltakarítok utána. Nem mondok semmit.

– Miért vagy itt? – szegezi ismét nekem a kérdést.

Nem felelek, de nem azért, mert nem akarok részt venni a játékában, hanem mert én magam sem tudom a választ.

A madarak különösen sokat lármáznak aznap reggel, amikor felhívom Timet. Még ő is hallja a vonal túlsó végén a harsány hangok, rikácsolások, károgások, füttyök hangzavarát.

– Mi a fene folyik ott? – kérdezi.

Szaggat a vonal.

– A madarak – felelem. Tim mindent tud a madarakról. – Ma meg vannak veszve. Nem tudom, miért.

– Mikor jössz haza?

A kérdéstől furdalni kezd a lelkiismeret. Visszacsöppentem annak az életnek a közepébe, amelyet réges-régen magam mögött hagytam, és szüneteltetem azt az életet, amelyet akartam és megteremtettem magamnak. Mielőtt felelhetnék, zuhanórepülésben elindul felém egy varjú. Ösztönösen kitérek az útjából, majdnem elejtem a telefont. A madarak egyre hangosabbak, egyre feszültebbek, végül már olyan, mintha az egész erdőt elfoglalnák.

– Hívlak, amint tudlak – kiáltom a telefonba. – Szeretlek.

Alig érek a mondat végére, amikor egy másik madár is nekem ront. Vissza kell rohannom a biztonságot nyújtó viskóba.

Bezárom az ajtót. Anne felébred a hangos zihálásomra. Mintha most a szokásosnál nagyobb fájdalmai lennének. Épphogy nem szürke a bőre. Már nem csillog a szeme. Gyengének, kimerültnek tűnik. Odakint tovább vergődnek a madarak, egymásra rikoltanak, célba veszik a kunyhót, légitámadásba kezdenek.

Anne rám néz. A karjaimba veszem. Szorosan öleljük egymást, míg a lárma alább nem hagy.

Nem alszunk el, még azután sem, hogy megnyugszanak a madarak. Jólesik ölelni Anne-t és ölelve lenni általa. Eltartott egy ideig, mire újra ilyen bizalmas lett köztünk a viszony. Amikor megérkeztem, eleinte csak bámultuk egymást, aztán egy kéz szórakozottan megpihent egy karon, majd eleinte szégyenlősen elhúzódott, aztán elidőzött, és gyengéden megszorította a másikat. Később újra fogtuk egymás kezét, egymás hajába túrtunk, összebújva aludtunk. Ezúttal amikor Anne a vállamra teszi a fejét, hagyom neki. Amikor az arcomhoz nyomja az ajkait, nem húzódom el. Néha viszonzom a közeledését. Igaz, hogy a haldoklóknak sok mindent el lehet nézni, de azt hiszem, azok is túl sokat engednek meg maguknak, akik itt maradnak.

Nem tudom, mikor csendesedtek el a madarak, és mióta nem hallunk semmi mást, csak a lélegzetvételünket és mögötte a szívünk dobbanását. Anne meleg teste hozzám simul. Átölel, szorosan magához húz, majd hagyja kissé elernyedni a karját, és a keze lassan, készakarva fel-alá csúszkál a hátamon. A kulcscsontjára teszem a fejem, odabújok hozzá. Halkan korog a hasam. Átsuhan a fejemen, hogy jólesne enni valamit. De ez, ez még jobban esik. Felfelé biccentem a fejem. Találkozik a tekintetünk, aztán a szánk, és ez a legfinomabb dolog a világon. Lassan mozgunk, de egyszerre lázasan is, hátunk mögött a sok évvel, amikor visszafogtuk magunkat. Hitetlenkedünk, azt akarjuk, hogy gyorsabban történjenek meg a dolgok, hogy ez az első pillanat örökké tartson. Leveszem a hálóingét, és megcsókolom a mellét. Ő ugyanezt teszi. Dugunk. Félünk bármit is mondani, félünk, hogy ez talán nem is a valóság. Amikor a reggel felébreszt minket, még mindig egymásba vagyunk gabalyodva, meztelenül és boldogan.

Ezután minden könnyebbnek tűnik. Már nem veszekszünk, illetve alig. Sokat nevetünk. Anne-be visszatér egy kis szín, de még mindig köhög, és néha hány is. De most már megfoghatom és megszoríthatom a kezét, megcsókolhatom, és ő is visszacsókolhat, játszhat a hajammal, becsúsztathatja a kezét a pólóm alá, megérintheti a mellem, én pedig benyúlhatok az alsójába, aztán megint dugunk, néha hangosan, néha némán, néha vihogva, mint a diáklányok. Megkereszteljük a viskót a testnedveinkkel, a nevetésünkkel, a szerelmünkkel. Ilyenkor olyan, mintha Anne egyáltalán nem is lenne beteg. Ilyenkor, amikor a nevemet suttogja, és arra kér, hogy csináljam gyorsabban, lassabban, hatoljak mélyebbre, azon tűnődöm, milyen lett volna, ha nem megyek el a barrióból, milyen lett volna akkor az életünk. De a kora hajnali órákban, amikor én ébren vagyok, Anne pedig alszik, azt mondom magamnak, tudom a választ a kérdésre: bárhogy is döntöttem volna a múltban, annak mindig az lett volna a vége, hogy itt vagyunk a viskóban, Anne pedig haldoklik.

Úgy tűnik, most rövidebbek a nappalok. Azzal töltjük őket, hogy gyógynövényeket szedünk és szárítunk, tinktúrákat és borogatásokat készítünk, segítünk azoknak, akik időnként betérnek hozzánk. Legtöbbször hoznak valamit cserébe a szolgálatainkért: rizst, halat, csirkét, rágcsálnivalót. Néha csak úgy is meglátogatnak minket. Korábban Anne is kiment hozzájuk, amikor elég erősnek érezte magát, de újabban egyre gyakoribb, hogy csak én találkozom velük.

– Van érzéked az ilyesmihez – mondta egyszer Aling Bebang, a boltos.

– Csak addig vagyok itt, amíg Anne jobban nem lesz – felelem.

Akkor már több mint egy hónapja ott voltam.

– Mikor jössz haza? – kérdezi Tim egyre gyakrabban.

– Nemsokára – felelem. – Nemsokára.

A madarak ezenkívül csak egyszer bolondultak meg, aznap este, amikor Anne meghalt.

Épp vacsora előtt történt. Az ágyban feküdtünk, beszélgettünk, amikor Anne teste egyszer csak görcsbe rándult. Összegömbölyödött, és a hasát fogta. Egyszerre próbált köhögni és lélegezni, melle kidomborodott, miközben sípolva és gyorsan vette a levegőt, már amennyire azt kicsi és törékeny teste remegése hagyta. Megpróbáltam elhúzódni tőle, hogy gyógyszert adjak neki, de olyan meglepő erővel szorított magához, amilyenre nem számítottam.

– Nem bírom tovább – mondta.

Odakint mozgolódni kezdtek a madarak, aztán füttyögtek, és eleinte halkan csiripeltek, majd rikácsoltak és károgtak. A ragadozó madarak körvonalai egyre sötétebbé és baljóslatúbbá varázsolták az éjszakát. Anne öklendezett, de semmi sem jött ki belőle. Minden egyes alkalommal áthullámzott rajta a fájdalom, amikor görcsbe rándult a teste, és minden levegővétele fuldoklásba torkollt. Egy kevés feketés nyál fojt ki a száján.

– Kérlek – nyögte. – Segíts!

Sokat gondolkoztam ezen a pillanaton. Már azelőtt is ez járt a fejemben, hogy elhagytam volna a barriót, hogy hagytam volna Anne-t eltűnni az életemből, hogy megkaptam volna a levelét, hogy visszajöttem volna. Amikor megérkeztem, bizonytalan és sértődött voltam, de az utolsó hónap segített megbékélni azzal, amit meg kell tenni. Azt mondják, mindenkinek van választása, és ez igaz is. De néha tárgytalan, torz, igazságtalan, lényegtelen, hogy mit választunk. Tudtam, hogy én döntöm el, kinyitom-e azt a levelet. Tudtam, hogy dönthetek úgy, hogy nem jövök vissza. Tudtam, hogy dönthetek úgy, hogy elmegyek.

A szívem mélyén azt is tudtam, hogy ez nincs így.

Ezzel Tim is tisztában van. Ügyeltem arra, hogy mindent elmondjak neki, hogy megkapjam a beleegyezését, mielőtt eljövök. Tim jó ember, és szerencsés vagyok, hogy van nekem.

Óvatosan felültettem Anne-t. Az arcomra tette a kezét, hüvelykujjával végigsimította az államat, és közben végig egymás szemébe néztünk. Szájával megérintette a számat. Anne csókja általában édes, és mintha elektromos töltése lenne a nyelvének. Ezúttal olyan volt, mintha fel akarna falni, olyan éhséget éreztem, mint korábban még soha. Egyre erősebben, de még mindig gyengéden fogta az arcom. Köhögött, öklendezett, de nem eresztett, száját továbbra is a számra tapasztotta. Megrémültem, próbáltam elhúzódni tőle, de erősen szorított. Először hallottuk, csak utána éreztük a halk pukkanást. Valami feljött Anne torkából, és befurakodott a számba. Kicsinek, simának és egyáltalán nem odavalónak éreztem. Ösztönösen hátrarándítottam a fejem, és kiköptem. A földre esett, és közben halkan szűkölt.

Odakint egyre nagyobb lett a ricsaj, egyre több madár sereglett az udvarra, hangjuk megmagyarázhatatlan és fülsértő volt. Koppanást hallottunk a kunyhó falán. Aztán még egyet. És még egyet. A madarak ismét zuhanórepülésben rohamozták meg a kunyhót, és az általában jámbor állatok minket támadtak, próbáltak bejutni hozzánk.

Az a valami, ami Anne szájából kijött, mocorgott, és panaszos hangja majdnem beleveszett a kinti lármába. Furcsának látszott a gázlámpa fényében. Egy nagyon apró csibére hasonlított, de csőrétől a karmáig koromfekete volt. Csillogott rajta az epe, a vér és a nyál. Anne mellette gyötrődött, hol kinyitotta, hol becsukta a száját, de semmilyen hangot nem adott ki. A csibére néztem. Nem tudta kinyitni a szemét, mert a szemhéja összehegesedett, mintha sötét fonallal varrták volna össze. Dühösen nyivákolt rám, ahogy a csirkék nem szoktak, és apró termete ellenére meglepően hangosnak találtam. Hitvány és gusztustalan volt, de egyben neki köszönhettem, hogy még élt a barátom.

Ahogy mondtam, sokféleképpen dönthettem volna. Ha úgy akarom, nem válaszolok a levélre, nem jövök el Anne-hez, vagy nem maradok ilyen sokáig, mégsem így történt, holott tudtam, ez végül hova fog vezetni, mert nem voltam képes elviselni, hogy szenvedni látom a barátomat.

Kinyújtottam a kezem. A csibe ráugrott. Feleakkora volt, mint a tenyerem, és bűzlött, tollait Anne belsőségei borították. Megborzongtam. Hallottam, hogy odakint a madarak célba vették a csibét. Éreztem, hogy korog a gyomrom, és követeli ezt az újfajta táplálékot. A madarak átdöfték csőrükkel a zsúpfedelet és a bambuszfalat, de a ház kitartott. Nem hagytam, hogy a rikácsolásuk elterelje a figyelmemet. Lehunytam a szemem, és a számba tettem a csibét.

Gond nélkül lecsúszott a torkomon, és nem hagyott maga után kellemetlen utóízt. Inkább a vattacukorhoz hasonlított. Éreztem, ahogy mozog bennem, rajtam keresztül, átszövi magát a hagyományos anatómia előtt ismeretlen járatokon, majd nyugodt, csendes lénye megállapodik a hasam üregében. Anne erőtlenül megfogta a kezem.

– Köszönöm – mondta.

Odahúzódtam mellé, magamhoz szorítottam. Egyre gyengébben és felületesebben lélegzett, aztán már nem vett több levegőt.

Amikor másnap elindulok a barrio felé, a madarak már nincsenek ott, és megdöbbenve ébredek rá, hogy már nem vagyok éhes.

fordította: Ballai Mária

JOSÉ MARÍA LATORRE

PILLANATKÉPEK

Nagyon színvonalasan kezdtük ezt a kötetet, és hasonlóan stílusosan szeretnénk befejezni. Ezért végül, de nem utolsósorban (hiszen ezt a történetet választottuk be elsőként a kötetbe) nagy örömmel kínáljuk fel ezt a bűbájosan hátborzongató novellát JOSÉ MARÍA LATORRE (1945–2014) tollából, aki regények és tényirodalmi kötetek termékeny szerzője volt. Hazájában, Spanyolországban leginkább filmkritikáiról volt ismert, de emellett több remek horrortörténet is megjelent tőle. Ezt az elbeszélést előzőleg beválogatták egy 2011-es antológiába, amely a legjobb kortárs spanyol horrornovellákat gyűjtötte csokorba, valamint megjelent lengyelül és olaszul is.

A GÉPEZET GYOMRÁBAN rejtőző mechanizmusból előtörő négy egymás utáni villanás jobban elvakította, mint általában. Úgy rémlett neki, hogy az egyikbe mintha belepislogott volna, vagy legalábbis fura arcot vágott. De ez sem indokolta, hogy a négy kép, amit a még nedves fotópapíron a gép egyik nyílása elé hányt, egy másik férfi arcát mutatta. Nem ismerte fel magát sem az arcvonásokban, az ősz hajban, de a képen szereplő férfi rémült arckifejezésében sem. Azt a kellemetlen érzést – az undor, a szorongás és a félelem furcsa keverékét – sem magyarázta meg, ami átjárta, amikor először leült az alacsony székre és elfordította, beigazítva magas alakját a használati utasítás mellé felfestett fekete nyílnak megfelelően. A visszataszító szagot sem magyarázta meg, ami megcsapta az orrát, amikor belépett a fülkébe és felkavarta, ahogy az embert általában felkavarja egy évek óta bezárt szoba szaga vagy a temetőket nyaranta átjáró különös illat. Ilyen szag lehet az ősi mauzóleumokban és kriptákban, gondolta. Abszurd, megmagyarázhatatlan szag, hiszen az automata fotófülke belseje folyamatosan szellőzött, csak egy vékony fekete szövetfüggöny szigetelte. És nem is nyár volt, hanem tél. Majdnem elmosolyodott a gondolaton, hiszen nem egy temetőben járt, ez pedig nem egy kripta vagy egy mauzóleum volt. Mindenesetre dohos szagot érzett, összegyűlt por és rothadó szerves anyag bűzét. És a négy fotó, amit a gép némi morgás után kiadott, nem őt ábrázolta. Az egyetlen lehetséges magyarázatnak az tűnt, hogy az előző kuncsaft képei lehettek, hiszen az ilyen automatikus gépekből némi késlekedéssel jönnek elő a fotók, néha akár percekig is eltarthat a folyamat. Vele is megesett már egyszer, évekkel korábban – egy kis hiba a szerkezetben, mondták neki. Talán az előző vendég, annak az öregedő, rémült arcnak a tulajdonosa elment, mert megunta a várakozást a fotókra, amiket csak nem kapott meg. Már azon járt az esze, hogy fel kell hívnia a telefonszámot a kis fémplakettről, hogy visszatérítést követeljen. Vannak olyan gépek, amelyek gyári hibásak, vagy csak éppen nem működnek – gondolta Elias –, és ez is olyan lehetett, ami azt is jelentheti, hogy a képek nem is fognak kijönni. Vagy a legjobb esetben is még percekig tart, mire felbukkannak. Igazából várakozhatott is, nem sietett sehova. Néhány pillanatra elkapta a helyzet komikuma, ahogy belegondolt abba, hogy egy hiba miatt a gép rendszeresen az előző vásárlók fotóit nyomta ki másoknak is.

A fülke a Plaza Mayorból leágazó egyik, általában forgalmas utca bejáratánál állt egy újságosbódé mellett, ami már lehúzta a redőnyét, ahogy a vele átellenben lévő bár is. De azért ennél később szokott zárni, nem? Hidegebb volt, mint a korábbi napokon, talán ezért nem látott senki mást a környéken. Autókat igen, azok már-már öngyilkos sebességgel köröztek, kihasználva a kihalt utakat. Amíg a nyíláson tartotta a szemét, ahonnan – ha minden jól megy – kiesnek majd a képei, Eliasnak eszébe jutott, hogy nem kellett volna engednie a csábításnak, hogy fotózkodjon aznap este, és kifejezetten ebben a fülkében. A képekre úgyis csak másnap lett volna szüksége. Idegesen rágyújtott, várva a hangot, ami az ő képeinek elkészültét jelezné. A földre dobta a többit. Tíz perccel később már teljesen meg volt győződve róla, hogy a gép rossz. Az első gondolata az volt, hogy otthagyja és elmegy, de nem tette. Elhúzta a függönyt és – nehezen, de felülkerekedve a bűz okozta nyugtalanságán – újra elvégezte ugyanazokat a műveleteket, mint előtte, kezdve a pontosan kiszámolt apró bedobásával. Ahogy a villanásra várt, ijedten vette észre, hogy nem ismerte fel magát a sötét tükörben. A szeme bemélyedt a gödrébe, és sokkal táskásabbnak tűnt, mint addig. A hajában több volt az ősz, és a vonások, amiket visszatükröződve látott, nem a sajátjai voltak. Valami összeszorult a mellkasában, ahogy mindig szokott, amikor eluralkodott rajta az idegesség, és azonnal kilépett a fülkéből, amint a négy villanás jelezte, hogy a fotografikus műveletek lezajlottak. Mindkét keze remegett, mindkét ráncos keze hosszú, sárgás körmökkel az ujjai végén. A levegő hirtelen lehűlt, és furcsa módon az autók is eltűntek az utcáról, amire így rátelepedett a némaság. A szomszédos Plaza Mayor forgalma az odaszűrődő hangok alapján zavartalanul haladt tovább. Semmilyen kétség sem férhetett hozzá, hogy egy optikai illúzió áldozatává vált. A négy fotó hamarosan ki fog esni a gépből, tényleg az ő képei lesznek, elteszi őket és itt hagyja ezt a helyet, elfelejtve ezt a bosszantó incidenst. Az idegességtől már alig kapott levegőt.

A papírcsík azonnal kijött. Remegve vette el: az a valaki a képen nem ő volt, de nagyon hasonlított az arcra, amit az imént látott a tükörben.

– Micsoda baromság! – jelentette ki hangosan, mintha egy láthatatlan tanú előtt próbált volna mentegetőzni. – A tükör senki más arcát nem mutathatta, csak az enyémet. Én voltam egyedül a fülkében, és én néztem saját magamra is!

Igen, valóban ő volt a fotó modellje, de akiről a fotó készült, az egy idegen volt. A csend, ami az utcára nehezedett, őt is nyomni kezdte. Már a Plaza Mayor forgalmának zaja sem érte el a fülét. Mit csináljon most? Menjen el és keressen egy másik tükröt, hogy ostobán ellenőrizze, valóban ugyanaz maradt-e, aki eddig is volt? Hívja fel egy barátját, hogy jöjjön el a fotófülkéhez és legyen tanúja ennek az abnormális eseménynek, vagy éppen erősítse meg abban, hogy ez csak egy hallucináció? Az utca elsötétült, az utcalámpák kialudtak, és egy szemernyi fénysugár sem tört elő a házakból. A csend és a sötét mintha szövetkezett volna, hogy a városi tájkép e kis szeletét a nem létezésbe taszítsa. Még csak egy gyenge fénycsíkot sem látott kiszivárogni egy udvarról vagy ablakból sem, se egy tv villódzását egy félig sötét hálószobából. Az elégtelen utcai világítás ellenére onnan, ahol Elias állt, a Plaza Mayor olyannak tűnt, mint egy film díszlete, amit a stáb erős reflektorokkal világított be az éjszakai forgatáshoz.

Már csak ez hiányzott, hogy még egy áramszünettel is bajlódnom kelljen, gondolta, magát nyugtatgatva. Az áramszünetet meg tudta érteni, ahogy azt is, hogy egy hibás gépet használt. De hova lettek az autók az utcáról? És mindezen felül, miért égett továbbra is a fülke fénye, amikor körülötte minden sötétségbe merült?

Egy erős széllökés arra sarkallta Eliast, hogy a fülkében húzza meg magát. Bent ülve hallgatta a szél zúgását, miközben a levegőt visszafojtva próbálta távol tartani a kibírhatatlan bűzt. A szélvihar akkora lármát csapott kint, mintha minden útjába kerülő tárgyat magával vonszolt volna. Becsukta a szemét, így próbálta elkerülni a csábítást, hogy megint a tükörképét nézze, de nem tudott ellenállni a sötét üveg őrült vonzerejének. Amit megpillantott, halálra rémítette: a férfi, aki visszanézett rá, még öregebb volt, mint legutóbb. A haja mind kihullott, és a szemei teljesen bemélyedtek: vörös erek hálózták be és sötét karikák keretezték őket. Ráncos arca ugyanolyan árnyalatot vett fel, mint a szeme alatti táskák. Elias lenézett a kezeire: még ráncosabbak lettek, a körmei hosszúak voltak és sárgásak. Ahogy végigfuttatta az ujjait az arcán, összeaszott érdes bőrt tapintott. A tükörben az ismeretlen öregember ugyanazokat a mozdulatokat ismételte, mint egy szomorú karikatúra a vidámparkbeli torz tükörben. Tényleg léteztek tükörlények? Mindeközben a szél még erősebb lett, rosszindulatú szólamainak koncertje egyre élesebbé vált odakint. Elias a félelemtől megbénulva egy ideig mozdulatlanul hallgatta, ahogy a szélvihar ostromolta a fülke oldalát. Kicsivel később félrehúzta a kis függönyt és kikukucskált, de az intenzív hideg visszatántorította a menedékébe. A fagyos levegő ellenére kiverte a verejték, érezte, ahogy a ruhái a bőrére tapadnak.

Gépiesen még néhány érmét bedobott a szerkezetbe, valami morbid kíváncsiságtól hajtva, egy furcsa vágytól, hogy lássa papírra nyomva a tükörben lakozó arcot. Egy ösztöntől hajtva, hogy feladja önmagát a borzalomban. Ahogy a négy fotó nyomtatására várt, meg kellett kapaszkodnia a függönyben a körülötte felkorbácsolódó szél ellenében. A szélnél is hangosabb hang tört elő a gép gyomrából, és a képcsík megjelent a kiadónyílásban. Az előzőekkel ellentétben azonban most arccal lefelé esett ki, megmutatva Eliasnak beteges, provokatív fehérségét. Bár a szél nagyon erősen fújt, a papír nem mozdult egy millimétert sem, mintha láthatatlan kezek fogták volna le. Megfordította. A képeken ugyanaz a férfi volt, mint korábban, az öregség által eltorzítva, de ennek ellenére felismerhetően. Látomás volt a saját időskoráról, mint a halál várótermét megvilágító lámpás. A szél olyan hirtelen elállt, amilyen gyorsan feltámadt, és Elias – bár fulladozva – lábon tudott maradni a fülkén kívül. Nehezen lélegzett, és alighanem belázasodott. Homlokát és arcát is melegnek érezte, de amikor felemelte a kezét, hogy megbizonyosodjon róla, a száraz bőr érzete, amint hozzádörzsölődött ráncos ujjaihoz, olyan borzalmat és undort ébresztett benne, hogy ordítani akart. A torkából nem tört elő sikoly, csak halálhörgés. Megcsípte az egyik kezét, hátha a fájdalom kirántja ebből a rémálomból. Érezte a fájdalmat, de nem ébredt fel. Ébren volt, és már biztosan tudta, hogy meg fog halni.

Az utcát továbbra is átitatta a sötétség. Nem messze onnan, ahol ő állt, a Plaza Mayor utcalámpái bevilágították az ismerős teret, a járműveket, jelzőlámpákat és házakat. Eliasnak úgy tűnt, hogy százszor messzebb vannak tőle, mint valójában. Bár tudta, hogy ez nem lehetett így, mégsem akart elindulni a Plaza felé. Nem, még egyszer le kellett fotózkodnia, hogy bebizonyítsa saját magának, semmi sem valóságos abból, ami vele történik. Hogy megmutassa a perverz szörnynek a gépben, egyáltalán nem fél tőle. Amikor ismét belépett a fülkébe, már nem emlékezett a saját nevére, vagy hogy miért volt ott ilyen késői órán igazolványképet csináltatni. Még akadt némi apró a zsebében, amit bedobhatott a gépbe. Az utolsó néhány érme. Leült a sámlira, ami már be volt állítva a magasságához, és bátran ránézett az alakra a tükörben. Majdhogynem egy csontváz nézett vissza rá. Csontjain hamuszürke bőr, vállán, mint egy vállfán, lógott az öltöny – akárcsak egy rémisztő próbababa. Ezúttal, ahogy a gép elsütötte a négy villanását, furcsán elvakította. Alig tudott felállni, és meg kellett kapaszkodnia a függönyben, hogy ki tudjon lépni a fülkéből. Így, a durva anyagot szorongatva várta, hogy kijöjjenek a képek a szokásos hangos lármát követően. Erőlködnie kellett, hogy egy kézzel fel tudja venni őket anélkül, hogy a másikkal elengedte volna a függönyt. A benti fényben megvizsgálta mindet: a négy fotó teljesen egyforma volt, semmilyen apró részletben nem tértek el egymástól. Mindegyiken pillanatképek voltak egy koponyáról, üres szemüreggel és tátongó orrüreggel, szája bárgyú, ajaktalan vigyorba merevedve. Elias összeesett, mielőtt megint belenézhetett volna a tükörbe. A forgalom újraindult. Nem sűrűn, de hangosan. Az utolsó, amit még látott, a saját jobb kezének csontjai voltak, ahogy groteszk pózba csavarodva esett a földre az arcától néhány centire. Utolsó gondolatával elképzelte a címlapot, amin szétkürtölik a furcsa, divatos ruhákba öltözött csontváz felbukkanását egy automata fotófülkében.

fordította: Bogár Levente

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A szerkesztők elsősorban és legfőképpen azoknak a szerzőknek szeretnének köszönetet mondani, akik rendelkezésünkre bocsátották az írásaikat a válogatáshoz – azokat is beleértve, akik végül bekerültek ebbe a kötetbe, és azokat is, akiknek nem jutott hely. Őszinte élvezettel olvastuk az összes művet.

Elismeréssel adózunk azoknak a szerkesztőknek, akik kitaposták előttünk az utat, és akiknek a munkája megkönnyítette a miénket, beleértve – még sok másik mellett – Teresa López-Pelliza és Ricard Ruiz Garzón spanyol nyelvű fantasztikusirodalom-antológiáját, az Insólitast (2019), amely nőírókat vonultat fel; Antonio Rómar és Pablo Mazo Agüero modern horrortörténetekből álló spanyol gyűjteményét, az Aquelarrét (2010); Martijn Lindeboom új holland horrornovella-válogatását, a Halloween Horror Verhalent (2016); André Bjerke kiváló norvég antológiáját, a Drømmen, draugen og dauingent (1978); és a Lelani Fourie által összeállított kortárs afrikai művekből álló gyűjteményt, a Skadustemmét (2016).

Különösen hálásak vagyunk Ramon Masnak és Ricard Planasnak az Editorial Males Herbesnél, amiért számos katalán szöveget megosztottak velünk, köztük azt is, amit végül beválogattunk a kötetbe; Laura Sestrinek, amiért előzékenyen rendelkezésünkre bocsátott egy sor olasz horrortörténetet, és időt szánt a kérdéseink megválaszolására; Erica Coutónak a kedves javaslataiért és információiért a spanyol és galiciai horrorral kapcsolatban; Jette Holstnak a felbecsülhetetlen ismereteiért a modern dán horrorirodalom terén; Luis Pérez Ochandónak, a segítségéért a fordítás során felmerülő kérdésekben; és mindenki másnak is, akitől útmutatást, javaslatokat vagy visszajelzést kaptunk a kötettel kapcsolatban. Köszönjük!

– Rendben – mondta férfi. – Készen állunk!

– Meséljék el, hogyan találkoztak! Szerelem volt első látásra?

A pár egymásra nézett.

– Nem egészen – mondta a férfi.

– Ez egy kicsit bonyolult – mondta a nő.

– Barátok voltunk, mielőtt szeretők lettünk – magyarázta a férfi.

– Ő az egyik barátommal járt – mesélte a nő.

A fiú oldalra döntötte a fejét.

– Komolyan?

A nő legyintett.

– Nem ismertem olyan jól. Csoporttársak voltunk, de mások közelebb álltak hozzám.

– Azzal a másik lánnyal szakítottam, amikor mi találkoztunk – tette hozzá a férfi.

A fiú elfintorodott.

– Várjunk csak, van valami, amit nem értek. Azt mondják, hogy barátok voltak, mielőtt egymásba szerettek, de hogyan lehettek barátok, ha nem ismerték egymást olyan jól?

– Rendben, a „barátok" talán nem a legjobb kifejezés erre. Talán pontosabb lenne azt mondani, hogy közeli ismerősök voltunk – mondta a férfi.

– Ugyanazokra a bulikra jártunk – magyarázta a nő –, és mindig nagyon jól elbeszélgettünk egymással. Jó volt a kémia, de soha nem volt semmi több közöttünk, mivel mindketten kapcsolatban voltunk.

– Hogyan jöttek össze, ha megkérdezhetem? – tudakolta a fiú.

A férfi felnevetett, talán egy kicsit túl hangosan is.

– Ha! Az, mondjuk, tényleg vicces volt.

– Online történt – mondta a nő.

– Már egy ideje nem találkoztunk, de még mindig ismerősök voltunk a Facebookon. Aztán ő kommentelt valamit az egyik bejegyzésemre, én meg válaszoltam neki, aztán egyik dolog követte a másikat – mesélte a férfi.

– Milyen modern! – mondta a fiú. – Mit tett ki az oldalán?

– Valami buta viccet, amit csak mi értettünk. Szerintem még mindig fenn van az egész a hírfolyamunkban – felelte a férfi.

– Igen, ki is kéne nyomtatnunk, és megkérni valakit, hogy szerezzen hozzá zenét, hogy ez legyen az esküvői dalunk – mondta a nő mosolyogva.

Halkan nevettek mind a ketten. A fiú megfejthetetlen arckifejezéssel bámult rájuk.

– Hát ez a történet mégsem volt valami vicces.

A férfi horkantott egyet.

– Bocs, kölyök. Olykor az emberek egyszerűen csak szeretik egymást anélkül, hogy egy egész hollywoodi románcot kanyarítanánk a dolog köré.

– Jól van – mondta a fiú. – De mikor jöttek rá, hogy szerelmesek egymásba?

– Nem könnyű megmondani – válaszolta a férfi. – Az én esetemben fokozatosan történt a dolog. – A párja felé fordult. – Csak azt tudom, hogy hirtelen állandóan csak rád gondoltam, és mindig majd szétvetett a boldogság, amikor találkoztunk.

A nő mosolygott.

– Ez mindent elmond, nem igaz?

– Nagyon megható – jegyezte meg a gyerek. – És önnél ez hogy volt? Mikor ütött be a villám? Vagy csak lassanként felkúszott a dolog?

A nő megrázta a fejét.

– Nem, én pontosan tudom, hogy mikor volt.

– Igazán? – kérdezte a férfi. – Erről még soha nem beszéltél nekem. Szóval, mikor volt?

A nő megköszörülte a torkát, és a fiúra nézett.

– Nincs valami más esetleg, amit ehelyett megkérdezhetnél tőlünk? Nem igazán értem, hogy ez mit bizonyítana.

– Éppen ellenkezőleg! – válaszolta a fiú. – Az, hogy vonakodva válaszol egy egyszerű kérdésre, csak még érdekesebbé teszi azt. Úgy érzem, hogy a vőlegényének is hasonló a véleménye, ugye?

– Drágám? – unszolta a férfi.

A nő sóhajtott egyet.

– Azon az estén történt, amikor elmentünk moziba és megnéztük a Szex és New York 2.-t, habár akkor volt a világkupa is műsoron. Miután ettem egy savarmát, rosszul lettem és hánynom kellett a vonaton. Fogtad a hajamat és a hazaúton végig hoztad a táskámat, amit telehánytam. Akkor jöttem rá, hogy szeretlek.

– De… – hebegett a férfi. – Az két éve sem volt.

– És mióta is vannak együtt? – kérdezte a fiú.

– N-négy éve – dadogta a férfi.

– Ha jól számolok, akkor az azt jelenti…

– KUSS LEGYEN!!! – A férfi felugrott a székből, ami hangos csattanással felborult, majd lehajolt a gyerekhez. – Még egy szó, te kis szarházi, és esküszöm, hogy…

A nő a férfi felé nyújtotta a karját.

– Drágám, kérlek…

A férfi elhúzódott az érintése elől.

– Te pedig… – mondta neki, miközben rámutatott. – Nekem te se magyarázz! Mi a franc volt ez? És mi az, hogy neki mondod el?

A férfi arcából kifutott minden vér, mélyeket lélegzett, hogy el ne sírja magát.

– Édesem, hadd magyarázzam meg! – kérlelte a párja.

– Menj a fenébe! – fakadt ki a férfi, és elviharzott.

Habár a nő azt várta volna, hogy a férfi a bejárati ajtót fogja bevágni, ehelyett a fürdőszoba ajtaját hallotta nyitódni, majd becsukódni. Visszasüllyedt a székébe, és kezébe temette az arcát.

– A rohadt életbe! – mondta.

– Csak őszinte volt – jegyezte meg a fiú.

A nő szemei villámokat szórtak.

– Most odamegyek hozzá, akármit is mondasz, és leszarom, ha ezzel megszegem a szabályaidat.

A fiú vállat vont.

– Ez egy szabad ország, nincsenek szabályok. Azt csinál, amit csak akar, feltéve, hogy meggyőz arról, hogy önöknek együtt kell lenniük. Nekem kétségeim támadtak.

A nő felállt.

– Ennek közel sincs vége – jelentette ki.

– Édesem? – A nő óvatosan kopogott a fürdőszoba ajtaján.

Nem jött válasz. Pedig hallani lehetett bentről a férfit. Úgy hangzott, mintha lihegne, de ő tudta, hogy csak azért küzd, hogy visszatartsa a könnyeit.

Megpróbálkozott a kilinccsel. Zárva volt.

– Édesem, kinyitnád nekem?

Semmi válasz.

– Beszélj hozzám, drágám! – kérlelte. – Sajnálom, amit mondtam, de beszélnünk kell róla, ahhoz, hogy esélyünk legyen.

Mintha hallott volna bentről valami félig kimondott motyogást.

– Mit mondtál? Nem hallottam.

– Hagyj békén! – felelte a férfi.

– Édesem! – mondta a nő, a hangja megcsuklott, és érezte, hogy feltörnek a könnyei. Nekidőlt az ajtónak. – Bocsáss meg! Tudod, hogy mennyire szeretlek. Egész végig szerettelek, de aznap este voltam benne száz százalékig biztos.

Az ajtó kinyílt, a nő pedig majdnem beesett a fürdőszobába.

A férfi üres tekintettel nézett rá, amitől jobban megrémült, mint bármi mástól a világon.

– Két év! – mondta a férfi tompa hangon. – Két évig együtt voltunk anélkül, hogy biztos lettél volna abban, hogy szeretsz!

– Hallgass meg, szívem! – kérte a nő. – Persze hogy biztos voltam benne, különben nem maradtunk volna együtt. De azon az éjjelen jöttem rá, hogy mennyire képes vagy szeretni valakit. Akkor hirtelen kristálytisztán láttam magam előtt az egész életemet, és te egész végig ott voltál velem.

A férfi arca eltorzult.

– Menj a francba! – suttogta, de már mosolygott közben. – Tudod, hogy nem tudok haragudni rád, amikor sírsz.

A nő az arcához emelte a kezét, és érezte, hogy nedves. Észre sem vette, hogy zokog.

A férfi gyengéden cirógatta az arcát.

– Hazudtam – mondta.

– Mikor?

– Amikor elmondtam, hogy mikor szerettem beléd.

– Hiszen…

– Már akkor beléd szerettem, amikor először találkoztunk. Tancsoport-találkozótok volt, és én elmentem Julie-ért, aztán meg inkább úgy döntött mindenki, hogy beülünk egy kávézóba, és úgy alakult, hogy egymás mellé kerültünk. Akkor zúgtam beléd. Próbáltam elkerülni, de egyre súlyosabb lett a helyzet minden alkalommal, amikor találkoztunk, és emiatt sem működött köztem meg Julie között a dolog.

– Miért nem mondtad el nekem ezt soha?

– Azért, mert rohadtul bűntudatom volt Julie miatt, és úgy véltem, hogy ez nem azt támasztotta volna alá, hogy milyen hűséges pasi alapanyag vagyok.

A nő felnevetett.

– Ebben van némi igazság, de jelenleg hozzám képest te maga vagy a tökély!

– Igen, és ki gondolta volna, hogy idáig jutunk? – mondta a férfi, és magához húzta a nőt.

Így maradtak, amíg a nő szemei megszáradtak, és meg nem lazította az ölelést.

– Na, mit mondasz? – kérdezte a férfit. – Visszamenjünk ahhoz a komisz kölyökhöz, hogy kidobjuk innen? Most épp az sem érdekel, ha ránk hívja a rendőrséget vagy a szüleit, akárkicsodák is.

A másik megrázta a fejét.

– Nem, igazad volt az előbb. Ha csak egy ujjal is hozzányúlunk, ő nyert. Csak akkor tudjuk legyőzni, ha összefogunk. Egy kicsit lemaradtunk, de tudom, hogy képesek vagyunk rá.

A nő megcsókolta a férfit.

– Rendben – egyezett bele –, de aztán megkapja a magáét tőlünk a kis rohadék.

A fiú napként ragyogó arccal fogadta őket, amikor újra leültek vele szemben.

– Kiváló! – lelkendezett. – Ezt nevezem! Micsoda küzdőszellem! Folytathatjuk?

– Ne fogd vissza magad! – mondta a nő.

– Jó. Mondják meg nekem, hogy mi a legmélyebb aggodalmuk egymással kapcsolatban!

A pár egymásra pillantott.

– Attól félek, hogy nem akar gyereket – mondta ki a nő.

– Én meg attól, hogy én jobban szeretem őt, mint amennyire ő szeret engem – mondta a férfi.

– Mi? – csattant fel a nő.

– Érdekes – jegyezte meg a fiú.

– Ezt most azért mondtad, mert az imént…

– Dehogyis! – szakította félbe őt a férfi. – Egész végig ezt éreztem. Amióta csak elkezdtünk együtt járni, mindvégig attól tartottam, hogy rájössz, hogy ennél jobban is szerethetnél, szóval azzal, amit mondtál, csak a legrosszabb balsejtelmemet igazoltad vissza.

– Jaj, ne! – válaszolt a nő. – Bocsáss meg nekem, drágám! Én nem úgy értettem.

– Tudom – nyugtatta meg a férfi. – De te hogy érted azt, hogy nem akarok gyereket? Nincs semmi, amit jobban szeretnék, mint hogy családot alapítsak veled.

A nő felemelte a kezeit.

– Csak arról van szó, hogy amikor gyerekekkel vagyunk, akkor mindig az a benyomásom, hogy nem rajongsz értük túlságosan.

– Milyen értelemben?

– Nem igazán beszélgetsz velük, és nem érdekel téged, hogy mit csinálnak.

– Hiszen csak gyerekek. Miről beszélgessek velük? Az adószabályozásról? A tévémaciról?

A SZERZŐKRŐL

LARS AHN dán író és újságíró. Egy regényt és két novelláskötetet publikált dánul, és két Niels Klim-díjat nyert a legjobb dán tudományos-fantasztikus novella kategóriában. Dél-Koreában született, de csecsemőkorában örökbe fogadták, és Dániában nőtt fel. Angolra fordított történetei megtalálhatók a Sky City (Égi város) és az Unconventional Fantasy: Forty Years of the World Fantasy Convention (Rendhagyó fantasy: A világ fantasyhagyományának negyven éve) antológiákban.

FLAVIUS ARDELEAN fantasy- és horrortörténeteket ír felnőtteknek és gyerekeknek. Hat regény és három novelláskötet szerzője, amelyekért hazájában több díjat és nevezést is kapott. Könyvkiadásból szerzett mesterdiplomát Oxfordban, a nemzetközi horrorkiadás témájáról írta a szakdolgozatát, és a Horrorírók Szövetségének (Horror Writers Association) tagja. Időnként előadásokat tart, tanácsadást vállal és órákat ad kreativitásból, kreatív írásból és történetmesélésből.

CHRISTIEN BOOMSMA (sz. 1969-ben) azóta ír, hogy az első betűket megtanulta, de hivatásos szerzői karrierje csak akkor indult be igazán, amikor 2004-ben és 2006-ban elnyerte a Paul Harland-díjat dán nyelvű fantasyirodalom kategóriában. A fiatal olvasói közönséget célozta meg olyan műveivel, mint a Schaduwloper (Árnyékjáró, 2014) és a Vuurdoop (Tűzkereszt, 2015). A horror iránti rajongása 2006-ban kezdődött, amikor egy kísértethistóriát írt a saját gyerekeinek. Akkor keltette fel az érdeklődését a sötétség és a gonosz összjátéka, ami lassan és visszafordíthatatlanul egyre közelebb kúszik az emberhez. Ennek végül egy tizenkét modern kísértethistóriát tartalmazó gyűjtemény lett az eredménye, a Spookbeeld (Szellem, 2012), és több felnőtteknek szóló horrornovella. A „Csontok a tekintetében" azután született, hogy éjszaka elütött egy macskát. Nagyon felkavarta az állat különös, tiszta tekintete – főleg, mivel a macska már halott volt. Ez a tekintet még mindig tisztán él az emlékeiben, és számtalan rémálmot okozott neki.

BERNARDO ESQUINCA műveit a természetfeletti és a krimi műfajának keveredése jellemzi. 1972-ben született Guadalajarában, és több regényt és novellagyűjteményt írt, amelyek közül egyet, a The Owls Are Not What They Seemet (A baglyok nem azok, aminek látszanak, 2014) angolra is lefordítottak. Emellett két fantasztikus történeteket tartalmazó antológia társszerkesztője, amelyekben 19–20. századi mexikóvárosi történeteket gyűjtöttek össze. A Sistema Nacional de Creadores de Arte tagja, és 2017-ben elnyerte a Premio Nacional de Novela Negra díjat. Forgatókönyveket és hangjátékokat is írt. Mexikóvárosban él lányával, Píával és xoloitzcuintle kutyájával, Ramonával.

ANDERS FAGER 1964-ben született Stockholmban. Katonatisztként szolgált, majd játéktervezőként is dolgozott, de 2009 óta, amikor kiadta első lovecrafti stílusú novelláskötetét, a Svenska kultert (Svéd szekták), kizárólag az írásnak szenteli az életét. A könyv nagy sikert aratott kritikusi körökben, és az olvasóközönség tetszését is elnyerte, minek következtében kibővített változata, a Samlade Svenska kulter (Svéd szekták gyűjteménye) is megszületett 2011-ben. Több regényt írt, egy gyerekkönyvet, egy képregénykötetet, emellett dolgozott forgatókönyveken, játékokon és a történetmesélés egyéb formáiban. Finnországban, Olaszországban és Franciaországban is megjelentek művei – ez utóbbiban ő lett az egyetlen svéd író, akit két alkalommal is neveztek a Grand Prix de l’Imaginaire díjra. Stockholmban él egy halakkal teli akváriummal és nagyon boldog házasságban.

ARIANE GÉLINAS a Le Sabord folyóirat irodalmi igazgatója, továbbá a Brins d’éternité művészeti igazgatója. Emellett spekulatív fikcióról szóló kritikákat és tárcákat is szerkeszt a Lettres québécoisesban és a Les libraires-ben. Ő a Les villages assoupis (Az álmos falvak) szerzője (amiért megkapta a Prix Jacques-Brossard-t, az Arts Excellence-et és az Aurora/Boréalt), és a Le sabbat des éphémères-t (Kérészek szombatja) is ő írta. Les cendres de Sedna (Sedna hamvai) (Prix Arts Excellence és Aurora/Boréal), illetve Quelques battements d’ailes avant la nuit (Pár szárnycsapás az éjszaka előtt) című regényei 2016-ban és 2019-ben jelentek meg.

MARKO HAUTALA finn horrorszerző, akinek a munkáit nyolc különböző nyelvre lefordították, a The Black Tongue (Fekete nyelv) című, 2015-ben angolul megjelent könyvét is beleértve. Egyik regényének nemrég megvásárolták a megfilmesítési jogait. Szülőhazájában, Finnországban Hautala megkapta a Tiiliskivi-díjat, a Kalevi Jäntti Irodalmi Díjat, és a Young Aleksis Kivi-díjra is nevezték.

JOSÉ MARÍA LATORRE Zaragozában született 1945-ben. Ünnepelt filmkritikusként dolgozott hazájában, Spanyolországban, emellett nagyjából harminc könyvet írt, forgatókönyveivel díjakat is nyert. Legjobb vérfagyasztó történeteit a La noche de Cagliostro y otros relatos de terror (Cagliostro éjszakája és más rémisztő mesék, 2006) című gyűjteményben, illetve a Música muerta y otros relatosban (Halott zene és más mesék, 2014) lehet megtalálni. 2014-ben hunyt el.

LUIGI MUSOLINO 1982-ben született az olaszországi Torinóban, és még mindig ott él és alkot. Az olasz folklór specialistájaként több novelláskötetet írt weird irodalom, horror és rurális gótikus stílusban: a Bialerét (2012), az Oscure Regionit (Sötét tájak, két kötet, 2014–2015), és az Uirondát (2018). 2019-ben jelent meg első regénye, az Eredità di carne (A hús öröksége). Ő fordította olaszra Brian Keene, Lisa Mannetti és Michael Laimo műveit, és H. P. Lovecraft önéletrajzi írásait. Saját történetei Olaszországban, az Egyesült Államokban, Írországban és Dél-Afrikában jelentek meg.

PILAR PEDRAZA (Toledo, 1951) a Valencia Egyetemen oktatott professzorként, amit termékeny írói karrierjével is sikerült összeegyeztetnie, és ennek köszönhetően gazdag életművet hozott létre, novellákat, regényeket, tárcákat, cikkeket és esszéket is beleértve. Szépirodalmi szerzőként több regényt és novelláskötetet publikált, köztük a La fase del rubít (A rubin szakasz), a La pequeña pasiónt (Egy kis szenvedély), az Arcano trecét (Nagy arkánum tizenhármas), a La perra de Alejandríát (Az alexandriai kutya), a Lobas de Tesaliát (Thesszáliai farkasok) és az El amante germanót (A német szerető). Kutatóként számtalan cikket szentelt mozifilmeknek

(írt a Metropolisról, a Macskaemberekről, Federico Felliniről, Agustí Villarongáról és Jean Cocteau-ról), illetve a nőiesség konstrukciójának a fantasztikus irodalomban és a filmművészetben betöltött szerepéről, olyan munkáiban, mint a Máquinas de amar (A szerelem gépei) és az Espectra (Szellem). Karrierje során számtalan kitüntetést elnyert, az Ignotus-, a Nocte-, a Sheridan Le Fanu-, a Gabriel- és a Celsius-díjakat is beleértve.

MICHAEL ROCH tudományos-fantasztikus író és forgatókönyvíró, aki 1987-ben született Franciaországban. Emellett a La brigade du Livre irodalmi csatorna létrehozója és rendezője a YouTube-on, továbbá a Pandora filmkiadó egyik tagja. Első fantasztikus és horrornovellái változatos underground fanzinokban jelentek meg, mielőtt csatlakozott volna a Walrus Editionshöz két tudományos-fantasztikus regényével, a Twelve-vel (Tizenkettő) és a Mortal Derby X-szel (Halálos derbi X). Moi, Peter Pan (Én, Pán Péter, MU Editions, 2017) című regényét 2018-ban longlisten jelölték a Grand Prix de l’Imaginaire díjra. Miután 2015-ben visszatért szülőföldjére, az Antillákra, több kreatívírás-műhelyt is vezetett afrofuturizmus témában – ennek az irodalmi mozgalomnak a keretében afroközpontú ellendisztópiák látnak napvilágot – börtönökben és egyetemi berkekben. Utolsó regénye, a Le livre jaune (A sárga könyv) félúton jár a lovecrafti hagyományok és az astroblackness mozgalom stílusa között, és az MU gondozásában jelent meg 2019-ben.

SOLANGE RODRÍGUEZ PAPPE az ecuadori Guayaquilban született 1976-ban. Hét könyve jelent meg, amelyekkel a weird és a fantasztikus irodalom, a horror és a tudományos-fantasztikum területein kalandozik. 2010-ben megkapta a legjobb novelláskötetért járó Joaquín Gallegos Lara-díjat a Balas perdidasért (Elveszett golyók), 2019-ben pedig a La primera vez que vi un fantasmáért (Amikor először láttam szellemet). 2005 óta irodalomprofesszorként és kreatívírás-műhelyek koordinátoraként dolgozik. 2014-ben kapta meg mesterdiplomáját a latin-amerikai apokaliptikus irodalomról és a városa potenciális elpusztulásáról szóló tanulmányáért. A jóslatai kezdenek valóra válni.

ELISENDA SOLSONA (Olesa de Montserrat, 1984) író és középiskolai tanár. Bölcsészettudományból és audiovizuális kommunikációból szerzett alapdiplomát, és forgatókönyvírásból mesterdiplomát. Kiadott egy egypercesekből álló gyűjteményt, a Cirurgiest (Műtétek, Voliana Editions, 2016), illetve egy novelláskötetet, a Satèl·litset (Műholdak, Editorial Males Herbes, 2019). Ez utóbbi jelentős sikert aratott Katalóniában, és elnyerte a Premi Imperdiblét mint legjobb fantasztikus műfajú katalán könyv.

FRITHJOF SPALDER 1933-ban született az azonos nevű közismert norvég zeneszerző fiaként. Kiadott egy vérfagyasztó történetekből álló gyűjteményt, a Jernjomfruent (Vasszűz, 1971), egy regényt, a Dødningerittetet (A gyilkosság, 1976), emellett több könyvet lefordított angolról norvégra, és animátorként is dolgozott. Képzett grafikus és illusztrátor, aki fekete-fehérben, akvarellben, festékszóróval és akrillal alkot. Oslóban él.

MARTIN STEYN akkor szeretett bele a szavakba, amikor felfedezte Stephen Kinget, és nem kellett sok idő hozzá, hogy ő maga is ceruzát ragadjon, és írjon egy saját horrortörténetet. Később a sorozatgyilkosok csábították bűnbe, és azóta pszichológusi és kriminológusi diplomájával felvértezve a dél-afrikai Cape Townban játszódó rendőrségi krimiket és lélektani thrillereket ír, amelyek közül 2014-ben jelent meg az első. De a novellák még mindig különleges helyet foglalnak el a szívében, és minden évben közzétesz néhányat a helyi magazinokban. Amikor úgy érzi, hogy megúszhatja, egy-egy horrort is csempész közéjük. Martinnal és könyveivel a www.martinsteyn.com címen lehet bővebben megismerkedni.

YVETTE TAN a Fülöp-szigetek egyik legnépszerűbb horrorírója. A műfaj keretein belül létrehozott munkássága két kötetből – egy angol és egy tagalog nyelvűből –, illetve egy egész estés filmből áll. Írt már televízióknak, magazinoknak és az internetre is, jelenleg a Fülöp-szigetek egyik vezető napilapjának mezőgazdasági szerkesztője. Gyakran megkérdezik, hogy hogyan kapcsolódik a horror a mezőgazdasághoz, amire azt szokta válaszolni, hogy mindkettőben apokalipsziseket kell elhárítani. Twitteren és Instagramon az @yvette_tan nicknéven lehet bekövetni, honlapja az yvettetan.com címen található.

BATHIE NGOYE THIAM a szenegáli Baolban született és nőtt fel. Sok éve Európában él, de továbbra is tartja a kapcsolatot a szülőhazájával. Eredeti szakmája szerint építész, és festéssel, írással, színpadi előadással vagy történetmeséléssel fejezi ki magát. Két regényt, számtalan színdarabot és egy csokor fantasztikus történetet is írt, amelyek részben a szenegáli folklóron alapulnak.

TANYA TYNJÄLÄ 1963-ban született a perui Callaóban. Öt tudományos-fantasztikus és fantasykötetet írt, emellett szabadúszó újságíróként, illetve francia- és spanyoltanárként dolgozik. Novellái több antológiában is megjelentek világszerte, többek között Argentínában, Spanyolországban, Bulgáriában és Finnországban. Jelenleg Finnországban él.

VERES ATTILA (sz. 1985-ben) magyar horror- és weirdirodalom-szerző. Első regényét, az Odakint sötétebbet (2017), ami meglepő sikert aratott Magyarországon, egy novelláskötet, az Éjféli iskolák (2018) követte. Novellái rendszeresen megjelennek a Black Aetherben, egy magyar kozmikus horrornak szentelt magazinban, csakúgy, mint különböző irodalmi folyóiratokban. Forgatókönyvíróként több rövid- és egész estés filmet írt Európa-szerte, és 2017-ben elnyerte a Magyar Filmdíjat a legjobb forgatókönyvíró kategóriában az Egy másik életben című tévéfilmért. Nyíregyházán született és nőtt fel, de jelenleg Budapesten él. Pillanatnyilag a következő regényén dolgozik. A Méltósággal viselt az első angol nyelvű publikációja.

JEGYZETEK

1 Robert-Henk Zuidinga (szerk.), Uit den boze: Oorspronkelijke griezelverhalen (Amszterdam: Sijtho, 1984.), 7. old.

2 André Bjerke (szerk.), Drømmen, draugen og dauingen: grøssere og selsomme historier i norsk prosa (Oslo: Den norske Bokklubben, 1978.), 5. old.

3 Mariana Enríquez, „Creating a New Tradition of Latin American Horror", https://lithub.com/creating-a-new-tradition-of-latin-american-horror/, 2018. okt. 31. (utolsó letöltés: 2020. április 17.).

4 Lásd pl. Daniel Hall, French and German Gothic Fiction in the Late Eighteenth Century (Bern: Peter Lang, 2005).

5 Lásd Riccardo Reim (szerk.), Da uno spiraglio: Racconti neri e fantastici dell’Ottocento italiano (Róma: Newton Compton, 1992).

6 Lásd a ritka tizenkilencedik századi svéd horrorirodalom-gyűjteményeket, amelyeket az Aleph adott ki, pl.: Nattens paradis: Svenska sällsamheter, szerk. Rickard Berghorn (Stockaryd: Aleph, 2017).

7 Lásd pl. Miriam López Santos, La novela gótica en España (1788–1833), (Vigo: Editorial Academia del Hispanismo, 2010).

8 Olyan, inkább „weird mint színtiszta „horror stílusú írókat lehetne itt felsorolni, mint Jorge Luis Borges, Silvina Ocampo és Julio Cortázar, Mariana Enríquez modern szerzővel együtt, akinek az Ágyban dohányozni veszélyes (2016) címen megjelent remek gyűjteménye azok közé a ritka nemzetközi horrorkötetek közé tartozik, amelyek angol nyelven is napvilágot láttak.

9 Pl. Lafcadio Hearn: Kwaidan: Stories and Studies of Strange Things (1904), Edogawa Rampa: Japanese Tales of Mystery and Imagination (1954) vagy Koji Suzuki: Gyűrű (1991) és folytatásai.

10 Erről még senki nem írt könyvet, ugyanakkor Jess Nevins aránylag friss tanulmánya, ami a Horror Needs No Passport: 20th Century Horror Literature Outside the U.S. and U.K.-ben jelent meg (magánkiadás, 2018) és a Horror Fiction in the 20th Century (Santa Barbara, Calif.: Praeger, 2020) valószínűleg jó kiindulási pontnak bizonyulhat.

11 Egy kísérőköteten is dolgozunk emellett, amely kisebbségi és kihalófélben lévő nyelveken írt horrortörténeteket fog tartalmazni.

12 A függetlenség kikiáltása után Katalónia tartomány nem szakadt el Spanyolországtól. A spanyol kormány törvénytelennek tekinti a függetlenség kikiáltását és az azt megalapozó népszavazást, a politikai helyzet pedig máig nem rendeződött a spanyol és a katalán parlament között. (A szerk.)