Szüleim, Francine és Yvan Perrin emlékére.

Patricia Lopez „Paquitá”-nak és Sophie Daullnak.

1

Ha benne ő nem él, halott világ a táj.

A szomszédaim nem szívbajosak. Nincsenek gondjaik, nem esnek szerelembe, nem rágják a körmüket, nem hisznek a véletlenekben, nem tesznek ígéreteket, nem csapnak zajt, nem aggódnak a társadalombiztosításuk miatt, nem sírnak, nem keresgélik a kulcsukat, a szemüvegüket, a távirányítót, nem futnak a gyerekeik, sem a boldogságuk után.

Nem olvasnak, nem fizetnek adót, nem fogyókúráznak, nem válogatnak, nem másítják meg a véleményüket, nem ágyaznak be, nem dohányoznak, nem írnak maguknak listákat, nem rágnak meg hatszor minden szót, mielőtt kimondanák. Nem pótolhatók.

Nem hízelegnek, nincsenek nagy vágyaik, nem tartanak haragot, nem kacérkodnak, nem sunnyognak, nem nagyvonalúskodnak, nem irigykednek, nem féltékenykednek, nem hanyagolják el magukat, nem ügyelnek a tisztálkodásra, nem lehengerlők, nem szellemesek, nincsenek függőségeik, nem verik a fogukhoz a garast, nem mosolyognak, nem ügyeskednek, nem bántanak senkit, nem szeretnek, nem morgolódnak, nem álszenteskednek, nem kedvesek, nem durvák, nem puhányak, nem gonoszak, nem hazudnak, nem lopnak, nincs játékszenvedélyük, nem bátrak, nem lusták, nem ájtatosak, nem esendők, nem bizakodnak.

Halottak.

Egyedül az különbözteti meg őket egymástól, hogy milyen fából készült a koporsójuk: tölgyből, fenyőből vagy mahagóniból.

2

Mi lesz velem, ha többé nem hallom

lépteid zaját, melyikünk

foszlik köddé, rám vagy rád várnak odaát.

A nevem Violette Toussaint. Régebben egy vasúti sorompót őriztem, most egy temető kapuját őrzöm.

Kóstolgatom az életet, lassan, apró kortyokban fogyasztom, mint a mézes jázminteát. És esténként, miután a temetőt bezártam, a kulcsot pedig felakasztottam a helyére, a fürdőszoba ajtófélfájára, belépek a mennyországba.

Nem a szomszédaim mennyországába. Nem, nem abba.

Az élők paradicsomába: előveszem a portóit – 1983-as évjárat –, amiből minden év szeptember elsején menetrendszerűen kapok egy üveggel José-Luis Fernandeztől. És este hét óra körül, ha esik, ha fúj, szertartásosan teletöltök vele egy kis kristálypoharat, vigyázva, mintha a szabadság utolsó pillanatait, a vénasszonyok nyarát engedném ki a palackból.

Kétgyűszűnyi rubinpiros nedű. Porto szőlőinek vére. Lehunyom a szemem. És ízlelgetem. Már az első korty is elég, hogy beragyogja az estémet. A másodikat sem az alkohol kedvéért iszom meg, hanem mert szeretem, hogy a fejembe száll.

José-Luis Fernandez minden héten meglátogatja Maria Fernandez, született Pinto (1956–2007) sírját, és friss virágot tesz rá, kivéve júliusban, olyankor én veszem át tőle a stafétát. Ezért kapom tőle a portóit, köszönetképpen.

A jelen, amiben most élek, égi adomány. Ez az első gondolatom minden reggel, amint kinyitom a szemem.

Volt idő, amikor rettenetesen boldogtalan voltam, sőt, szinte alig léteztem. Megsemmisültem. Kiürültem. Olyan voltam, mint a szomszédaim, csak én rosszabbul viseltem. A létfontosságú szerveim működtek, de nélkülem. Súlytalanul lebegtem. Kiszállt belőlem a lélek, ami állítólag minden emberben, legyen az kövér vagy sovány, magas vagy alacsony, fiatal vagy öreg, pontosan 21 grammot nyom.

De mivel soha nem szerettem sajnáltatni magam, egy nap elhatároztam, hogy ez nem mehet így tovább. Elvégre semmi sem tart örökké, egyszer minden boldogtalanságnak vége szakad.

Eleve hátrányból indultam. Az Ardennekben születtem, Franciaország északkeleti csücskében, ami már majdnem Belgium, ott, ahol az éghajlat sem ilyen vagy olyan, csak afféle köztes „mérsékelt kontinentális” (ősszel sok csapadék, télen gyakori fagyok) – amikor Jacques Brelt hallgatom, mindig úgy képzelem, ennek a vidéknek a szürkeségéről énekel –, és az anyám azonnal lemondott rólam, látni sem akart.

Amikor a világra jöttem, nem sírtam fel. Úgyhogy a nővérek félre is tettek, mint egy 2 kiló 67 dekás, gazdátlan csomagot, amíg kitöltötték a szükséges nyomtatványokat, hogy lejelentsék a hatóságoknak, hogy még meg sem érkeztem, máris távoztam az élők sorából.

Halva született, élő halott, ez voltam. Egy élettelen, névtelen gyerek.

De mivel a hivatalos iratokon valamilyen nevet mégiscsak fel kellett tüntetni, a bába hirtelenjében elnevezett, így lettem Violette.

Nyilván azért, mert lila voltam tetőtől talpig.

Annak pedig pár perccel később már nem tulajdonított különösebb jelentőséget, hogy a bőröm rózsaszínbe váltott, így a halotti helyett a születési anyakönyvi kivonatomba is ez a név került be.

Nem is inkubátorba helyeztek, csak egy radiátorra. Átmelegedtem. Biztosan azért hűltem ki az anyám hasában, mert nem akart. De a forróság magamhoz térített. Azt hiszem, ezért szeretem annyira a nyarat. Olyan vagyok, mint egy napraforgó: amint előbújnak az első napsugarak, valahányszor csak tehetem, süttetem velük az arcom.

A leánykori nevem Trenet, az énekes, Charles Trenet után. Valószínűleg ezt a családnevet is ugyanattól a bábától kaptam, akitől a keresztnevemet. Biztosan rajongott Charles-ért. Akinek egyébként később én is a rajongója lettem. Sokáig úgy tekintettem rá, mint valami távoli rokonra, egy amerikai nagybácsira, akivel sohasem találkozhattam. Ha az ember kitartóan rajong egy énekesért, és betéve tudja minden dalát, egy idő után úgy érzi, mintha tényleg egészen közel állna hozzá.

A Toussaint nevet csak később vettem fel. Akkor, amikor hozzámentem Philippe Toussaint-hez. Már amikor megtudtam a nevét, óvakodnom kellett volna tőle. Mindenszentek, ezt jelenti. De hát vannak férfiak, akiknek a nevében ott a tavaszi mező vagy a jámborság, mégis verik a feleségüket. Egy szépen csengő névtől senki sem lesz jobb ember.

Az anyám sohasem hiányzott. Talán csak olyankor, amikor beteg voltam és felment a lázam. Amikor nem volt semmi bajom, rendesen gyarapodtam. Úgy nyúltam, mint akit húznak, és a szüleim hiánya mintha tartást adott volna nekem. Szép egyenes a tartásom. Erre a mai napig ügyelek. Még akkor sem hajlott meg a gerincem, amikor a bánattól összetörtem. Elég gyakran kérdezik tőlem, hogy jártam-e klasszikus balettre. Mire azt válaszolom, hogy nem. Hogy engem a hétköznapok neveltek fegyelemre, azok tanítottak meg nap mint nap felszegett állal és lábujjhegyen járni.

3

Ragadjon el, ha kell, ragadjon téged is velem,

a sírunkon egy nap úgyis sok virág terem.

1997-ben, amikor a sorompónkat automatizálták, a férjem és én elveszítettük az állásunkat. Még az újságba is bekerültünk emiatt. Úgy írtak rólunk mint járulékos veszteségről, a fejlődés utolsó áldozatairól, elvégre a miénk volt Franciaország legutolsó megmaradt kézi vezérlésű vasúti sorompója. A riporter fotóst is hozott magával, hogy legyen mivel illusztrálni a cikket. A kép kedvéért Philippe Toussaint átkarolta a derekamat. A felvételen mosolygok, de közben a világ összes szomorúsága ott ül a szememben.

Aznap, amikor a cikk megjelent, Philippe Toussaint halálra vált arccal jött haza az azóta megboldogult munkaügyi központ helyi kirendeltségéből: akkor szembesült vele, hogy tovább nem úszhatja meg, kénytelen lesz dolgozni. Addig ugyanis megszokta, hogy mindent elvégzek helyette. Semmittevés terén nem volt párja, megütöttem vele a főnyereményt. Mint akinek telitalálata van a lottón, és ráadásként még a jokerét is kisorsolják.

Hogy lelket öntsek bele, elé toltam egy hirdetést: „Temetőgondnok – életre szóló hivatás.” Úgy nézett rám, mintha elment volna a józan eszem. 1997-ben nem volt nap, hogy ne úgy nézett volna rám, mint akinek elment a józan esze. Vajon minden férfi úgy néz a feleségére, akit egykor szeretett, de már kiábrándult belőle, mintha annak elment volna a józan esze?

Mondtam neki, hogy véletlenül akadt a kezembe ez a hirdetés. Hogy Brancion-en-Chalon önkormányzata kimondottan házaspárt keres a helyi temető rendben tartására. Meg hogy a halottakkal nincs annyi vesződség, és nem is olyan zajosak, mint a vonatok, a munkaidő pedig kötött. És hogy már beszéltem is a polgármesterrel, aki kész azonnal alkalmazásba venni minket.

A férjem egy szavamat sem hitte. Azt mondta, hogy nem hisz a véletlenekben. Meg hogy inkább éhen döglik, mint hogy „oda” költözzön, és részt vegyen ebben a hullabizniszben.

Bekapcsolta a tévét, és leült nintendózni. Legtöbbször a Super Mario 64-gyel játszott, aminek az a lényege, hogy a játékosnak minden világban be kell gyűjtenie az összes csillagot. Én beértem volna egyetlen csillaggal is: a szerencsecsillagommal. Legalábbis ezt gondoltam, miközben néztem, ahogy Mario fel-alá szaladgál, hogy megmentse Peach hercegnőt Bowser fogságából.

De nem hagytam annyiban a dolgot. Győzködtem, hogy ha elvállalnánk a gondnoki állást, mindkettőnknek lenne külön fizetése, és sokkal jobb is, mint a vasútnál volt, meg hogy ki gondolta volna, hogy a halottakkal többet lehet keresni, mint a vonatokkal. Azt is mondtam neki, hogy lenne egy szép szolgálati lakásunk, ahol még a rezsit sem nekünk kellene kifizetni. És legalább végre kiköltözhetnénk ebből a rozoga bakterházból, ami télen beázik, mint egy léket kapott csónak, nyáron meg olyan rideg, mint az Északi-sark. Hogy milyen jó alkalom lenne ez az újrakezdésre, igazán ránk férne, meg hogy teszünk majd csinos függönyöket az ablakokra, hogy ne kelljen állandóan látnunk a szomszédainkat, a kereszteket, a gyászoló özvegyeket, az égvilágon semmit. Hogy azok a függönyök nem engedik majd beszivárogni az otthonunkba a mások szomorúságát. Megmondhattam volna neki az igazat, hogy azok a függönyök nem mások miatt kellenek, hanem hogy az én szomorúságom ne szivároghasson ki a házból. De ezt mégsem mondhattam. Úgy volt a legjobb, ha erről inkább nem mondok neki semmit. Ha nem adom ki magam. Csak telebeszélem a fejét. Addig, amíg be nem adja a derekát.

Hogy végképp meggyőzzem, biztosítottam, hogy neki SEMMIT sem kell majd csinálnia. Mert úgyis van már ott három sírásó, akik elvégeznek minden karbantartási munkát, és a sírokkal, a parcellázással is ők foglalkoznak. Nekünk csak annyi lenne a dolgunk, hogy reggel kinyitjuk, este bezárjuk a kaput. És napközben rendelkezésre állunk. Az időbeosztás igazán nem megterhelő. Lesz nyári szabadság, olyan hosszú, mint a Lyon–Genf vonalon az az óriási viadukt, és a hétvégéket is kihasználhatjuk. A többiről én magam gondoskodom. Minden másról.

Super Mario megtorpant. A hercegnő alábucskázott.

Lefekvés előtt Philippe Toussaint még egyszer a kezébe vette és újraolvasta a hirdetést: „Temetőgondnok – életre szóló hivatás.”

A sorompónk a Nancyból dél felé kivezető vasúti pályán, Malgrange-sur-Nancynál volt. Az életemnek abban az időszakában gyakorlatilag alig volt bennem élet. „A halálomnak abban az időszakában”, így pontosabb lenne. Felkeltem, felöltöztem, dolgoztam, bevásároltam, aludtam. Altatóval. Eggyel, vagy inkább kettővel. Vagy többel. És viseltem, hogy a férjem úgy néz rám, mintha elment volna a józan eszem.

Az időbeosztásom borzasztóan megterhelő volt. Hétköznapokon legalább tizenötször húztam fel és eresztettem le a sorompót. Az első vonat 4 óra 50-kor haladt át, az utolsó 23:04-kor. Rendszerint meg sem vártam, hogy berregni kezdjen a csengő. Előre tudtam, mikor kell megszólalnia. Pokoli volt a tempó, amit persze nem egyedül kellett volna vinnem, váltásban kellett volna dolgoznunk. De Philippe Toussaint csak a motoros kiruccanásai útvonalát meg a szeretőit váltogatta.

Istenem, mennyit ábrándoztam, miközben elnéztem, hogy suhan át előttem az a sok-sok utas! Pedig azon a vonalon csak pár kocsis személyvonatok közlekedtek, amik Nancy és Épinal között megálltak minden porfészekben, és a környékbelieken kívül más csak elvétve használta őket. Mégis annyira irigyeltem azokat a férfiakat és nőket! Úgy képzeltem, mind ilyen-olyan találkákra mennek, és rettenetesen vágytam arra, hogy bárcsak nekem is lennének találkáim, akárcsak azoknak a gyorsan tovatűnő átutazóknak.

* * *

Három héttel az újságcikk megjelenése után áthurcolkodtunk Burgundiába. A szürkeséget lecseréltük a zöldre. A betont a természetre, a vasút kátránybűzét a vidék illataira.

1997. augusztus 15-én érkeztünk meg a brancion-en-chaloni temetőbe. Egész Franciaország nyaralt. A helyi lakosok szétszéledtek. Egyetlen madár sem repkedett ágról ágra a sírok fölött. Egyetlen macska sem nyújtózkodott a virágok között. A kánikulában még a hangyák és a gyíkok sem tudtak megmaradni az átforrósodott márványlapokon. A sírásók szabadságon voltak, a halottak vártak a sorukra. Magányosan sétálgattam a parcellák között, és olvasgattam azoknak az embereknek a neveit, akiket már nem ismerhetek meg soha. Mégis szinte az első pillanatban jóleső érzés fogott el. Úgy éreztem, a helyemen vagyok.

4

Az ember örök, csak vándorút a földi lét,

szívünkben mi visszük tovább örök emlékét.

Amikor a kis huligánoknak épp nem jut eszükbe rágógumit tömni a zárba, én nyitom és zárom a temető súlyos vaskapuját.

A nyitvatartás évszakonként változik.

Március 1. és október 31. között reggel 8 órától este 7-ig.

November 2. és február 28. között reggel 9-től délután 5 óráig.

Február 29-éről senki sem rendelkezett.

November 1-jén reggel 7-től este 8-ig.

Amióta a férjem lelépett – pontosabban eltűnt –, én vettem át az ő munkakörét is. A hivatalos rendőrségi nyilvántartásban Philippe Toussaint neve az eltűnt személyek között szerepel.

De bőven akad férfitársaságom. Először is a három sírásó, Nono, Gaston és Elvis. Mellettük pedig a temetkezési vállalat három munkatársa, a Lucchini fivérek, név szerint Pierre, Paul és Jacques, valamint Cédric Duras atya. Ezek a férfiak naponta többször mind benéznek hozzám. Isznak egyet, esetleg készítek nekik valamit enni. A veteményesben is segítenek, cipelik helyettem a komposztot, és ha kell, megszerelik a kerti csapot. Nem úgy tekintek rájuk, mint a munkatársaimra, hanem mint barátokra. A konyhámba akkor is szabad bejárásuk van, ha nem vagyok otthon; főznek maguknak egy kávét, utána gondosan elöblítik a csészét, és mennek tovább a dolgukra.

A sírásóké hálátlan szakma, az emberek általában tartanak tőlük, sőt undorítónak találják a munkájukat. Ehhez képest az én sírásóim a legkedvesebb és a legszórakoztatóbb emberek, akikkel valaha találkoztam.

Nonóban vakon megbízom. Őszinte, egyenes ember, tele életörömmel. Mindenből viccet csinál, és bármire kapható. Kivéve egyet: gyerekek temetésén nem hajlandó részt venni. „Azt” meghagyja a többieknek. „Azoknak, akiknek van hozzá bátorságuk”, mondogatja. Nono úgy néz ki, mint Georges Brassens, de valahányszor ezt megjegyzem, hangosan nevet, mert rajtam kívül senki sem gondolja, hogy hasonlítana Georges Brassensre.

Gaston maga a két lábon járó szerencsétlenség. Mozgáskoordinációs problémái vannak. Úgy jár, mintha állandóan részeg lenne, pedig világéletében nem ivott mást, csakis csapvizet. A temetéseken mindig Nono és Elvis közé áll arra az esetre, ha elveszítené az egyensúlyát. Gaston lába alatt folyamatosan remeg a föld. Mindent leejt, lépten-nyomon megbotlik, mindennek nekimegy, rátapos mindenre, ami az útjába kerül. Amikor bejön a házba, mindig félek, nehogy megint összetörjön valamit vagy megüsse magát. És mivel a félelem vonzza a bajt, rendszerint össze is tör egy poharat, vagy szerez egy-két lila foltot.

Elvist mindenki Elvisnek hívja, Elvis Presley miatt. Írni és olvasni nem tud, de kívülről fújja az idolja minden dalát. A kiejtése rémes, nem is igen lehet eldönteni, milyen nyelven énekel, angolul vagy franciául, de a szívét mindig beleadja. „Láv mí tendör, láv mí trúúú…”

A Lucchini fivérek között alig egy-egy év a korkülönbség, az egyik harmincnyolc, a másik harminckilenc, a harmadik negyvenéves. A temetkezési cég, amit visznek, családi vállalkozás, apáról fiúra száll. Övék a helyi hullaház is, közvetlenül az irodájuk mellett. Nono mesélte, hogy a halottaskamrát épp csak egy vékony gipszkarton fal választja el az üzlethelyiségtől. A gyászoló családokkal a legidősebb, Pierre tárgyal. Paul foglalkozik az előkészítéssel, szakképzett balzsamozó. Az ő műhelye az alagsorban van. Jacques a fuvarozást végzi. Ő viszi az utolsó útjukra a megboldogultakat. Nono csak úgy hívja a fivéreket: az „apostolok”.

És itt van még a papunk, Cédric Duras. Meg kell hagyni, Isten nem mindig igazságos, de ízlése, az van. Amióta Cédric atyát beiktatták, mintha a környéken egyre több nőt elért volna az isteni kinyilatkoztatás. Vasárnap délelőttönként tömve vannak a templom padsorai hívő lányokkal és asszonyokkal.

Én soha nem megyek el a templomba. Az olyan lenne, mintha egy közvetlen kollégámmal bújnék ágyba. És velem szerintem amúgy is sokkal több bizalmas dolgot osztanak meg a temetőbe betérő látogatók, mint a gyóntatószékben bárki Cédric atyával. A konyhámban vagy a fasorok árnyékában az emberekből valahogy könnyebben ömlik a szó. Jövet vagy menet, időnként is-is. Kicsit úgy vagyok velük, mint a halottakkal. A csöndjük, a sírjukra rögzített táblák és portrék, a látogatóik, hogy milyen virágot hoznak nekik, hogyan emlékeznek rájuk, mindezek összessége rengeteget elárul a régi életükről. Arról, amikor még éltek. Amikor még elevenek voltak.

Az én hivatásomnál alapvető elvárás a diszkréció, a jó kapcsolatteremtő képesség, meg hogy ne éljem túlságosan bele magam. De egy magamfajta nőtől azt kérni, hogy tegye félre az együttérzést, az olyan, mintha azt kérnék tőle, hogy ássa bele magát az űrhajózás, a sebészet, a vulkanológia vagy a genetika tudományába. Nekem ez magas, nem is menne. Viszont a látogatók előtt soha nem sírok. Egyik-másik temetés előtt vagy után előfordul, hogy kicsordul a könnyem, de közben sosem.

A temetőm kétszázötven éve működik. Az első halott, akit ide temettek, egy nő volt. Diane de Vigneron (1756–1773), elhunyt szülés közben, tizenhét évesen. Ha végigsimítok a síremlékén, a rücskös felületen még érzem a kőbe vésett, de már kikopott betűket. Az ő maradványait nem hantolták ki, bár a temető kezd megtelni. Eddig egyik polgármester sem merte vállalni azt a kellemetlen döntést, hogy megzavarja a temető legelső lakójának végső nyugalmát. Már csak a Diane körül kerengő mendemondák miatt sem. A helyiek szerint a fiatal lány „fényből szőtt ruhában” többször feltűnt a belváros bevásárlóutcájában, a kirakatokat nézegette, és a temetőben is látták. A környékbeli garázsvásárokon rendszeresen a kezembe akad néhány régi képeslap vagy 18. századi metszet, amik Diane-t ábrázolják. Persze nem az igazi Diane-t, csak egy kísértetnek beöltöztetett nőt, amivé az alakját az ostoba hiedelmek silányították.

A sírokat számtalan legenda övezi. Az élők előszeretettel írják újra a holtak életét.

A másik legtöbbet emlegetett brancioni mendemonda jóval későbbi keletű, mint Diane de Vigneroné. A hőse Reine Ducha (1961–1982), aki szintén az én temetőmben nyugszik, 15. sor, a cédrusok alatt. A sírkőre erősített fénykép alapján gyönyörű, barna hajú, mosolygós fiatal nő volt. A város határában szenvedett halálos autóbalesetet. Őt fiatalok vélték látni az út szélén, talpig fehérben, a baleset helyszínén.

A „fehér ruhás nők” mítosza egyébként a világon mindenütt jelen van. Úgy tűnik, ezek az élők sorából idejekorán távozott, nyughatatlan lelkek az élőket sem hagyják nyugodni, és szellemként várakban, kastélyokban és temetőkben kóborolnak.

Reine sírja ráadásul, mintegy a szóbeszéd igazolásaképpen, meg is rogyott. Nono és a Lucchini fivérek szerint földcsuszamlás lehetett. Elő szokott fordulni az ilyen, leginkább olyankor, amikor valamelyik kriptában nagyon felgyűlik a víz.

Húsz év alatt, azt hiszem, elég sok meglepő dolgot láttam a temetőmben, az is előfordult, hogy éjszaka valamelyik síron vagy a sírok között két árnyalakot szeretkezésen kaptam, de abban biztos vagyok, hogy azok nem kísértetek voltak.

A mendemondákon és legendákon kívül semmi sem marad fenn örökké, még a sírhelyeket sem lehet örökre megváltani. A használati díj tizenöt, harminc, ötven évre vagy – papíron – örökre szól. Csakhogy az örökkévalóságot sem lehet ám készpénznek venni: hiába van a sírhely határozatlan időre kifizetve, ha harminc év után nincs, aki a sírt rendben tartsa (azaz a hant elhanyagolt vagy roskatag), vagy többszemélyes sírhely esetén hosszú ideje senkit sem temettek bele, az önkormányzat visszaveheti a helyet. Ilyenkor a maradványokat kiemelik, és behányják a temető végébe épített csontházba.

Az érkezésem óta számtalan alkalommal láttam, ahogy egy-egy lejárt sírhelyet megbontottak, kipucoltak, és az elhunyt csontjait áthelyezték a csontházba. És soha senkinek egy szava sem volt ellene. Mert mindenki úgy kezelte ezeket a halottakat, mint olyan talált tárgyakat, amikért hosszú ideje nem jelentkezett senki.

A halállal ez mindig így van. Minél régebben történt, az élőkre annál kevésbé van hatással. Az idő kitúrja az életet. Az idő kitúrja a halált.

Én és a három sírásóm összefogtunk, és mindent megteszünk, hogy egyetlen sír se tűnjön gazdátlannak. Lehetőleg semelyikünk sem szeretne többet a köveken és fejfákon önkormányzati határozatot látni: „A sírhely visszavételi eljárás alatt áll. Kérjük, haladéktalanul vegyék fel a kapcsolatot a polgármesteri hivatallal.” Mindezt úgy, hogy az elhunyt neve még tisztán kibetűzhető a táblán.

Gondolom, ezért is van annyi szívhez szóló sírfelirat a temetőkben. Hogy könyörületességre intse a múló időt. Hogy legyen mibe belekapaszkodni. A kedvencem így hangzik: „Nem az hal meg, kit eltemetnek, az hal meg, kit már nem emlegetnek.” Marie Deschamps, egy 1917-ben fiatalon elhunyt ápolónő sírjáról vettem. Azt beszélik, két évvel a halála után, 1919-ben egy katona vésette ezt a mondatot a sírjára. Valahányszor elmegyek előtte, elgondolkozom, vajon mennyi ideig emlegethette még őt az a katona.

Sokan idézeteket vésetnek a szeretteik sírköveire, a dalszerzők közül ketten különösen népszerűek, Jean-Jacques Goldman ezzel a pár sorral: „Tegyek bármit, legyek bárhol, csak az számít, hogy rád gondolok”, Francis Cabrel pedig ezzel: „Fent az égen a csillagok is téged emlegetnek”.

A temetőm nagyon szép hely. A sétányokat százéves hársfák szegélyezik. A sírok legtöbbje tele van virágokkal.

A gondnoklak előtti asztalkáról én is árulok cserepes virágokat. Azokat pedig, amiket már nem lehet eladni, elajándékozom, kiültetem a gazdátlan sírok mellé.

Fenyőcsemetéket is ültettem. Az illatuk miatt, amit a nyári hónapokban árasztanak magukból. Ez a kedvenc illatom.

1997-ben ültettem őket, abban az évben, amikor ideköltöztünk. Azóta nagyon megnőttek, és kifejezetten szépen mutatnak a temetőmben. A sírkert gondozása leginkább azt jelenti, hogy az ember gondját viseli az ott nyugvó halottaknak. Foglalkozik velük. És így legalább a halálukban azok is megkapják a nekik kijáró tiszteletet, akiknek életükben ez nem adatott meg.

Biztos vagyok benne, hogy nemcsak rendes, de rossz emberek is fekszenek a temetőmben. De a halál nem válogat, nem tesz különbséget jók és rosszak között. És ugyan ki nem követett el valami gazemberséget az életében, ha nem is sokat?

Velem ellentétben Philippe Toussaint az első pillanattól kezdve viszolygott a temetőtől, utálta ezt a kisvárost, Burgundiát, a nyugalmas, vidéki életet, a régi köveket, a fehér teheneket, az itteni népeket.

Még ki se csomagoltam a dobozokból, ő máris felpattant a motorjára, és reggeltől estig az utakon száguldozott. Ahogy teltek a hónapok, a kiruccanásai egyre hosszabbra nyúltak, volt, hogy hetekig nem jött haza. Mígnem egy nap tényleg hiába vártam. A rendőrök nem értették, miért csak akkor, miért nem korábban jelentettem be az eltűnését. Arról nyilván nem számoltam be nekik, hogy Philippe Toussaint-t már évekkel azelőtt elveszítettem, még ha enni és aludni hazajárt is. Mégis, amikor egy hónap elteltével felfogtam, hogy soha többé nem fog begurulni a ház elé, olyan elhagyatottnak éreztem magam, mint azok a sírok, amiket rendszeresen letisztogatok. Kifakultam, megkomorodtam, megrogytam. És csak vártam, mikor jönnek értem, hogy felnyalábolják azt, ami belőlem még maradt, és bedobják a csontházba.

5

Bizony legnagyszerűbb könyvünk maga az élet, bár nem

nyithatod és csukhatod kedv szerint. Még visszahajtanád lapját

a szenvedélynek, de az új oldalon rád a halál tekint.

Philippe Toussaint-t 1985-ben ismertem meg Charleville-Mézières-ben, egy éjszakai szórakozóhelyen, az Othellóban.

Philippe Toussaint a bárpultot támasztotta. Aminek a túloldalán én pultoztam. Akkoriban némi hazudozás árán mindenféle alkalmi munkából tartottam el magam. Az otthonban, ahol laktam, az egyik haverom átírta a személyimben a születési évemet, és egy csapásra nagykorúvá avatott.

Ránézésre lehetetlen volt megmondani rólam, hány éves vagyok. Elmentem volna tizennégynek, de ugyanúgy huszonötnek is. Kizárólag farmerban és pólóban jártam, a hajam rövid volt, és teleaggattam magam fülbevalókkal. Még az orrcimpámat is kilyukasztottam. Hogy keményebbnek tűnjek, a szemhéjamat vastagon, amolyan Nina Hagen-esen feketére mázoltam. A kötelező iskolai osztályokat éppenhogy elvégeztem. Olvasni és írni alig tudtam. De számolni igen. Sok mindenen keresztülmentem már, és csak egyetlen dolgot akartam: dolgozni, hogy végre kivehessek magamnak egy lakást, és a lehető leggyorsabban leléphessek az otthonból. Aztán majd meglátjuk alapon.

1985-ben az életem távolról sem volt rendezett. A fogsorom, az viszont igen. Ez gyerekkoromban valahogy beakadt nálam: mindig arra vágytam, hogy olyan csillogó, fehér fogaim legyenek, mint a címlaplányoknak. Amikor befogadó családoknál voltam, és az otthonból a nevelők kijöttek ellenőrzésre, mindig megkérdezték, nincs-e szükségem valamire, és én mindig azt válaszoltam, hogy szeretnék fogorvoshoz menni, mintha a sorsom, az egész felnőtt életem függne attól, milyen lesz a mosolyom.

Barátnőim nem voltak, lány létemre túlságosan fiúsan viselkedtem. Eleinte egyik-másik családban a „fogadott nővéreimmel” összemelegedtem, de amikor megint másik családhoz helyeztek, mindegyiküktől el kellett válni, ami egy idő után minden ragaszkodást kiölt belőlem. Nem szabad kötődni senkihez! Szóval arra gondoltam, ha lenyírom a hajam tüsire, az talán majd megvéd, mert attól talán én is ugyanolyan laza és vagány leszek, mint a fiúk. A lányok viszont attól fogva messziről elkerültek. Időnként lefeküdtem srácokkal, csak hogy ne lógjak ki a sorból, de az egész nem volt semmi különös, nem szakadt le az ég, inkább csalódott voltam, nem igazán értettem, mi olyan fantasztikus ebben. Általában akkor bújtam ágyba valakivel, ha cserébe akartam is tőle valamit, vagyis amikor szükségem volt egy új ruhára, egy csík kokóra, egy belépőre, egy nagy, meleg kézre. És közben olyan szerelemről álmodoztam, mint amilyen a mesékben van, amiket esténként az ágyam szélén soha senki sem olvasott fel nekem. „Összeházasodtak, született sok-sok gyerekük, és…”

Amíg a haverjai a táncparketten rázták magukat, Philippe Toussaint egy whisky-kólával a kezében a pult mellől figyelte őket. Szép volt, akár egy angyal. Olyan, mint Michel Berger, csak színesben. Hosszú, szőke fürtök, kék szem, fehér bőr, karakteres orr, a szája pedig… piros volt, mint az érett, júliusi eper, amibe legszívesebben azonnal beleharapna az ember. Farmer volt rajta, meg fehér póló és fekete bőrdzseki. Magas volt, izmos, tökéletes. Amint megláttam, bumm, a szívem megdobbant, ahogy az a nagykönyvben és képzeletbeli névadó bácsikám, Charles Trenet egyik dalában meg van írva. És rögtön tudtam, hogy ez az az ember, akitől nem várok semmilyen ellenszolgáltatást, még a whisky-kóláiért sem.

Különösebben be sem dobta magát, a csinosabbnál csinosabb szőkék úgyis körüldongták, mint a legyek a húst. Philippe Toussaint kedvetlenül ölelgette őket. Hagyta magát. A kisujját sem mozdította, kérés nélkül megkapott mindent, amit csak megkívánt, egyedül a poharát kellett időnként a szájához emelnie, ha a sötétben egy-egy, az arcára cuppanó fluoreszkáló csók között inni akart.

Háttal állt nekem. Nem sokat láttam belőle, csak a haját, aminek szőkesége a villódzó fényekben hol zöldbe, hol pirosba, hol kékbe váltott. Már legalább egy órája bámultam. Időnként odatartotta a fejét valamelyik lány szájához, hogy hallja, amit az a fülébe sugdos, én pedig olyankor a tökéletes profiljában gyönyörködtem.

Aztán egyszer csak megfordult, egyenesen rám nézett, és meg is akadt rajtam a szeme. Attól a pillanattól kezdve én lettem a kedvenc játékszere.

Eleinte azt hittem, csak az ingyenpiára hajt. Miközben kiszolgáltam, próbáltam elterelni a figyelmét, hogy lehetőleg ne lássa a lerágott körmeimet, csak a szabályos, hófehér fogsoromat vegye észre. Úgy néztem, jó családból származhat. Bár nekem elég volt, ha valaki nem az otthonban lakott, máris azt feltételeztem róla, hogy jó családból származik.

Mögötte feltorlódtak a magukat kellető lányok. Akkora dugó alakult ki körülötte, mint a nyári szabadságolások idején a Párizs–Marseille autópálya fizetőkapuinál. De ő csak engem stírölt, majd kiesett a szeme. Rátenyereltem a pultra, pont vele szemben, hogy teszteljem, tényleg engem bámul-e. Tettem egy szívószálat a poharába. Felnéztem. Igen, engem bámult.

Megszólítottam: „Adhatok még valamit?” A válaszát nem értettem. Előredőltem: „Tessék?” Azt mondta: „Téged akarlak”, bele a fülembe.

Amikor a főnököm épp nem nézett oda, töltöttem magamnak egy pohár scotchot. Az első korty után elmúlt a zavarom, a második után lelazultam, a harmadiktól felbátorodtam. Intettem neki, hogy hajoljon közelebb, és azt válaszoltam: „A műszakom után megihatunk együtt valamit.”

Elmosolyodott. Kivillantotta a fogsorát. Ugyanolyan hófehér és szabályos volt, mint az enyém.

Amikor Philippe Toussaint átnyúlt a pulton, és megsimogatta a karomat, arra gondoltam, hogy mostantól minden megváltozik. Az érintésétől a bőröm megfeszült, mintha előre tudta volna, mi következik. Philippe Toussaint tíz évvel volt öregebb nálam. A korkülönbség miatt egészen kicsinek éreztem magam mellette, szinte megsemmisültem. Mint az éjjeli lepke, amelyik belerepült a fénybe.

6

Mert eljön az óra, amelyben mindazok, akik a sírban vannak,

meghallják az ő hangját, és kijönnek.

Valaki halkan megkocogtatja az ajtót. Nem várok látogatót, úgy általában nem várok már jó ideje senkit.

A háznak két bejárata van, egy a temető felől, egy az utca felől. Éliane ugatva az utcai bejárathoz szalad. A gazdája, Marianne Ferry (1953–2007) a kecskerágóligetben nyugszik. Éliane az ő temetése napján került hozzám, és aztán itt ragadt mellettem. Az első hetekben a gazdája sírjánál etettem, csak később, lassanként szokott be a házba. Nevet Nono adott neki, ő keresztelte el Éliane-nak Isabelle Adjani után a Gyilkos nyár-ban, mert neki is olyan gyönyörű kék a szeme, és a gazdája augusztusban halt meg.

Húsz év alatt három kutya szegődött mellém a gazdájuk halálával egyidejűleg, és a körülmények úgy hozták, hogy megörököltem őket, de ma már csak ez az egy van.

Az illető megint kopogtat. Gondolkozom, hogy kinyissam-e. Még csak reggel hét óra van. Épp a teámat kortyolgatom, mellé pirítóst ropogtatok, megkenem sós vajjal és azzal az eperlekvárral, amit Suzanne Clerc-től kaptam – a férjét (1933–2007) a cédrusligetben temettük el. Zenét hallgatok. Nyitvatartási időn kívül a konyhámban mindig szól a zene.

Felállok az asztaltól, kikapcsolom a rádiót.

– Ki az?

Félénk férfihang válaszol:

– Elnézést az alkalmatlankodásért, asszonyom, de láttam, hogy ég bent a villany.

Hallom, ahogy zavartan toporog a lábtörlőn.

– Érdeklődni szeretnék valaki után, aki itt nyugszik ebben a temetőben.

Azt kellene mondanom neki, hogy jöjjön vissza nyitásra, nyolc órakor.

– Csak egy perc, rögtön jövök!

Felmegyek a szobámba, kinyitom a téli szekrényt, és magamra kapok egy pongyolát. Két szekrényem van, két külön ruhatáram. Az egyik a téli, a másik a nyári. De az elnevezésnek semmi köze az évszakokhoz, ez csak az én belső rendszerem. A téli szekrényben csupa egyszerű szabású, sötét ruha lóg, azokat szánom a külvilágnak. A nyári szekrény világos és színes ruhákkal van tele, azokat magam miatt hordom. A tél alatt rajtam mindig ott a nyár, ha pedig egyedül vagyok, a telet mindig lehántom magamról.

Szóval a rózsaszín szaténköntösöm fölé felkapok egy steppelt, szürke pongyolát. Lemegyek, és ajtót nyitok. A küszöbön egy negyven körüli férfi áll. Fürkésző fekete szempárral találom szemben magam.

– Jó reggelt! Ne haragudjon, hogy ilyen korán zavarom.

Odakint még sötét van, és hideg. Éjjel fagyott, a férfi mögött vékony dértakaró borítja a földet. Ahogy kifújja a levegőt, mintha a felkelő nap párállna a leheletében. Dohány-, fahéj- és vaníliaszaga van.

Egy hang nem sok, annyi sem jön ki a számon. Mintha egy régi ismerős állna előttem, akit szem elől tévesztettem. Az fut át a fejemen, hogy előbb kellett volna betoppannia, már túl késő. Hogy ha húsz évvel ezelőtt horgonyoz le a küszöböm előtt, minden másképp alakult volna. Miért jutnak eszembe egyáltalán ilyenek? Mert néhány részeg suhancon kívül évek óta senki sem kopogott be az utcai ajtón? Mert azok, akik tényleg hozzám jönnek, mind a temető felől érkeznek?

Behívom, megköszöni, láthatóan zavarban van. Megkínálom kávéval.

Brancion-en-Chalonban mindenkit ismerek. Még azokat is, akiknek nincsenek nálam halottaik. Mind jártak már nálam, legalább egyszer, valamelyik barátjuk, szomszédjuk, kollégájuk vagy annak egy közeli hozzátartozója temetésén.

Ezt a férfit még sohasem láttam. Enyhe tájszólással beszél, a hangsúlyain érződik, hogy délen, a Földközi-tenger partvidékén élhet. Kócos, vad, sötétbarna hajkoronájában szinte világít a belekeveredett néhány ősz hajszál. Nagy az orra, a szája vastag, a szeme táskás. Kicsit Serge Gainsbourg-ra emlékeztet. A borotvával szemmel láthatóan nincs túl jóban, de van benne valami természetes elegancia. Gyönyörű a keze, szép hosszúak az ujjai. A kávéját lassan kortyolgatja, időnként megfújja, a kezét melengeti a forró porceláncsészén.

Még mindig nem tudom, miért van itt. Beengedtem az otthonomba, de csak mert ez nem is igazán az én otthonom. A konyha mindenkié. Olyan, mint egy községi váróterem, amit a magam szerény módján igyekeztem minél otthonosabbá tenni. Az egyszeri látogatók és a visszajáró vendégek kedvéért.

Tüzetesen körbenéz. A huszonöt négyzetméteres helyiség berendezése nagyjából ugyanazt az elvet tükrözi, mint a téli szekrényem. A falak üresek. Nincsenek benne színes terítők, sem kék bársonykanapé. Egyszerű bútorlapból készült minden, és van néhány szék, hogy legyen mire leültetni az embereket. Sehol egy kirívó részlet. Egy kávéfőző, ami mindig készenlétben áll, dísztelen, fehér csészék, a reménytelen eseteknek pedig pár üveg tömény. Itt bárki szabadjára engedheti a könnyeit, a legféltettebb titkait, a haragját, a sóhajait, a reménytelenségét, a sírásók meg akár a humorukat is.

A hálószobám az emeleten van. Az az én titkos kamrám, az igazi otthonom, ami egyedül az enyém. Ott minden az én kezem nyomát viseli. Az a szoba és mellette a fürdő, mint két bonbonosdoboz. Púderrózsaszín, mandulazöld, égszínkék, mintha egy kicsit beloptam volna oda a tavaszt. Amint egy kicsit is kisüt a nap, szélesre tárom az ablakokat, odalentről úgysem lát be senki, hacsak nem mászik létrára.

Amióta átrendeztem, a hálószobámba rajtam kívül nem lépett be senki. Philippe Toussaint eltűnése után az egészet kifestettem, vettem bele csipkefüggönyöket, hófehér bútorokat és egy széles ágyat, rá svájci matracot, ami átveszi a testem vonalát. Az én testemét. Nem akartam többé abban a mélyedésben aludni, amit a régin Philippe Toussaint kifeküdt.

Az idegen hosszan fújkálja a kávéját. Aztán csak megszólal:

– Marseille-ből vezettem idáig. Járt már Marseille-ben?

– Pár hetet minden nyáron Sormiouban töltök.

– Az öbölben?

– Igen.

– Micsoda véletlen!

– Nem hiszek a véletlenekben.

Benyúl a farmerja zsebébe, mintha keresne benne valamit. Az én embereim nem hordanak farmert. Nono, Elvis és Gaston mindig munkaruhában járnak, a Lucchini fivérek és Cédric atya sötét posztónadrágot hordanak. Letekeri a sálat a nyakából, az üres csészét leteszi az asztalra.

– Tudja, elég racionális természet vagyok, akárcsak maga… Meg hát a munkám is olyan, rendőr vagyok, nyomozó.

– Mint Columbo?

Elmosolyodik. Amióta megjelent, most először.

– Nem. Ő hadnagy volt, én azért annyira nem vagyok fontos ember.

A mutatóujja begyével felcsipegeti a csészéje mellé szóródott kristálycukrot.

– Az anyám úgy rendelkezett, hogy ebben a temetőben szeretne nyugodni, nem tudom, miért.

– Itt él a környéken?

– Nem, Marseille-ben. Két hónappal ezelőtt halt meg. Ez volt az egyik utolsó kívánsága.

– Sajnálom. Kér valami erősebbet a kávéjába?

– Maga mindig leitatja a látogatóit? Már kora reggel?

– Előfordul. Hogy hívják az édesanyját?

– Irène Fayolle. Azt kérte, hamvasszuk el… és a hamvait helyezzük egy bizonyos Gabriel Prudent maradványai mellé.

– Gabriel Prudent? Gabriel Prudent, 1931–2009, 19. sor, a cédrusligetben.

– A temető összes halottját fejben tartja?

– Majdnem.

– Születési és halálozási dátummal, elhelyezéssel együtt?

– Többnyire.

– Ki volt az a Gabriel Prudent?

– A sírját időnként egy középkorú nő látogatja… Talán a lánya lehet. A férfi ügyvéd volt. Fekete márvány sírkő, sem idézet, sem fénykép. A temetésére hirtelen nem emlékszem. De utánanézhetek a feljegyzéseimben, ha gondolja.

– A feljegyzéseiben?

– Minden temetésről és exhumálásról külön, személyes nyilvántartást vezetek.

– Ez is a munkaköréhez tartozik?

– Nem, nem tartozik a munkakörömhöz. De ha mindig pontosan csak azt csinálnánk, amire szerződtünk, nagyon szomorú lenne az élet.

– Fura ezt hallani egy… Mi is pontosan a beosztása? Temetőgondnok? Szóval fura ezt hallani éppen egy temetőgondnok szájából.

– Miért? Úgy képzelte, hogy reggeltől estig csak itatom az egereket? Maga szerint az én életembe a könnyeken és a bánaton kívül más nem férhet bele?

Miközben töltök neki még egy csésze kávét, visszakérdez, és miután elsőre nem válaszolok, megismétli a kérdést:

– Egyedül lakik itt?

Némi habozás után bólintok.

Kihúzom a fiókot, amelyikben a feljegyzéseimet tartom, és megkeresem a 2009-es füzetet. Családnév alapján hamar megtalálom a vonatkozó bejegyzést. Hangosan olvasni kezdem:

2009. február 18. Gabriel Prudent temetése, zuhogó eső.

A sírnál százhuszonnyolcan gyűltek össze. A második felesége és a két lánya, Marthe Dubreuil és Cloé Prudent is jelen volt.

Az elhunyt kérésére senki sem hozott virágot, sem koszorút.

A család vésetett neki egy táblát ezzel a felirattal: „Gabriel Prudent, a bátor ügyvéd emlékére. »Egy ügyvéd számára a bátorság elengedhetetlen, anélkül a többi nem számít: az ügyvédi munkában a tehetség, a műveltség, a jog ismerete mind egyaránt hasznos. De a döntő pillanatban már kizárólag szavakra és mondatokra támaszkodhatunk, amelyek, ha nincs mögöttük bátorság, csak felcsillannak, és egyhamar kialszik a fényük.« (Robert Badinter)”

Pap nem volt. Keresztet nem állítottak. A gyászolók nem maradtak tovább fél óránál. Miután a temetkezési vállalat alkalmazottjai leeresztették a koporsót, és behantolták a sírt, mindenki távozott. Az eső még mindig zuhogott.

Becsukom a jegyzeteimet. A nyomozó arcán enyhe döbbenet látszik, mint aki próbál rendet tenni a saját gondolataiban. Beletúr a hajába.

– Számomra alapvetően az a kérdés, miért akart az anyám e mellett a férfi mellett nyugodni.

Egy darabig körben a fehér falakat bámulja, amiken valójában nincs semmi néznivaló. Aztán a tekintete ismét megállapodik rajtam. Érzem, hogy nem akar hinni nekem. A 2009-es füzetre pillant.

– Elolvashatom?

A feljegyzéseimet általában csak a legközelebbi családtagoknak szoktam megmutatni. Pár másodpercre elbizonytalanodom, de aztán átnyújtom neki a füzetet. Belelapoz. Minden új oldalnál felnéz rám, mintha azok a 2009-es szavak nem is a papírra, hanem a homlokomra lennének írva. Mintha a füzet csak ürügy lenne arra, hogy jobban szemügyre vehessen.

– És minden egyes temetést bevezet a nyilvántartásába?

– Ha nem is mindegyiket, de a legtöbbet igen. Így legalább nyomuk marad, és azok, akik nem tudtak eljönni, felkereshetnek, én meg a jegyzeteim alapján beszámolok nekik… Ölt már embert? Csak a munkája miatt kérdem…

– Nem.

– Fegyvere azért van?

– Persze. De nem mindig hordom magamnál. Például az ilyen reggeleken sem.

– Az édesanyja hamvait elhozta?

– Nem. Egyelőre a krematóriumban tárolják… Csak nem hagyom ott az anyám urnáját egy vadidegen férfi sírjánál.

– Magának talán idegen, de neki nem volt az.

Felkel a székről.

– Megnézhetném annak az embernek a sírját?

– Természetesen. Csak vissza tudna jönni egy félóra múlva? A temetőbe soha nem megyek ki pongyolában.

Megint elmosolyodik, immáron másodszor, és szó nélkül kisétál a konyhából. Amint becsukta maga után a bejárati ajtót, reflexből felkapcsolom a mennyezeti lámpát. Amikor vannak nálam, soha nem szoktam felkapcsolni, csak miután már elmentek. Hogy ne érezzem olyan üresnek a házat. Régi, berögzült szokás ez nálam, valószínűleg annak köszönhetem, hogy az anyám a születésemkor elhagyott.

Félórával később a nyomozó a kocsijában vár, odaparkolt a kapu elé. Ellenőrzöm a rendszámtáblát: az első két szám, 13, valóban a Rhône torkolatvidékére utal. Várakozás közben valószínűleg rádőlt a kormányra és elaludt, az arca gyűrött, látszik rajta a sál kötött szemeinek a nyoma.

A nyári szekrényből egy kárminvörös ruhát választottam, fölé pedig hosszú, sötétkék kabátot húztam, amit állig begomboltam. Kívülről éjszaka, belül fényes nappal. Ha véletlenül szétnyílna a kabátom, a nyomozó biztosan meglepődne és gyanakvóan tovább fürkészne.

Elindulunk a fasorok között. Menet közben elmagyarázom neki, hogy a temetőmnek négy szárnya van, a babér-, a kecskerágó-, a cédrus- és a tiszafaliget, mindegyik az ottani növényzetről kapta a nevét, két helyen vannak urnafülkék, ezen felül van két emlékparcella. Megkérdezi, hogy régóta csinálom-e „ezt”, mire mondom, hogy húsz éve. Azt is elmondom neki, hogy korábban sorompókezelő voltam a vasútnál. Érdeklődik, hogy milyen volt az átállás a vonatokról a halottaskocsikra. Erre nem tudok mit válaszolni. Túl sok minden történt a két életem között. Csak azon gondolkozom, hogy elég fura kérdéseket tesz fel ahhoz képest, hogy racionális embernek tartja magát.

Amikor megérkezünk Gabriel Prudent sírjához, kiszáll az arcából a vér. Mintha egy olyan ember sírja előtt róná le a kegyeletét, akinek életében még csak a nevét sem hallotta, és akivel kapcsolatban most mégis szöget ütött a fejébe, hogy egyáltalán nem kizárt, hogy valami közeli rokona, esetleg a nagybátyja, netalántán az apja. Jó darabig némán, mozdulatlanul ácsorgunk. Egy idő után elkezdek fázni, és a leheletemmel próbálom melengetni az ujjaimat.

Rendszerint nem maradok a látogatókkal. Elkísérem őket a sírhoz, aztán visszavonulok. De most valamiért, magam sem értem, miért, úgy érzem, hogy ezt az embert nem hagyhatom egyedül. Egy örökkévalóságnak tűnik, mire megint megszólal. Azt mondja, ideje indulnia. Még emberi időben vissza akar érni Marseille-be. Megkérdezem, mikorra tervezi, hogy Prudent úr sírja mellett örök nyugalomra helyezi az édesanyja hamvait. Nem válaszol.

7

Elmentél, mostantól nincs

ki mosolyával vidámságot hozna az életembe.

Ideje átültetnem a virágokat Jacqueline Dancoisne, született Victor (1928–2008) és Maurice René Dancoisne (1911–1997) közös sírján. A két gyönyörű hangatő kinőtte a cserepét, ontja magából a virágokat, tobzódó, tengerparti sziklafalakra emlékeztet. A hanga a krizantémmal és a pozsgásokkal egyetemben azon ritka fajták közé tartozik, amik jól tűrik a hideget. Dancoisne asszony szerette a fehér virágokat. Heti egyszer kijárt a férje sírjához. Néha szóba elegyedtünk. Legalábbis a vége felé, amikor már kezdett beletörődni, hogy elveszítette az ő Maurice-át. Az első években csak árnyéka volt önmagának. Fájdalmában nemigen akaródzik beszélgetni az embernek. Vagy éppenséggel összehord mindent. Aztán lassanként Dancoisne asszony is újra megtalálta a hangját, és bár szűkszavúan, de elkezdett érdeklődni a világ dolgai iránt, az élők dolgai iránt.

Aztán egyik napról a másikra eltűnt, követte a férjét a sírba. Hétfőn Dancoisne asszony még hőn szeretett ura nevének a betűit tisztogatta, a rákövetkező csütörtökön pedig már az ő neve is ott virított a márványlapon. Mióta őt is eltemették, a gyerekei évente egyszer eljönnek, és mindig megkérnek, hogy az év fennmaradó részében gondozzam a sírt.

Jólesik puszta kézzel nyomkodni a földet a virágcserepekbe, bár annak ellenére, hogy dél van, az októberi napnak nincs semmi ereje. Az ujjaim átfagytak, mégis élvezem a munkát. Legalább annyira, mint amikor a saját kiskertemben túrom a földet.

Alig pár méterre tőlem Gaston és Nono egy friss sírgödröt ásnak, lapátolás közben megbeszélik, melyikük mit csinált előző este. Onnan, ahol vagyok, csak rövid foszlányokat kapok el a társalgásból, már ha a szél felém sodorja őket. „A feleségem azt mondta… a tévében… múlt a viszketés… nem kéne, hogy… a főnök is be fog nézni… egy rántottát Violette-nél… ismertem… jó ember volt… az a göndör, ugye?… ja, nagyjából egyidős lehetett velünk… kedves volt, na… a felesége… fennhordja az orrát… abban a Brel-dalban… mit játssza a krőzust, ha üres a zsebe… a hugyozhatnék… rám jött a frász… a prosztatám… a boltba, mielőtt bezár… tojást a rántottához… mégsem várhatjuk…”

Holnap délután négykor temetés lesz. Új lakó érkezik a temetőmbe. Egy ötvenöt éves férfi, erős dohányos volt, az vitte el. Vagyis az orvosok ezt mondták. Mert az orvosok azt valamiért sosem mondják, hogy egy ötvenöt éves férfi abba is belehalhat, ha nem szeretik, nem figyelnek rá, nem tudja kifizetni a számláit, túllépi a hitelkeretét, nem tudja feldolgozni, hogy a gyerekei kirepültek és vissza se néznek. Az örökös szemrehányásba, az állandó fanyalgásba. Hát valamivel csak oldania kellett a feszültséget, még jó, hogy időnként elszívott egy cigarettát és legurított egy pohárka italt!

Azt soha senki nem mondja, hogy igenis abba is bele lehet halni, ha túl sok mindenből túlságosan elege van az embernek.

Valamivel messzebb két idős hölgy, Pinto és Degrange asszony tisztogatja ki-ki a néhai férje sírját. És mivel minden áldott nap kijönnek, mindig találnak valami pucolnivalót. Ott aztán minden négyzetcentiméter úgy csillog-villog, mint a barkácsáruházaknak az a részlege, ahol a különféle padlóburkolatokat mutigatják.

Ők a mi igazi kísérteteink, azok, akik nap mint nap kijárnak a temetőbe. Akik ingáznak élet és halál között.

Pinto és Degrange asszony is olyan soványka, hogy szinte elfújja őket a szél. Mint a szegény kis verebek, amik végigkoplalták a telet. Szinte azt hinné az ember, hogy mindkettőt az ura táplálta, már amíg életben volt. Azóta ismerem őket, amióta itt munkába álltam. Több mint húsz éve nem telik el úgy nap, hogy a reggeli bevásárlásból jövet kötelességszerűen ne tennének egy kitérőt erre. Nem tudom, szerelemből csinálják, vagy inkább önfeláldozásból. Vagy mindkettőből. Azért, nehogy megszólják őket, vagy ragaszkodásból.

Pinto asszony portugál. És mint a Brancionban élő portugálok legtöbbje, nyáron ő is hazautazik Portugáliába. Így ősszel van mivel elfoglalnia magát. Szeptember elején mindig ugyanolyan soványan tér vissza, csak a bőre barnább kicsit, meg a térde van megkérgesedve, elvégre otthon is vannak halottai, akiknek a sírját nyilván egész nyáron csiszatolja. A távollétében én locsolom helyette a francia virágokat. Köszönetképpen minden évben hoz nekem egy népviseletbe öltöztetett babát átlátszó műanyag dobozban. Ezt ki nem hagyná. Én pedig minden évben elmondom neki: „Nagyon köszönöm, Pinto asszony, de igazán nem KELLETT volna, a locsolás nekem nem teher, szívesen gondozom a virágokat.”

Portugáliában több száz népviselet van. Szóval ha Pinto asszony megér még harminc évet, nekem is kinéz még harminc ilyen rémisztő, pislogó baba. Sosem veszem ki őket a dobozból. Vízszintesben lehunyják a szemüket, mintha üvegkoporsóban feküdnének, ráadásul nálam csak fogják a port.

Mivel Pinto asszony időnként benéz hozzám a házba, az ajándékait nem süllyeszthetem el valamelyik szekrény mélyére. De a hálószobámban nem szeretnék egyet sem látni belőlük, és a konyhába se tehetem őket, mert oda mások azért jönnek, hogy megnyugvást keressenek. Ahhoz túlságosan ijesztőek. Úgyhogy jobb híján a felső szintre vezető lépcső fokain „állítottam ki” őket. A konyhából az üvegajtón keresztül tökéletesen rálátni a lépcsőre. És amikor Pinto asszony be-betér hozzám egy kávéra, minden alkalommal vet is arra egy pillantást, hogy ellenőrizze, megvan-e még hiánytalanul az összes. Télen, amikor korán sötétedik, és a tekintetem megakad a csillogó fekete gombszemeken meg az öltözékek cafrangjain, sokszor támad az a kényszerképzetem, hogy a babák egyszer csak kilépnek áttetsző koporsóikból, és felfelé menet elgáncsolnak.

Feltűnt, hogy sokakkal ellentétben sem Pinto, sem Degrange asszony nem beszélget a férjével. Csak néma csendben serénykednek a sírok mellett. Mintha már jóval az uruk halála előtt berekesztették volna vele a társalgást. És a folytonosságot éppen ez a hallgatás biztosítaná. Sírdogálni sem szoktak. A könnyeik már réges-rég elapadtak. Előfordul, hogy kifigyelik egymást, csak hogy megbeszélhessék egymás közt az időjárást, a gyerekeket, az unokákat és – hogy telik az idő! – a dédunokákat.

Nevetni egyszer láttam őket. Egyetlenegyszer. Akkor, amikor Pinto asszony éppen azt mesélte a sorstársának, hogy az egyik lányunokája a múltkor visszakérdezett: „De nagyi, mi az a mindenszentek? Valami ünnep?”

8

Szíved nemes volt, kezed dolgos, álmod legyen boldog.

2016. november 22., délután négy óra, tiszta, kék ég, tíz fok. Thierry Teissier (1960–2016) búcsúztatása. Koporsós temetés. Ébenfa koporsó. Márványlap nincs. Egyszemélyes sírhely.

Nagyjából harmincan gyűltek össze. Köztük Nono, Elvis, Pierre Lucchini és jómagam.

A textilgyárból Thierry Teissier közvetlen munkatársai liliomból közös sírcsokrot köttettek, a szalagon ez áll: „Szeretett kollégánknak”.

A mâconi onkológiai központ egyik ápolónője, név szerint Claire, egy csokor fehér rózsát szorongat a kezében.

A gyászolók között jelen van az elhunyt felesége, valamint két gyermeke, egy fiú és egy lány, az egyik harminc-, a másik huszonhat éves. A sírtáblára a gyerekek a következő szöveget vésették: „Apánk emlékére”.

A család fényképet nem kívánt elhelyezni a síron.

Egy másik sírtáblán ez áll: „Férjem emlékére”. A „férjem” szó fölött egy festett dalos pacsirtával.

A hantot csupán egy olajfából ácsolt nagyobbacska kereszt díszíti majd.

Gyászbeszéd gyanánt három munkahelyi barát Jacques Prévert egy versét olvassa fel, pár soronként átadva egymásnak a szót.

Búsan figyel a falu népe

Egy sebzett madár énekére.

Egy madár van a faluban,

És hozzá pont egy macska van,

Az harapta kettébe.

A madár már nem dalol,

A macska sem dorombol,

Nem nyalja orrát se már.

Nagy tort kap a kismadár,

Gyászban vonul a falu népe,

Közöttük ott a macska is,

Madaruk végső nyughelyére,

Kit kezében egy lányka visz.

Könnyáztatta szalmaágyba

Került a megholt madárka.

Ha tudom, hogy így sírsz, te lány –

Mondta neki a macska

– Az egészet megeszem tán,

És neked aztán azt mesélem,

Hogy a madár már túl a réten

Száll, s az égig meg sem áll,

A világ végéig repül,

Ahonnan vissza nem kerül,

S akkor neked se fáj.

Tanulság végül egy marad:

Ne végezd félig dolgodat.

Mielőtt a koporsót a földbe eresztenék, röviden Cédric atya is beszél:

– Emlékezzünk Jézus szavaira, amelyeket Lázár holtteste fölött mondott az elhunyt nővérének: „Én vagyok a feltámadás és az élet, aki hisz énbennem, ha meghal is, él.”

Claire a kereszt tövébe helyezi a fehér rózsacsokrot. Az összegyűltek szétoszlanak.

Nem ismertem ezt a férfit. De annak alapján, amit a sírja mellett néhányak szemében láttam, arra következtetek, hogy jó ember volt.

9

Amíg élt, ifjú mosolya a földet beragyogta. Gyönge kezéből

most kihullt a könyve, melyet nem olvasott soha.

Itt-ott szétszórva több mint ezer fénykép van a temetőmben. Fekete-fehér, utánfestett, élénk vagy már erősen kifakult képek vegyesen.

Aznap, amikor ezek a felvételek készültek, a kamera előtt gyanútlanul pózoló férfiak, nők és gyerekek nyilván nem is gondoltak arra, hogy később majd ez a pillanatfelvétel marad meg róluk az örökkévalóságnak. Épp csak egy születésnapot vagy egy családi ebédet akartak megörökíteni. Egy kellemes vasárnapi sétát a parkban, az esküvőjüket, egy keresztelőt vagy elsőáldozást, egy iskolai bált, egy jól sikerült szilvesztert. Egy olyan napot, amikor valamiért szebbnek érezték magukat az átlagosnál, amikor együtt voltak, egy különleges napot, aminek a kedvéért kiöltöztek. Díszegyenruhába vagy tetőtől talpig fehérbe. Milyen bizakodva mosolyognak a sírjukról a jövőbe!

Egy nappal a temetések előtt a halálhírt majdnem mindig leközli az újság. Egy nyúlfarknyi cikk kíséretében, ami pár mondatban összefoglalja az elhunyt életét. Címszavakban. Ennyi csupán egy élet, fél hasáb, nem több, annyi helyet sem foglal el a helyi lapban. Hacsak nem kereskedő, orvos vagy fociedző volt az illető, mert akkor valamivel többet.

A sírokra fontos fényképet helyezni. Különben csak egy név marad meg belőlünk. Mert a halál az arcokat is magával viszi.

Az én temetőm legszebb párja Anna Dahan, született Lave (1914–1987) és Benjamin Dahan (1912–1992). A sírjukat egy utánszínezett fénykép díszíti, az esküvőjük napján, a harmincas években készült. Két gyönyörű arc mosolyog rajta egyenesen a fényképész kamerájába. A nő szőke, és ragyog, mint a nap, a férfi vonásai olyan finomak, hogy szinte festményre kívánkoznának, a szemük pedig zafírfénnyel csillog, mint két pár csiszolt drágakő. Ők ezzel a mosollyal adóznak az örökkévalóságnak.

Januárban végigmegyek a temetőn, és nedves ronggyal áttörlöm a fényképeket. De kizárólag azokon a sírokon, amiket sohasem vagy csak ritkásan látogatnak. A nedves rongyra egy kis szalmiákszeszt is csöpögtetek. Aztán a táblákkal is végigcsinálom ugyanezt, csak azokhoz nem szalmiákszeszt, hanem ecetes vizet használok.

A tisztogatás nagyjából öt-hat hetet vesz igénybe. Nono, Elvis és Gaston mindig felajánlja, hogy szívesen segít, de én elhajtom őket. Van nekik elég dolguk az általános karbantartással.

Nem hallottam, hogy jön. Ilyen ritkán fordul elő velem. Rendszerint azonnal kiszúrom, ha a murván valaki közeledik. Sőt, a léptek zajából még azt is meg tudom állapítani, hogy az illető férfi, nő vagy gyerek. Alkalmi sétáló vagy ismerős. De ő, ő nesztelenül közlekedik.

Éppen a Hesme család kilenc megboldogult tagjának arcképeit törölgetem – Étienne (1876–1915), Lorraine (1887–1928), Françoise (1949–2000), Gilles (1947–2002), Nathalie (1959–1970), Théo (1961–1993), Isabelle (1969–2001), Fabrice (1972–2003), Sébastien (1974–2011) –, amikor megérzem, hogy hátulról valaki figyel. Megfordulok. Ellenfényben áll, hirtelen nem ismerem meg.

Csak a „Jó napot!”-ból, a hangjából jövök rá, hogy ő az. És a hang után úgy két-három másodperc késéssel megérzem az illatát: dohány, fahéj és vanília. Nem gondoltam, hogy vissza fog jönni. Több mint két hónapja már annak, hogy bekopogtatott az utcai ajtón. A szívem kicsit szaporázza. Azt súgja: Csak óvatosan!

Philippe Toussaint eltűnése óta egyetlen férfi sem dobogtatta meg a szívem. Philippe Toussaint óta a szívem egyszer sem zökkent ki a ritmusából, óraműpontossággal ketyeg közönyösen.

Kivéve egyetlen napon, mindenszentek napján, olyankor nem bír magával: van, hogy száz cserép krizantémot is sikerül eladnom, és folyamatosan a sorok közt elveszetten bóklászó alkalmi látogatók után szaladgálok, hogy útbaigazítsam őket. De ezen a reggelen, noha nincs halottak napja, a szívem mégis szaporázza. Miatta. Félelmet szimatolok, a saját ijedtségem.

A kezem tele van, a rongyot szorongatom. A nyomozó végignéz a fényképeken, amiket éppen pucolok. Félénken rám mosolyog.

– A családja?

– Nem. Csak gondozom a sírokat, végzem a dolgom.

Nemigen tudok mit kezdeni a fejemben kavargó gondolatokkal, úgyhogy csak mondom, ami eszembe jut:

– A Hesme családban fiatalon halnak az emberek. Mintha allergiásak lennének az életre, vagy mintha az élet nem kérne belőlük.

A nyomozó bólint, összehúzza a mellén a kabátját, és mosolyogva annyit felel:

– Hideg van itt maguknál.

– Marseille-nél biztosan hidegebb.

– Idén nyáron is odautazik?

– Persze, mint minden nyáron. Ott találkozom a lányommal.

– Marseille-ben él?

– Nem, leginkább utazgat mindenfelé.

– Mivel foglalkozik?

– Bűvész. Hivatásos varázsló.

Mintha csak félbe akarna szakítani minket, egy növendék rigó a Hesme család sírboltjára telepszik, és teli torokból rázendít. Mára elég volt a törölgetésből. Kiloccsantom a vizet a murvára, és a vödörbe összeszedem a rongyaimat meg a szalmiákszeszes üveget. Amikor lehajolok, a kabátom kicsit szétnyílik, és a szürke szövet alól egy pillanatra elővillan a kedvenc, piros virágos ruhám. Ez a kis malőr a nyomozó figyelmét sem kerüli el. Ő nem úgy néz rám, mint mások. Valahogy másmilyen, mint azok, akiket ismerek.

Hogy eltereljem a figyelmét, tájékoztatom, hogy ha az édesanyja hamvait Gabriel Prudent sírjában szeretné elhelyezni, ahhoz a család beleegyezésére is szüksége lesz.

– Felesleges. A halála előtt Gabriel Prudent jelezte az önkormányzatnak, hogy az anyámat is mellé fogják temetni… Mindent előre elterveztek.

Kicsit mintha zavarban lenne. A borostáját vakargatja. A kezét nem látom, kesztyű van rajta. A szemembe néz, hosszan, már-már túlságosan is hosszan.

– Arra szeretném kérni, hogy aznap, amikor elhozom a hamvait, szervezzen nekem valami kis ünnepséget. Persze nem nagy felhajtásra gondolok, de valami megemlékezésféle azért mégiscsak jó lenne.

A rigó felröppen. Éliane ijesztette el, aki időközben odasomfordált a lábamhoz, hogy simogatásért kuncsorogjon.

– Jaj, nem, ilyesmivel én nem foglalkozom! Ezzel érdemes inkább Pierre Lucchinihez fordulnia, ő a helyi kegyeleti szolgálat egyik tulajdonosa. A völgy vándorai, így hívják őket, az irodájuk bent van a központban.

– Kegyeleti szolgálat a temetésekhez kell. Én csak annyit kérek, hogy segítsen összehozni egy rövid beszédet, amit aznap elmondhatok, amikor az anyám hamvait leteszem e mellé a fickó mellé. Nem lesz itt senki. Csak ő meg én… Szeretnék szólni hozzá néhány szót, ami csakis köztünk marad.

Leguggol, hogy megsimogassa Éliane fejét. És miközben tovább beszél hozzám, a kutyám szemébe néz.

– Láttam, hogy… a nyilvántartásába, tudja, azokba a füzetekbe, amiket a temetésekről vezet, időnként beszédeket is feljegyez. Esetleg azokból kiszedhetnék egy-két részletet… mások beszédeiből, hogy összerakjam a saját búcsúbeszédemet.

Beletúr a hajába. Mintha a múltkor még kevesebb ősz hajszála lett volna. Bár lehet, hogy csak a fények teszik. Ma tiszta az idő, az ég derült, ragyogóan süt a nap. Amikor először láttam, lógott az eső lába.

Pinto asszony sétál el mellettünk. Köszön: „Üdvözlöm, Violette!”, és gyanakvóan végigméri a nyomozót. Mifelénk, ha az utcán, a ház, a kerítés vagy a kapu előtt megjelenik egy idegen, a helyiekben azonnal bekapcsol a radar.

– Négykor van egy temetésem, de este hét körül már ráérek, ha van ideje benézni hozzám a gondnoklakba. Megpróbálhatunk együtt összehozni pár sort.

A nyomozó láthatóan megkönnyebbül. Mintha mázsás súly esett volna le a válláról. Előhúz a zsebéből egy csomag cigarettát, egy szálat a szájába vesz, de nem gyújtja meg, és érdeklődik, hogy merre van itt a legközelebbi szálloda.

– Huszonöt kilométerre. De ha a templom mögött bekanyarodik, van ott egy kis utca, és rögtön látni fog egy piros zsalugáteres házat. Az a mi Bréant asszonyunk panziója. Egészen pontosan csak egy kiadó szobája van, de az majdnem mindig szabad.

A nyomozó figyelme időközben elkalandozott. A tekintete üres. Máshol jár, belemerült a gondolataiba. Aztán egy pillanatra még visszatér hozzám.

– Brancion-en-Chalon… Nem történt itt nemrégiben valami tragédia?

– Tragédia mindenütt akad bőven, minden egyes haláleset valakinek a személyes tragédiája.

Úgy tűnik, mint aki vadul kutat az emlékeiben anélkül, hogy tudná, pontosan mit is keres. A markába lehel, majd alig hallhatóan elköszön: „Viszlát este!”, és még hozzáteszi: „Nagyon köszönöm.” A központi sétányon elindul a kapu felé. Ugyanolyan nesztelen léptekkel, ahogyan jött.

Pinto asszony megy el mellettem megint, hogy a csapnál megtöltse a locsolókannáját. Mögötte Claire érkezik, az ápolónő a mâconi onkológiai klinikáról, Thierry Teissier sírjához tart a kezében egy tő cserepes rózsával. Odalépek hozzá.

– Jó napot! Tudna segíteni abban, hogy ezt a rózsát kiültethessem Teissier úr sírjára?

Kiáltok Nonóért, aki épp bent van a pihenőben. A sírásóknak külön kis házikójuk van, hogy legyen hol átöltözniük, délben és este lezuhanyozniuk, kimosniuk a munkaruhájukat. Nono szerint a halál szaga a ruháin nem tapad meg, azt a szappant viszont valaki már igazán feltalálhatná, amivel az orrából és az agyából kimoshatná.

Miközben Nono meglazítja a földet azon a részen, ahová Claire a rózsát szánja, Elvis dalra fakad: Always on my mind, always on my mind… Nono tesz egy kis tőzeget is a szár köré, és eleve megkarózza a rózsát, hogy ha megered, szép egyenesen nőjön. Claire-nek pedig közben elmondja, hogy ismerte ám Teissier urat, nagyon jóravaló ember volt.

Claire pénzt ajánlott, hogy időnként öntözzem meg Thierry rózsáját. Mondtam neki, hogy szívesen öntözöm, de pénzt senkitől sem fogadok el ezért. Viszont ha annyira ragaszkodik hozzá, menjen be a konyhába, és dobjon be valamennyi aprót a hűtőn a katicaperselybe, oda mindig jól jön egy kis adomány, mert abból veszek eledelt a temető állatainak.

Azt mondta: „Rendben.” Meg azt is mondta, hogy egyáltalán nem szokása eljárni a volt betegei temetésére. Hogy ez volt az első alkalom. Meg hogy Thierry Teissier túl kedves ember volt ahhoz, hogy puszta föld borítsa a sírját, csak így, minden nélkül. És hogy egy vörös rózsatövet választott, mert az jól kifejezi azt, amilyen életében volt, és hogy reméli, Thierry legalább abban tovább él. És hozzátette, hogy a virágok elkísérik az útján.

Karon fogtam, és elvittem a temető egyik legszebb zugába, Juliette Montrachet (1898–1962) sírhalmához, amit egymással csodás harmóniában teljesen benőttek a különféle színekben és formákban pompázó évelő növények és bokrok. Az a sír önmagában felér egy kerttel, pedig igazán soha senki sem gondozta. Mintha a véletlen és a természet közös megegyezéssel alakította volna így.

Claire azt mondta: „Ezek a virágok kicsit olyanok, mint az égi lajtorja fokai.” És megköszönte. Aztán bejött velem a konyhába, ivott egy pohár vizet, betömködött néhány bankjegyet a katicaperselybe, és elment.

10

Szavaimmal elevenen tartlak,

ha hallgatok, a feledésnek adlak.

Philippe Toussaint-t 1985. július 28-án, Michel Audiard, a híres forgatókönyvíró halálának napján ismertem meg. Talán ez is az egyik oka annak, hogy Philippe Toussaint-nel soha nem igazán volt egymásnak mit mondanunk. Hogy a beszélgetéseink olyan laposak voltak, mint Tutanhamon fáraó EKG-ja. Amikor azt kérdezte: „Na, jöhet az az ital? Nálam?”, én rögtön rávágtam: „Igen.”

Az Othellóból kifelé jövet éreztem, hogy az összes csinos szőke engem méreget. Azok, akiket a pultnál feltartott, amikor a kedvemért hátat fordított nekik. Amint a zene elhallgatott, úgy bámultak rám a kikent-kifent szemükkel, mint akik a legszívesebben leszúrnának, átkokat szórnának rám, máglyára küldenének.

Alig mondtam ki az igent, máris a motorján ültünk, a fejembe nyomott egy lötyögős bukósisakot, és megmarkolta a bal térdemet. Lehunytam a szemem. Az eső eleredt. Éreztem a vízcseppeket az arcomon.

Charleville-Mézières központjában lakott egy egyszobás albérletben, amit a szülei fizettek neki. Miközben róttuk felfelé az emeleteket, végig dugdostam a kezem, behúztam a kabátom ujjába, hogy ne lássa, milyen csúnya a körmöm.

Amint beléptünk a lakásba, minden felvezetés nélkül nekem esett. Én sem beszéltem. Philippe Toussaint annyira szép volt, hogy a szavam is elakadt tőle. Mint amikor negyedikben a tanítónő egész órán Picassóról és a kék korszakáról mesélt. A képektől, amiket a vonalzójával egy albumban mutogatott, utoljára azoktól akadt el a szavam, és ott helyben elhatároztam, hogy én is ilyen életet akarok, pontosan ilyen kéket.

Nála aludtam, kábán a kielégüléstől. Életemben először feküdtem le valakivel úgy, hogy élveztem is, és nem vártam érte cserébe semmit. Csendben elkezdtem remélni, bárcsak folytatódna. És folytatódott is. Nem mentem sehova, ott ragadtam nála. Egy éjszakát, kettőt, hármat. Aztán valahogy felgyorsultak a dolgok. A napok összefolynak a fejemben, mint egy száguldó vonat kocsijai. Az egészből már csak az utazás élménye maradt meg.

Philippe Toussaint egészen megbabonázott. Olyan voltam mellette, mint egy rajongó fruska, aki megkaparintott egy magazint, benne egy szőke, kék szemű félistennel, és képtelen a látvánnyal betelni: Ez a kép most már az enyém, és senki sem veheti el tőlem. Órákon át csak simogattam, az egyik kezemet valahol mindig rajta tartottam. Azt mondják, a szépséget nem eszik kanállal, de az ő szépségét én egyenesen habzsoltam, reggel, délben, este. És valahányszor lehetett, még repetáztam is belőle. Neki pedig ez egyáltalán nem volt ellenére. Úgy tűnt, én is tetszem neki, élvezi, hogy kényeztetem. Becserkészett, más nem számított.

Szerelmes lettem. Még jó, hogy soha nem volt igazi családom, így megszöknöm sem volt kitől. Minden vegyértékemet egyedül Philippe Toussaint kötötte le. Egész lényemmel, mindenestül átadtam magam neki. Rajta kívül számomra más nem is létezett. Ha tehetem, legszívesebben bebújtam volna a bőre alá.

Egy reggel azzal jött: „Költözz ide hozzám!” Tovább nem ragozta. Csak ennyit mondott: „Költözz ide hozzám!” Összecuccoltam az otthonban, és mivel még kiskorú voltam, titokban, az éj leple alatt leléptem az intézményből. Egyetlen bőrönddel állítottam be Philippe Toussaint-hez, abba is belefért mindenem. Mert hát alig volt valamim. Csak néhány ruhám és az első babám, Caroline. Amikor megkaptam, még tudott beszélni („Jó reggelt, mama, a nevem Caroline. Játszol velem?”, és aztán nevetett), de az elem hamar kimerült, az áramkörei többször eláztak, és a sok hercehurca az állandó költözködéssel, a fogadó családokkal, a szociális munkásokkal meg gyógypedagógusokkal eléggé megviselte, és neki is elakasztotta a szavát. Volt még pár osztályfényképem, négy bakelitlemezem, kettő Étienne Dahótól (a Mythomane és a La Notte, la Notte), egy az Indochine nevű bandától (3) és egy Charles Trenet-től (La Mer), öt Tintin-képregényem (A kék lótusz, A Castafiore-smaragd, Ottokár jogara, Tintin és a pikarók, A Naptemplom), és a tolltartómat is megtartottam, ami rövid iskolai pályafutásom alatt szolgált, és amit az osztályból mindenki, aki bukásra állt (Lolo, Sika, So, Stéph, Manon, Isa, Angelo), aláírt golyóstollal.

Philippe Toussaint kicsit odébb tolta a ruháit a szekrényben, hogy helyet csináljon a holmijaimnak. És mellesleg megjegyezte:

– Fura egy lány vagy te.

Mire én csak annyit feleltem:

– Összebújunk?

Nem volt kedvem társalogni. Vele valahogy soha nem volt kedvem társalogni.

11

Kísérd nyugalmát lágy, szelíd daloddal.

Egy légy belerepült a portóimba. Kihalászom a pohárból, és kiteszem az ablakpárkányra. Amikor visszacsukom az ablakot, látom, hogy a nyomozó errefelé tart, gyalogosan, az utcai lámpák fénye időről időre rávetül a kabátjára. A temetőhöz vezető utat fák szegélyezik. Az utca Cédric atya parókiájától indul felfelé. A templom mögött az a pár utcácska pedig maga a központ. A nyomozó gyorsan közeledik. Úgy nézem, rendesen átfagyott.

Jobb szeretnék egyedül lenni. Mint minden este. Nincs kedvem beszélgetni senkivel. Olvasnék, rádiót hallgatnék, befeküdnék a kádba. Behúznám a zsalugátereket. Belebújnék a rózsaszín szaténköntösömbe. Jól ellennék magamban.

Kapuzárás után szabadon gazdálkodhatok az időmmel. Az az idő onnantól csak az enyém. Nagy luxus ám, ha az ember maga rendelkezhet az idejével. Azt hiszem, kevés ennél nagyobb luxus adatik meg egy ember életében.

A nyár fölött egyelőre magamon tartom a telet, pedig normális esetben a napnak ebben az órájában már átállok a nyári időszámításra. Kicsit haragszom magamra, amiért áthívtam a nyomozót, amiért önként felajánlottam neki a segítségemet.

Megkocogtatja az ajtót, finoman, mint az első alkalommal. Éliane fel sem kapja a fejét. Ő már bevackolta magát éjszakára, összegömbölyödve szuszog a pokrócokkal kibélelt kosarában.

A nyomozó rám mosolyog, köszön. Ahogy belép, behozza magával a hideget. Gyorsan becsukom utána az ajtót. Kihúzok neki egy széket, hellyel kínálom. A kabátját nem veszi le. Ez jó jel. Azt jelenti, hogy nem szándékozik sokáig maradni.

Kérdés nélkül előveszek egy másik kristálypoharat, és töltök neki a José-Luis Fernandez-féle – 1983-as évjáratú – portóiból. Amikor a konyhabútorom bárszekrénynek kinevezett részében meglátja az alkoholkészletemet, elkerekedik a szeme. Több száz palack sorakozik a polcokon. Borpárlatok, whiskyk, likőrök, pálinkafélék, tömény italok.

– Ne aggódjon, nem vezetek illegális italmérést, ez mind adomány. Az emberek nem mernek virágot hozni nekem. Egy temetőgondnokhoz mégsem illik virággal beállítani, pláne, hogy én árulok is növényeket. A virágosoknak sem szokás virággal kedveskedni. Az egyetlen Pinto asszonyt leszámítva, aki minden évben egy bedobozolt babát hoz ajándékba, a többiektől mind italokat vagy házi lekvárt kapok. Három másik élet sem lenne elég ahhoz, hogy az összeset benyakaljam. Pedig egy részét el is osztogatom, mindig adok belőle a sírásóimnak.

Leveszi a kesztyűjét, és beleiszik a portóiba.

– Ez a legfinomabb, amit most iszik.

– Mennyei.

Fogalmam sincs, miért, de egyáltalán nem néztem ki belőle, hogy pont ez a jelző, „mennyei”, fog a portóimtól a szájára jönni. Azon kívül, hogy nem fésülködik, nincs benne semmi bohóság. Inkább búskomor alkatnak tűnik, úgy is öltözködik.

Hozok papírt és ceruzát, leülök vele szemben, és megkérem, hogy meséljen az édesanyjáról. Pár másodpercre elgondolkozik, majd levegőt vesz, és azt mondja:

– Szőke volt. Természetes szőke.

És ennyi. Megint a falat pásztázza körbe-körbe, mintha legalábbis a legnagyobb festők remekművei lógnának rajta. Időnként felemeli a kristálypoharat, és apró kortyokban szürcsölgeti a portóit. És ahogy a bor felszívódik benne, ő is fokozatosan felenged.

– Soha nem tudtam szépen fogalmazni. Úgy gondolkozom és beszélek, mintha rendőrségi jelentést írnék vagy adatokat elemeznék. Bárkiről megmondom, hogy van-e sebhelye, anyajegye, valamilyen testi rendellenessége… hogy az illető sántít-e, mekkora a cipőmérete… Egyetlen pillantással leveszem bárki magasságát, testsúlyát, szeme színét, a bőre árnyalatát, bármilyen különös ismertetőjegyét. De az érzésekhez… azokhoz nem értek. Egyedül azt vagyok képes kiszúrni, ha valakinek van valami rejtegetnivalója…

A pohara kiürült. Újra töltök neki, és az ital mellé vágok pár szelet sajtot, amit egy porcelántányéron szépen elrendezgetek.

– A titkolózást ösztönösen kiszagolom. Olyan vagyok, mint egy vérbeli vadászkutya… Azonnal észreveszem az árulkodó gesztusokat. Bár most már ebben is elbizonytalanodtam… azok után, hogy megismertem az anyám végakaratát.

A portói mindenkinek megoldja a nyelvét. Hatásos, akár az igazságszérum.

– És maga? Maga nem iszik velem?

Töltök magamnak pár cseppnyit, és koccintok vele.

– Csak ilyen keveset iszik?

– Temetőgondnok vagyok, könnyekhez szoktam, és mindenből megárt a sok… Esetleg beszélhetnénk arról, mi tette boldoggá az édesanyját. Persze nem feltétlenül úgy értem, hogy bolondult a színházért vagy a műkorcsolyáért. Hanem hogy mi volt a kedvenc színe, merre szeretett sétálni, milyen zenét hallgatott, milyen filmeket nézett szívesen, volt-e kutyája, macskája, kedvenc virága, mivel töltötte a napjait, inkább az esőt, a szelet vagy a napsütést szerette, melyik volt a kedvenc évszaka…

Sokáig nem szól semmit. Tanácstalannak tűnik, mint egy eltévedt vándor, aki sehogyan sem leli a helyes utat. Felhajtja az italát, és végre megszólal:

– Szerette a havat és a rózsákat.

És megint csak ennyi. Nincs több mondanivalója róla. Láthatóan szégyelli is magát emiatt, de képtelen bármit hozzátenni. Csak ül tehetetlenül, mint aki épp az imént ismerte be előttem, hogy olyan betegségben szenved, amire nem létezik gyógymód. Mint aki kórosnak érzi, hogy nem tud a legközelebbi hozzátartozójáról beszélni.

Felállok az asztaltól, odamegyek a komódhoz, amiben a feljegyzéseimet tartom. Előveszem a 2015-ös füzetet, és fellapozom az első oldalt.

– Ez a gyászbeszéd 2015. január 1-jén íródott Marie Géant emlékére. Az unokája nem tudott eljönni, mert épp külföldi kiküldetésben volt. Úgyhogy elküldte nekem, és megkért, hogy olvassam fel a levelét a nagymamája temetésén. Azt hiszem, ez talán a segítségére lehet. Fogja a füzetet, vigye magával, olvassa el a szöveget, jegyzeteljen, és majd holnap reggel visszaadja.

A nyomozó felpattan a székről, és a hóna alá vágja a füzetet. Eddig még soha egyetlen füzetem sem hagyta el a házat.

– Köszönöm, köszönök mindent.

– Bréant asszony panziójában éjszakázik?

– Igen.

– Vacsorázott?

– Igen, a szállásadónőm készített nekem egy kis harapnivalót.

– Holnap visszamegy Marseille-be?

– Hajnalban indulok. De a füzetet előtte még mindenképp beadom.

– Csak tegye le az ablakpárkányra, a kék virágláda mögé.

12

Pihenj, nagyanyó, aludj, de fülelj odafentről,

s halld meg a mennyből gyermeki kacajunk.

Gyászbeszéd Marie Géant temetésén

Nem tudott sétálni, mindig szaladt valahova. Képtelen volt megmaradni egy helyben. Kotrecelt. Arrafelé, ahol felnőtt, ezt így mondták. „Ne kotrecelj már annyit!”, ezt a mondatot még otthonról hozta, és azt jelenti: „Ülj már meg végre a fenekeden!” Hát, ő most végre megül rajta. Végérvényesen.

Korán feküdt, és hajnali ötkor kelt. Mindennap elsőként érkezett a boltba, hogy ne kelljen sorban állnia. Irtózott a sorban állástól, mint a pokol tüzétől. Kilencre már kész volt a bevásárlással, és a megrakott szatyraival hazafelé tartott.

A december 31-éről január 1-jére virradó éjjel halt meg, pont egy munkaszüneti napon, ő, aki az egész életét végigrobotolta. Remélem, nem kellett hosszan sorban állnia a paradicsom kapujában, együtt a szilveszteri tivornyázókkal és azokkal, akik aznap éjjel a közutakon vesztették életüket.

Nyaranta, amikor a szünidőre hozzá utaztam, megkértem, hogy készítse ki a kötőtűt, és vegyen hozzá egy gombolyag fonalat. Persze tíz sornál sohasem kötöttem többet. De ha egymáshoz illeszteném azokat a rövid darabokat, talán kijönne belőlük egy képzeletbeli sál, amelyet a mennyországban, amikor majd utánamegyek, a nyakam köré tekerhet. Már ha én is a mennyországba jutok.

A telefonban mindig úgy mutatkozott be: „Én vagyok az, a nagyanyó”, és hozzá nevetett.

A gyerekeinek minden héten levelet írt. Azoknak a gyerekeinek, akik az ország másik végében telepedtek le, távol tőle. Csak írta, ami az eszébe jutott.

Minden szülinapra, névnapra, karácsonyra és húsvétra csomagot vagy pénzt küldött. A „pulyáknak”. Így hívta a gyerekeit és az unokáit, „pulyáknak”.

Szerette a bort meg a sört.

Mielőtt megvágta, mindig keresztet rajzolt a kenyérre.

Sokszor mondta, hogy „Jézus, Mária!”, ez volt a szavajárása. Szinte kötőszóként használta. Majdnem minden mondatát ezzel zárta.

A tálalón állt nála egy régi rádiókészülék, abból egész délelőtt szólt a konyhában az adás. Gondolom, azért, mert hamar megözvegyült, és a férfi bemondók hangja pótolta a társaságot.

Délben aztán bekapcsolta a tévét. Hogy ne legyen akkora csend a lakásban. Az összes bugyuta vetélkedőt végignézte egészen addig, amíg A szerelem lángjai előtt el nem aludt. De addig is minden jelenetet hangosan kommentált, mintha a szereplők a személyes ismerősei lennének.

Két vagy három évvel azelőtt, hogy megrogyott az egészsége, és kénytelen volt beköltözni az idősek otthonába, a társasház pincéjéből ellopták a fényfüzérét és a karácsonyfadíszeit. Sírva hívott fel, mintha a tolvajok magától a karácsony ünnepétől fosztották volna meg.

Gyakran énekelt. Szinte mindig dudorászott valamit. Még az élete vége felé is sokszor mondogatta: „Dalolhatnékom van.” És azt is mondta: „Most már ideje lenne meghalnom.”

Vasárnaponként eljárt misére.

Nem dobott ki semmit. Ételmaradékot sosem. Később mindig megmelegítette magának, és megette. Néha több napig ugyanazt ette, amíg az utolsó morzsáig el nem fogyott, és el is rontotta vele a gyomrát. De inkább hányt, mint hogy kidobjon egy kiflicsücsköt. Ezt a reflexet még a háború ültette bele a gyomrába.

Ha mustárt vett, mindig poharasat választott, amit színes rajzok díszítettek, és a poharakat eltette az unokáinak – a pulyáinak –, hogy amikor nyáron eljönnek hozzá vakációra, azokból itassa őket.

A gáztűzhelyén egy öntöttvas fazékban mindig rotyogott valami ínycsiklandó étel. Ha rizses húst készített, azzal egy egész hétre megvolt a főzéssel. A húslevest félretette, és vacsorára elkortyolgatta. Az ő konyhájában mindig akadt valami finomság egy serpenyő alján, hol a sütésből ottmaradt pirított hagymadarabkák, hol csak egy kis szósz, amit hagyott, hogy kimártogassunk kenyérrel.

Soha nem volt saját lakása. Világéletében bérelt. Az egyetlen saját tulajdonú ingatlana ez a családi sírhely.

Amikor tudta, hogy érkezünk, a konyhaablakból leste, mikor parkolunk le a ház előtt. Mi pedig már lentről, a kocsiból kiszúrtuk az ablakban az ősz haját. Még be sem tettük a lábunkat a lakásba, máris azt kérdezte tőlünk: „És mikor jöttök el legközelebb meglátogatni a nagyanyót?” Mintha nem is tudott volna igazán örülni annak, hogy ott vagyunk.

Az utolsó éveiben feladta a várakozást. Ha az előre megbeszélt időponthoz képest csak öt percet is késtünk, lent találtuk az ebédlőben a többi kisöreggel, és nem volt hajlandó kijönni velünk ebédelni egy étterembe.

Mindig hajhálóval aludt, hogy ne törje össze a dauerét.

Minden reggel belefacsart egy fél citromot egy pohár langyos vízbe, azzal kezdte a napot.

Piros ágytakarója volt.

A háború alatt végig levelezett a nagyapámmal, Luciennel, tartotta benne a lelket. Amikor a nagyapám hazajött Buchenwaldból, a nagyanyám alig ismert rá. Lucien fényképe egész életében ott állt az éjjeliszekrényén. És amikor átköltöztettük az otthonba, a fénykép is ment vele.

Imádtam felpróbálgatni a habselyem kombinéit. Mivel mindent teleshopból rendelt, egy csomó kacatot is felhalmozott. Valahányszor megérkeztem hozzá, mindig az volt az első kérdésem, hogy turkálhatok-e a szekrényében. Mire ő mindig azt felelte: „Persze, menj csak, garázdálkodj bátran!” Én pedig órákig elvoltam a pakolászással. Találtam imakönyveket, Yves Rocher arckrémeket, ágyneműhuzatot, ólomkatonákat, pamutgombolyagokat, ruhákat, sálakat, brossokat, porcelánbabákat.

A keze ráncos volt.

Néhányszor bedaueroltam a haját.

Spórolásból nem folyó vízben mosogatott.

Az élete vége felé, az otthonban gyakran mondogatta: „Mit vétettem vajon a Jóistennek, hogy ide kerültem?”

Én akkor kezdtem elmaradozni tőle, miután betöltöttem a tizenhetet, onnantól inkább a nagynénémnél aludtam, aki úgy háromszáz méterre lakott tőle. A szűk garzont lecseréltem egy szép, tágas lakásra egy olyan házban, amelynek a földszintjén egy mozi üzemelt, mellette pedig egy nagy kávézó csocsóasztallal, videójátékokkal, ahol jégkrémet is lehetett kapni, és ahová a helyi fiatalok jártak. Kosztolni azért átjártam a nagyanyámhoz, de aludni kényelmesebb volt a nagynénémnél, mert ott lehetett sutyiban cigarettázni, egész nap mozizni, vagy csak ücsörögni a kávézóban.

A nagynénémnek bejárónője is volt, egy nagyon kedves idős hölgy takarított nála, és vasalta a holmiját. De egy nap szemtől szembe találtam magam a nagyanyámmal, aki épp porszívózta a hálószobát. A bejárónő szabadságot kért vagy megbetegedett, és ő ugrott be helyette. Ha nem is rendszeresen, de előfordult ilyen. Addig sejtelmem sem volt erről.

A halála napján egész éjjel nem tudtam aludni emiatt az „incidens” miatt. Attól a rossz érzéstől, ami abban a pillanatban megütött. Amikor vidáman, nagy lendülettel benyitottam azon az ajtón, és szembetaláltam magam a nagyanyámmal, aki épp pénzért takarított. Kétrét görnyedve tologatta a porszívót, hogy a nyugdíját kiegészítse. Próbáltam felidézni, mi hangzott el köztünk aznap. És nem jött álom a szememre. Többször visszajátszottam a fejemben a jelenetet, amelyet már egészen el is felejtettem, de amely a halála napján valamiért előjött. Egész éjjel abban az ajtóban álltam, és néztem, ahogy másoknál takarít. Egész éjjel ugyanolyan vidáman voltam az unokatestvéreimmel, mint akkor, és ott volt ő is, porszívóval a kezében.

Amikor legközelebb találkozom majd vele, mindenképpen megkérdezem tőle: „Nagyanyó, emlékszel arra a napra, amikor a nagynénémnél takarítás közben rád nyitottam?” Ő pedig csak meg fogja vonni a vállát, és azt mondja: „És a pulyák? A pulyák jól vannak?”

13

Van, ami mélyebb nyomot hagy a halálnál:

az eltávozottak emléke az élők gondolataiban.

A kék virágláda mögött megtalálom a 2015-ös füzetet. A nyomozó üzenetet is hagyott benne: „Nagyon köszönöm. Majd hívom”, firkantotta egy marseille-i edzőterem szórólapjának hátoldalára. A kép egy mosolygós, fiatal nőt ábrázol. Olyan izmokkal, amilyenekről csak álmodik az ember. De csak térdtől felfelé, a papír másik fele hiányzik.

Mást nem írt, egy szóval sem említi a beszédet, sem az édesanyját. Azon gondolkozom, vajon mennyire lehet még Marseille-től. Az is lehet, hogy már oda is ért. Hánykor indulhatott? Rálát az ablakából a tengerre? Szokta nézni a vizet, vagy már fel sem tűnik neki, hogy ott van? Mint amikor két ember olyan régóta él együtt, hogy szinte már észre sem veszik egymás jelenlétét.

Nono és Elvis épp abban a pillanatban futnak be, amikor kinyitom a kaput. Az ablakon kikiáltanak nekem egy „Szia, Violette!”-et, majd leparkolják az önkormányzati kisteherautót a központi sétány elején, és bemennek a házikójukba átöltözni. Jó hangulatban vannak, a közelben hallatszik a nevetésük. Elindulok a szokásos ellenőrző körutamra. Szeretem tudni, hogy minden rendben. Hogy mindenki a helyén van-e.

A macskák a lábamhoz dörgölőznek. Jelen állás szerint tizenegyen laknak életvitelszerűen a temetőmben. Öten elveszítették a gazdájukat, legalábbis abból, hogy a megjelenésük Charlotte Boivin (1954–2010), Olivier Feige (1965–2012), Virginie Teyssandier (1928–2004), Bertrand Witman (1947–2003), illetve Florence Leroux (1931–2009) temetésének napjára esett, erre következtetek. Charlotte fehér, Olivier fekete, Virginie cirmos, Bertrand szürke, Florence pedig (ő kandúr) fehér alapon fekete-barna foltos. A többi hat idővel csapódott melléjük. Folyamatosan cserélődnek. Mivel a környéken elterjedt, hogy a temetőben etetik és ivartalanítják őket, az emberek rendszeresen a kapuban hagynak vagy bedobálnak a kerítésen néhány kismacskát.

Valahányszor találunk egyet, mindig Elvis nevezi el őket. Most épp Spanish Eyes, Kentucky Rain, Moody Blue, Love Me, Tutti Frutti és My Way vendégeskedik nálunk. My Wayt a küszöböm elé tette le valaki egy 43-as férficipő dobozában.

Nono minden új jövevényt figyelmeztet, hogy tisztában legyen vele, merre hány méter: „Szólok előre, hogy ha itt maradsz, az hétszentség, hogy a gazdasszony kimiskároltat.” De ettől még egy macskának sem szállt inába a bátorsága.

A temető felőli ajtómra Nono csinált alul egy csapóajtót, hogy a macskák szabadon ki-be járkálhassanak. Ennek ellenére ők inkább a kriptákba szökdösnek be. Mindegyiknek megvannak a maga szokásai és kedvenc helyei. My Way és Florence mindig a hálószobámban szunyókál valahol összegömbölyödve, rajtuk kívül a többiek csak elkísérnek a házig, de be nem jönnek. Mintha Philippe Toussaint még mindig odabent lenne. Lehet, hogy látják a szellemét? Azt mondják, a macskák kapcsolatban vannak az eltávozott lelkekkel. És Philippe Toussaint nem szerette az állatokat. Én már egészen kicsi koromban is szerettem őket, bár ez nálam nem jelent semmit, mert elég korán kénytelen voltam felnőni.

A látogatók többsége nem bánja, hogy a macskák állandóan körülöttük sündörögnek. Sokan úgy vélik, hogy az elhunyt szerettük rajtuk keresztül üzen nekik. Micheline Clément (1957–2013) sírján ez áll: „Az én mennyországom, már ha mennyország létezik, ott van, ahol a kutyáim és a macskáim között lehetek.”

Hazafelé tartok, Moody Blue és Virginie szorosan a sarkamban. A konyhában Nono épp Gastonról beszélget Cédric atyával. Történeteket mesél neki Gaston legendás ügyetlenségéről, imbolygó járásáról. Elmeséli, hogy az egyik exhumálás után Gaston a temető kellős közepén kiborította a csontokat a talicskájából, a koponya begurult egy pad alá, és Gaston még csak észre sem vette. És neki kellett utánaszólnia, hogy jó lenne, ha összeszedné a pad alól a „kugligolyóját”.

A korábbi lelkipásztorokkal ellentétben Cédric atya minden reggel benéz hozzám. Miközben Nono történeteit hallgatja, folyamatosan sápítozik: „Istenem, micsoda képtelenség, Istenem, micsoda képtelenség!” Mégis minden reggel visszatér, és faggatja Nonót, aki különbnél különb esetekkel traktálja. Alig tudja végigmondani őket, minden mondatnál elröhögi magát, és vele nevetünk mi is. Legfőképpen én.

A halált bármikor kinevetem, szeretek viccet csinálni belőle. Én így küzdök ellene. Mert így kevésbé hiszi magát olyan hatalmasnak. Ha lepereg rólam, ha hagyom, hogy az élet fölébe kerekedjen, és győzedelmeskedjen rajta.

Nono tegezi Cédric atyát, de tisztelendő uramnak szólítja.

– És az is milyen volt, amikor egyszer kiemeltünk egy holttestet, amelyik majdnem tökéletes állapotban megmaradt. Több mint hetven éve feküdt a földben, és egyben volt, ezt kapd ki, tisztelendő uram!… Csakhogy akadt egy kis gond. Merthogy a lyuk, amin keresztül bedobáljuk a maradványokat a csontházba, nem túl nagy ám. Látom, hogy Elvis lohol felém, majd kiköpi a tüdejét, és már messziről kiabálja: „Nono, gyere, gyere gyorsan, siess!” Mire én: „Mi a bánat van már megint?” Mire Elvis hörögve azt feleli: „Egy fickó beszorult abba az izébe!” „Milyen izébe?”, kérdem. Rohanunk ketten a csontház felé, és látom, hogy Gaston vadul gyömöszöli befelé a lyukon a hullát. Mondom nekik: „A kurva életbe, fiúk, hát nem a lágerben vagyunk a németeknél, vagy mi…” És a java még csak ezután jön, de tényleg, ezt még a polgármester sem bírja megállni röhögés nélkül, valahányszor elkezdem mesélni neki… Szóval hogy a várostól még régebben kaptunk egy gázpalackot egy olyan kerekes kiskocsin, adtak hozzá fúvókát is, hogy azzal irtsuk a gyomot. És akkor az a másik nagyeszű, az Elvis, fogja a fúvókát, Gaston meg megnyitja a gázt… Gondolom, neked nem kell elmagyaráznom, tisztelendő uram, hogy a gázcsapot szép finoman nyitja meg az ember, de Gaston persze tökig kicsavarta, az Elvis meg már pattintotta is az öngyújtóját. Na, az akkorát durrant, hogy az egész temető zengett tőle! Mintha kitört volna a háború… És most kapaszkodjatok meg! Mert még mindig nincs vége…

Nono képtelen folytatni, úgy hahotázik. Kifújja az orrát, majd ismét belelendül:

– Miközben megy a nagy hadművelet, a közelben egy nénike ott tüsténkedik az egyik sírnál, és amíg törölget, leteszi a kőre a táskáját, ezek ketten meg jól telibe kapják azt a retikült, csak úgy lángol… A fiam életére esküszöm, tisztelendő uram, hogy ez az egész így igaz, ahogy mondom! Itt haljak meg helyben, ha hazudok! Az Elvis meg menten odarohan, hogy eloltsa a tüzet, és páros lábbal ráugrik a táskára, nekifutásból!

Az egyik ablaknál feltűnik Elvis, a párkányra telepszik, az ölébe veszi My Wayt, és halkan énekelni kezd: I fell my temperature rising, higher, higher, it’s burning through to my soul…

– Mondd csak el a tisztelendő úrnak, Elvis, mi volt annak a szegény hölgynek a táskájában! Hogy benne volt a szemüvege. Ha láttad volna, tisztelendő uram, azt aztán jól elintézte! És hiába mentegetőzött, hogy „Nem én gyújtottam föl a táskát, a Gaston volt az…” A nénike csak rikoltozott: „Eltörte a szemüvegemet! Ripityára törte!”

Cédric atyának a könnyei is kicsordultak a nevetéstől.

– Istenem, micsoda képtelenség, Istenem, micsoda képtelenség!

Nono kinéz az ablakon, és a kerítésnél megpillantja a főnökét. És mint akit rakétából lőttek ki, azonnal megindul. Elvis meg utána.

– Ahol farkast emlegetnek, a kert alatt kullog. Éhes farkasnak pedig élesebb a körme. Ne haragudj, tisztelendő uram, mennem kell. Isten bocsásson meg nekem, de ha nem bocsát meg, az sem olyan nagy baj. Viszlát mindenkinek!

Nono kiviharzik a konyhából, az ajtóban összeszedi Elvist, és együtt a főnökük elé járulnak. A sírásók munkáját az önkormányzat üzemeltetési osztályának vezetőjeként Jean-Louis Darmonville felügyeli. Azt beszélik, fél Brancion megvolt neki, ahány szeretőt a város főutcájában tart, legalább annyi a temetőmben is nyugszik. Pedig nem is mondanám kifejezetten jóképű férfinak. Időnként betéved hozzám egy rövid helyszíni szemlére, tesz egy kört a parcellák között. Vajon emlékszik az összes nőre, akiket ideig-óráig a karjában tartott? Azokra, akik a szájukba vették a farkát? Végignézi a fényképeiket? Emlékszik még a nevükre? Az arcukra? A hangjukra? A kacagásukra? Az illatukra? Mi maradt meg benne a hódításaiból? Soha nem láttam elmélázni. Csak bejön, és peckesen jár egyet. Talán csak biztos akar lenni benne, hogy az asszonyok nem beszélik ki a háta mögött.

Nekem nincs főnököm. Egyedül a polgármester. Aki húsz éve ugyanaz az ember. És vele sem sokat találkozom, csak akkor látom, amikor valaki olyat temetnek, aki számított a városban. Egy helyi vállalkozót, nyugalmazott katonát, önkormányzati hivatalnokot vagy valami befolyásos embert, aki, errefelé így mondják, „olajozta” a gépezetet. Egyszer részt vett egy gyerekkori barátja temetésén, és a bánat úgy megviselte, hogy alig ismertem meg.

Cédric atya feláll, neki is van más dolga.

– Legyen kellemes a napja, Violette! Köszönöm a kávét és a jó hangulatot. Magánál mindig jól indul a napom.

– Minden jót, atyám!

Megfogja a kilincset, de nem nyomja le, visszafordul.

– Szokott maga kételkedni, Violette?

Nem felelek azonnal, vigyázok, mit mondok. Mindig megfontolom a szavaimat, mielőtt kimondom őket. Sosem lehessen tudni. Isten szolgája előtt pedig pláne vigyázok, mit mondok.

– Az utóbbi néhány évben már nem nagyon. De csak mert végre úgy érzem, itt a helyemen vagyok.

Cédric atya kivár, mielőtt válaszolna:

– Én félek, hogy kevés vagyok ehhez a küldetéshez. Gyóntatok, házasságokat szentelek, keresztelek, hirdetem az igét, hittanórákat tartok. Ez nagy felelősség. Gyakran van olyan érzésem, hogy becsapom azokat, akik bíznak bennem. Legfőképpen Istent.

Ezen a ponton már nem fontolok meg semmit, csak mondom:

– És az nem jutott eszébe, hogy legfőképpen Isten csapja be az embereket?

Cédric atya szemmel láthatóan megütközik a megjegyzésemen.

– Isten maga a szeretet.

– Ha Isten maga a szeretet, akkor a becsapás óhatatlanul benne van: mert aki szeret, az csal.

– Tényleg így gondolja, Violette?

– Én mindig azt mondom, amit gondolok, atyám. Isten a maga képére teremtette az embert. Ezek szerint ő is lop, csal és hazudik, ad és visszavesz dolgokat, szeret és csal, mint minden földi ember.

– Isten szeretete mindenekre kiterjed. Isten bennünk él, a teremtményein keresztül érvényesíti az akaratát, magán és rajtam keresztül, kiárasztja ránk az ő fényét, és a világban a szépségre törekszik, a tökéletességre… Én magamban kételkedem, benne sosem.

– De miért?

Cédric atya nem szól semmit. Megtört tekintettel néz a szemembe.

– Előttem nyugodtan beszélhet, atyám. Brancionban két helyen gyónnak az emberek: a maga templomában és ezek között a falak között. Hallottam én itt már sok mindent.

Erre halványan elmosolyodik.

– Egyre kínzóbban gyötör a vágy, hogy apa legyek… Néha még éjjel is erre ébredek… Eleinte nem tekintettem ezt többnek puszta gőgnél, emberi hiúságnál. De mostanság…

Odasétál az asztalhoz, és gépiesen a cukortartó fedelével játszik. My Way a lábához dörgölőzik. Lehajol hozzá, és megsimogatja.

– Örökbefogadásra nem gondolt?

– Az nekem nem járható út, Violette, nincs rá felhatalmazásom. Tiltja a törvény. A földi és az égi egyaránt.

Automatikusan az ablak felé kapja a fejét. Odakint elsuhan egy árny.

– Bocsásson meg, atyám, a kérdésért, de volt már maga szerelmes?

– Én egyedül Istent szeretem.

14

Akit szeretnek, arra a nap is fényesebben ragyog.

Közös életünk első hónapjaiban, még Charleville-Mézières-ben, minden egyes nap felírtam fejben, piros filctollal, vastagon: ESZEMENT SZERELEM. Egészen 1985. december 31-éig. Árnyékként követtem Philippe Toussaint-t mindenhova. Kivéve, amikor dolgozni mentem. Beszippantott. Kiszívott. Egészen behálózott. Iszonyú érzéki volt. A szájában elolvadtam, mint a karamell, szétporladtam, mint a kockacukor. Folyamatos transzban éltem. Amikor visszagondolok erre az időszakra, mintha körhintán ülnék, mindig szédülés fog el.

Egyszerűen nem tudta rossz helyre tenni a kezét, a száját, a csókjait. Képtelen volt hibázni. Úgy ismerte a testem minden zugát, mintha térképet olvasna, még a rejtekutakon sem tévedt el soha, olyan helyeken járt, amiknek a létezéséről addig magam sem tudtam.

Szeretkezés után ugyanabban a ritmusban remegett a lábunk és kapkodtuk a levegőt. Egymás hevéből táplálkoztunk. Philippe Toussaint gyakran mondogatta: „Violette, bazmeg, Violette, ilyet én még nem éltem senkivel! Te aztán igazi boszorkány vagy, tuti boszorkány vagy!”

Azt hiszem, már az első évben megcsalt. Szerintem végig megcsalt. Hazudott nekem. Ahogy kitettem otthonról a lábam, felült a motorjára, és más nőket hajkurászott.

Philippe Toussaint olyan volt, mint a hattyúk, amik a vízen kecsesen siklanak, de a szárazföldön csak csámpázni tudnak. A szerelemben nagyvonalú volt, és szenvedélyes, az ágyunk maga volt a paradicsom, de amint kikelt belőle, és vízszintesből függőlegesbe került, sokat veszített a varázsából. Beszélgetni egyáltalán nem lehetett vele, és kizárólag két dolog hozta lázba, a motorja és a videójátékai.

Azt akarta, hogy hagyjam abba a pultozást az Othellóban, féltékeny volt mindenkire, aki csak a közelembe jött. A megismerkedésünk után rögtön fel kellett mondanom. Kerestem másik munkát, egy sörözőben dolgoztam pincérnőként. Reggel tízkor kezdtem, hogy előkészítsem a déli műszakot, és este hatkor végeztem.

Amikor munkába indultam, Philippe Toussaint rendszerint még aludt. Nehezen bújtam ki a meleg ágyból, főleg amikor az utcán kint hideg volt. Napközben saját bevallása szerint motorozgatott. És amikor este hazaértem, a tévé előtt döglött. Beléptem a lakásba, és melléfeküdtem. Pontosan olyan jóleső érzés volt, mintha munka után belemerültem volna egy hatalmas, langyos vizű medencébe, aminek a felszíne úszik a napfényben. Teljesült a vágyam, megkaptam a nagy kékséget.

Megtettem én bármit, csak hogy hozzám érjen. Más nem is kellett, csak ennyi. Hogy érjen hozzám. Testestül-lelkestül az övé voltam, és imádtam ezt az érzést, hogy tartozom valakihez, testestül-lelkestül. Tizenhét éves voltam, és addig nem sok boldogságban volt részem, volt mit bepótolnom. Ha akkor elhagy, azt a sokkot a testem biztosan nem bírta volna ki, hogy másodszor is elvágják a köldökzsinórt.

Philippe Toussaint nem dolgozott rendszeresen, csak alkalmi munkákat vállalt. Olyankor, amikor a szülei erőltették. Az apjának mindig akadt egy barátja, aki ideig-óráig felvette. Csinált sok mindent. Volt szobafestő-mázoló, autószerelő, futár, éjszakai portás, karbantartó. Az első munkanapján mindenhol időben megjelent, de általában nem bírta tovább egy hétnél. Mindig talált valami kifogást, hogy kiszállhasson. Egy fizetésből éltünk, az enyémből, amit az ő számlájára utaltattam, mivel kiskorúként nem is nagyon tehettem mást. Csak a borravalót tartottam meg magamnak zsebpénznek.

A szülei időnként minden előzetes bejelentés nélkül beállítottak, a nap legváratlanabb óráiban. Nekik is volt kulcsuk a lakáshoz. Szükségét érezték, hogy néhanapján megmossák az egy szem fiacskájuk fejét, és telepakolják a hűtőjét.

Én soha nem találkoztam velük, akkor jöttek, amikor dolgoztam. Egészen addig, amíg az egyik szabadnapomon is be nem toppantak. Előtte szeretkeztünk. Meztelenül feküdtem az ágyon. Philippe Toussaint elment zuhanyozni. Nem hallottam, amikor bejöttek a lakásba. Épp üvöltve énekeltem Lio egyik számát, a Magányos szeretők-et: „Hé, te, mondd már, hogy szeretsz! Hazudhatsz is, ha kell, nem baj, ha nem igaz. Az élet olyan uncsi. Mondd inkább, hogy szeretsz! Mást úgysem tehetsz. A románc a vigasz.”

Amikor az ajtóban megláttam őket, emlékszem, arra gondoltam: Philippe Toussaint egyáltalán nem hasonlít a szüleire.

Soha nem felejtem el azt a pillantást, amivel aznap az anyja végigmért, ahogy megrándult az arca. Soha nem felejtem el azt a megvető tekintetet. Lehet, hogy olvasni alig tudtam, megakadtam szavakon, de annak az arckifejezésnek az értelmezése még nekem is ment. Az tükröződött benne, hogy én nem vagyok senki, csak egy ócska kis lotyó, egy értéktelen kurva. Egy riherongy, egy selejt, egy rosszéletű, egy lelenc.

Toussaint mama vörösesbarnára festette a haját. És olyan szoros kontyban viselte, hogy a halántékán az elvékonyodott bőr alatt tisztán látszottak az erei. Az ajkait örökös rosszallása jeléül mindig szorosan összezárta. Kék szemét vastagon kikente, de kizárólag zöld szemfestéket használt, ami erős ízlésficamról árulkodott. Volt benne valami közönséges, ami úgy lengte körül, mint egy átok. Hajlott orra egy kihalófélben lévő madárfaj csőrére emlékeztetett, a bőre pedig olyan fehér volt, mint amit még az életben nem ért napfény. Amikor a méregetésben gömbölyödő hasamhoz ért, a férje gyorsan a feneke alá tolt egy hokedlit, nehogy összeessen.

Toussaint papa, ez az engedelmes, talán születésétől fogva behúzott nyakkal élő ember, kész szentbeszédet intézett hozzám. Olyan szavakra emlékszem belőle, hogy „felelőtlenek” meg „meggondolatlanok”. Azt hiszem, még Jézus Krisztust is emlegette. Én meg közben azon gondolkoztam, vajon mihez kezdene ezzel a helyzettel Jézus, ha egyszer csak megjelenne az egyszobás albérletben. Mit mondana, amikor meglátná a megaláztatástól magukból kikelt Toussaint szülőket az élére vasalt ruháikban, és velük szemben engem a magamra tekert, piros alapon nyomott mintás, mellesleg New York City felhőkarcolóit ábrázoló ágytakaró alatt anyaszült meztelenül?

Amikor Philippe Toussaint a dereka körül egy szál törülközővel kijött a fürdőszobából, rám se nézett. Úgy tett, mintha nem is léteznék. Mintha az anyján kívül senki más nem lenne a szobában. Egyedül rá figyelt. És ettől én még szánalmasabbnak éreztem magam. Mint egy kivert kutya, akit éppen csak megtűrnek. Egyébként Toussaint papával egyetemben. Anya és fia úgy beszéltek rólam, mintha ott se lennék. Egyiket sem zavarta, hogy minden szavukat hallom. Az anyját végképp nem.

– És te vagy az apja? Biztos vagy benne? Felcsináltatta magát, mi? Hol ismerted meg ezt… ezt a kislányt? A halálba akarsz kergetni minket? Erről van szó? És az abortuszt, azt szerinted még nem találták ki? Hová tetted az eszed, fiacskám?!

A papa meg tovább hirdette az igét:

– Mindent meg lehet oldani, semmi sem lehetetlen, a dolgok nincsenek kőbe vésve, lehet változtatni rajtuk, csak hinni kell benne, sosem szabad feladni…

Ahogy ott álltam a gyűrött felhőkarcolókba bugyolálózva, hirtelen azt se tudtam eldönteni, hogy nevessek vagy inkább sírjak. Úgy éreztem magam, mint egy olasz családi vígjátékban, amiből éppenséggel csak az olaszok könnyedsége hiányzott. A szociális munkások, mindenféle nevelők és gyógypedagógusok mellett megszoktam, hogy úgy beszéljenek rólam, az életemről, a jövőmről, mintha nekem magamnak közöm se lenne hozzá. Mintha ki akarnának hagyni az egészből, a saját történetemből. Mintha csak egy problémahalmaz lennék, nem egy saját akarattal rendelkező ember.

A Toussaint szülők úgy ki voltak csípve, mint akik esküvőre készülnek. A kedves mama néha vetett felém egy undorodó pillantást, de egy-egy másodpercnél hosszabban soha nem időzött rajtam, mintha attól félne, hogy még a végén kifolyik a látványtól a szeme.

Miután elmentek, persze úgy, hogy tőlem el se köszöntek, Philippe Toussaint teljesen kikelt magából: „Bazmeg, kurvára elegem van belőlük!”, fel-alá járkált a lakásban, és a falat rugdosta. És mondta, hogy jobb lenne, ha sétálnék egyet, amíg le nem nyugszik. Nehogy véletlenül meg találjon ütni. Megijedt magától, a saját indulataitól, pedig nekem sokkal több okom lett volna megijedni tőle. Az erőszak számomra nem volt ismeretlen. A közelében nőttem fel, bár engem sosem ért fizikai bántalmazás. Valahogy mindig kimaradtam a szórásból.

Felöltöztem és elmentem. Az utcán hideg volt. Felgyorsítottam a lépteimet, hátha attól kicsit átmelegszem. A napjaink gondtalanul teltek, de amint a Toussaint szülők betették hozzánk a lábukat, egyszeriben borult minden. Egy órát mászkáltam. Amikor hazaértem, Philippe Toussaint aludt. Nem ébresztettem fel.

Másnap töltöttem be a tizennyolcat. Philippe Toussaint pedig születésnapi ajándék gyanánt bejelentette, hogy az apja talált nekünk munkát, mindkettőnknek. Bakterok leszünk. Már csak azt kellett kivárni, hogy az a hely Nancy mellett megüresedjen.

15

Kedves kis pillangó, tarka szárnyaidat tárd ki,

s vidd hírül halott kedvesemnek: örökké fogom várni.

Gaston megint beleesett egy sírgödörbe. Már nem is számolom, hányadszor történik meg ez vele. Két évvel ezelőtt egy exhumálás közben is megroggyant a térde, ő meg orral előre beborult a koporsóba, és végighasalt a csontvázon. Temetések alkalmával hányszor, de hányszor gabalyodott bele a lába mindenféle láthatatlan gyökerekbe!

Nono csak pár percre hagyta magára, alig negyven méterre távolodott el tőle, hogy elvigyen egy talicska földet. Amikor elindult, Gaston még nagyban beszélgetett Darrieux grófnővel, és amikor visszaért, Gastonnak már csak a hűlt helyét találta. A perem beomlott, és Gaston kétségbeesetten kapálózott a gödör mélyén: „Hívjátok ide Violette-et!” Nono persze húzta: „Minek? Ha eddig nem tanultál meg úszni, Violette sem fog tudni megtanítani.” Pedig amikor elkezdtek ásni, Nono előre figyelmeztette, hogy vigyázzon, hova teszi a lábát, az évnek ebben a szakában a föld nagyon porhanyós. Gastonnak végül Elvis segített kimászni a veremből, aki erre a helyzetre is megtalálta a megfelelő dalt: Face down on the street, in the ghetto, in the ghetto… Időnként komolyan az az érzésem, hogy a Marx fivérekkel élek együtt. De a valóság sosem hagyja, hogy túlságosan beleéljem magam.

Holnap megint temetés lesz. Guyennot doktor úré. Mert még az orvosok sem halhatatlanok. Természetes halállal halt meg, kilencvenegy évesen, otthon, a saját ágyában. Ötven éven át kezelte egész Brancion-en-Chalont és a teljes szórványkörzetet. Minden bizonnyal sokan eljönnek majd a temetésére.

Darrieux grófnő arcába lassanként kezd visszatérni a vér, egy pohárka szilvapálinkát szopogat, Brulier kisasszonytól kaptam, akinek a szülei a cédrusligetben nyugszanak. A grófnő szemtanúja volt, ahogy Gaston elsüllyed a veremben, és borzasztóan megijedt. Azt mondja, a szája sarkában huncutkás mosollyal: „Azért meg kell hagyni, szép merülés volt, akár az úszó-világbajnokságon.” Odavagyok ezért az asszonyért. Azon kevesek közé tartozik, akiket mindig szívesen látok.

A temetőmben a férjét és a szeretőjét látogatja. Tavasztól őszig két sírt gondoz, mindkettőre hoz virágot. A férje sírjára pozsgásokat ültet, a szeretőjéére, akiről úgy beszél, hogy ő volt az „igazi szerelme”, mindig egy csokor vágott napraforgót tesz. A gond csak az, hogy az igazi szerelme házasember volt. És amikor az igazi szerelme özvegye megtalálja a vázában a hercegnő napraforgóit, fogja, és az egészet úgy, ahogy van, kivágja a kukába.

Többször próbáltam már megmenteni azokat a szegény virágokat, gondoltam, odateszem őket valaki másnak a sírjára, hogy mégse vesszenek kárba, de az özvegy mindig teljesen megkopasztja őket. És nem igazán hiszem, hogy miközben egyenként kitépkedi az idegen napraforgók szirmait, azt suttogná maga elé, hogy „szeret, nem szeret”.

Húsz év alatt nem egy olyan özvegyasszonyt láttam, akinek a férje temetése napján csak úgy záporozott a könnye, de később egyszer sem jött ki a sírhoz a temetőbe. És olyan özvegyemberekkel is találkoztam, akik meg sem várták, hogy a feleségük holtteste kihűljön, máris újranősültek. De még mielőtt végleg elmaradtak volna, bedobtak némi aprót a katicaperselybe, remélve, hogy én majd gondozom helyettük a virágokat.

Brancionban vannak olyan nők, látásból ismerem is őket, akik kifejezetten az özvegyen maradt férfiakra hajtanak. Talpig feketében róják a sorokat, és kifigyelik, ki az, aki magányosan locsolgatja az elhunyt felesége sírján a virágokat. Elég hosszan követtem szemmel egy bizonyos Clotilde C. mesterkedéseit, aki minden héten újabb és újabb halottakat talált ki magának, csak hogy legyen ürügye kijárni a temetőmbe. És minden alkalommal lecsapott az útjába kerülő első vigasztalan özvegyemberre, szóba elegyedett vele, és miután kitárgyalta vele az időjárást, addig-addig győzködte, hogy az élet megy tovább, amíg a kiszemelt úr „önként” fel nem ajánlotta, hogy ihatnának egyet valamelyik este. Végül csak sikerült elvetetnie magát, Armand Bernigallal, akinek az előző felesége (Marie-Pierre Bernigal, született Vernier, 1967–2002) a tiszafaligetben nyugszik.

A szemétben vagy a bokrok alá behajítva rendszeresen találok vadonatúj sírtáblákat, már több tucattal begyűjtöttem belőlük. Olyan feliratokkal, mint: „Örök szerelmemnek”, amiket nyilvánvalóan egy múltbéli szerető vésetett, de a közeli hozzátartozók nem tűrték meg a síremléken.

És nap mint nap rajtakapok olyanokat is a sírok mellett, akik titokban gyászolnak. Többségében nőket, mert a nők tovább élnek, mint a férfiak. A szeretők mindig hétköznap jönnek, hétvégén sosem, nehogy véletlenül összefussanak a családból valakivel. Közvetlenül nyitás után vagy zárás előtt szoktak besurranni. És elég gyakran be is zárom őket. Mert próbálnak észrevétlenek maradni, csendben lekucorodnak a sírok mellé, záróra után viszont kénytelenek bekopogni hozzám, hogy eresszem ki őket.

Émilie B.-re jól emlékszem. Miután a szeretője, Laurent D. kilehelte a lelkét, szinte mindennap eljött, és nyitás előtt fél órával már kint ácsorgott a kapu előtt. Amikor megláttam a kerítésnél, át sem öltöztem, csak felkaptam a hálóingre egy sötét kabátot, és papucsban kicsoszogtam, hogy beengedjem. Másoknak soha nem teszek ilyen engedményt, de őt iszonyúan megsajnáltam. Minden alkalommal kivittem neki egy csésze kávét, sok cukorral, kevés tejjel. Kicsit beszélgettünk is. Elsírta nekem, milyen őrülten szerelmes volt Laurent-ba. Jelen időben beszélt róla, mintha még mindig élne. Azt mondta: „Az emléke erősebb a halálnál. Még érzem magamon a keze melegét. És tudom, hogy néz odafentről.” Miután megitta a kávéját, az üres csészét letette az ablakpárkányra. Ha ugyanaznap véletlenül valaki más is megjelent, hogy kicsit elcsendesedjen Laurent sírja mellett, a felesége, a szülei vagy a gyerekei, Émilie odébbállt, és egy közeli sírnál kivárta, hogy elmenjenek. Aztán amikor megint tiszta volt a terep, visszament Laurent-hoz, leguggolt hozzá, és beszélgetett vele.

Aztán egy reggel Émilie nem jött. Gondoltam, lejárt a gyászidőszak. Az emberek többsége idővel feldolgozza a veszteségét. Az idő begyógyítja a sebeket. Legyenek azok bármilyen mélyek. Egyetlen seb van, ami nem heged be soha: azon a fájdalmon, amit egy anya vagy apa a gyereke elvesztése fölött érez, az idő sem tud enyhíteni.

Tévedtem. Émilie B. sosem lett túl a gyászon. És vissza is tért a temetőmbe – faládában. Utolsó útjára a családja kísérte el. Azt hiszem, senki sem tudta, hogy Laurent és ő szerették egymást. Természetesen nem is mellé temették.

A temetése napján, miután mindenki hazament, annak a szokásnak a mintájára, mint amikor egy gyerek születésekor a szülők a kertben elültetnek egy facsemetét, nekiálltam dugványozni. Émilie annak idején ültetett egy tő levendulát Laurent sírjára, ami azóta megbokrosodott. Lemetszettem róla egy nagyobbacska ágat, a végéről leszedtem az alsó leveleket, úgy jó eséllyel több új sarjat nevel, felül visszavágtam, és beledugtam egy műanyag palack alsó részébe, amit feltöltöttem némi komposzttal kevert földdel, és kiszurkáltam. Egy hónappal később a hajtás meggyökeresedett.

Így Laurent levendulájából Émilie-nek is jutott. A növendék tövet egész télen nevelgettem, és tavasszal kiültettem Émilie sírjára. És közben Barbara dala járt a fejemben: „Tavasszal megtudod, mennyire szeretlek.” Laurent és Émilie levendulája még ma is gyönyörűen virágzik, és mindkét helyen finom illatfelhővel lengi körül a szomszédos sírokat.

16

Nincsenek véletlen találkozások.

Minden egyes ember okkal keresztezi az utunkat.

– Léonine.

– Micsoda?

– Léonine.

– Te meg vagy húzatva… Miféle név ez? Úgy hangzik, mint egy mosópormárka.

– Nekem nagyon tetszik. És úgyis mindenki Léónak fogja szólítani. Bírom, amikor egy lánynak fiúneve van.

– Akkor miért nem hívjuk mindjárt Jacques-nak?

– Léonine Toussaint… Szép a dallama.

– Hahó, 1986-ot írunk! Igazán választhatnál neki valami menőbb nevet, lehetne például… Jennifer vagy Jessica.

– Hadd legyen Léonine, kérlek…

– Tök mindegy, mit mondok, úgyis azt csinálsz, amit akarsz.

Ha lány lesz, te választasz. De ha fiú lesz, én döntök.

– És ha fiunk lesz, milyen nevet akarsz neki adni?

– Jason.

– Remélem, lány lesz.

– Én nem.

– Összebújunk?

17

17

Minden zajból felém a te hangod rebeg.

2017. január 19., szürke égbolt, plusz nyolc fok, délután három óra. A helyi orvos, Philippe Guyennot (1924–2017) temetése. Tölgyfa koporsó, sárga és fehér koporsódísz csupa rózsából. Fekete márvány sírkő. Rajta aranyozott véséssel egy kisebb kereszt.

Legalább ötven csokor, álló vagy fekvő koszorú különféle virágokból, cserepesek (liliom, rózsa, ciklámen, krizantém, orchidea).

A szalagokon ilyen szövegek állnak: „Drága apánknak”, „Drága férjemnek”, „Drága nagyapánknak”, „Szeretettel emlékeznek rád egykori osztálytársaid”, „Brancion-en-Chalon kereskedőitől”, „Barátunknak”, „Barátunknak”, Barátunknak”.

A táblákon pedig ilyenek: „Az idő múlik, de emléked megmarad”, „Drága férjemnek”, „Barátaid megőrzik örök emlékedet”, „Apánk emlékére”, „Nagyapánk emlékére”, „Nagybátyánk emlékére”, „Dédnagybátyánk emlékére”, „Keresztapának”, „Minden múlandó a földön, szellem, szépség, báj, tehetség, egyik sem nyílik örökkön, virágát elfújja a szél.”

A sír körül mintegy százan gyülekeznek. Köztük Nono, Gaston, Elvis és én. A temetést megelőző gyászmisén több mint négyszázan vettek részt. Be sem fért mindenki Cédric atya kis templomába, a padsorok dugig voltak, főleg öregekkel, a fiatalabbak álltak. Sokan kint imádkoztak a templom előtti téren.

Darrieux grófnő utána nekem külön elmesélte, hogy neki a legélénkebben az a kép maradt meg a fejében a derék körorvosról, amikor az éjfél után, gyűrötten, mivelhogy egész nap úton volt, még benézett hozzá, hogy ellenőrizze, reggel óta lement-e a legkisebb fia láza. Azt mondta: „Szerintem a templomban mindenki visszagondolt a családban előfordult összes súlyos betegségre, tüdőgyulladásra, mumpszra, influenzára, meg azokra a pillanatokra, amikor Guyennot doktor úr a konyhában görnyedt háttal megírta a halotti bizonyítványt, mert amikor ő kezdett, az embereket még hagyták otthon meghalni, nem vitték őket azonnal kórházba.”

Philippe Guyennot szép emlékeket hagyott maga után. A gyászbeszédben a fia ezeket mondta: „Apám elhivatott ember volt, még akkor sem volt hajlandó pénzt elfogadni, ha egy nap többször is ki kellett mennie ugyanoda, és ha már ott volt, a sztetoszkópjával az egész családot végighallgatta. És az a fajta tapasztalt orvos volt, aki három kérdésből és a beteg szeméből felállította a helyes diagnózist. Egy olyan világban, amelyben még nem léteztek a generikumok.”

A sírkövet ovális foglalatban Philippe Guyennot fényképe díszíti. A család egy nyári fotót választott, valamelyik nyaralásról, az orvos úgy ötvenéves lehet rajta. Teli szájjal nevet, szépen le is van sülve, a háttérben pedig, bár látszani nem látszik, ott a tenger. Azon a nyáron biztosan megszervezte a helyettesítését, hogy kicsit kiszakadhasson a körzetéből, a köhögő páciensek közül, és csukott szemmel élvezze a ragyogó napsütést.

Mielőtt megáldaná a koporsót, Cédric atya ezekkel a szavakkal vesz búcsút a halottól: „Philippe Guyennot, ahogyan engem szeretett az Atya, úgy szeretlek én is téged. Nincs nagyobb szeretet annál, mint ha valaki életét adja barátaiért.”

A temetés után az elhunyt tiszteletére fogadást tartanak a polgármesteri hivatal rendezvénytermében. Engem is meghívtak, mindig hívnak, de én sosem szoktam elmenni. Utolsónak ketten maradunk a sírnál, Pierre Lucchini meg én.

Mialatt a sírkövesek a helyére teszik a márványlapot, Pierre Lucchini az elhunytról mesél, hogy képzeljem el, hogy ismerte meg a feleségét: az esküvője napján, mármint az asszony akkor még nem vele, hanem valaki mással házasodott. A lagzin az első táncnál az ifjú ara rosszul lépett, és kificamította a bokáját. És Philippe volt ügyeletben, őt hívták ki hozzá. Csakhogy amint megpillantotta a leendő feleségét hófehér ruhában, a feldagadt bokáján jeges borogatással, a doktor úr azonnal beleszeretett. A karjába kapta a menyasszonyt, hogy bevigye a kórházba röntgenre, és soha többé nem eresztette, az újdonsült férj hiába várta vissza. Pierre elmosolyodik: „Addig ápolta a lábát, míg végül megkérte a kezét.”

Záróra előtt Philippe gyerekei, mind a ketten, még röviden benéznek. Ellenőrzik, hogy rendes munkát végeztek-e a sírkövesek. Leszedegetik a csokrokról a szalagokat. Kifelé menet futólag odaintenek nekem, aztán beszállnak a kocsijukba, és visszaindulnak Párizsba.

18

Kupacban áll már a sok holt levél,

mint könnyeink és örömeink,

és az őszi szél elhordja mind.

Szoktam magamban beszélni. Beszélgetek a halottakkal, a macskákkal, a gyíkokkal, a virágokkal, Istennel (vele nem mindig kedvesen). Magammal. Kérdéseket teszek fel magamnak. Vitatkozom magammal. Lelket öntök magamba.

Én valahogy nem férek bele semmilyen skatulyába. Soha nem is próbáltam megfelelni. Amikor a női magazinokban kitöltök egy-egy „Ismerd meg önmagad!” vagy „Tudj meg többet önmagadról!” típusú tesztet, sosincs olyan válasz, ami igazán illene rám. Kicsit kilógok mindenhonnan.

Brancion-en-Chalonban is vannak, akik nem szeretnek, nem igazán tudnak hova tenni, vagy egyenesen tartanak tőlem. Talán azért, mert mindig gyászruhában látnak. Ha viszont tudnák, hogy a ború csak a felszín, alatta mindig ott a nyári derű, akkor talán még meg is égetnének. Azok a szakmák, amiknek bármi közük van a halálhoz, gyanúsak az emberek szemében.

És persze az is közrejátszik, hogy a férjem eltűnt. Csak úgy, egyik napról a másikra. „Lássuk be, hogy ez azért elég furcsa. Felül a motorjára, és hopp, felszívódik. Bottal üthetni a nyomát. Ráadásul milyen jóképű férfi volt! Hallott maga már ilyet? A rendőrök meg nem csinálnak semmit. Békén hagyták az asszonyt, még csak ki sem hallgatták. Mellesleg nem tűnik úgy, mint aki nagyon bánkódna. Soha egy könnycseppet sem ejtett utána. Amondó vagyok, hogy ez rejteget valamit. Állandóan feketében jár, és mindig olyan tiptop… rossz érzéseim vannak azzal a nővel kapcsolatban. Én aztán nem bízom benne, esküszöm, gyanús dolgok folynak abban a temetőben. A sírásókat is magához édesgette, egészen befészkelték magukat hozzá. És ahányszor egyedül látom, mindig beszél magában. Ne mondja már nekem, hogy az normális, ha valaki magában beszél!”

És van a másik oldal. „Derék asszony, én mondom. Ami a szívén, az a száján. Tisztességes. Mosolygós, diszkrét. Nem könnyű mesterség az övé. Manapság nem sokan vállalnák. Ráadásul egyes-egyedül. A férje is elhagyta. Én nagyon becsülöm azért, ahogy ezt az egészet csinálja. Akin látja, hogy nagyon össze van törve, azt nem engedi el anélkül, hogy be ne hívná egy pohárka italra. Mindenkihez van egy kedves szava. És van benne tartás, mindig olyan elegáns… Udvarias, mosolygós, együttérző. Nála igazán nem érheti szó a ház elejét. Rengeteget dolgozik. Szép és rendezett a temető. Egyszerű asszony, nem keresi a feltűnést. Jó, néha úgy viselkedik, mint egy holdkóros, de az meg az ő dolga, ártani senkinek sem árt vele.”

Ha a helyieknek épp ürügyre van szükségük a saját kis belharcaikhoz, rajtam köszörülik a nyelvüket.

Egyszer a polgármester kapott egy levelet, aminek az írója az elbocsátásomat követelte. A polgármester udvarias válaszlevélben közölte az illetővel, hogy nem talál kivetnivalót a munkámban.

Néha előfordul, hogy a fiatalok az éjszaka közepén kövekkel hajigálják meg az ablakomat, vagy bedörömbölnek a bejárati ajtón, hátha megijedek. Az ágyamból hallom, ahogy hangosan nevetnek lent az utcán. Aztán amikor Éliane elkezd ugatni, vagy egy idő után megelégelem a ricsajt, felkelek, és megkongatom a lélekharangot, annak elég riasztó a hangja, a kölykök gyorsan kereket oldanak.

De legyenek bármilyen kellemetlenek, harsányak, részegek, csináljanak bármilyen hülyeséget, a fiatalokat még mindig szívesebben látom elevenen, mint egy gyászmenet elején koporsóban.

Nyáron az is előfordul, hogy néhány kamasz felkapaszkodik a kőfalra, és bemászik a temetőbe. Pontban éjfélkor. Csapatostul járnak, és azzal szórakoznak, hogy rémisztgetik egymást. Elbújnak a sírok között, és nyöszörögnek, vagy csapkodják a kripták ajtaját. Némelyikük szellemidézéssel is próbálkozik, hogy megvédhesse vagy lenyűgözze a barátnőjét. „Gyere elő, szellem! Itt vagy?” Ezek alatt a spiritiszta szeánszok alatt a lányok a „természetfeletti” legapróbb megnyilvánulásaitól is menten sikoltozva elrohannak. A „természetfeletti” persze legtöbbször valamelyik macskán keresztül nyilvánul meg, akinek épp éjjeli lepkékre vadászni szottyan kedve, vagy pár sündisznón, akik beletrappolnak a tejestálkájukba, esetleg egy sír mögül én magam gondoskodom az élményről a vízipisztolyom és némi fluoreszkáló festék segítségével.

Nem bírom, ha valaki nem tartja tiszteletben a holtak nyughelyét. A zavargókat először finoman próbálom elhajtani. Felkapcsolom a kinti lámpát, és megkongatom a lélekharangot. Ha ez nem válik be, akkor jön a vízipisztoly és az üldözés. A temetőben nincs közvilágítás. Az éj leple alatt észrevétlenül kisurranhatok. Úgy ismerem, mint a tenyeremet. Csukott szemmel sem tévednék el benne.

Azokon kívül, akik be-beszökdösnek szerelmeskedni, egyik éjjel rajtaütöttem egy kisebb csapaton. Horrorfilmet néztek, amihez Diane de Vigneron sírján rendezkedtek be. Ő volt a temető első lakója, az, akinek a kísértete a helyiek szerint évszázadok óta feltünedezik Brancionban. Az illetéktelen betolakodók mögé lopakodtam, fogtam a nyakamban a sípot, és teljes erőből belefújtam. A filmklub egy pillanat alatt feloszlott, a csapat tagjai úgy szerteszaladtak, mint a nyulak. Még a számítógépüket sem pakolták össze.

2007-ben egy nyaraló ifjakból összeverődött bandával viszont ennél komolyabban meggyűlt a bajom. Az éves szabadságukat töltötték nálunk. Párizsból vagy valami nagyobb városból jöttek. Július 1. és 30. között minden egyes este bemásztak a temetőbe, és valamelyik síron megágyaztak maguknak a szabad ég alatt. Többször rájuk hívtam a rendőrséget, párszor Nono is elkapta a grabancukat, de hiába magyarázta nekik, hogy a temető nem játszótér, már másnap visszajöttek. A szokásos módokon én is próbálkoztam, felkapcsoltam a kinti villanyt, ráztam a lélekharangot, vízipisztolyoztam is, de sehogyan sem lehetett őket kiebrudalni. Úgy tűnt, nem különösebben hatja meg őket semmi.

Szerencsére július 31-én szedték a sátorfájukat, és hazamentek. Csakhogy egy évvel később megint megjelentek. Ugyanúgy július 1-jén. Éjfél körül hallottam, ahogy odakint motoznak. Ezúttal Cécile Delaserbe (1956–2003) sírját választották főhadiszállásnak. Csakhogy az előző évhez képest eléggé elkanászodtak, sokat ittak és dohányoztak, reggelre tele volt a temető üres üvegekkel. Minden egyes napot azzal indítottam, hogy összeszedegettem a virágcserepekben elnyomott cigarettacsikkeket.

És aztán csoda történt: július 8-áról 9-ére virradó éjjel hanyatt-homlok elmenekültek. Soha nem felejtem el azokat a halálsikolyokat. Aztán mindenkinek azt mesélték, hogy odabent láttak „valamit”.

Nono másnap mondta, hogy a csontház környékén kék pirulákat talált elszórva a földön, mindenesetre zúzós anyag lehetett, ha annyira beütött nekik, hogy egy kis lidércfényt kísértetnek néztek. Nem tudom, Diane de Vigneron vagy Reine Ducha, a fehér asszony szelleme lépett közbe, és szabadított meg ezektől a huligánoktól, de bárki volt is, nem lehetek eléggé hálás neki.

19

Ha valahányszor, mikor rád gondolok,

virágok bújnának elő a földből, az egész világ virágba borulna.

Hazafelé tartottam az albérletünkbe, és már épp készültem bemenni a kapun, amikor a szomszédos könyvesbolt kirakatában egy borítón megpillantottam egy piros almát: Árvák hercege, írta John Irving. A könyv címét ugyan kibetűztem, de értelmezni nemigen tudtam. Túl bonyolult volt az nekem. 1986-ban jártunk, tizennyolc éves voltam, de az iskolában nem szedtem fel többet, mint egy hatéves gyerek. Ta-ní-tó né-ni, ké-rem szé-pen, is-ko-la, én, te ő, ott-hon, ha-za, csa-lád, jó na-pot kí-vá-nok, Panzani, Babybel, Boursin, Skip, Oasis, Ballantine’s.

Képtelen voltam ellenállni, bementem, és megvettem azt a nyolcszázhuszonegy oldalas könyvet, miközben tudtam, hogy órákba telhet, hogy akár csak egyetlen egyszerű mondatot is elolvassak és megértsek belőle. Olyan ez, mintha 50-es létemre megpróbálnám magamat beleszuszakolni egy 36-os nadrágba. De megvettem, mert attól a gyönyörű almától összefutott a nyál a számban. És mert a vágy pár hónapja úgyis alábbhagyott bennem. Akkor kezdődött, amikor megéreztem a tarkómon Philippe Toussaint leheletét. A leheletet, ami azt jelentette, hogy ő készen áll, hogy a magáévá tegyen. Philippe Toussaint-nek az egész mindig csak erről szólt, hogy a magáévá tegyen, soha nem kívánt igazán. Nem mozdultam. Úgy tettem, mintha aludnék. Igyekeztem minél egyenletesebben szuszogni.

Ez volt az első alkalom, hogy a testem nem reagált a közeledésére. Aztán ez elmúlt, megint megjött hozzá a kedvem, egyszer-kétszer belementem. Aztán viszonylag rövid időn belül újra és újra elhidegültem, kihűltem, mint az első fagyok után a föld.

Az élettel úgy általában rendben voltam, mindig a dolgok napos oldalát néztem, az árnyoldalaikkal nem foglalkoztam. Vannak azok a vízparti házak, amiknek csak a homlokzatát éri a nap. Ha egy hajóról nézi őket az ember, elkápráztatják a falak ragyogó színei, a kerítés vakító fehérsége és a sok zöld a kertben. Én mindig ebből az irányból közelítettem, ritkán lestem be mögéjük, az autóút felőli részre, ahonnan az emésztőgödör és a szemetesek is látszanak.

Philippe Toussaint előtt annak ellenére, hogy a befogadó családok egymásnak adogattak, és rágtam a körmöm, inkább a napsütésre figyeltem, a homlokzatra itt-ott rávetülő árnyakat nem voltam hajlandó észrevenni. Mellette viszont megértettem, hogy mit jelent kiábrándulni. Megtanultam, hogy a gyönyör nem elég a szerelemhez. A szépfiú-imidzs, amit kifelé mutatott magáról, korántsem volt annyira tökéletes. A tunyasága, ahogy meghunyászkodott a szüleivel szemben, az elfojtva benne lappangó erőszak, az idegen nők illata, amit rendszeresen hazahozott, mindez együtt valamit kiölt belőlem. Kifosztva éreztem magam.

Gyereket is ő akart, nem én. Egyszer csak közölte velem: „Egy csomó gyereket fogunk csinálni.” Mondta ezt ugyanaz a nálam mellesleg tíz évvel idősebb férfi, aki suttogva magyarázkodott az anyja előtt, hogy mintegy véletlenül „szedett fel” engem, hogy „totál elcseszett az életem”, meg hogy „sajnálja”. És miután elvette az anyjától a ki tudja, hanyadik zsíros csekket, az meg kifelé menet rám se nézett, belecsókolt a nyakamba, és azt mondta, hogy ne törődjek az „öregeivel”, neki már nagy gyakorlata van abban, hogyan szerelje le őket, hogy végre békén hagyják. De ezt épp csak úgy félvállról vetette oda, nem volt őszinte.

Aznap belementem a játékba. Jó képet vágtam az egészhez, és azt feleltem: „Persze, megértem.” De ez volt a kijózanodás pillanata, ami elindított bennem valamit. Megadta a kellő lökést. Miközben figyeltem, ahogy egyre gömbölyödik a hasam, gondoltam, kihasználhatnám az időt. Tanulni akartam, bepótolni mindazt, ami kimaradt. Tudni, hogy mi a jó nekem, mitől fut össze a nyál a számban. De nem úgy, hogy valaki más majd megmondja, hanem önállóan akartam felfedezni. A szavakon keresztül, könyvekből, amiket addig kerültem, mert féltem tőlük.

Alig vártam, hogy Philippe Toussaint felüljön a motorjára, hogy végre elővehessem az Árvák hercegé-t, és elolvashassam a fülszöveget. Muszáj volt hangosan olvasnom: ahhoz, hogy felfogjam a szavak értelmét, hallanom kellett őket. Mintha mesét olvastam volna magamnak. Tanár és tanítvány voltam egy személyben. A fölött a könyv fölött összehajolt egymással a jelenem és a jövőm.

Bizonyos könyvek ugyanúgy vonzanak minket, mint az emberek. Miért? Megtetszik egy borító, akárcsak egy tekintet, egy ismerős hang, amit valahol már hallottunk, egy hang, ami eltérít, amire felkapjuk a fejünket, amire valamiért odafigyelünk, és ami talán az egész életünket megváltoztatja. Hogy van ez?

Két órával később még mindig csak a tizedik oldalon tartottam, és nagyjából minden ötödik szót sikerült megértenem. Ezt a mondatot többször is újraolvastam: „Az árvák még az átlagos gyerekeknél is jobban szeretik a kötött napirendet. Az árvák rajonganak a kiszámítható dolgokért.” „Rajong.” Mi a bánatot jelenthet pontosan ez a szó? Eldöntöttem, hogy veszek egy értelmező szótárt, és rendszeresen használni fogom.

Addig csak dalszövegekkel volt dolgom, már amikor mellékelték őket a lemezekhez. És zenehallgatás közben próbáltam papíron követni a sorokat, bár magát a szöveget nem feltétlenül értettem.

Pontosan akkor, amikor arra gondoltam, hogy be kell szereznem egy értelmező szótárt, Léonine megmozdult a hasamban. A hangos olvasás biztosan felébresztette. A mocorgását természetesen jelnek fogtam fel, biztatásnak.

Másnap költöztünk Malgrange-sur-Nancyba, hogy birtokba vegyük a bakterházat. De indulás előtt még leszaladtam, vettem egy szótárt, és gyorsan fel is csaptam, hogy megnézzem a „rajong” szó – „tárgyatlan ige” – jelentését: „Elfogultsággal határos lelkesedést, szeretetet és bámulatot érez vki vagy vmi iránt.”

20

Noha az élet csupán átmenet,

szívünkben örökre őrizzük emlékedet.

Egy puha porronggyal végigtörölgetem a portugál babáim műanyag dobozait. Jobb szeretem fektetve tárolni őket, hogy ne kelljen látnom a rám meredő koromfekete gombszemeket.

Úgy hallottam, a környéken valaki lopkodja a kerti törpéket… És ha azt mondanám Pinto asszonynak, hogy a babáim is megtetszettek a tolvajoknak?

Mögöttem Nono és Cédric atya élénk társalgásban vannak. Főleg Nono beszél. Elvis kilóg a konyhaablakon, a látogatókat nézi, és közben halkan a Tutti Frutti-t dúdolja. Nono túlharsogja az éneklését:

– Festő voltam. Na nem egy Picasso, hanem szobafestő. A feleségem meg ukmukfukk magamra hagyott a három gyerekkel… és a munkahelyem is kiment alólam. Gazdasági okokból elbocsátottak. Úgyhogy 1982-ben jobb híján elszegődtem a városhoz sírásónak.

– Hány évesek voltak a gyerekek? – kérdezi Cédric atya.

– Hát elég kicsik voltak még. A nagyobbak öt- és hétévesek, a legkisebb hat hónapos. Egyedül neveltem fel őket. Aztán később lett még egy kislányom… Én itt születtem, a mögött a háztömb mögött a templom tőszomszédságában. Akkoriban a bába még kijárt a szülésekhez. És te, tisztelendő uram, te hol születtél?

– Bretagne-ban.

– Arrafelé sokat esik az eső.

– Meglehet, de gyerekek attól még születnek. Élni nem sokat éltem ott, az apám katona volt. Állandóan áthelyezték.

– Katonagyerekből pap, ilyet se sokat látni!

Cédric atya hangosan felnevet, belezengenek a falak. Elvis kizökkenthetetlenül dudorászik tovább. Naphosszat szerelmes dalokat énekel, de nem tudok róla, hogy lett volna valaha szerelmes, soha nem láttam senkivel.

Nono kikurjant az üvegajtón: „Violette! Hagyd már azokat a babákat, elég a játékból, jött valaki.”

A porrongyot a lépcsőn hagyom, és sietek ajtót nyitni, biztosan egy alkalmi látogató keresi valamelyik szerette sírját.

Kinyitom a temető felőli ajtót; a nyomozó az. Eddig mindig az utca felől érkezett. Az urna nincs nála. Kócos, mint mindig. A fahéj- és vaníliaillat is változatlan. A szeme csillog, mintha sírt volna, de nyilván csak fáradt. Félénken rám mosolyog. Elvis becsukja az ablakot, a zörgés miatt nem hallatszik, hogy köszönök.

A nyomozó az asztal mellett meglátja Nonót és Cédric atyát. Szabadkozik: „Zavarom? Ha gondolja, visszajöhetek később.” Nem, nem szükséges, mondom. Meg hogy később nem fogok ráérni, két óra múlva temetésem lesz.

A nyomozó bejön. Üdvözlésképpen sorra kezet fog Nonóval, Elvisszel és Cédric atyával.

– Ők itt a közvetlen munkatársaim, Norbert és Elvis, valamint Cédric Duras atya.

A nyomozó szintén bemutatkozik, eddig meg se mondta a nevét, én is csak most hallom először: Julien Seul. A három emberem szinte egyszerre elkezd szedelőzködni, mintha a nyomozó beszélő neve – magányos, ezt jelenti – riasztaná el őket. Nono a szokásos hangerővel odaveti: „Viszlát, Violette, akkor később!”

Én is bemutatkozom, ha már eddig ez elmaradt: „Az én nevem Violette. Violette Toussaint.” Mire a nyomozó csak ennyit felel:

– Tudom.

– Ó, igen, már tudja?

– Először nem is akartam elhinni, hogy ez az igazi neve, azt gondoltam, hogy csak a helyiek ragasztották magára.

– Már miért?

– Legyünk őszinték: ha egy temetőgondnokot mindenszenteknek hívnak, az azért minimum gyanús.

– Igazából Trenet-nek hívnak, az a lánykori nevem. Violette Trenet.

– A Trenet jobban illik magára, mint a Toussaint.

– A Toussaint a férjem neve volt.

– Miért csak volt?

– A férjem eltűnt. Egyik napról a másikra. Vagyis hát nem egészen, de mindegy… Mondjuk úgy, hogy az egyik kiruccanása valamivel hosszabbra sikeredett.

A nyomozó zavarba jön:

– Igen, ezt is hallottam.

– Hallotta?

– A szállásadónőm, tudja, abban a piros zsalus házban, meglehetősen szószátyár teremtés.

Megmosom a kezem, a tenyerembe nyomok egy adag folyékony szappant, finom portéka, rózsaillatú. Az én háztartásomban minden rózsaillatú, a gyertyák, a parfümöm, a fehérneműm, a teám és a keksz is, amit belemártogatok. Bekenem a kezem, a kézkrémem is rózsaolajból készült. Naponta több órát túrom a földet, kertészkedem, vigyáznom kell, hogy ne száradjon ki a bőröm. Szeretem, ha szép, ápolt a kezem. Évekkel ezelőtt a körömrágásról is sikerült leszoknom.

Várakozás közben Julien Seul tekintete megint csak a fehér falakat pásztázza. Gondterheltnek tűnik. Éliane a lábához dörgöli az orrát, a nyomozó elmosolyodik, megsimogatja.

Miközben töltök neki egy csésze kávét, azon gondolkozom, vajon miket mesélhetett még neki a mi Bréant asszonyunk.

– Megírtam a gyászbeszédet az anyámnak.

A belső zsebéből előhúz egy borítékot, és nekitámasztja a katicaperselynek.

– Négyszáz kilométert autózott csak azért, hogy személyesen elhozza az édesanyjának írt gyászbeszédét? Feladhatta volna postán.

– Nem, nem egészen ezért jöttem.

– Elhozta a hamvait?

– Nem, azok sincsenek nálam.

Elhallgat. Szemmel láthatóan egyre kényelmetlenebbül érzi magát.

– Az ablakban rágyújthatok?

– Tessék.

Előbányássza a cigarettáját, és az összelapított dobozból kivesz egy szálat. A gyufa már a kezében van, de mielőtt meggyújtaná, megszólal:

– Más miatt vagyok itt.

Az ablakhoz megy, az egyik szárnyát kinyitja. Háttal áll nekem. A szájába veszi a cigarettát, meggyújtja, beleszív, majd a füstöt kifújja a szabadba.

Mintha sűrű ködfelhő ereszkedne rám, hallom, amit mond, érteni vélem, de a hangja csak tompán jut el hozzám.

– Tudom, hol a férje.

– Hogy mondja?

Kinyúl az ablakon, a falon elnyomja a cigarettáját, aztán a csikket zsebre teszi. Megfordul, és megismétli:

– Tudom, hol a férje.

– Milyen férjem?

Rosszullét kerülget. Képtelen vagyok, nem akarom felfogni. Úgy érzem magam, mintha az engedélyem nélkül betört volna a hálószobámba, átkutatta és kiforgatta volna az összes fiókomat, és én nem tehettem ez ellen semmit. Lesüti a szemét, és alig hallhatóan, de félreérthetetlenül kimondja:

– Philippe Toussaint… Tudom, hol van.

21

Az éj sohase teljes, mindig

marad a bánat mélyén egy nyitott ablak.

Nem hiszek a kísértetekben, engem csak az emlékek kísértenek. Ha valóságosak, ha nem. Szerintem a hazatérő lelkek, a szellemek, a mindenféle természetfeletti jelenségek csak az élők fejében léteznek.

Vannak, akik kapcsolatba tudnak lépni a halottakkal, és azt hiszem, őszintén gondolják, hogy ez lehetséges, de szerintem, ha valaki meghalt, akkor halott. Ha visszatér a halálból, akkor egy élő hozza vissza azzal, hogy gondolatban megidézi. Ha megszólal, nem a saját hangján szólal meg, hanem egy élő ember szólaltatja meg, ha megjelenik, egy élő ember képzeletének a kivetülése, akár egy hologram vagy egy 3D-nyomtatóval előállított kép.

A fájdalom, a hiány és az elviselhetetlenség érzése olyan dolgokat és érzelmeket hozhat ki az emberből, ami felülmúl mindent, ami ésszel felfogható. De amikor valaki elment, akkor végleg elment. Csakhogy az itt maradottak ezt nem feltétlenül hajlandók elfogadni. És az ember képzelőereje nem ismer határokat, még a világegyetemet is képes kitágítani.

Eleinte azt hittem, az lesz a legnehezebb része, hogy megtanuljak egykerekűzni. De tévedtem. Nem az volt a legnehezebb, hanem hogy legyőzzem magamban a félelmet. Hogy uralkodjak rajta aznap éjjel. Lelassítsam a szívverésemet. Ne remegjek. Egy pillanatra se engedjek ki. Csak csukott szemmel menjek előre. Volt egy problémám, amit mindenáron ki kellett iktatnom. Hogy egyszer s mindenkorra vége legyen.

Bevetettem én mindent. Próbáltam kedvességgel, fenyegetőztem, hívtam segítséget. Nem volt se éjjelem, se nappalom. Folyamatosan ezen kattogtam: meg kell szabadulnom a problémától. De hogy csináljam?

Hogy egy vagy két keréken gurul az ember, az tulajdonképpen teljesen mindegy, a lényeg ugyanaz: az egyensúly. A gond nem is ezzel volt, hanem a tereppel, a murván is ki kellett próbálnom, hogy megy, és azt máskor nem csinálhattam, csakis éjjel. Mert mégis hogy nézett volna ki, ha a temetőgondnok egy keréken kacsázik a sírok között? Szóval kizárólag sötétedés után gyakorolhattam, amikor már nem volt bent senki. Napokba telt, mire kitapasztaltam, hogyan tudok lassítani és gyorsítani. Nem hibázhattam, élesben nem bukhattam fel.

A legtöbbet a köpennyel vacakoltam, hogy tényleg olyan legyen, mint egy halotti lepel. Összeszedtem minden fehér szövetet, amit csak találtam: muszlint, selymet, lepedővásznat, tüllt. Iszonyatosan sok időm ment el arra, hogy egyáltalán kitaláljam az öltözéket, mert úgy kellett kinéznie, hogy egyszerre valósnak és a célnak megfelelően szürreálisnak is hasson, aztán még ki is kellett szabni, és megvarrni. Éjjelente, amíg azon az „izén” dolgoztam, magamban azon kuncogtam, hogy na tessék, amikor Philippe Toussaint-hez hozzámentem, úgysem volt esküvői ruhám, utólag ez is megteszi majd helyette. Azt vallom, hogy egy idő után mindenen lehet nevetni. Vagy legalábbis mosolyogni. Végül mindennel derűsen megbékél az ember.

Amikor kész volt a lepel, betettem egy hideg mosásba, és hozzáadtam fél kiló szódabikarbónát, hogy vakítóan fehér legyen. Mielőtt belevarrtam a bélést, teleragasztgattam fényvisszaverő csíkokkal, olyanokkal, amik, ha az ember kiteszi őket a napra, feltöltődnek. Egy egész tekerccsel elcsentem a teherautóról, több métert, amikor a környéken útépítő munkások dolgoztak. Normális esetben a közúti jelzőtáblákat vonják be ilyen fóliával. Hogy jól látsszanak a sötétben. Csak arra kell figyelni, hogy napközben elég fény érje őket. A napsütés vagy bármilyen lámpa is megteszi.

Az arcomat és a hajamat teljesen el kellett takarnom. A sírásók házikójából begyűjtöttem Nono egyik fekete kötött sapkáját. A szememnek vágtam rá két lyukat, és az egészre ráhúztam egy menyasszonyi fátylat. Egyszer egy nem idevalósi hullaszállítótól kaptam ajándékba egy angyal formájú kulcstartódíszt. Ha az angyalt kétoldalt megnyomtam, világított, jó erős volt a fénye. Bele volt építve egy kis zseblámpa, hogy a tulajdonosa éjszaka beletaláljon a zárba, de közben az egész puha szilikonból volt. Azt bevettem a számba.

Amikor megláttam magam a tükörben, elégedetten konstatáltam, hogy a jelmezem ijesztőre sikeredett. Úgy igazán ijesztőre. Mintha abból a horrorfilmből léptem volna elő, amit azok a fiatalok Diane de Vigneron sírján néztek, amikor rájuk sípoltam, és ijedtükben még a számítógépüket is ottfelejtették. Ebben a szerelésben – kísérteties, fehér ruha, az arcom előtt menyasszonyi fátyol, hófehéren világító végtagok, fejmagasságban villódzó lidércfény, ha éppen ráharaptam az angyalkára – és az adott környezetben, vagyis a temetőben éjjel, amikor a síri csöndben még a fűszálak susogását is meghallani, szóval mindezek együttállásával gyakorlatilag garantált volt a szívszélhűdés.

Már csak a hang hiányzott. A látványelemek megvoltak, de a kísérőzenét még ki kellett találnom. Miután a tükör előtt állva végre sikerült abbahagynom a röhögést, ezen kezdtem el gondolkozni. Sok olyan hanghatás van, amitől éjszaka egy temetőben hajlamos megriadni az ember. Nyögés, zokogás, nyikorgás, szélsusogás, lassított zene. Végül úgy döntöttem, egy kisrádiót viszek magammal, amit gondosan elhangolok, hogy recsegjen. Rákötöttem az egykerekűm kormányára. Hogy a megfelelő pillanatban gyorsan be tudjam kapcsolni.

Este tíz óra körül izgalomtól dobogó szívvel, beöltözve, a hónom alatt az egykerekűmmel letáboroztam az egyik kriptában.

Nem kellett sokáig várnom. A hangos beszélgetés már jó előre jelezte, hogy közelednek. A keleti oldalon másztak át a kőkerítésen. Aznap este öten voltak. Három fiú és két lány. Időnként változott a csapat összetétele.

Megvártam, amíg „kényelembe helyezik magukat”. Felszisszentettek pár sört, rágyújtottak, és a virágcserepeket használták hamutartónak. A Cedilleau-sírra telepedtek le, az anya derék asszony volt, jól ismertem; amikor a lánya még egyedül feküdt a sírban, rendszeresen hozott neki virágokat. Már maga a tudat, hogy ezek úgy heverésznek anya és lánya fölött, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, felháborított, amiből természetfeletti erőt merítettem.

A lábam közé vettem az egykerekűt, és elrendeztem a ruhámat, nehogy a küllők véletlenül bekapják az alját. A fényvisszaverő csíkjaim jó messziről látszottak, délután két órára betettem őket egy halogénlámpa alá. Amilyen zajosan csak tudtam, kitártam a kripta ajtaját. A csikorgásra egyszeriben elhallgattak. Pedig több száz méterre voltam tőlük. Aztán rátettem a lábam a pedálra, és elindultam. Lassan. Mintha csak a szél sodorna magával.

Nagyjából négyszáz méterre lehettem a csoporttól, amikor az egyik fiú kiszúrt a sötétben. Rettegtem. A tenyerem izzadt, a lábam mintha kőből lett volna, a fejem szinte lángolt. A fiú nyekkenni sem bírt. Látva az arcán a páni félelmet, az egyik lány felém fordult, eltátotta a száját, kiejtette belőle a cigarettát, és elsikoltotta magát. Olyan hangosan visított, hogy kiszáradt tőle a szám, és a szájpadlásomhoz tapadt a nyelvem. A sikoltására a másik három is felpattant. Addig nagyban röhörésztek, de hirtelen a torkukon akadt a nevetés.

Mind az öten kiguvadt szemmel bámultak rám. Egy-két másodpercig, nem tovább. Úgy kétszáz méterre tőlük megálltam. Ráharaptam az angyalkára, és irányba fordultam, hogy minél jobban lássák. Széttártam a karom, és megint megindultam feléjük, de ezúttal gyorsabban, fenyegetően.

Az emlékeimben az egész úgy történt, mint egy lassított felvételen, volt időm közben minden mozdulatomat végiggondolni. Tudtam, hogy ha elvétek valamit, ha lebukok, és a nyomomba erednek, nekem annyi. De a srácok leblokkoltak. Amikor eljutott az agyukig, hogy egy lebegő kísértet kitárt karokkal szélsebesen egyenesen feléjük tart, turbó sebességre kapcsoltak. Soha életemben nem láttam senkit ilyen gyorsan talpra szökkenni. Hárman üvöltve a kapu felé rohantak, kettő a másik irányba menekült.

Döntenem kellett, az első három után eredtem. Az egyik elesett, de még lendületből feltápászkodott, és rohant tovább.

A mai napig nem tudom, hogy sikerült átmászniuk a kapun, mert elég magas, három és fél méter. Íme a bizonyíték, hogy a félelem szárnyakat ad, átsegít mindenen.

Azóta a színüket se láttam. De tudom, hogy az egész környéket telekürtölték azzal, hogy a temetőm el van átkozva. Összeszedtem utánuk a csikkeket és az üres sörösdobozokat. Kivittem egy vödör langyos vizet, és a Cedilleau-sírt gondosan letisztogattam.

Azon az éjszakán nem sokat aludtam. Amint lehunytam a szemem, őket láttam magam előtt, ahogy szétszaladnak, mint a nyulak, és kipukkadt belőlem a nevetés.

Másnap hajnalban az egész hóbelevancot felvittem a padlásra, és elsüllyesztettem egy hatalmas utazóláda mélyére. De még mielőtt lezártam volna a láda fedelét, magamban elrebegtem egy köszönetet. A jelmezt olyan áhítattal hajtogattam be a helyére, mintha tényleg az esküvői ruhám lett volna, amit később bármikor elővehetek, és felpróbálhatok, hogy lássam, beleférek-e még.

22

Életem nyíló virága. Bár bimbód emberkéz korán

letörte, illatod itt lebeg köztünk örökre.

– Philippe Toussaint meghalt. Csak annyi a különbség közte és azok között, akik itt nyugszanak a temetőmben, hogy neki nincs sírja, amire leborulhatnék.

– Philippe Toussaint benne van a telefonkönyvben. Helyesebben az autószerelő műhely van benne, ahol dolgozik.

Tizenkilenc éve senki sem mondta ki előttem hangosan ezt a nevet. Philippe Toussaint még a beszélgetéseinkből is kikopott.

– Miféle autószerelő műhely?

– Gondoltam, hátha szeretné tudni, biztosan kereste.

Képtelen vagyok válaszolni. Nem, nem kerestem Philippe Toussaint-t. Sokáig vártam, de az nem ugyanaz.

– Ellenőriztem a bankszámláját, mikor volt rajta utoljára pénzmozgás.

– A bankszámláját…

– Az egyenlegét 1998-ban lenullázta. Elmentem a tranzakciót kezelő bankfiókba, hogy utánajárjak, Toussaint maga vette-e ki az összes pénzét, és nem valami csaló élt vissza a személyazonosságával.

A tagjaim lefagytak, mozdulni sem bírok. Valahányszor a nyomozó kiejti a nevét, legszívesebben befognám a száját. Magamban azt kívánom, bárcsak soha be sem tette volna a házamba a lábát.

– A férje nem halt meg. Nagyon is él. Száz kilométerre innen.

– Száz kilométer…

Pedig a napom kifejezetten kellemesen indult, befutott Nono, aztán Cédric atya, Elvis halkan rázendített az ablakban, jó hangulat, kávéillat, a rémes babák, portörlés, puha rongy, jóleső meleg a lépcsőfordulóban…

– De miért kutatott egyáltalán Philippe Toussaint után?

– Amikor a szállásadónőm mesélte, hogy a férje eltűnt, talán meg is halt, gondoltam, segítek magának, a tudás mégiscsak jobb a bizonytalanságnál.

– Ha valaki benne hagyja a kulcsot a zárban, nyomozó úr, az még nem feltétlenül jelenti azt, hogy bárkinek joga lenne belépni azon az ajtón.

23

Noha az élet csupán átmenet, áthaladtunkban

legalább vessünk magokat a földbe, sarjadjanak virágok belőle.

Malgrange-sur-Nancy vasúti sorompóját 1986 késő tavaszán vettük birtokba. A tavasz mindig csupa fény, tele van ígéretekkel, olyankor minden lehetségesnek tűnik. Mert a nyár végre lebirkózta a telet. Ez már eleve nyert játszma. Még akkor is, ha éppen esik.

„Az intézetis lányok kevéssel beérik.” Ezzel a mondattal adott át hétéves koromban az egyik nevelő a harmadik befogadó családomnak, mintha nem hallanám, mintha nem is lennék ott. Mintha az, hogy az anyám a születésemkor lemondott rólam, láthatatlanná tett volna. De mégis mit érthetett azon a kevésen?

Úgy éreztem, megvan mindenem, fiatal voltam, égtem a vágytól, hogy tanuljak, és elolvashassam az Árvák hercegé-t, volt értelmező szótáram, egy gyerek a hasamban, házam, munkám, és életemben először végre saját családom is. Jó, kicsit ingatag lábakon állt az a család, de mégiscsak annak készülődött. Születésem óta a szabályos, hófehér mosolyomon, néhány ruhán, Caroline babámon, a lemezeimen és a képregényeimen kívül soha nem volt semmim. Tizennyolc éves koromra meg lett bejelentett munkahelyem, külön bankszámlám és egy lakáskulcsom, ami csak az enyém. El is terveztem, hogy a kulcstartómat teleaggatom majd mindenféle fityegőkkel, amik csörögni fognak a zsebemben, és minden pillanatban emlékeztetnek, hogy van hova mennem.

A házunk kocka alakú volt, a cseréptetőt benőtte a moha, pont úgy nézett ki, mint amilyeneket az óvodában rajzolnak a gyerekek. A bejárat mindkét oldalán egy-egy aranyeső virágzott. Amikor először megláttam, tisztára úgy festett, mintha a meszelt falú, piros ablakkeretes kulipintyó szőke fürtöket növesztett volna. A hátsó fronton egy rügyező vörös rózsabokor választotta el a házat a vasúti pályától. A síneket átszelő főút alig két méterre kígyózott a küszöbünktől, ami előtt egy lekoszlott lábtörlő árválkodott.

A Lestrille házaspárnak már csak két napja volt vissza a nyugdíjig. Ennyi időt szántak a felkészítésünkre. Hogy beavassanak a szakma csínjába-bínjába: sorompót le, sorompót fel.

Lestrille úr és a felesége már összepakolt, de nem mindent: a rozoga bútorokat, a linóleumpadlót és a kiszáradt szappanokat otthagyták nekünk. A falról leakasztott képkeretek nyomot hagytak a virágmintás tapétán. A Mona Lisa másolata, ami a konyhaablak mellett lógott, nyilván már nem kellett nekik.

A konyhát nem igazán lehetett konyhának nevezni. A helyiségben minden ragadt a kosztól, és csak egy ósdi gáztűzhely meg egy háromelemes polc volt benne, amit csak néhány rozsdás csavar tartott össze. A hűtőben, ami akkorka volt, hogy befért az egyik alsó szekrénybe, gyűrött papírba csomagolva találtam egy darab megavasodott vajat.

Bár a hely elhanyagolt volt, és mocskos, én láttam benne a lehetőséget. Magamban elterveztem, hogyan fogom szobáról szobára kifesteni az egészet. A legalább ötvenéves tapéta nyamvadt virágai alól helyenként elővillant a fal eredeti színe, még azon is tudtam mosolyogni. Gondoltam, majd én szépen kipofozok mindent. Először a polcokat veszem kezelésbe, hogy legyen, mi tartsa az elkövetkező életünket. Philippe Toussaint a fülembe suttogta, hogy amint Lestrille-ék kiteszik innen a lábukat, az összes falat újratapétázza.

Az idős házaspár hagyott nekünk egy telefonlistát a legfontosabb segélyhívó számokkal arra az esetre, ha a sorompó beakadna.

– Amióta megszüntették a kézi vezérlést, a sorompó állandóan rendetlenkedik, ezek a fránya áramkörök évente többször is meghibásodnak.

Átadták a menetrendeket is. Nyári menetrend. Téli menetrend. Másra nem is nagyon volt szükségünk. Munkaszüneti napokon, sztrájkidőszakban és vasárnaponként valamivel ritkásabb volt a forgalom, kevesebb vonat közlekedett. Mondták, hogy csak remélni tudják, hogy alaposan tájékoztattak minket a munka jellegéről, mert az időbeosztás elég kemény és fárasztó. Ketten is alig lehet bírni. Ja, és majd elfelejtették: a szerelvény közeledését jelző csengőhang és a vonat érkezése között három percünk van leengedni a sorompót. Abba a három percbe kell beleférnie annak, hogy a kapcsolótáblán megnyomjuk a gombot, ami működésbe hozza a sorompót, és keresztben leállítsuk a közúti forgalmat. A vonat áthaladása után pedig a szabályzat szerint pontosan egy percet kell várnunk, mielőtt a másik gombbal felnyitjuk a sorompót.

Miközben belebújt a kabátjába, Lestrille úr megjegyezte:

– Ha egy vonat elment, azt mondják, jön utána másik, de harminc év szolgálat alatt olyat errefele egyszer se láttunk, hogy az a másik ne menetrend szerint érkezett volna.

A felesége a küszöbről fordult vissza, hogy adjon még egy utolsó jó tanácsot:

– Arra különösen ügyeljenek, hogy ha le van eresztve a sorompó, akkor egyetlen gépkocsi se ki, se be! Őrültek mindig lesznek, akik próbálkoznak. És részeg sofőrök is.

Aztán a boldog nyugdíjas évek reményében sietve sok szerencsét kívántak nekünk, és fapofával még hozzátették:

– Ideje végre nekünk is vonatra szállnunk.

És soha többé színüket se láttuk.

Amint kiléptek az ajtón, Philippe Toussaint ahelyett, hogy azonnal nekiállt volna tapétázni, átölelt, és a nyakamba sóhajtotta:

– Ó, Violette, milyen jól megleszünk mi itt, biztos vagyok benne, hogy szépen rendbe teszed ezt a házat!

Nem tudom, hogy melyik adott hozzá erőt, az Árvák hercege, amit előző este elkezdtem olvasni, vagy az értelmező szótár, amit aznap reggel szereztem be, de tény, hogy életemben először sikerült vennem egy nagy levegőt, hogy pénzt kérjek Philippe Toussaint-től. Az elmúlt másfél évben a fizetésem egy az egyben az ő számlájára ment, a saját kiadásaimat úgy-ahogy a borravalómból fedeztem, de már abból sem maradt egy fityingem sem.

Nagyvonalúan átnyújtott nekem három tízfrankos bankjegyet, de mintha a fogát húznák, olyan nehezen vette ki őket a pénztárcájából. Abból a pénztárcából, amit féltve óvott tőlem. Minden áldott nap megszámolta a pénzét, ellenőrizte, nem hiányzik-e belőle. Valahányszor ezt csinálta, egy kicsit mindig ellökött magától. Nem is engem, hanem a szerelmemet. Pedig az a szerelem éltetett.

Philippe Toussaint fejében egyszerű volt a képlet: neki én csak egy kallódó csitri voltam, akit felszedett egy éjszakai bárban, és a koszt-kvártélyért cserébe dolgoztatott. Nem mellesleg fiatal voltam, alkalmazkodó, jó természet, mindehhez elég vagány, és jól is néztem ki, a testemért egyenesen odavolt. Ráadásul valami mélyen nyugvó, perverz ösztönnek köszönhetően tökéletesen tisztában volt vele, hogy rettegek attól, hogy elhagynak, ha rajtam múlik, nem megyek sehova. És azt is tudta, hogy egy gyerekkel egy életre magához láncol, azt kér tőlem, amit csak akar.

A következő vonatig volt még egy és negyed órám. Zsebemben a harminc frankkal átmentem a főúton, a túloldalon be a helyi szupermarketbe, és vettem egy vödröt, egy nyeles felmosót, pár szivacsot és tisztítószereket. Találomra válogattam, de mindenből a legolcsóbbat. Tizennyolc éves voltam, nem igazán tudtam, mire van szükség egy háztartásban. Tizennyolc évesen inkább lemezeket szokott vásárolni magának az ember. Amikor a pénztárhoz értem, bemutatkoztam:

– Jó napot, a nevem Violette Trenet, szemben lakom, mostantól én kezelem a vasúti sorompót. Én vettem át a munkát a Lestrille házaspártól.

A pénztárosnő, Stéphanie, elolvastam a névtábláját, mintha meg sem hallotta volna, amit mondok. A szeme megakadt a hasamon, és visszakérdezett:

– Maga a bakterék lánya?

– Nem, nem vagyok senkinek a lánya. Én vagyok az új bakter.

Stéphanie-n minden ki volt kerekedve, a karja, az arca, a szeme. Mintha egy képregényből lépett volna elő, azokban rajzolják ilyen meglepett arccal a nem túl okos, naiv és kedves hősnőt. Aki nagy szemekkel valahogy folyamatosan rácsodálkozik a világra.

– De hát hány éves?

– Tizennyolc.

– Hm, nem gondoltam volna. És mikorra várja a gyereket?

– Szeptemberre.

– Aha, az jó. Akkor mostantól sokat fogunk találkozni.

– Igen, sokat fogok idejárni. Viszontlátásra!

Először a hálószobában sikáltam le a polcokat, hogy kitehessük a ruháinkat.

Felhajtottam a ragacsos padlószőnyeget, járólap volt alatta. Épp elkezdtem volna felszedni, amikor megszólalt a csengő. A 15:06-os közeledett.

Kirohantam az átjáróhoz. A kapcsolótáblán megnyomtam a piros gombot, ami beindította a sorompót. És iszonyúan megkönnyebbültem, amikor az elkezdett ereszkedni. Jött egy kocsi, lelassított, és pont mellettem megállt. Hosszú, fehér autó volt, a vezetője olyan mérgesen nézett rám, mintha én raktam volna össze a menetrendet, hogy direkt bosszantsam. A 15:06-os áthaladt. A sínek remegtek. A szerelvény tömve volt fiatal lányokkal, tipikusan szombati utazóközönség, akik ebéd után bemennek Nancyba, hogy végigjárják a boltokat, és korzózzanak.

Emlékszem, az futott át az agyamon: Talán intézetis lányok, kevéssel is beérik. Amikor megnyomtam a zöld gombot, és a sorompó felemelkedett, elmosolyodtam: volt munkám, kulcscsomóm, házam, amit kifesthetek, a hasamban egy gyerek, odahaza várt rám a padlószőnyeg, amit még fel kellett szednem, egy bizalmatlan férfi, akinek a bevásárlás után el kellett számolnom a pénzzel, egy értelmező szótár, a kedvenc zenéim, és olvasnivalóm is volt, az Árvák hercege.

24

Van, akinek csak a távozása után értjük meg,

milyen fontos volt számunkra a jelenléte.

A halál nem pihen. Nem megy szabadságra, nincs tekintettel az ünnepnapokra, sem a fogorvosnál jó előre lefoglalt időpontokra. Nem érdekli az uborkaszezon, a nyári vakáció, a dugó a Párizs–Marseille autópályán, a harmincöt órás munkahét, a fizetett szabadság, a karácsony, a szilveszter, a boldogság, a fiatalság, a gondtalanság, a kellemes időjárás, magasról tesz a körülményekre. Ott van mindenhol, mindig. Persze gondolni nem gondolunk rá, különben megőrülnénk. Olyan, mint egy hűséges kutya, aki folyton körülöttünk sündörög, de akit csak akkor veszünk észre, amikor váratlanul belekap a lábunkba. Vagy ami még rosszabb: megharapja valamelyik szerettünket.

A temetőmben van egy kenotáfium. A cédrusligetben áll, a harmadik sorban. A kenotáfium egy olyan síremlék, ami alatt nem nyugszik senki. Azoknak emelnek ilyet, akik eltűntek: odavesztek a tengeren vagy a hegyekben, egy repülőgép-balesetben, vagy valami természeti csapás végzett velük. Akiknek a holttestét nem találták meg, de minden bizonnyal meghaltak. A brancioni kenotáfiumon már a tábla sincs meg. Mindeddig fogalmam sem volt, kinek az emlékére állították, csak annyit tudtam róla, hogy nagyon régi. De tegnap valahogy szóba került, és Jacques Lucchini felvilágosított, hogy 1967-ben emelték egy fiatal párnak: felmentek a hegyekbe, és soha nem tértek vissza. „Állítólag lezuhantak egy szikláról”, közölte Jacques, mielőtt beszállt a halottaskocsiba.

Gyakran hallani olyasmit, hogy annál rosszabb nincs, ha egy szülőnek el kell temetnie a gyerekét. De olyat is, hogy a legrosszabb az, ha az ember nem tudja, mi történt. Mert egy sír még hagyján ahhoz képest, ha a hozzátartozók nem mondanak le a keresésről, és a villanypóznákon, a kerítéseken, a kirakatokban, az újságokban, a tévében nap mint nap szembesülnek az eltűnt szerettük arcképével. Azzal az arccal, ami még akkor sem öregszik, amikor a papírkép széle már felpöndörödik. Nem a temetést a legnehezebb elviselni, hanem az évfordulót, amikor az illető eltűnt, a tévéhíradót, az égnek eresztett fehér lufikat, a néma megemlékezést.

Brancion környékén harminc évvel ezelőtt eltűnt egy kisfiú. Az anyja, Camille Laforêt minden héten kijár a temetőbe. A körülményekre való tekintettel az önkormányzat engedélyezte neki, hogy sírt állítson a fiának, és a kőre felvésesse a nevét: Denis Laforêt. Denis halálára nincs semmilyen bizonyíték. Tizenegy éves volt, amikor az osztályteremből az iskolával szembeni buszmegálló felé menet eltűnt. Denis aznap egy órával hamarabb végzett, mint az osztálytársai. Korrepetáláson volt jelenése. És aztán semmi. Az anyja mindenhol kereste. A rendőrség is. A környék összes családja ismeri Denis arcát. Ő az „1985-ben eltűnt kisfiú”.

Camille Laforêt gyakran beszélt nekem arról, hogy ez az üres sír mentette meg az életét. Hogy a fia márványba vésett nevébe kapaszkodik, az segít neki, hogy magában végigjátsszon minden lehetőséget: amikor nézi, arra gondol, hogy Denis talán még életben van valahol, egyedül, meggyötörten, szeretet nélkül. És valahányszor benyit hozzám a konyhába, leül az asztalomhoz, és elkortyolgat nálam egy kávét, miután megkérdezi, „Hogy van, Violette?”, mindig kibukik belőle a sóhaj: „Van rosszabb a halálnál: ha valaki nyomtalanul eltűnik.”

Ami engem illet, én valahogy megtanultam együtt élni Philippe Toussaint eltűnésével. Megszoktam, hogy nincs itt. És soha nem is akartam tudni, hova lett.

Felnyitom a borítékot, és kiveszem belőle a beszédet, amit Julien Seul az anyja emlékére írt. Amit aznap, amikor rászánja magát, hogy elhozza végre a hamvait, Gabriel Prudent sírjánál fel fog olvasni. Átkozott legyen a nap, amikor ezek ketten találkoztak! Mert ha Irène Fayolle annak idején nem ismerkedik meg Gabriel Prudent-nal, Julien Seul soha be sem lépett volna a temetőmbe.

Irène Fayolle az anyám volt. Mindig jó illata volt. A Guerlain „L’Heure bleu” elnevezésű parfümjét használta.

Bár Marseille-ben született, 1941. április 27-én, a kiejtésén nem hallatszott. A dél nem volt benne a génjeiben. Diszkrét volt, távolságtartó, keveset beszélt. Világéletében jobb szerette a hideget, mint a meleget; ha felhők takarták a napot. Még a külseje is ellentmondott a származásának. A bőre fehér volt, az arca szeplős, a haja szőke.

A világos színeket szerette, különösen a bézst. Soha nem láttam színes ruhákban, sem nyitott szandálban, csak egyetlen fényképen, egy svédországi nyaralás alatt készült még a születésem előtt, azon sárga ruha volt rajta. Az az öltözék tűnt az egyetlen kilengésének.

Szerette az angol teákat. Szerette a havat. Ha tehette, le is fényképezte. A családi fotóalbum tele van havas képekkel.

Keveset mosolygott. Gyakran elmélázott, elmélyedt a gondolataiban.

Amikor hozzáment az apámhoz, nem vette fel a nevét, inkább megtartotta a sajátját, nehogy bárki azt higgye, a házasság magányossá tette.

Csak egy gyereke született, én. Sokat gondolkoztam azon, vajon én voltam-e az oka, vagy a családnevünk eleve magában hordozta, hogy a szüleim utánam nem akartak több gyereket.

Fodrászként kezdte, csak később fogott bele a kertészkedésbe. Rózsát nemesített, több olyan fajtát is kikísérletezett, amelyik jól tűri a hideget. A maga képére formálta őket.

Egyszer azt mondta, hogy nagyon szeret rózsákat árulni, még ha többnyire azért veszik is az emberek, hogy sírokat díszítsenek velük. Mert a rózsa attól még rózsa, teljesen mindegy, hogy esküvőre vagy temetésre szánja őket az ember. A virágosok is azt írják ki a kirakatukra: „Esküvőre és gyászszertartásra”. Elvégre a kettő együtt jár.

Nem tudom, hogy aznap, amikor erről beszélt nekem, az az ismeretlen férfi járt-e a fejében, aki mellett az örök nyugalmat tervezte.

Tiszteletben tartom a kérését, ahogyan ő is mindig tiszteletben tartotta az én döntéseimet.

Nyugodj békében, drága mama!

25

Egy anya szeretete kincs,

Isten egyszeri adománya.

Léonine türelmesen megvárta, hogy az egész bakterházat gondosan kifessem, csak utána jelzett, hogy előbújna.

1986. szeptember 2-áról 3-ára virradó éjjel az első fájásokra ébredtem. Philippe Toussaint békésen aludt mellettem. A lányom tudta, mikor kell születni: egy szombat éjszakát választott, amikor az utolsó és a másnap reggeli első vonat között volt kilenc óra szünet. Felébresztettem Philippe Toussaint-t. Négy óra állt rendelkezésére, hogy bevigyen a kórházba, és hét óra tízre visszaérjen leereszteni a sorompót.

Léonine elég sokáig húzta az időt, így az apja már nem lehetett ott, amikor először felsírt. Délre sikerült a világra hoznom.

Felváltva öntött el a szeretet és a rémület, hullámokban. A karomban tartottam egy új életet, ami sokkal nagyobb tehernek tűnt a sajátomnál, és én voltam érte felelős. Alig kaptam levegőt. Nem túlzás, ha azt mondom, Léótól szó szerint elakadt a lélegzetem. Egész testemben remegtem. A megilletődéstől és a félelemtől kocogott a fogam.

Léo ráncos volt, akár egy öregasszony. Amikor először megláttam, úgy éreztem, mintha sokkal vénebb lenne nálam.

Rám tették, szív alakú szájával azonnal a mellemet kereste. A fejecskéje, amit puha kutacsa körül sűrű, fekete haj borított, elfért a tenyeremben. A bőre csupa meghatározhatatlan színű nyák volt. Talán egy földrengéshez tudnám hasonlítani azt a pillanatot, de ezzel még keveset mondtam.

Amikor Léonine a világra jött, az ifjúságom egyszeriben cserepeire hullott, mint egy porceláncsésze a konyha kövezetén. Az érkezésével búcsút mondtam a lánykoromnak. Pár perc is elég volt ahhoz, hogy a hangulatom megváltozzon, hogy a nevetésem sírásba, napos jókedvem zord borúlátásba forduljon. Szeszélyes lettem, mint az április: az égbolt ragyogott fölöttem, de tudtam, hogy bármelyik pillanatban lecsaphat a zivatar. Minden érzékszervem kiéleződött, folyton ugrása készen álltam.

Egész életemben, valahányszor tükörbe néztem, azon gondolkoztam, vajon kire hasonlítok, az anyámra vagy az apámra. Amikor Léo rám nyitotta két hatalmas szemét, benne az eget, az egész világegyetemet, egy szörnyeteget fedeztem fel. Hol gyönyörűnek, hol csúnyának láttam. Egyszerre volt dühös és kedves. Ismerős és idegen. Maga volt a csoda és a métely egy személyben. Úgy beszéltem hozzá, mintha nem most kezdenénk, hanem csak felvennénk egy régen, valamikor nagyon régen elkezdett társalgás fonalát.

Köszöntöttem a világban. Megsimogattam. Nem bírtam betelni a látványával, magamba szippantottam az illatát, aztán kiprüszköltem magamból. A bőre minden négyzetcentiméterét alaposan megvizsgáltam, a tekintetemmel szinte végignyalogattam.

Amikor elvették tőlem, hogy lemérjék a hosszát és a súlyát, és megmosdassák, ökölbe szorult a kezem. Amint kikerült a látóteremből, megint gyereknek éreztem magam, egészen kicsinek, védtelennek, hasznavehetetlennek. Az anyámat szólongattam. Nem volt lázam, mégis őt szólongattam.

Gyorsítva lepergett előttem a gyerekkorom. Hogy csináljam, hogy a lányomnak soha ne kelljen átélnie, amit én átéltem? Ugye nem ragadják el tőlem végleg? Alighogy belépett az életembe, máris attól rettegtem, hogy elválaszthatják tőlem. Hogy el fog hagyni. Miközben ellentmondásos módon arra vágytam, hogy lehetőleg tűnjön el, és csak akkor jöjjön vissza, amikor már felnőttem.

Délután, a 15:07-es és az 18:09-es között befutott Philippe Toussaint. Csalódott volt. Fiút szeretett volna. De nem szólt semmit. Csak nézett minket. És mosolygott. Megpuszilta a hajamat. Amikor felvette Léót, magamban megállapítottam, hogy jól áll neki a gyerekünk. Megeskettem, hogy ugye örökre vigyázni fog ránk. Mire azt mondta: „Hát persze.”

Aztán hamar jött a következő földrengés. Léo kétnapos volt. Épp végeztünk a szoptatással. Felhúztam a combomat, ráfektettem, a fejét megtámasztottam a térdemen, a lábát a hasamon, ő pedig mindkét kis mancsával a hüvelykujjamba kapaszkodott. És csak néztem. Fürkésztem az arcát, hátha megpillantom benne a múltat, a szüleimet. Olyan intenzíven bámultam, hogy a csecsemős nővérek rám is szóltak, hogy ne nézzem annyira, mert még elkoptatom. Mialatt beszéltem hozzá, végig engem nézett, bár egyáltalán nem emlékszem, miket hordtam össze neki. Azt mondják, hogy az újszülöttek nem tudnak mosolyogni, vagy ha úgy tűnik is, hogy mosolyognak, csakis azért teszik, mert ők látják az angyalokat. Fogalmam sincs, Léo miféle angyalt láthatott meg bennem, de egyértelműen rám mosolygott.

Mintha meg akart volna nyugtatni. Mintha azt akarta volna mondani nekem: „Minden rendben lesz.” Soha senki más iránt nem éreztem ilyesfajta, teljességgel felfoghatatlan szeretetet.

A hazamenetelünk előtti napon a jól öltözött Toussaint szülők is meglátogattak a kórházban. A mama rendesen felékszerezve, a papa méregdrága makkos cipőben. Toussaint papa aziránt érdeklődött, hogy meg szándékozom-e kereszteltetni „a gyereket”, Toussaint mama meg mindenáron fel akarta venni, az sem zavarta, hogy Léo épp mélyen aludt az átlátszó falú kiságyában. Ügyetlenül nyúlt hozzá, ráadásul engem meg sem kérdezett, máris megpróbálta kisajátítani a kicsit. A blúza Léo kutacsát érte. Elöntött a gyűlölet. Beharaptam az arcom, nehogy tehetetlen dühömben sírva toporzékolni kezdjek.

Aznap értettem meg, hogy velem bárki azt csinálhat és nekem bárki azt mondhat, amit csak akar, nem érdekel, én már a születésemkor páncélt növesztettem, lepereg rólam minden. De a lányomat nem hagyom, aki őt bántja, engem bánt. Vele kapcsolatban mindent túlérzékenyen magamra veszek.

Miközben Toussaint mama a karjában ringatta a kicsikémet, gügyörészett hozzá, és következetesen Catherine-nak szólította. Kijavítottam: „Léonine a neve.” Mire Toussaint mama megjegyezte: „A Catherine sokkal szebb.” Ezt már Toussaint papa sem állta meg szó nélkül: „Chantal, túl messzire mész.” így tudtam meg, hogy Toussaint mamának is van keresztneve…

Léo nyöszörögni kezdett. Biztosan nem tetszett neki a nagyanyja szaga, a hangja, az érdes, öreges bőre, vagy az, hogy túlságosan görcsösen szorította. Megkértem, hogy adja oda nekem. Ehelyett Toussaint mama visszatette Léót – aki akkor már üvöltött – a kiságyba, a világért sem adta volna a kezembe.

Aztán hazamentünk a „vonatos házba”, ahogy Léo később hívta. Egy percre sem váltam meg tőle, velünk aludt a szobánkban, a nagy franciaágyban. Philippe Toussaint feküdt a jobb oldalon, én középen, Léo meg tőlem balra. Közös életünk első két hónapjában épp csak arra az időre tettem le, amíg kiszaladtam leereszteni vagy felhúzni a sorompót. A széltől is óvtam, takaró alatt pelenkáztam. És folyamatosan melegen tartottam a fürdőszobát, hogy minden nap megmosdathassam.

Aztán beköszöntött a tél; Léót tetőtől talpig bebugyoláltam, sál, sapka, úgy tologattam a babakocsiban. Egymás után bújtak elő a fogai, egyre nagyobbakat kacagott, megvolt az első középfülgyulladása. Én meg két vonat között állandóan sétáltattam, hogy legyen eleget levegőn. Az emberek a csodájára jártak, behajoltak a babakocsiba, és azt mondogatták: „Hogy hasonlít magára!”, amit én rendszerint hárítottam: „Nem, nem, inkább az apjára hasonlít.”

Aztán elérkezett Léo első tavasza, a ház és a sínpálya között leterítettem neki egy plédet az árnyékban a fűbe. Köré pakoltam a játékait, ő meg egyre ügyesebben ült önállóan, két nagy mosoly között mindent a szájába vett; csukogattam és nyitogattam a sorompót, amíg Philippe Toussaint meg-megjáratta a motorját, de vacsorára persze mindig hazajött. Aztán megint elment. Léóval szívesen volt együtt, de tíz percnél sohasem többet.

Azt hiszem, fiatal korom ellenére jól bántam a lányommal. Megtaláltam vele a hangot, figyeltem rá, ösztönösen tudtam, mire van szüksége, hogy nyúljak hozzá. És ahogy teltek az évek, az a félelmem is alábbhagyott, hogy egyszer el fogom veszíteni. Elvégre nem volt rá semmi okunk, hogy meg akarjunk szabadulni egymástól.

26

Előttünk az éjszaka, mi tartana még vissza.

Ha elnyel a sötét

Ha a hegyeken túl a szél

Felrepít a magasba a felejtés grádicsain

Ha nincs más választás

Mint az elfogadás

Hisz az élet rendjét nem írhatják át az álmaink

És ha azt gondolod

Természetes dolog

Az érzés, hogy kevés, amit másoknak adni tudsz

Ha máshol várnak rád,

Ahol értik a szíved ritmusát

Menj, hátha holnap egy szebb világba jutsz

Ha menned kell…

A búcsúztatókon ezt a dalt kérik a leggyakrabban. A templomban és a temetőben is.

Húsz év alatt már sok mindent hallottam. Az Ave Mariá-tól Johnny Hallydayig. Egyszer egy család Pierre Perret egyik számát kérte, A fütyi címűt, mert az volt az elhunyt kedvence. De Pierre Lucchini és az akkori papunk nem volt hajlandó betenni. Pierre próbálta elmagyarázni, hogy minden kívánságunk, még ha az az utolsó is, nem teljesülhet, sem Isten házában, sem a „lelkek kertjében” – Pierre így hívja a temetőmet –, de a hozzátartozóknak sehogyan sem akaródzott megérteni, miért ne férhetne bele a gyász szertartásrendjébe egy kis humor.

A látogatók gyakran hoznak magukkal mindenféle hordozható lejátszókat. Leteszik a sírra, bekapcsolják, de nem adnak rá nagy hangerőt, hogy ne zavarják a szomszédokat.

Olyat is láttam, hogy egy asszony kisrádióval érkezett a férje sírjához, hogy az ura „le ne maradjon a legfrissebb hírekről”. Vagy hogy egy gimnazista lány a kereszt két oldalára illesztette a fülhallgatója két dugóját, mert meg akarta mutatni az osztálytársának a Coldplay legújabb albumát.

Vannak, akik a születésnapokat is megünneplik: virágot hoznak a sírra, és a mobiltelefonjukról lejátszanak valami zenét.

Egy Olivia nevű nő minden év június 25-én eljön, és az emlékparcellában elénekel egy dalt valakinek, akinek ott szórták szét a hamvait. Mindig kapunyitásra érkezik. Elücsörög kicsit a konyhámban, megiszik egy teát, cukrot nem kér bele, nem sokat beszél, legfeljebb az időjárásra tesz egy-két szűkszavú megjegyzést. Aztán kilenc óra tíz perc körül feláll, és elindul az emlékparcellába. Nem szoktam elkísérni, már jól ismeri az utat. Ha szép az idő, és nyitva az ablak, a hangja behallatszik a konyhába. Mindig ugyanazt a dalt énekli, a Blue Room-ot Chet Bakertől: We’ll have a blue room, a new room for two room, where ev’ry day’s a holiday because you’re married to me…

Ráérősen énekli. Hangosan, de lassan, hogy minél tovább tartson. Minden versszak után hosszú szüneteket tart, mintha azt várná, hogy valaki, egy visszhang folytatja. Aztán pár percre letelepszik a fűbe.

Tavaly júniusban kölcsönadtam neki egy esernyőt, mert aznap zuhogott az eső. Amikor elmenet ismét benézett, hogy visszaszolgáltassa, megkérdeztem, hogy énekesnő-e, azért gondoltam, mert olyan szép a hangja. Levetette a kabátját, és leült mellém. És ömleni kezdett belőle a szó, mintha nem is egy, hanem egy egész sor kérdést tettem volna fel, holott húsz év alatt egyszer sem feszegettem, miért van itt.

Mesélt a férfiról, François-ról, akinek évente egyszer eljön énekelni. Gimnazista korában ismerte meg Mâconban, François volt az irodalomtanára. Azonnal beleszeretett, a legelső órán. Annyira, hogy enni sem tudott a nagy szerelemtől. Mindennap csak azt várta, hogy mikor találkozhat vele megint. A nyári szünidő maga volt a kínszenvedés. Persze igyekezett mindig szem előtt lenni, beült az első padba. A többi tárgyat hanyagolta, de irodalomból végig jó jegyei voltak. Élvezettel fedezte fel az anyanyelvét. Valamelyik évben az egyik fogalmazására csak négyötödöt kapott. A választott témája az volt: „Sötét verem-e a szerelem?” Tíz oldalt írt ragyogó stílusban, a történet egy férfiról szólt, foglalkozását tekintve egy tanárról, aki beleszeretett az egyik diákjába, de nem vállalta fel. Olivia a konfliktusból kész bűnügyi sztorit kanyarított, amiben ki más lett volna a bűnös, mint a diáklány. A szereplők (az osztálytársai) neveit természetesen megváltoztatta, és a cselekmény helyszínét is. Az egész egy angliai iskolában játszódott. Amikor visszakapta a dolgozatát, kérdőre vonta François-t:

– De tanár úr, miért csak négyötöd? Miért nem ötös?

Mire François azt válaszolta:

– Mert tökéletes szöveg nem létezik, kisasszony.

– De ha a tökéletes színvonalat nem lehet elérni – akadékoskodott tovább Olivia –, akkor miért így találták ki az osztályozási rendszert?

– A matematika miatt. Mert a matematikában ha egy példa meg van oldva, akkor az meg van oldva. De az irodalomban nincsenek kikezdhetetlen megoldások.

A négyötöde mellé François piros tintával a következő értékelést írta: „A függő beszéd használata kitűnő. A képzelőereje nagyszerű irodalmi érzékkel párosul. A téma izgalmas, a feldolgozás módja érdekfeszítő, egyszerre könnyed, humoros és nagyon komoly. Gratulálok, felettébb kiforrott a stílusa.”

Órán ezerszer rajtakapta a tanárát, hogy amíg az osztály valami feladatot körmölt a füzetébe, az rajta felejtette a szemét. Olivia abban az évben sok tollat elhasznált, teljesen szétrágta a kupakjukat, miközben hallgatta, ahogy François Emma Bovary érzéseiről értekezik.

Biztos volt benne, hogy a vonzalom kölcsönös. Ráadásul, micsoda egybeesés, mindkettejüknek ugyanaz volt a vezetékneve. Ez persze eléggé összezavarta, de végül is a családnevük, Leroy, egyáltalán nem ritka Franciaországban.

Néhány nappal az érettségi előtt az egyik felkészítőn Oliviából egyszer csak az egész csoport előtt kibukott:

– Tanár úr, ha mi ketten összeházasodnánk, az tök egyszerű lenne. Még az önkormányzathoz sem kellene bemennünk a névváltoztatási kérelemmel, a személyinket sem kellene lecserélnünk, és a gázműveknél sem kellene bejelenteni, milyen névre küldjék a számlát.

A többiek röhögtek, François elvörösödött.

Olivia sikeresen letette az érettségit, szóban is, írásban is színjelessel, de irodalomból külön dicséretet nem kapott. Másnap levelet írt François-nak: „Tanár úr, tudom, hogy azért nem adott dicséretet, mert a mi ügyünkre még nem találta meg a megoldást.”

François megvárta a bizonyítványosztást, utána viszont berendelte magához Oliviát személyes megbeszélésre. Egy darabig csak hallgatott, amit Olivia a szerelem zavarának számlájára írt, majd annyit mondott:

– Olivia, testvérek nem szoktak összeházasodni.

Erre Olivia elnevette magát. Nevetett, mert a tanára a keresztnevén szólította, holott évekig nem volt neki más, csak „kisasszony”. Aztán a komor és átható tekintet beléfojtotta a nevetést. És arra végképp nem tudott mit mondani, amikor François elővezette neki, hogy ugyanaz az apjuk. François az első házasságából született, húsz évvel korábban, Nizza mellett. Az apjuk és François anyja két évig éltek együtt, aztán csúnyán összevesztek, fájdalmas volt a szakítás. Hosszú ideig nem is hallottak egymásról.

Sok-sok évvel később François nyomozni kezdett az apja után, és megtudta, hogy újranősült, és született egy kislánya, Olivia.

Az apjuk nem tartotta fontosnak, hogy az új családját tájékoztassa François létezéséről. De apa és fia végre találkoztak. François pedig áthelyeztette magát Mâconba, hogy jobban megismerhesse az apját.

Amikor az osztályteremben szemtől szemben találta magát a saját húgával, borzasztóan zavarba jött. Az első nap névsorolvasáskor azt gondolta, csak a sors szórakozik vele, amikor a saját neve hallatán Olivia leszakadt a padtársáról, feltette a kezét, és egyenesen a szemébe nézve jól érthetően felkurjantott: „Jelen!” Azonnal felismerte a húgát, mert tagadhatatlan volt kettejük között a hasonlóság. François, amint belépett a terembe, rögtön kiszúrta, mert tudta, de Olivia nem sejtett semmit.

Olivia először nem akarta elhinni a dolgot. Képtelen volt felfogni, az apja hogy titkolhatta el előle, hogy van egy bátyja. Azt gondolta, hogy François csak azért találta ki ezt az egészet, hogy lecsillapítsa a kamaszos hevét. Amikor pedig végre kezdte elfogadni, hogy mégiscsak lehet ebben a történetben némi igazság, megvonta a vállát, és tettetett könnyedséggel odavetette François-nak:

– De nem ugyanaz az anya hordott ki minket. Úgy nem számít. Szerelmes vagyok magába.

A reakciója François-nál jeges elutasításba ütközött:

– Nem, nem, felejtse el, most rögtön felejtsd el ezt az egészet!

Az érettségi utáni előkészítő évében időnként össze-összefutottak a folyosón. Valahányszor Olivia meglátta François-t, legszívesebben a karjába vetette volna magát. De egyáltalán nem testvéri ölelésre vágyott.

François igyekezett kerülni a húgát, rendszerint elfordította a fejét. Olivia pedig már dacból is direkt kereste a találkozást, hogy jó hangosan odaköszönhessen neki:

– Jó napot, Leroy tanár úr!

Amire a férfi mindig csendesen, szégyenlősen válaszolt:

– Jó napot, Leroy kisasszony!

Olivia nem merte faggatni az apját. Nem is volt rá szüksége. Az év végi bizonyítványosztáskor látta, hogy néz az apja a tanárára. És elkapta, hogy összemosolyognak. Meg tudta volna ölni őket. Vagy legalább az egyiket. Dühében könnybe lábadt a szeme. Nem látott más kiutat ebből a helyzetből, egyedül a lemondást.

A végzős bálra a diákok és a tanárok mindenféle produkcióval készültek. Miután az összegyűltek meghallgatták a Trust és a Téléphone együttesek egy-egy számának egyéni feldolgozását, François lépett színpadra, és kíséret nélkül, nagy átéléssel elénekelte Chet Baker Blue Room című dalát: We’ll have a blue room, a new room for two room, ev’ry day’s a holiday because you’re married to me…

Neki énekelte, végig őt nézte. Olivia pedig megértette, hogy soha életében nem fog más férfit szeretni, csakis őt. És hogy ez a lehetetlen szerelem kölcsönös.

Akkor fogta magát, és messzire menekült. Bejárta a világot, beiratkozott az egyetemre, és diplomát szerzett, hogy ő is irodalmat taníthasson. Férjhez ment, máshol, máshoz. És felvette a férje nevét.

Hét évvel később, huszonöt évesen visszament, nem bírta tovább François nélkül. Egy nap kora reggel bekopogott az ajtaján, és közölte vele: „Most már máshogy hívnak, összeköltözhetünk. Nem fogunk összeházasodni, nem lesznek gyerekeink, de legalább együtt leszünk.” François pedig azt felelte: „Rendben.”

A magázódást végig megtartották. Óvatosságból, vigyáztak, hogy megmaradjon köztük némi távolság. Hogy minden nap olyan legyen, mint az első. Húsz gyönyörű közös évet kaptak az élettől. Pont annyit, amekkora korkülönbség volt kettejük között.

Olivia ivott egy korty portóit, és így folytatta: „A családjaink nem fogadták el a döntésünket, de nem volt baj, nem igazán foglalkoztunk velük, beértük egymással, nekünk mi ketten jelentettük a családot. François halálakor az anyja a maradványait bosszúból idehozatta, a saját szülővárosába, Brancion-en-Chalonba. És hogy végleg eltüntesse a fiát, elhamvasztatta, és a hamvait szétszóratta az emlékparcellában. De François tovább él bennem, az ellen nem tehetett semmit. Ő volt a lelki társam.”

27

Hűs esthajnali fényt a róna kap,

Immár hajlani kezd s borong a nap.

Léonine születése után nem sokkal rendeltem magamnak egy olvasókönyvet: Egy nap a legkisebbekkel. A Boscher-módszer, írta M. Boscher, V. Boscher és J. Chaperon okleveles tanítók, valamint M. J. Carré. A terhességem utolsó időszakában hallottam egy beszélgetést egy alsós tanítónővel a rádióban. Azt mondta, hogy az egyik kis tanítványa kétszer is megbukott első osztályban, mert képtelen volt megtanulni olvasni. Mert meg sem próbálta kiolvasni a szavakat, inkább találgatott. Úgy tett, mintha olvasna, de csak összevissza hablatyolt, és mondta, amire óráról emlékezett. Valahol én is ezt csináltam, világéletemben a memóriámra támaszkodtam. Akkor a tanítónő módszert váltott, és ennek a tankönyvnek a segítségével hat hónap alatt felhozta a kisfiút a többiek szintjére. Ez a klasszikus módszer kizárólag a szótagolvasáson alapult. A tankönyv úgy volt összeállítva, hogy lehetetlen volt csalni, az összkép nem segített felismerni a szavakat vagy előre kikövetkeztetni a mondatokat.

Léonine egészen kicsi korától kezdve, akár szoptatás közben is ebből a könyvből olvastam fel neki hangosan: „Vi-dám dél-u-tán, i á é u á, kicsi, sárgás, élénk, sudár. Ka-rá-csony ün-ne-pe, a á o ü e e, baba, málna, mozi, üveg, ember. Mimi makacs. Ma. Má. Me. Mé. Mi. Mí. Mo. Mó Mö. Mő Mu. Mú. Mü. Mű. Hat. Hát. Vesz. Vész. Visz. Víz. Kor. Kór. Tör. Tőr. Huss. Hús. Fü-tyül. Bű-vész. Fü-zet. Ü-res. Csü-csül. Gyű-rű. La-pát. Lep-ke. Li-ba. Lili lassan lépeget. Só. Sár. Sajt. Sejtelmesen susog a sás.”

Léonine kíváncsian hallgatott, és nem ítélkezett, amiért lassan olvasok, többször nekifutok, rosszul ejtem ki valamelyik hangot, egyik-másik szónál megakadok, a szavak jelentésével sem foglalkozott. Nap mint nap ugyanazokat a szótagokat ismételgettem, amíg folyékonyan össze nem tudtam olvasni a szavakat.

A képek színesek voltak, vidámak és elég együgyűek. Léonine hamar lecsapott rájuk. Amint tudta, megkaparintotta a könyvemet, és összegyűrte benne a lapokat. Telepacsmagolta nyállal, csokoládéval, paradicsomszósszal, belefirkált filctollal. A borítóját rendesen meg is cincálta, többször megpróbálta a szájába gyömöszölni, hátha finom.

Eleinte dugdostam a tankönyvemet. Nem akartam, hogy Philippe Toussaint véletlenül megtalálja. Nem bírtam volna elviselni, ha rájön, hogy nem tudok rendesen olvasni. Mert azzal csak az anyját igazoltam volna, hogy tényleg nem vagyok több, csak egy ostoba, iskolázatlan kis cafka.

Mindig csak akkor vettem elő, amikor elment motorozni. Léonine pedig, amint meglátta a kezemben a könyvet, mindig boldogan rikoltozott, mert tudta, hogy most jön az olvasás. A hangom álomba ringatta, a képeket meg egyenesen imádta, bár már töviről hegyire ismerte az összeset. A piros ruhás, szőke kislányokat, a tyúkokat és kacsákat, a fenyőfákat, a zöld bokrokat, a virágokat, a kisgyerekeknek szánt otthoni jeleneteket. A maguk egyszerűségében boldog életképeket.

Úgy számoltam, hogy van három évem folyékonyan megtanulni olvasni, hogy mire Léonine óvodába megy, már ne legyen gondom vele. De a tervezettnél jóval gyorsabban haladtam. Mire Léonine elfújta az első gyertyáját a születésnapi tortáján, már a hatvanadik oldalon tartottam.

A Boscher-módszernek hála az olvasás végre könnyedén, akadozás nélkül ment. Szerettem volna elmondani annak a tanítónőnek, akit a rádióban hallottam, hogy a beszámolója megváltoztatta az életemet. Betelefonáltam a csatornához, mondtam, hogy 1986 augusztusában Fabrice műsorában hallottam egy beszélgetést egy tanítónővel, de a diszpécser azt felelte, hogy a műsorvezető neve nem segít, az adás pontos dátuma nélkül képtelenség előkeríteni a riportalanyt, márpedig a napra már nem emlékeztem.

Az olvasás olyan, mint az úszás. Ha az alapmozdulatok megvannak, és elmúlik a félelem a vízbe fulladástól, onnantól már teljesen mindegy, hogy egy medencében vagy magában az óceánban tempózik az ember. Az egész csak edzés és erőnlét kérdése.

Hamar elérkeztem az utolsó előtti oldalhoz, és az ott szereplő történet lett Léonine kedvence. Andersen egyik meséjének, A fenyőfá-nak a rövidített változata.

Állt az erdőben egy szép, sudár kis fenyőfa. Jó helye volt: nap is érte, levegő is simogatta, idősebb társai, lucfenyők meg jegenyefenyők zúgtak körülötte. De a kis fenyőnek minden vágya az volt, hogy magasabbra nőjön. Ügyet se vetett a gyerekekre, akik ott jártak-keltek, fecsegtek körülötte, leültek pihenni a tövébe, és azt mondták: „Milyen szép ez a kicsi fa!” Ezt a kis fenyő nem szívesen hallgatta. Nőni, nőni, nagyra nőni és hatalmasra, mégiscsak ez ér legtöbbet ezen a világon – ábrándozott… Ősszel favágók jöttek az erdőre, és minden esztendőben kidöntöttek néhány fát a legmagasabbak közül. Hová vihetik őket? – tanakodott magában a kis fenyő. Tavasszal, amikor a gólyák visszatértek, meg is kérdezte tőlük. Egy öreg gólya hosszan elgondolkozott, aztán bólintott, és azt mondta: „Amikor útra keltem, új hajókat láttam a tengeren. Pompás árbócaik voltak – a társaidból faraghatták őket, de igen magasan hordták a fejüket.” Karácsony táján aztán fiatal fenyőket is kivágtak az erdőn, még olyanokat is, amelyek zsengébbek voltak a nyughatatlan fenyőfánál, a legszebbeket válogatták ki közülük. Ugyan hová viszik őket? – töprengett a mi fenyőfánk. Aztán rá is sor került. Egy szép, tágas terembe vitték, ahol hintaszékek, selyemhuzatú heverők voltak. Aranyozott almát, diót függesztettek a gallyaira, ágai hegyére vagy száz gyertyát erősítettek, fönt a csúcsán pedig egy nagy aranycsillag tündöklött. Szép volt, ó, milyen szépséges szép! Micsoda ragyogás! Micsoda pompa! Másnap megfogták, és kivonszolták a szobából, s egy sötét zugba állították. A fenyőfa nekidőlt a falnak, és gondolkozott – ráért, úgy látszott, hogy mindenki megfeledkezett róla. Az erdőre gondolt, üde ifjúságára, a vidám karácsonyestre, és felsóhajtott: „Elmúlt, minden elmúlt! Miért is nem örültem akkor az üde levegőnek és a napsugaraknak, amikor még örülhettem volna? Most már késő!”

Vettem igazi gyerekkönyveket is, és mindegyiket vagy százszor felolvastam Léonine-nak. Szerintem nincs még egy kislány a világon, akinek ennyi mesét olvastak volna. Az olvasás mindennapos szertartássá vált nálunk, mese nélkül esténként Léonine nem volt hajlandó lecsukni a szemét. De napközben is rendszeresen felnyalábolta valamelyik könyvét, és addig loholt a nyomomban, hogy „Mesét, mesét!, amíg az ölembe nem vettem, és együtt fel nem lapoztuk az első oldalt.

Az Árvák hercegé-t annak idején a huszonötödik oldalnál tettem félre. Elrejtettem egy fiókba, mint valami értékes jutalmat, amit előbb ki kell érdemelnem. Amiért érdemes küzdenem. Léonine kétéves korában vettem elő újra. Kinyitottam, és többé be sem csuktam. Azóta minden évben többször újraolvasom. A regény szereplői olyanok nekem, mintha a rokonaim lennének. Ők a fogadott családom. A doktor úrra, Wilbur Larchra apámként tekintek. A Maine állambeli Saint Cloud’s-i árvaházra a gyerekkorom színhelyeként. Az anyátlan-apátlan Homer Wells a bátyám, Edina és Angela nővér a képzeletbeli nénikéim.

Egy árva gyerek szabadon dönthet. Azt csinál, amit csak akar. Maga választhatja meg a családját.

Engem senki sem fogadott örökbe. Csak az Árvák hercege. Ez a regény lett az otthonom. Fogalmam sincs, miért kellett nevelőszülőktől nevelőszülőkig vándorolnom ahelyett, hogy hagyták volna, hogy valahol megállapodjak. Talán azért, mert a vér szerinti anyám időnként érdeklődött utánam, és akkor nem lehet.

2003-ban visszamentem Charleville-Mézières-be, hogy belenézzek a nyilvántartási anyagomba. A dossziém üres volt, ahogy számítottam is rá. Sem egy levél, sem egy ékszer, sem egy fotó, sem egy bocsánatkérés. Pedig az anyám bármikor otthagyhatott volna nekem bármit. Mindenesetre én otthagytam neki az Árvák hercegé-t.

28

A magányban sosincs egyedül az ember.

Ma reggel Victor Benjamint (1937–2017) temettük.

Cédric atya nem volt jelen. Victor Benjamin polgári temetést szeretett volna. Jacques Lucchini felállította a hangosító felszerelését a kiásott sír mellett, betette Daniel Guichard egy dalát, és a gyászolók elcsendesedtek.

Ugyanabban a kopott kabátban, a legnagyobb télben vagy nyárban, indult el minden hűvös reggelen az öregem…

Victor kérésére a sírhalomra nem állítottak keresztet, a temetésre senki sem hozott virágot, sem koszorút. A felesége és a gyerekei közösen vésettek egy táblát, a barátok és kollégák néhány szóval búcsúztak tőle. A megemlékezésen a család kutyája is részt vett, Victor egyik fia tartotta pórázon. Az állat végig nyugodt volt, és csak akkor ült le, amikor Daniel Guichard ahhoz a versszakhoz ért, hogy:

Mindig ugyanazt a nótát fújta, az urakat, a főnököket szidta, kapott jobb, bal, nem kímélte a Jóistent sem, ha morgott az öregem.

Utána a rokonság hazaindult, a kutya kicsit lemaradt mögöttük. Éliane-nak láthatóan megtetszett, egy darabig tisztes távolból követte is a menetet, de hamar feladta, és inkább bekuckózott a kosarába. Öreg már ő ezekhez a hirtelen fellángoló szerelmekhez.

Amikor hazaértem, eléggé magamba voltam zuhanva. Nono megérezte. Elszaladt bevásárolni, hozott friss kenyeret meg egy tucat tanyasi tojást, és összeütöttünk egy jó kis rántottát, még sajtot is reszeltem rá. És addig tekertük a rádió keresőjét, amíg nem találtunk egy csatornát, ahol épp kellemes dzsessz szólt.

A postás a különféle vetőmagokat és palántákat reklámozó szórólapok, a virágszámlák, kertészeti katalógusok mellett egy levelet hagyott a konyhaasztalomon. A pecsét alapján Marseille-ben adták fel, a bélyeg szép volt rajta, If várát ábrázolta.

Violette Trenet-Toussaint

Brancion-en-chaloni temető (71)

Saône-et-Loire

Nem nyitottam ki rögtön, megvártam, hogy Nono elmenjen. Semmi „Kedves Violette” vagy „Tisztelt asszonyom”, Julien Seul elhagyta a megszólítást, nem udvariaskodott, mindjárt a közepébe csapott.

A közjegyző felbontott egy levelet, amit nekem címeztek. Úgy tűnik, az anyám nem bízott bennem. Jobbnak látta „hivatalosan” intézni a dolgot. Azt akarta, hogy a közjegyző olvassa fel előttem a végakaratát, gondolom azért, hogy ne tudjak kitáncolni előle.

Egyetlen dologról rendelkezett. Mégpedig arról, hogy szeretné, ha Gabriel Prudent mellé helyeznék végső nyugalomra, a maga temetőjében. Megkértem a közjegyzőt, hogy olvassa fel nekem még egyszer annak a férfinak a nevét, hiszen még soha életemben nem hallottam róla. Gabriel Prudent.

Mondtam neki, hogy ez csak valami tévedés lehet. Mert hogy az apámat nem így hívták, és ő volt az anyám férje, Paul Seul, akinek a sírja Marseille-ben van a Szent Péter temetőben. Mire a közjegyző azt felelte, hogy nincs itt semmiféle tévedés. Feketén-fehéren ez áll Irène Fayolle – született 1941. április 27-én Marseille-ben, házastársa neve Paul Seul – végrendeletében.

Beszálltam a kocsimba, és beütöttem a GPS-be: „Brancion-en-Chalon, temetői letérő”, de csak mert maga a „temető” nem szerepelt a választható célállomások között. Háromszázkilencvenhét kilométer. Fel egyenesen északnak. Sima útnak tűnt, sehol egy elágazás, a tervező munkálatokat sem jelzett. Mâconig autópálya, aztán Sancénál lekanyarodni, onnan meg már csak nagyjából tíz kilométer. Mit kereshetett ott az anyám?

A nap fennmaradó részében próbáltam végezni a dolgomat, de nem igazán ment. Este kilenckor nekivágtam az útnak. Órákig vezettem. Lyonnál megálltam egy kávéra, teletankoltam a kocsit, bekapcsoltam a telefonomon az internetet, és rákerestem Gabriel Prudent nevére. De nem jött ki semmilyen értelmezhető találat, egyedül – már megint egy beszélő név – maga a szó magyarázata: „Óvatosság: veszélyes helyzet kerülése; elővigyázatos körültekintés egy kényes vagy kockázatos helyzet kivédésére vagy kezelésére.”

Miközben ahhoz a halott férfihoz, helyesebben a sírjához igyekeztem, egyre csak az anyámon gondolkoztam, és felidéztem magamban az elmúlt években együtt töltött pillanatainkat. A ritkás vasárnapi ebédeket és azokat az alkalmakat, amikor, ha nagy néha a rue Paradis környékén jártam, beugrottam hozzá egy kávéra. Olyankor leginkább a híreket beszéltük meg, és soha, egyszer sem kérdezte meg tőlem, boldog vagyok-e. Mondjuk ezt én sem kérdeztem meg tőle sosem. A munkámról gyakran érdeklődött. És a válaszaimtól csalódottnak tűnt. Véres történetekre számított tőlem, szerelemféltésből elkövetett kegyetlen gyilkosságokra, ehelyett én jöttem a piti drogügyletekkel, unalmas rendzavarásokkal és szokványos fegyveres rablásokkal. Búcsúzkodás közben, amikor az ajtóban megpuszilt, a munkámra való tekintettel mindig óva intett: „Azért vigyázz magadra!”

Azon gondolkoztam, vajon én nem figyeltem, vagy tényleg nem engedett bepillantást a magánéletébe. Hiába kutattam az emlékeimben, nem adott semmilyen jelet, még az árnyékát sem leltem az életében annak az embernek.

Hajnali kettőre értem Brancion-en-Chalonba. Leparkoltam a temető előtt, a kapu zárva volt, és nyomban elaludtam. Csupa zagyvaságot álmodtam. Felébredtem. Fáztam. Beindítottam a motort, hogy kicsit bemelegedjen a kocsi. Visszaaludtam. Hajnali hét óra körül kipattant a szemem.

Láttam, hogy odabent a gondnoklakban ég a villany. Bekopogtam. Cseppet sem magára számítottam. Azt hittem, egy vörhenyes arcú, korosodó, pocakos pasassal fogom szembetalálni magam, ki más vállalna ilyen állást. Tudom, ez is csak egy ostoba előítélet. De magára akkor sem voltam felkészülve. A maga egyszerre fürkésző és riadt, szelíd és gyanakvó tekintetére.

Beinvitált és kávéval kínált. Finom meleg volt magánál, a konyhában finom illatok lengedeztek, maga is finoman illatozott. Öreges, szürke pongyolát viselt, a lényéből valahogy mégis fiatalság áradt. Nem találom erre a megfelelő szavakat. Valami lehengerlő energia, amin nem fogott az idő. Az volt az érzésem, hogy az a pongyola csak jelmez. Megvan: olyan volt, mint egy gyerek, aki játékból magára húzta a szülei ruháját.

A haja össze volt fogva, kontyban. Nem tudom, hogy a jegyzőnél hallottak, az éjszakai vezetés vagy a fáradtság tette ezt velem, de akkor és ott azt hittem, az érzékeim játszanak velem, annyira nem tűnt valóságosnak. Úgy állt ott velem szemben, mint egy kísértet vagy valami jelenés.

Amint magát megláttam, úgy éreztem, hogy az anyám direkt rendezte így, hogy végre-valahára bepillanthassak a titkos, másik életébe. Elvezetett oda, ahol igazán otthonára talált.

És aztán maga elővette a füzeteit, azokat, amikben a temetéseket vezeti. Abban a pillanatban megértettem, hogy maga mennyire különleges. Hogy vannak nők, akik nem olyanok, mint mások, nem hasonlítanak senkire, mert egész egyszerűen önmagukat adják, önazonosak. Egyediek. Mint maga.

Amíg összekészülődött, visszaültem a kocsimba, ráadtam a motorra a gyújtást, és lehunytam a szemem. De nem tudtam elaludni. Csak magát láttam a mögött az ajtó mögött, amin egy órácskára beengedett. Mintha egy filmet néztem volna újra és újra, csak hogy megint hallhassam annak a jelenetnek a zenéjét, amiben az előbb még benne voltam.

Amikor kiszálltam a kocsiból, és maga ott várt a kapunál a hosszú, sötétkék kabátjában, arra gondoltam: Muszáj megtudnom, ki ez a nő, hogy került ide, és mit keres itt.

Aztán odavezetett Gabriel Prudent sírjához. A tartására végig gondosan ügyelt, egyenes háttal járt, a vonásai szépek, kisimultak voltak. A kabátja alól minden lépésénél kivillant a ruhája piros szövete, sejtelmesen. Úgy ment, mintha súlyos titkokon lépegetne. És én megint arra gondoltam: Tudnom kell, ki ez a nő, hogy került ide, és mit keres itt. Valószínűleg elég lehangoltan festhettem azon a hűvös és komor októberi reggelen a temetőjében, de a látszat ellenére épp az ellenkezőjét éreztem.

Mire odaértünk Gabriel Prudent sírjához, már olyan állapotba kerültem, mint az egyszeri vőlegény, aki az esküvője napján beleszeret az egyik meghívott vendégbe.

A második látogatásomkor távolról hosszan figyeltem magát. A halottak arcképeit törölgette a sírköveken, és közben beszélt hozzájuk. És harmadszor is arra gondoltam: Tudnom kell, ki ez a nő, hogy került ide, és mit keres itt.

Bréant asszonyt, a szállásadónőmet, akit ajánlott, kérdeznem sem kellett, magától is elmondta, hogy maga egyedül él, és hogy az ura „eltűnt”. Először azt hittem, hogy az „eltűnt” azt jelenti: „meghalt”. És bevallom, megörültem neki. Nem szép dolog örülni mások fájdalmának, de én az egészből csak azt hallottam meg: Egyedül él. Amikor Bréant asszony felvilágosított, hogy a férje húsz évvel ezelőtt egyik napról a másikra felszívódott, megijedtem, hogy akkor ez még nincs lezárva, bármikor visszajöhet. És magamban arra a következtetésre jutottam, hogy az első alkalommal ezért találtam a lényét olyan valószerűtlennek, minden bizonnyal ez lehetett a háttérben. Mintha megrekedt volna a hosszú várakozásban, és nem merne továbblépni, új életet kezdeni. Mintha egy elhagyatott vasúti peronon toporogna, évek óta egy helyben, és hiába várná, hogy valaki végre megszólítsa, kimondja a nevét. És eldöntené maga helyett, hogy melyiket válassza, még Toussaint vagy mégis inkább Trenet. Biztosan az álcája hatott így rám, a fiatalsága, amit hasztalan próbált leplezni azzal a szürke pongyolával.

Tudni akartam. Maga miatt akartam tudni. Ki akartam szabadítani a királykisasszonyt. Hőst akartam játszani, mint a mesékben és a képregényekben. Le akartam fejteni magáról a sötétkék, hosszú kabátot, hogy lássam, hogyan is fest valójában, a piros ruhájában. De talán csak az anyámhoz akartam magán keresztül közelebb kerülni, minél többet megtudni róla, magamról, a saját életemről. Nem is talán, biztosan erről lehetett szó. Csak magammal foglalkoztam, magával nem törődtem, ajtóstul berontottam a házába, és beletrappoltam a magánéletébe. És ezért bocsánatot kérek.

Bocsánat.

Huszonnégy óra alatt kiderítettem, amiről maga minden jel szerint húsz évig nem volt hajlandó tudomást venni. Gond nélkül megszereztem a rendőrségi jegyzőkönyvet, amiben bejelentette a férje eltűnését. A tiszt, aki 1998-ban fogadta, feljegyezte, hogy a férje rendszeresen kimaradozott. Hogy nemegyszer napokig, sőt hetekig távol maradt anélkül, hogy ez idő alatt magát tájékoztatta volna a tartózkodási helyéről. A rendőrség nem indított utána keresést. Nem találtak semmi gyanúsat az ügyben. A pszichológiai és az erkölcsi profilja, valamint az egészségi állapota alapján arra következtettek, hogy a férje saját akaratából hagyta el az otthonát. Magam is arra jutottam, hogy ez az egész csupán egy legenda. Amit maga és a helyiek közösen szőttek a férje eltűnése köré.

Egy nagykorú állampolgár szabadon dönthet arról, hogy kapcsolatba kíván-e lépni a hozzátartozóival, és ha a hatóságok a nyomára akadnak, a címét csakis a beleegyezésével adhatják ki a másik félnek. Így hivatalosan nem áll jogomban elárulni magának Philippe Toussaint címét, mégis megteszem. Hiszen maga mondta: „Ha mindig pontosan csak azt csinálnánk, amire szerződtünk, nagyon szomorú lenne az élet.”

A döntést magára bízom, tegyen, ahogy jónak látja. A címet felírtam egy papírra, a mellékelt borítékban találja. Leragasztottam, de ha szeretné, kinyithatja.

Tisztelettel,

Julien Seul

Még soha életemben nem kaptam szerelmes levelet. Jó, fura egy szerelmes levél, de mégiscsak az. Az anyjáról csak néhány sort írt. És érezhetően az is pokoli nehezen jött ki belőle. A többi határozottan nekem szól, ráadásul több oldalon keresztül. Úgy tűnik, az ember tényleg könnyebben nyílik meg egy ismeretlennek, mint bármilyen családi összejövetelen az övéi körében.

Kiveszem a másik borítékot, amiben ott lapul Philippe Toussaint aktuális címe. Hosszan forgatom a kezemben. A nyomozó nem is csak leragasztotta, le is pecsételte. Végül becsúsztatom egy rózsakertészet brosúrájának a lapjai közé. Egyelőre nem tudom, mihez fogok kezdeni vele. Megtartom, de nem bontom ki, kidobom vagy kinyitom. Képtelen vagyok elhinni, hogy Philippe Toussaint csak száz kilométerre lakik a temetőmtől. Úgy képzeltem, külföldre ment, a világ másik végére. Annak a világnak a másik végére, amiből én már réges-régen kivonultam.

29

A levelek lehullanak, az évszakok váltják egymást,

egyedül az emlékek maradnak meg örökké.

Philippe Toussaint 1989. szeptember 3-án vett el feleségül, Léonine harmadik születésnapján. Nem térdelt le elém egy virágcsokorral, hogy megkérje a kezem, ahogy azt szokás. Csak egy este két „Megyek, motorozok egy kört” között egyszerűen megjegyezte: „Össze kellene házasodnunk, a kicsi miatt.” És ezzel letudottnak vette az egészet.

Pár héttel később megkérdezte, hogy felhívtam-e már az önkormányzatot, és egyeztettem-e időpontot. Pontosan így fejezte ki magát, hogy „egyeztettem-e időpontot”. Ez a félmondat olyan idegenül hangzott a szájából, hogy rögtön tudtam, nem magától találta ki, csak visszamondja, amivel valaki teletömte a fejét. Nyilvánvalóan az anyja bujtogatta, hogy vegyen el feleségül. Azért, hogy ha szétmennénk, ne legyen Léonine fölött kizárólagos felügyeleti jogom. Meg hogy egyik napról a másikra ne állhassak odébb se szó, se beszéd, ahogy a „magamfajta kis nőcskék” csinálják. Mert ugye Toussaint mama szemében én mindig is csak „az a kis nőcske” maradtam, nem is lehettem más. Sosem szólított a nevemen. Ahogy én sem szólítottam őt soha Chantalnak.

Az esküvő napján délutánra helyettesítést kértünk a központtól, hogy legyen, aki a távollétünkben kezeli a sorompót. Akkor egyszer kérvényeztünk ilyet. A szabadságunkat persze kivettük, de soha nem egyszerre, egyikünk mindig biztosította a műszakot. Philippe Toussaint ezt egyáltalán nem bánta, mert így legalább nem kellett családilag elmennünk nyaralni. Én meg, miután Philippe Toussaint a kedvemért nem mondott le a szokásairól, rendszerint végigdolgoztam a rám eső szabadnapokat.

Az önkormányzat közel volt az átjáróhoz, alig háromszáz méterre, Malgrange-sur-Nancy főutcáján. A násznép gyalog ment az esküvőre: Philippe Toussaint, a szülei, Stéphanie – a szemközti szupermarket pénztárosnője –, Léonine és én. Toussaint mama volt a fia tanúja, Stéphanie az enyém.

Léo születése után a Toussaint szülők évente kétszer eljöttek látogatóba. Amint leparkolták a puccos kocsijukat a házunk előtt, a csinos kis otthonunk egyszeriben roskatag viskóvá változott. A rongyrázásukhoz képest úgy tűnt, mintha nyomorognánk. Pedig nem voltunk szegények, bár gazdagok sem. Legalábbis a kettőnk keresetét együttvéve. Azt csak évekkel később tudtam meg, hogy Philippe Toussaint-nek egy csomó pénze volt egy külön bankszámlán, amihez rajta kívül egyedül az anyjának volt hozzáférése. Természetesen házassági szerződést kötöttünk, teljes vagyonelkülönítéssel. És nem tartottunk templomi esküvőt. Hiába bánkódott emiatt az apja, Philippe Toussaint ebben nem állt kötélnek.

Toussaint mama rendszeresen telefonált, többnyire a legrosszabb időzítéssel: amikor a kicsinek már megeresztettük a fürdővizet, vagy vacsorázni készültünk, vagy menni kellett felnyitni a sorompót És Léo már benn ült a kádban. Ha nem sikerült elérnie a fiát, aki épp nem volt otthon, mert megint „megjáratta a motort”, naponta többször is hívott. És mivel általában én vettem fel a telefont, folyamatosan azt kellett hallgatnom, ahogy idegesen beledohog a kagylóba, majd pattogó hangon beleszól: „Philippe-pel akarok beszélni. Átadná neki?!” Rám nem pazarolta az idejét. Rengeteg dolga volt. Amikor pedig végre elérte a fiát, és a beszélgetés a személyemre terelődött, Philippe Toussaint mindig kiment a szobából. És még a hangját is lehalkította, mintha valami ellenség lennék, akitől nem árt óvakodni. Miket mesélhetett rólam? Időnként még ma is eszembe jut, hogy vajon miket mondhatott rólam az anyjának. Milyennek látott engem? Mit látott belőlem? Észrevett egyáltalán? Vagy csak úgy kezelt, mint egy bejárónőt, aki elétette az ételt, végezte helyette a munkáját, mosott rá, kifestette a házat, nevelte a lányát? Milyennek festhette le Violette Trenet-t? Milyen szokásokat tulajdonított nekem? Esetleg mániákat? Miből rakta össze a rólam alkotott képet? Vajon a szeretőit is belekeverte, hogy kerek legyen? Egy kicsit ebből, egy kicsit abból, egy kicsit ebből-abból?

Az esküvői ceremóniát a polgármester-helyettes helyettese vezényelte le, és elintézte annyival, hogy felolvasott három mondatot a Polgári Törvénykönyvből. Amikor ahhoz a részhez ért, hogy „örök hűséget fogadnak egymásnak, amíg a halál el nem választ”, a 14:07-es zakatolása elnyomta a hangját, és Léonine felkiáltott: „Mama, jön a vonat!” Nem értette, miért nem sietek leereszteni a sorompót. Philippe Toussaint kimondta az igent. Én is kimondtam az igent. Aztán Philippe Toussaint hozzám hajolt, hogy megcsókoljon. Azt pedig, hogy „a törvény értelmében ezennel házastársaknak nyilvánítom önöket”, már úgy hadarta el a sebtében kinevezett anyakönyvvezető, hogy közben húzta a kabátját, mert máshol is várták. A beugró személyzet nyilván nem tesz ezekbe az alkalmakba többet a szükséges hivatali minimumnál, főleg ha azt látja, hogy a menyasszony nincs talpig fehérben. Pedig annak az egy szem fényképnek az alapján, amit Stéphanie készített aznap, és ami a házasságom egyetlen tanúbizonyságaként megmaradt, Philippe Toussaint és én kifejezetten szép pár voltunk.

Utána közösen elmentünk egy kései ebédre a Ginóba, a sarki pizzériába, aminek a tulajdonosai elzásziak voltak, és soha még csak Olaszország környékén sem jártak. Léonine elfújta a tortáján a három gyertyát, és közben nagyokat kacagott. A boldogságtól ragyogott a szeme. Az arca egészen kivirult, amikor meglátta a hatalmas, színes tortát, amit még előző nap rendeltem neki. Valahányszor eszembe jut az a pillanat, máig elérzékenyülök, elég csak benyomni a gombot, és az egészet bármikor szívesen újraélem. Elevenen látom magam előtt Léót az apjától örökölt göndör fürtjeivel.

Léo szerető, ragaszkodó anyát csinált belőlem. Állandóan ölelgettem. Philippe Toussaint sokszor szóvá is tette: „Igazán elengedhetnéd néha a szoknyád mellől azt a gyereket, nem gondolod?”

A lányom és én együtt bontogattuk a szülinapi és a nászajándékokat, egy ilyet, egy olyat. Egyikünk boldogabb volt, mint a másik. Én legalábbis boldog voltam. Lehet, hogy az esküvőm napján nem voltam talpig fehérben, de kit érdekelt, Léo mosolya, a lányom vidámsága mindennél jobban öltöztetett.

Az ajándékok között volt egy alvóbaba, egy konyhai robotgép, egy nagy csomag gyurma, egy receptkönyv, egy színesceruza-készlet, egy egyéves előfizetés egy szabadidő-magazinra, egy hercegnőszett és egy varázspálca.

A varázspálcát rögtön kölcsönkértem Léótól, és miközben a szerény létszámú násznép mélyen a tányérjába merülve falta a napi ajánlatot, feléjük suhintottam: „Léonine tündér áldása legyen ezen a házasságon!” Senki sem hallotta, kivéve Léót, akinek nagyon tetszett, hangosan felkacagott, és nyújtózkodva próbálta visszaszerezni a varázspálcáját: „Az enyém, az enyém, az enyém!”

30

A pataknál, hol egykor annyit álmodoztál,

ezüstös pikkelyek miriádját viszi az ár.

Őrizd ezt a képet mint örök emléket.

Ma reggel kisebbfajta népgyűlés kerekedett a konyhámban. Nono szokásához híven sztorizgat Cédric atyának és a három apostolnak. A három Lucchini fivér ritkán van egyszerre egy helyen. Az egyikük mindig az üzletben marad, de az elmúlt tíz napban a környéken nem halt meg senki.

My Way összegömbölyödve szunyókál Elvis ölében, aki, mint mindig, kifelé bámul az ablakon, és közben halkan dudorászik.

Nono az egész társaságot képes megnevettetni:

– És amikor feltör a talajvíz, azt ki kell pumpálni, látszik az, mert némelyik sír olyankor csurig megtelik, fel kell nyitni, és a kriptákban sem tocsoghatunk térdig vízben. Szóval a múltkor is bevezettünk egy csövet a szivattyúzáshoz, de nem ám akármekkorát!

És Nono széles mozdulatokkal mutatja a hálás közönségnek a cső átmérőjét.

– Na és aztán bekapcsoltuk a szivattyút, de olyankor a csövet jó erősen tartani kell ám! Erre Gaston leteszi nekem a földre, és simán otthagyja valamelyik virágágyás szélén. A víz meg megindult, a cső csak duzzadt és duzzadt, és aztán PUFF, hirtelenjében kilőtt a zuhatag, és telibe trafált egy bánatos úriasszonyt. Gaston és az Elvis hiába kapkodtak utána, úgy eláztatták azt az asszonyságot, hogy mindenéből csöpögött a víz, a szemüvegéből, a kontyából, a krokodilbőr táskájából meg úgy kellett kiönteni. Szóval szépen elintézték! Három év után az a szerencsétlen végre rászánta magát, hogy kijöjjön a temetőbe meglátogatni a megboldogult urát, de azóta szerintem háromszor is meggondolja, nem is láttuk újra!

Elvis a társaság felé fordul, és újabb nótába kezd: With the rain in my shoes, rain in my shoes, searchin’ for you.

Pierre Lucchini szól közbe:

– Ó, erre emlékszem! Én is ott voltam! Te jó ég, majd meghaltam a röhögéstől! Az építési vállalkozó felesége volt az! Tudják, az a fajta nő, aki olyan merev, hogy a világért sem fakadna sírva, még olyankor is csak elmosolyodik, amikor megégeti az ujját. Szigorú, akár az igazságszolgáltatás. A férje, mármint életében, csak Mary Poppinsnak hívta, mert arról álmodozott, hátha egyszer felkapja a szél, és elsodorja mellőle, de az csak nem akarta elvinni, és egész életére a nyakán maradt nyűgnek.

– De persze egyik temetés sem olyan, mint a másik – veszi vissza a szót Nono.

– Mint a tengerparti naplementék, azok sem egyformák – énekli szabadon Elvis.

– Jártál te már egyáltalán a tengerparton? – hurrogja le tüstént Nono.

Elvis nem felel, némán visszafordul az ablak felé bámészkodni.

– Én voltam olyan temetésen – kapcsolódik be a beszélgetésbe Jacques Lucchini –, ahol eszméletlenül sokan gyűltek össze, meg olyanon is, amire nem jött el több öt-hat embernél. De, ahogy mondani szoktam, nem ez számít, aki meghalt, annak így is, úgy is jár a tisztességes temetés… De szó, ami szó, nem mindig lehet megúszni veszekedés nélkül, a rokonok a koporsó mellett is képesek hajba kapni az örökségen… A legdurvább, amit láttam, az az volt, amikor két nőt szét kellett választani, mert kis híján megtépték egymást… Szegény apánk, béke poraira, kénytelen volt közbelépni, és hát neki is kijutott néhány karmolás, miközben a két őrült hisztérika olyanokat vágott üvöltve egymás fejéhez, hogy „Meg akarsz lopni? Mit képzelsz te magadról? Minek az neked?”, és rendesen sértegették is egymást… Szomorú, nagyon szomorú az ilyen.

– Ki viselkedik így egy temetésen?! Na, tessék, jól kinézünk… – sóhajt fel hangosan Nono.

– Ez még azelőtt esett, Violette, mielőtt maga ide érkezett – veti közbe Jacques Lucchini. – Még az elődje, Sasha idejében.

Sasha nevének hallatán megremeg a lábam, érzem, hogy le kell ülnöm. Évek óta senki sem emlegette előttem.

– Egyébként vele mi lett? – csap le a témára Paul Lucchini. – Hallott valaki azóta Sasha felől?

Nono gyorsan kapcsol, és sietve igyekszik másfelé terelni a társalgást:

– Úgy tíz évvel ezelőtt fel kellett számolnunk egy régóta elhagyatott sírt, hogy a helyet újra eladhassák… Szépen elbontottuk, és mindent bedobáltunk egy konténerbe. Normális esetben inkább elosztogatjuk a díszeket, már ha kellenek valakinek, de ez a sír már tényleg borzasztó állapotban volt, nem lehetett megmenteni róla semmit. Találtam rajta egy kopott, lekoszlott táblát ezzel a felirattal: „Elhunyt szeretteimnek”. Kihajítottam azt is. Aztán egyszer csak látom ám, hogy egy igencsak szemrevaló hölgy, a nevét tiszteletből nem árulom el, mert kedves asszony, és a magam részéről sokra tartom… Szóval látom ám, hogy kitúrja a konténerből azt a táblát, „Elhunyt szeretteimnek”, és egy nejlonzacskóba bugyolálva elsüllyeszti a táskájában. Mondom neki: „De hát mire kell az magának?” Mire ő a lehető legkomolyabb képpel rávágja: „A töketlen férjemnek viszem ajándékba, hátha erről eszébe jut, hol és mikor hagyta el a golyóit!”

A férfiak nyerítésétől My Way felrezzen, és ijedtében feliszkol a hálószobámba.

– De azért a Jóistenről se feledkezzünk meg! – kapcsolódik be Cédric atya. – Vajon mindazok, akikről itt szó van, hisznek Istenben?

Nono röviden elgondolkozik, csak utána felel:

– Azoknak, akik egy pancserrel vagy valami gazemberrel élnek együtt, és a magasságos végre megszabadítja őket tőlük, aznap biztosan megjön a hitük. Láttam én víg özvegyasszonyt és felszabadult özvegyembert is eleget, akik nem győznek hálát adni a te Jóistenednek, tisztelendő uram… Jaj, csak viccelek, ne vágj ilyen képet! A Jóisten azért van, hogy könnyítsen a terheinken. Ez ilyen pofonegyszerű: ha nem lenne, ki kéne találni.

Cédric atya mosollyal díjazza Nono okfejtését.

– A mi szakmánkban sok mindennel találkozik az ember – teszi hozzá Paul Lucchini. – Bánattal, vidámsággal, hívőkkel, hitetlenekkel, a múló idővel, kétségbeeséssel, igazságtalansággal, az elviselhetetlenség érzésével… mert hát ilyen az élet, vagy mi. Mert hiába holtakkal foglalkozunk, mégiscsak az életet szolgáljuk. Talán mi állunk a legközelebb az élethez. Mert azok, akik hozzánk fordulnak, ők itt maradnak, és élik tovább az életüket… Apánk, nyugodjon békében, mindig azt mondogatta nekünk: „Fiaim, nem könnyű hivatás a miénk, mert mi a halálnál bábáskodunk. A mi kezünk között sír fel a halál, úgyhogy próbáljátok meg élvezni az életet, hozzatok ki belőle, amennyit csak lehet!”

31

A szerelemben ketten voltunk egyek,

de magam maradtam megsiratni téged.

Philippe Toussaint-t nem repítette messzire a motorja Branciontól. Pontosan száz kilométerre él a temetőmtől. Épp csak a szomszéd megyéig jutott.

Az évek során rengeteg kérdés kavargott bennem: Hogy tudott új életet kezdeni, és a miénkkel ellentétben abban megállapodni? Csak lerobbant, vagy tényleg beleszeretett valakibe? Miért nem értesített? Miért nem küldött legalább egy szakító levelet, miért nem jelentette be, hogy elhagy, és adta ki az utamat? Mi történhetett aznap, amikor úgy döntött, hogy elmegy? Előre elhatározta, hogy nem fog hazajönni? Mondtam valamit, amit nem kellett volna, vagy épp ellenkezőleg, az volt a baj, hogy nem mondtam semmit? Bár igazság szerint a végén már nem is nagyon beszéltünk egymással. Amikor hazajött, csak leült, én meg letettem elé az ételt.

Nem pakolta össze a holmiját. Nem vitt magával semmit. Sem egy ruhát, sem egy emléket, sem egy fényképet a lányunkról.

Eleinte arra gondoltam, hogy csak egy kicsit hosszabban kipiheni magát egy másik nő ágyában. Egy olyanéban, aki szóval tartja, akivel kibeszélheti magát.

Egy hónap elteltével megijedtem, hogy talán balesetet szenvedett. Két hónap után elmentem a rendőrségre, hogy bejelentsem az eltűnését. Honnan tudhattam volna, hogy Philippe Toussaint kiürítette a bankszámláit? Elvégre azokhoz én nem férhettem hozzá. Egyedül az anyjának volt hozzájuk meghatalmazása.

Hat hónap elteltével hideg rémület öntött el már magára a gondolatra is, hogy esetleg visszajöhet. Miután megszoktam a hiányát, kezdtem fellélegezni. Olyan volt, mintha addig víz alatt éltem volna. És amikor elment, végre elrugaszkodtam a medence fenekéről, kidugtam a fejem a vízből, és újra lélegeztem.

Egy év után az volt az egyetlen gondolatom: Ha visszajön, megölöm.

Két év után magamban arra jutottam: Ha visszajön, nem engedem be a házba.

Három év után: Ha visszajön, hívom a rendőrséget.

Négy év után: Ha visszajön, hívom Nonót.

Öt év után: Ha visszajön, hívom a Lucchini fivéreket. Egészen pontosan Paulra gondoltam, aki profi balzsamozó.

Hat év után: Ha visszajön, először kikérdezem, csak aztán ölöm meg.

Hét év után: Ha visszajön, fogom a cókmókomat, és elmegyek.

Nyolc év után: Már nem fog visszajönni.

* * *

Elmentem a helyi közjegyzőhöz, hogy küldjön egy hivatalos levelet a nevemben Philippe Toussaint-nek. Rouault úr azt mondta, hogy az eljárásrend szerint ő nem tehet semmit. És hogy ha el akarom indítani az ügyet, keressek egy családjogi ügyvédet.

Mivel Rouault urat, a közjegyzőt jól ismerem, megkértem, hogy keressen nekem egyet. Találomra válasszon ki egy ügyvédet, kérje fel a nevemben, és írassa meg vele azt a levelet. Semmi kedvem sem volt magyarázkodni, igazolásokat benyújtani, könyörögni vagy utasításokat osztogatni. Csak annyit akartam, hogy tájékoztassa Philippe Toussaint-t arról, hogy szeretném visszakapni a lánykori nevemet. Mondtam Rouault úrnak, hogy nem tartok igényt semmilyen juttatásra, nincsenek követeléseim, egyszerű formaság az egész. A közjegyző felhívta rá a figyelmemet, hogy „hűtlen elhagyás” jogcímén nyugodtan kérhetek anyagi jellegű kártérítést, egyfajta tartásdíjat, de én nemet mondtam.

Nem akarok tőle semmit.

Rouault úr győzködött, hogy gondoljak öreg napjaimra, később nem fog az a kis pénz rosszul jönni. Úgy terveztem, hogy öreg napjaimat ugyanígy a temető gondozásával töltöm. És itt megvan mindenem, ennél többre nincs is szükségem. De a közjegyző csak nem akarta annyiban hagyni. Azt mondta:

– Tudja, drága Violette, senki sem dolgozik örökké, egy idő után maga is nyugdíjba megy, és nem árt, ha van miből élvezni a jól megérdemelt pihenést.

– Nem akarok semmit.

– Rendben, Violette, akkor ennek fényében intézkedem.

Feljegyezte Philippe Toussaint címét, azt, amit Julien Seul elhelyezett abban a lezárt, lepecsételt borítékban, amit hosszas vívódás után végül kinyitottam.

Philippe Toussaint

c/o Françoise Pelletier

13, avenue Franklin-Roosevelt

69500 Bron

– Engedje meg, hogy megkérdezzem: mégis hogyan akadt a nyomára? Mint mindannyian, magam is azt hittem, a férje elhunyt. De ha életben van, akkor ez idő alatt valamivel neki is meg kellett keresnie a kenyerét, és meg kellett tartania a társadalombiztosítási számát.

A kérdés jogos volt. Az önkormányzat az eltűnése után néhány hónappal befagyasztotta a temetőgondnoki fizetését. De én erről is csak később szereztem tudomást. A fizetési papírjait a Toussaint szülők kapták kézhez, és az adóbevallását is ők készítették. A vasútnál és a temetőben is szolgálati lakásban laktunk, nem kellett fizetnünk sem lakbért, sem rezsit. A napi bevásárlást a saját fizetésemből intéztem. Philippe Toussaint ezt úgy fogta fel, hogy: „Én biztosítom a tetőt a fejed fölé, van fűtés, van villany, cserébe az ételről te gondoskodsz.”

A közös életünk évei alatt a saját fizetéséhez nem kellett nyúlnia, kizárólag a motorja karbantartására költött belőle. Én ruháztam őt is, Léonine-t is.

– Egészen biztos benne, hogy ő az? A Toussaint nem ritka név Franciaországban. Talán csak egy névrokona. Vagy valaki, akinek sok vele a rokon vonása.

Elmagyaráztam a közjegyzőnek, hogy a tévedés lehetősége mindig benne van, de nem akkor, amikor egy olyan emberről van szó, akivel évekig egy ágyban aludtam. Hogy Philippe Toussaint-nek talán megritkult a haja, és felszedett néhány kilót, de soha nem téveszteném össze senki mással.

Meséltem neki a nyomozóról, Julien Seulről – akit TÉNYLEG így hívnak, és nem azért, mert magányos, hanem mert ez a neve –, hogy hogyan és miért toppant be a temetőmbe, az anyja végakaratáról, Gabriel Prudent-ról, meg hogy az előzetes megkérdezésem nélkül kezdett el kutatni Philippe Toussaint után csak azért, mert a kabátom alól kivillant a piros ruhám, és végül csak visszahozta az életbe Philippe Toussaint-t azzal, hogy kiderítette, hogy mindössze száz kilométerre lakik a temetőmtől. Azt is elmeséltem neki, hogy kölcsönkértem Nono – „helyesebben Norbert Jolivet sírásó”, kaptam észbe, hogy jelen helyzetben illene pontosítanom – autóját, elvezettem Bronba, leparkoltam a megadott cím előtt, és hogy az avenue Franklin-Roosevelt 13. szám alatt álló ház majdnem ugyanolyan, mint amilyenben Malgrange-sur-Nancyban laktunk korábban, amikor még a keleti vasútvonal mentén dolgoztunk, csakhogy ennek a tölgyfa keretes, dupla üvegezésű ablakai előtt csodaszép Függönyök lógnak, és emelet is van rajta. Meg hogy a 13-as számú házzal szemben van egy söröző, ahol várakozás közben három kávét megittam. De hogy mire vártam, azt magam sem tudtam. És aztán egyszer csak megláttam, ahogy a túloldalon lelép a járdáról, és elindul a zebrán.

Egy másik férfival volt. Mindketten nevettek. És egyenesen felém tartottak. Bejöttek a sörözőbe. Mire én lehajtottam a fejem.

Amikor Philippe Toussaint elment mögöttem, meg kellett kapaszkodnom a pultban. Felismertem az illatát, azt a jellegzetes szagot, amiben a Caron férfiparfümje más nők pacsulijával keveredett. A régi szeretői, megannyi rossz emlék szagát ennyi év alatt sem tudta levakarni magáról, úgy viselte, mint valami elnyűtt, utálatos ruhát. Beleivódott a bőrébe, és pállott belőle, de azt a kipárolgást valószínűleg egyedül én éreztem, másnak nem bántotta az orrát.

Mindketten rendeltek maguknak egy-egy napi menüt. A pult mögötti tükörben néztem, ahogy megebédel. És közben azon gondolkoztam, hogy tessék, itt a bizonyíték, az életben nincs lehetetlen, lám, ő is itt van és mosolyog, bárki újrakezdhet mindent, neki is joga van hozzá, még ha én és Léonine hosszú ideje nem hallottunk is hírt felőle, és a jelenben senki sem tudott a létezéséről. Bárki bármikor kiradírozhatja magát az életből, és egy másikban feltűnhet. Teljesen mindegy, hogy hol, itt vagy másutt, de bárki képes a semmiből újra felépíteni magát. Bárki bármikor dönthet úgy, mint Philippe Toussaint, hogy felül a motorjára, és soha többé nem néz hátra.

Philippe Toussaint eléggé meghízott, de a mosolya őszinte volt. Amikor együtt éltünk, egyszer sem láttam így mosolyogni. De kíváncsiság továbbra sem volt a szemében. A Franklin Rooseveltről elnevezett utcában lakott, de biztos voltam benne, hogy még most, ebben a jelenben, amelyikben sokkal többet mosolygott, mint az előzőben, ebben sem tudná megmondani, ki volt Roosevelt, és ha valaki megkérdezné tőle, hiába lépett tovább, ugyanazt felelné, amit korábban felelt volna: „Franklin Roosevelt? Hát róla nevezték el az utcánkat.”

Ahogy ott kapaszkodtam a pultba, hirtelen megértettem, hogy mekkora szerencse, hogy elhagyott, és soha nem jött vissza hozzám. Nem mozdultam. Nem fordultam meg. Végig háttal ültem neki. Nem néztem a szemébe, nem láttam belőle többet, csak a mosolygós arca tükörképét.

A felszolgáló Pelletier úrnak szólította, de a másik férfi, akit eleinte a barátjának hittem, kétszer is lefőnöközte, és amikor elmentek, a pincér utánuk szólt: „Írhatom a többihez, Pelletier úr?” Mire Philippe Toussaint azt válaszolta: „Igen, szokás szerint.”

Követtem őket az utcán. Egymás mellett mentek. A sörözőtől úgy kétszáz méterre bekanyarodtak egy autószerelő műhelybe, aminek a cégérén az állt: „Pelletier szerviz”.

Behúzódtam egy javításra váró kocsi mögé, ami legalább olyan ramaty állapotban volt, mint én, amikor Philippe Toussaint kivonult az életemből. Lerobbant, behorpadt, megkarcolódott, és egy félreeső helyen rostokolt arra várva, hogy mi lesz a sorsa. A motorjából néhány alkatrészt még biztosan meg lehetett menteni. A tank fenekén még maradt pár csepp üzemanyag. Elég ahhoz, hogy beinduljon. Hogy az út végéig valahogy elguruljon.

Philippe Toussaint bevonult egy üvegfallal leválasztott irodába. Telefonálgatott. Úgy nézett ki, hogy valóban ő a főnök. De amikor tíz perccel később Françoise Pelletier befutott, akkor már inkább csak a főnök asszony férjének tűnt. Mosolygó szemmel nézte az asszonyt. Szerelmesen nézett rá. Ránézett.

Csendben odébbálltam.

Visszasétáltam Nono kocsijához. A szélvédőn az ablaktörlő alá biggyesztve büntetőcédula várt: százharmincöt euró, amiért rossz helyen parkoltam.

– Ez életem története – mondtam mosolyogva a közjegyzőnek.

Rouault úr pár másodpercig érezhetően keresgélte a megfelelő szavakat.

– Hosszú pályafutásom alatt, drága Violette, sok mindennel volt már dolgom. Hogy úgy mondjam, láttam én már karón varjút, férfiakat, akik a saját unokaöccsüknek adták ki magukat, egymást kitagadó édestestvéreket, állítólagos leszármazottakat, állítólagos szülőket, állítólagos özvegyeket, hamis könnyeket, hamis anyakönyvi kivonatokat, hamis végrendeleteket, de a magáéhoz fogható történetet még senkitől sem hallottam.

Aztán egészen az ajtóig kísért.

Mielőtt kiléptem volna az irodájából, megígérte, hogy gondja lesz mindenre. Intézi az ügyvédet, a hivatalos levelet, a válási okiratokat.

Rouault úr jó szívvel van irántam, mert minden évben, amikor beköszöntenek az első fagyok, mindig lefóliázom a virágokat, amiket egyenesen Afrikából hozatott a felesége, Marie Rouault, született Dardenne (1949–1999) sírjára.

32

Barátaim, ha meghalok, fűzfa hajoljon a síromra.

Oly édesen-kedvesen ragyog könnyező,

halványszürke lombja, s árnyéka

egy csöppet se nyomja a földet, melyben szunnyadok.

Áprilisban katicalárvákkal szórom tele a rózsabokraimat, és nemcsak az enyémeket. Annyit veszek, hogy a sírokra jusson, így küzdök a levéltetvek ellen. Egy kis ecsettel egyenként helyezem őket a levelekre. Olyan ez, mintha tavasszal újrafesteném a temetőmet. Mintha megannyi, az égbe törekvő lajtorját telepítenék. A kísértetekben nem hiszek, de a katicabogarakban igen.

Hiszem, hogy amikor egy katica a kezemre száll, rajta keresztül egy bolyongó lélek üzen nekem. Amikor kicsi voltam, azt képzeltem, hogy ilyenkor az apám jön el hozzám katica képében, hogy lásson. Merthogy az anyám azért mondott le rólam, mert az apám meghalt. És mivel az ember önmaga megnyugtatására azt talál ki, amit csak akar, a képzeletemben az apám Robert Conradra hasonlított, arra az amerikai színészre abból a vadnyugati sorozatból, ami akkoriban ment a tévében. Jóképű, erős és gyengéd férfinak képzeltem, aki odafentről gyönyörködik bennem. És vigyáz rám a távolból, onnan, ahol van.

Szóval kitaláltam magamnak egy őrangyalt. Aki valamiért lemaradt a születésemről. Aztán felnőttem. És megértettem, hogy az őrangyalom nem állandóra szegődött ám mellém. Időnként felmondta a szerződését, és inkább sorban állt munkanélküli-segélyért, esténként pedig, ahogy Jacques Brel énekli, „olcsó lőrével itta le magát”. Az én Robert Conradom csúnyán öregedett.

A katicák kihelyezése jó tíz napot vesz igénybe, de ez is csak akkor elég, ha közben nincs más dolgom. Ha ebben az időszakban nincsenek temetések. Amikor végigpettyezem velük a rózsabokrokat, úgy érzem, utat nyitok a napsugaraknak, hagyom, hogy nyalábokban beáradjanak a temetőmbe. Felhívás keringőre. Olyan, mintha ezzel megadnám nekik a területfoglalási engedélyt. Ettől persze még áprilisban is halnak meg emberek, és látogatók is vannak.

Már megint nem hallottam, hogy közeledik. Hátulról cserkészett be. Itt áll mögöttem. Julien Seul itt áll a hátam mögött. És nem mozdul. Vajon mennyi ideje figyelhet? Elhozta az anyja hamvait. Az urnát szorosan magához öleli. A szeme úgy csillog, mint a fekete márvány, amikor a téli napsütés megolvasztja rajta a deret. Amikor észreveszem, hirtelen meg sem tudok szólalni.

Akkor szoktam ilyet érezni, amikor kinyitom a szekrényemet, és meglátom a sűrű szövésű, fekete gyapjúkardigánt, és alatta ugyanazon a vállfán a rózsaszín selyemruhát. Mosolyra nem telik tőlem, de a szívem úgy kalapál, mint egy kisgyereknek, aki zárás után nyálcsorgatva tapad a kedvenc cukrászdája kirakatára.

– Eljöttem, hogy befejezzem a történetet, és elmondjam, miért akart az anyám Gabriel Prudent mellett nyugodni.

– Pedig már egészen megszoktam, hogy a férfiak csak úgy, se szó, se beszéd eltűnnek az életemből.

Ennyit vagyok képes kipréselni magamból.

– Elkísérne a sírhoz?

Akkurátusan leteszem az ecsetet a Monfort család sírkövére, és elindulok Gabriel Prudent nyughelye felé.

Julien Seul a nyomomba ered, és amikor utolér, mentegetőzni kezd:

– Alapvetően rosszul tájékozódom, nemhogy egy temetőben…

Csendben megyünk egymás mellett egészen a 19. sorig. Amikor megérkezünk Gabriel Prudent sírjához, Julien Seul ráhelyezi az urnát, aztán többször áthelyezi, mintha nem találná neki a megfelelő helyet, mintha egy hiányzó darabot próbálna beilleszteni egy kirakóba. Végül közvetlenül a fejkő mellé teszi, az árnyékba.

– Elvégre anyám jobb szerette az árnyékot a tűző napsütésnél…

– Elmondja a beszédét, amit róla írt? Szeretne egyedül maradni?

– Nem, inkább azt szeretném, ha maga olvasná fel neki, de csak később. Zárás után. Biztosan csinált már ilyet, és magának szerintem jobban menne.

Az urna fenyőzöld. „Irène Fayolle (1941–2016)”, ez áll rajta arany betűkkel. A nyomozó pár percre magába merül. Addig is mellette maradok.

– Soha nem tudtam imádkozni… A virágot meg elfelejtettem. Még mindig árul?

– Igen.

Egy cserepes nárciszt választ, és közben azt mondja, bemegy a központba táblát csináltatni. Megkérdezi, elmegyek-e vele A völgy vándorai-hoz, a Lucchini fivérek kegyeleti boltjába. Gondolkodás nélkül igent mondok. Soha nem jártam az üzletben. Húsz éve küldözgetek hozzájuk boldog-boldogtalant, de én még egyszer sem jártam náluk.

Beszállok a nyomozó kocsijába, a belsejéből pállik a dohányszag. A nyomozó nem beszél. Én sem. Amikor ráadja a gyújtást, a lejátszóban maradt CD-ről üvöltve megszólal az Elsass Blues. Mindketten összerezzenünk. Letekeri a hangot. Kitör belőlünk a nevetés. Nem hiszem, hogy Alain Bashung valaha ilyen reakciót váltott volna ki bárkiből ezzel a csodaszép, de halálosan szomorú dallal.

Leparkolunk A völgy vándorai előtt. A Lucchini fivérek közvetlenül a halottasház mellett nyitották meg az üzletüket, a másik oldalán viszont a Főnix, Brancion-en-Chalon egyetlen kínai étterme üzemel. A helyiek szívesen viccelődnek is ezen. Persze ettől még ebédidőben a Főnixben sosincs szabad hely.

Bemegyünk. A kirakat tele van előre festett sírtáblákkal és művirág-koszorúkkal. Nem bírom a művirágokat. Egy fröccsöntött rózsa nyomába se érhet az igazinak, nevetséges, mint egy napkorong formájú éjjeli lámpa. Odabent egy sor anyagminta mutatja be a fafajtákat, miből rendelhető koporsó, tisztára olyan az egész, mint valami barkácsboltban, ahol az ember kiválaszthatja a parkettája színét. Az igényesebbeknek vannak nemesebb faanyagok. És vannak olcsóbbak is, kevésbé jó minőségűek, puhafák, kemények, egzotikusak, préselt lemezek. Remélem, hogy nem ebben mérik a szeretetet, amit a gyászolók az elhunyt iránt még életében éreztek.

A kirakati táblák majdnem mindegyikén ugyanaz a mondat szerepel: „Ha szálltatokban meglátjátok sírját, zengjetek éneket, kis, dalos pacsirták.” Miután beleolvasott néhány szövegbe, amiket Pierre Lucchini összefűzött, laminált lapokon elé tett, Julien Seul döntésre jut: „Anyámnak”, ezt választja, fekete alapon sárgaréz betűkkel. Nem kér sem idézetet, sem semmilyen más feliratot.

Pierre-t meglepi, hogy a boltjában lát. Olyannyira, hogy hozzám se szól, érezhetően nem tudja, mit kellene mondania, holott évek óta szinte mindennap találkozunk, és valahányszor dolga akad a temetőmben, a világért sem mulasztaná el, hogy beköszönjön hozzám.

Jószerivel mindent tudok Pierre-ről. Tudom, hogy gyerekkorában milyen golyókkal játszott, hogy a felesége volt az első szerelme, hogy mikor influenzásak a gyerekei, hogy mennyire megviselte, amikor elvesztette az apját, hogy mivel kezeli a fejbőrét hajhullás ellen, erre most úgy állok ott az örökkévalóságot hirdető táblái és a művirágai között, mint egy utcáról betévedt idegen.

Julien Seul fizet, elköszönünk, és mindketten elhagyjuk a boltot.

A visszaúton Julien Seul megkérdezi, meghívhat-e vacsorázni. Mert még el kell mesélnie nekem az anyja és Gabriel Prudent történetét.

Meg köszönetképpen mindenért. És azért is, hátha sikerül elnyernie a bocsánatomat, amiért a megkérdezésem nélkül megkereste Philippe Toussaint-t. Azt válaszolom neki: „Rendben. De mi lenne, ha azt a vacsorát inkább nálam otthon fogyasztanánk el?”

Mert úgy nem sürgetne senki, és nem szakítanának félbe minden fogás után a pincérek. Hús nem lesz, de azért igyekszem finomat főzni. Azt feleli, hogy jó, akkor megy is, és bár Bréant asszonynál rendszerint üres a vendégszoba, azért lefoglalja éjszakára, és este nyolckor visszajön.

33

A múló idő, lásd, mindent elragad, tompul

a fájdalom, nem hallasz már hangokat, kedves és féltő szavakat,

hogy ne maradj ki soká, és hűvös van, meg ne fázz.

Irène Fayolle és Gabriel Prudent Aix-en-Provence-ban ismerkedtek meg 1981-ben. A nő negyvenéves volt, a férfi ötven. Utóbbi egy gyanúsítottat védett, aki az előzetesben segédkezett egy rabtársa szökésében. Irène Fayolle úgy került a tárgyalóterembe, hogy beosztottja és egyben jó barátnője, Nadia Ramirès megkérte, hogy kísérje el, mivel érintett volt az ügyben: a férjét a vádlott cinkosaként állították elő. „Az ember lánya nem választhatja meg, kibe lesz szerelmes – mondta Irène-nek a fodrászüzletben mosás és szárítás között –, az úgy túl egyszerű is lenne.”

Irène Fayolle éppen a védőügyvéd beszédének napján csöppent bele a perbe. Dr. Prudent sok mindenről szót ejtett, beszélt a kulcscsörgésről, a szabadságról, a vágyról, hogy az ember kitörjön az időtlen falak közül, és újra lássa a szabad eget, élvezze a tér már szinte elfeledett tágasságát, a kávé illatáról a sarki bisztróban. Beszélt a rabok közti szolidaritásról. Elmondta, hogy az összezártság valóságos testvéri közösséggé kovácsolhatja össze ezeket a férfiakat, akiknek odabent a beszélgetésen kívül nincs más mentsváruk. És hogy a szabadság elvesztése felér egy szerettünk elvesztésével. És hogy azt is fel kell dolgozni, akár a gyászt. És hogy ezt csakis az értheti meg, aki már élt meg hasonlót.

Mint Stefan Zweig Huszonnégy óra egy asszony életéből című novellájában, a védőbeszéd alatt Irène Fayolle végig az ügyvéd kezét nézte. Ahogy a hosszú ujjak ökölbe szorultak, majd szétnyíltak újra és újra. A tiszta és ápolt körmöket. És Irène Fayolle arra gondolt: Különös, hogy ennek a férfinak a keze nem öregedett vele. Megmaradt fiatalnak. Zongoristakéz. Amikor Gabriel Prudent az esküdteknek szónokolt, lazán széttárta az ujjait, amikor az ügyész felé fordult, a keze görcsösen ökölbe szorult, az inak megfeszültek, és hirtelen kiütközött rajta a tulajdonosa valódi kora. Amikor a bíróhoz intézte a szavait, nyugodtan leengedte maga mellett a karját; amikor a hallgatóságra nézett, a két keze úgy kalimpált és akkora köröket írt le a levegőben, mint két megkergült kamasz; amikor pedig a vádlottra került a sor, behajlította az ujjait, és a két keze úgy simult egymásba, mint két kiscica, amikor összebújnak, hogy melegítsék egymást. Egyszóval azok a kezek az érzelmek széles skáláját játszották végig, és csaptak át egyik pillanatról a másikra közönyből boldogságba, tartózkodásból a szabadság önfeledtségébe, mígnem végül mintegy könyörgően imára kulcsolódtak. Valójában az ügyvéd nem tett mást, csupán a mozdulataival illusztrálta az elmondottakat.

A védőbeszéd végeztével mindenkinek el kellett hagynia a termet, amíg a bírói testület döntéshozatalra visszavonult. Aix-en-Provence-ban, mint mindig, akkor is gyönyörű volt az idő, de Irène-t ez teljességgel hidegen hagyta. Nem bánta, de nem is volt tőle különösebben oda. Egyszerűen nem érdekelte, hogy süt-e a nap, vagy sem.

Nadia Ramirès a Szentlélek-templomba indult, hogy gyertyát gyújtson. Irène pedig bement egy találomra kiválasztott kávéházba, semmi kedve sem volt kint ücsörögni a tömegben a teraszon. Felment az emeletre, hátha ott kevesebb a zaj. Olvasni akart. Előző este, miután a férje, Paul korán elaludt, belekezdett egy regénybe, és alig várta, hogy újra felvehesse a történet fonalát.

Dr. Prudent, aki vele ellentétben szerette a napfényt, viszont a sokaságot nem, ott ült egyedül az egyik sarokban. És várta, milyen ítéletet rónak ki a védencére. Csak bámult kifelé a semmibe a csukott ablakon keresztül, és közben egyik cigarettát szívta a másik után. Bár rajta kívül senki sem volt az emeleten, a dohányfüst a plafonig betöltötte az egész helyiséget. Amint az utolsó slukkokhoz ért, már vette is ki a csomagból a következő cigarettát, és a parázsról meggyújtotta. Aztán a jobb kezével elnyomta a csikket a hamutartóban, és Irène-nek megint megakadt a szeme azon a kézen.

Előző este abban a regényben azt olvasta, hogy azokat, akiket a sors eleve egymásnak szánt, láthatatlan kötelék fűzi egymáshoz, és hogy az a kötelék időnként összebogozódhat, de el nem szakadhat.

Amikor Gabriel Prudent megpillantotta a lépcső tetején feltűnő Irène Fayolle-t, önkéntelenül kibukott belőle: „Maga ott volt a tárgyalóteremben.” Nem kérdezte, közölte. A teremben aznap rengetegen voltak. És Irène hátul ült, az utolsó előtti padsorban. Hogyhogy az ügyvéd észrevette? De nem tette fel neki hangosan a kérdést, csak szótlanul keresett magának egy asztalt egy másik sarokban.

Mire a férfi, mintha a gondolataiba látna, elkezdte leírni, hogy a tárgyaláson ki milyen ruhát viselt. Az esküdtek padjától indult, majd a póttagok és a tanúk következtek, aztán azokat is sorra vette, akik a közönség soraiban foglaltak helyet. Egytől egyig. A nadrágok, szoknyák és pulóverek árnyalatainak pontos érzékeltetésére elég fura kifejezéseket használt, olyanokat, hogy „cinóber”, „tengerentúli kék”, „spanyol fehér”, „muskotálysárga”, „korallpiros”. Úgy beszélt a színekről, mint egy kelmefestő vagy egy vérbeli posztókereskedő. Még az is feltűnt neki, hogy a harmadik sor bal szélén „az a borostyán hajú, kontyos nő a nyakában pipacsvörös sállal, szürke lenvászon ruhában” skarabeusz formájú brossal tűzte össze a dekoltázsát. Elképesztő ruházati kiselőadását bizonyos részeknél ideges kézmozdulatokkal kísérte. Főleg akkor, amikor egy-egy zöld ruhadarab került szóba, de a „zöld” jelzőt valamiért egyszer sem volt hajlandó kiejteni a száján. Minden alkalommal valami mást keresett helyette: „smaragd”, menta”, „pisztácia”, „olíva”.

Irène Fayolle, aki továbbra is kitartóan hallgatott, magában azon gondolkozott, vajon mi oka lehet egy ügyvédnek, hogy ilyen alapossággal megfigyelje az emberek öltözékét.

És a férfi, mintha megint csak a gondolataiban olvasna, kifejtette, hogy egy bírósági tárgyalóteremben nincs beszédesebb annál, ki mit visel. A ruházat mindent elárul az emberről: hogy bűnös vagy ártatlan, van-e benne megbánás, gyűlölet vagy megbocsátás. Mert egy ítélethirdetésre, legyen szó a saját vagy valaki más életéről, mindenki gondosan megválasztja, mit vegyen fel. Ahogy egy temetésre vagy esküvőre sem akármiben megy el az ember. Ilyen alkalmakkor senki sem bízza magát a véletlenre. Következésképpen ő minden egyes jelenlévőről a ruházatából első pillantásra meg tudja mondani, hogy a felperes vagy az alperes hozzátartozója, a vád vagy a védelem szimpatizánsa, rokon, szemtanú, szomszéd, csodáló, barát, ellenség vagy egyszerű kíváncsiskodó. És amikor kiszemel magának valakit a közönségből, a szavait mindig ahhoz igazítja, hogy a ruhája és a testtartása mit árul el az illetőről. Példának okáért róla, Irène Fayolle-ról lerítt, hogy az ügyben szorosan nem érintett. Hogy pártatlan. Hogy dilettánsként vesz részt a tárgyaláson.

„Dilettánsként”, tényleg ezt a szót használta.

Irène-nek nem volt ideje válaszolni, mert még mielőtt megtehette volna, befutott Nadia Ramirès. Aki rögtön a barátnője szemére vetette, hogy nem normális, hogy ilyen gyönyörű időben bevonul ebbe a zárt térbe, miközben a barátja másról sem álmodozik, csak hogy végre teraszozhasson. És azt is mondta, hogy ha felmentik, Aix összes teraszát kipróbálják, hogy megünnepeljék a szabadulását. Irène Fayolle pedig azt gondolta: Én meg arról álmodozom, hogy elővehessem a regényemet, és hagyjanak végre olvasni… vagy hogy ez a kezes férfi, aki a terem sarkában egyik cigit szívja a másik után, magával vigyen Izlandra.

Nadia odaköszönt dr. Prudent-nak, gratulált neki a kiváló védőbeszédhez, és mondta, hogy akkor a megegyezésük szerint havi részletekben törleszti majd a járandóságát, és hogy hála neki a pasiját biztosan fel fogják menteni. Mire az ügyvéd két slukk között meglehetős komolysággal azt válaszolta:

– Hamarosan megtudjuk, amint a testület meghozza az ítéletet. Egyébiránt megjegyzem, felettébb csinos ebben a ruhában, jól áll magának a puncsrózsaszín. Biztosan a férjét is jobb kedvre derítette benne.

Irène teát rendelt, Nadia baracklevet, Gabriel Prudent pedig egy pohár sört hab nélkül. Az ügyvéd a teljes fogyasztást rendezte, majd felállt, hogy előremenjen, és magukra hagyta őket. Irène búcsúzóul vetett még egy pillantást a vaskos iratkötegeket szorongató kézre. A futó ügyeket szoros csipeszként egyben tartó hosszú ujjakra.

Az ítélethozatalra Irène Fayolle nem jutott be a terembe, oda már csak a családtagokat engedték be. De nem ment messzire, megállt a bíróság előtt, és várakozás közben az épületből kifelé szállingózó emberek öltözékét figyelte, főleg a színüket. Látta a tengerentúli kék pulóvert, a korallpiros ruhát, a hígított mentaszörp színű szoknyát és a szkarabeuszt a borostyán kontyos nő dekoltázsán. Egymás után mindegyik elvonult előtte.

Irène egyedül ment vissza Marseille-be. Nadia Ramirès még Aixben maradt, hogy a pasija szabadlábra helyezésének örömére együtt végigjárják a teraszokat.

Néhány héttel később Irène felszámolta a fodrászüzletét, és új vállalkozásba fogott, belevetette magát a kertészkedésbe. Úgy érezte, ideje másra használnia a kezét, elege volt a hajvágásból, a pisiszagú vegyszerekből, a fejmosásból, és kiváltképpen a folytonos csevegésből. Irène Fayolle inkább hallgatag természet volt, túlságosan zárkózott, nem fodrásznak való. Egy jó fodrász kíváncsi, szórakoztató és adakozó. És szerinte benne ezek közül egyik tulajdonság sem volt meg.

Évek óta kacérkodott a földvásárlással és a rózsatermesztéssel. A fodrászüzletért kapott pénzből vett is egy darabka földet Marseille hetedik kerületében, és rózsakertet csinált belőle. Megtanult szakszerűen ültetni, nevelni, locsolni, metszeni. A nemesítés csínját-bínját szintén kitanulta, és miközben egyre Gabriel Prudent keze járt a fejében, új színekkel kísérletezett: kármin, málna, gránátalma, és egy olyan fajtát is kipróbált, aminek mályvába hajló rózsaszínes árnyalatát a francia elnevezés egy „szemérmes nimfa combjához” hasonlítja.

Azok a fajták voltak a kedvencei, amik az időjárás változásainak megfelelően nyíltak és csukódtak, mint a tárgyalóteremben azok a kifejező zongoristaujjak.

Egy évvel később Irène Fayolle újfent elkísérte Aix-en-Provence-ba Nadia Ramirèst, akinek a férje megint valami kétes ügybe keveredett. A vád ezúttal kábítószer-kereskedelemben való bűnrészesség volt. Mielőtt elindultak, Irène hosszan gondolkodott, mit vegyen fel, hogy ne tűnjön „dilettánsnak”.

De feleslegesen aggódott, mert dr. Prudent nem vett részt a tárgyaláson. Az ügyvéd azóta máshol praktizált.

Ezt Irène Marseille és Aix között tudta meg, amikor a kocsiban Nadia arról panaszkodott neki, hogy kicsit nyugtalan, mert a védelmet ez alkalommal nem dr. Prudent, hanem egy kollégája látja el.

– Hogyhogy? – kérdezte Irène, a hangjában olyan csalódottsággal, mint egy gyerek, aki az iskolai kirándulásra menet tudja meg, hogy a táborhely nem a tengerparton, hanem a hegyekben van.

Az ügyvéd úr elvált és elköltözött. Nadia mindössze ennyit tudott, és ezt is csak hallomásból.

Aztán teltek-múltak a hónapok, mígnem egy nap egy nő tért be Irène Fayolle rózsakertészetébe, és rendelt egy nagy csokor fehér rózsát. A kiszállítást Aix-en-Provence-ba kérte. Amikor Irène felvette az adatokat, felfigyelt rá, hogy a cím az aixi Szent Péter temető, a név pedig, amire a megrendelés szól, Martine Prudent, született Robin.

A kiszállítást Irène soha nem maga végezte, de 1984. február 5-én reggel úgy döntött, ezt nem hagyja másra. Éjjel fagyott. A csokrot különös gonddal állította össze. Akkora lett, hogy a Peugeot kombi egész hátsó ülését beterítette.

A Szent Péter temetőben egy helyi alkalmazott útba igazította, merre találja Martine Robin sírhelyét, hol hagyja a virágot. A koporsót még nem helyezték bele a sírba. Irène reggel tíz órára ért oda, a temetési szertartás meg csak délután volt.

A földhalom mellé támasztott márványkőbe már bevésték a nevet: „Martine Prudent, született Robin (1932–1984)”. És alá egy fényképet is szegecseltek, rajta egy szép arcú, barna hajú nő mosolygott a kamerába; a felvétel valamikor az asszony harmincas éveiben készülhetett.

Irène kihajtott a temetőből, és várt. Látni akarta Gabriel Prudent-t. Még ha csak messziről is. Észrevétlenül. Tudni akarta, hogy az ő feleségét temetik-e. Hiába kereste az Aix-en-Provence-i gyászhirdetésekben, nem talált semmit, ami rá, a megözvegyült férjre vonatkozott volna.

„Mély fájdalommal tudatjuk, hogy Martine Robin életének ötvenkettedik évében tragikus hirtelenséggel elhunyt. Az örökkévalóságban megboldogult szülei, Gaston Robin és Micheline Bolduc várják. Gyászolják: lánya, Marthe Dubreuil, fivére és nővére, Richard és Mauricette, nagynénje, Claudine Bolduc-Babé, anyósa, Louise, unokatestvérei, testvérei gyermekei, valamint közeli barátai, Nathalie, Stéphane, Mathias, Ninon és mindazok, akik szerették.”

Gabriel Prudent nevét sehol sem említették. Mintha lehúzták volna a szomorkodásra jogosultak listájáról.

Szóval Irène kihajtott a temetőből, hogy keressen egy kávézót, ahol várhat. Úgy háromszáz méterre talált is egy afféle egyszerű, út menti bisztrót. Magában meg is lepődött rajta: Furcsa, ahogy ez a koszos kis bisztró beékelődött a temető és a városi uszoda közé. Mintha valamikor régről itt felejtették volna.

Leparkolt, de amikor be akart menni, majdnem meggondolta magát, mert az ablakok mocskosak voltak, a függönyök pedig úgy néztek ki, mint amiket évek óta nem mostak ki. De valami megállította. Helyesebben valaki. Egy árnyék. Még a homályos üvegen keresztül is megismerte a háta görbületét. A férfi odabent ült. Tényleg ő volt az. Nekitámaszkodott az üvegnek, csak bámult maga elé, és szívta egyik cigarettát a másik után.

Irène pár pillanatig azt hitte, képzelődik, összetéveszti valakivel, csak hinni akarja, hogy ő az, mert ilyenek csak a regényekben fordulnak elő, a valóságban, az igazi életben nem. Mert az élet ritkán váltja be azokat a gyönyörű ígéreteket, amiket még általános iskolás korukban tesznek egymásnak az emberek. Meg hát hogy is lehetett volna biztos a dolgában, hiszen csupán egyetlenegyszer találkozott azzal a férfival, három évvel korábban.

Amikor Irène belépett a bisztróba, a férfi felkapta a fejét. A pultnál hárman álltak, az asztaloknál senki, egyedül Gabriel Prudent. Aki meg is szólalt:

– Maga ott volt Aixben Jean-Pierre Reyman és Jules Ramirès tárgyalásán. Abban az évben, amikor újraválasztották Mitterrand-t… Maga a dilettáns!

Irène-t meg sem lepte, hogy a férfi megismeri. Az valahogy magától értetődött.

– Jó napot! Igen, a barátnőmet, Nadia Ramirèst kísértem el akkor.

A férfi bólogatott, a cigarettája parazsáról rágyújtott a következőre, és azt felelte:

– Emlékszem.

És anélkül, hogy arra pazarolta volna a szavakat, hogy meghívja Irène-t az asztalához, mintegy természetesnek vette, hogy úgyis oda fog ülni, a magasba emelte a mutatóujját, majd a pincérnőre mutatott, és rendelt két kávét és két calvadost. És Irène, aki soha életében nem ivott kávét – csakis teát –, pláne nem calvadost reggel tízkor, megint csak abban a helyzetben találta magát, hogy megbabonázottan bámulja Gabriel kezét, és csendben letelepedett vele szemben. A férfi keze azóta sem öregedett.

Az ügyvéd szólalt meg először, és sokat beszélt. Elmondta, hogy azért jött vissza Aixbe, hogy eltemesse Martine-t, a feleségét, helyesebben az exfeleségét, meg hogy nem bírja a szenteskedést meg a papokat, akik állandóan bűntudatot akarnak kelteni az emberben, úgyhogy az egyházi búcsúztatót kihagyja, csak magára a földbe helyezésre megy el, addig inkább itt vár. Meg azt is mondta, hogy két éve Mâconban él egy másik nővel, és azóta egyszer sem találkozott Martine-nal, a feleségével, helyesebben az exfeleségével, és a kislánya – aki azóta már egyáltalán nem kislány – ki sem fogy a szemrehányásból, amióta nem él velük, mert hát végül is ő hagyta el az anyját azért a másik nőért, meg hogy a halálhír mennyire összetörte – az nem lehet, hogy Martine meghalt! –, de hogy ezt körülötte senki sem fogja soha megérteni, és most már mindig ő marad az ügyeletes gazember, aki elhagyta a feleségét. És hogy Martine, a felesége, helyesebben az exfelesége a halála után is megtalálta a módját, hogyan álljon rajta bosszút, bár az is lehet, hogy a lánya találta ki, de mindegy is, a lényeg az, hogy az ő nevét is rávésették a sírkőre, hogy kénytelen legyen vele tartani az örökkévalóságba.

– És maga, maga mit szól ehhez? Maga is megcsinálta volna ezt a volt férjével?

– Nem tudom.

– Aixben lakik?

– Nem, Marseille-ben, csak virágokat szállítottam reggel a temetőbe, a feleségének, helyesebben az exfeleségének. Gondoltam, mielőtt visszaindulok, iszom egy teát, elvégre hideg van, bár a hideg nem igazán zavar, épp ellenkezőleg, csak valahogy fáztam. Most ez a calvados legalább felmelegít, azt hiszem, kicsit szédülök is tőle, vagyis nem hiszem, hanem tényleg szédülök, így nem ülhetek kocsiba, erős nekem ez a calvados… Bocsásson meg, ha tapintatlan vagyok, általában nem szoktam mások életében turkálni, de megkérdezhetem, hogyan találkozott a barátnőjével?

– Á, semmi különös, egy védencem hozott össze minket, akit évekig képviseltem: a rengeteg intéznivaló közepette addig-addig magyaráztam az asszonynak, hogyan építem fel a védelmet, addig-addig kísérgettem az urához a börtönbe, míg végül az évek alatt egymásba szerettünk. Magával előfordult már ilyen?

– Milyen?

– Hogy beleszeretett valakibe.

– Igen, a férjembe. A neve Paul Seul, és van egy tízéves fiunk, Julien.

– Dolgozik?

– Van egy kertészetem, korábban fodrász voltam. De nemcsak árulom a virágokat, én termesztem is őket, és nemesítéssel is foglalkozom.

– Mivel?

– Nemesítéssel. Különféle rózsafajtákat keresztezek, és azokból újakat hozok létre.

– Miért?

– Mert szeretem csinálni… Tetszenek a rendhagyó keveredések.

– És milyen színek jönnek ki ebből? Még két kávét és két calvadost, legyen szíves!

– Kárminvörös, málnapiros, gránátalma, és egy mályvába hajló rózsaszínes árnyalatot is kipróbáltam, aminek az angol neve Great Maiden’s Blush, de a francia elnevezés egy „szégyellős nimfa combjához” hasonlítja. És a fehér árnyalataival is kísérletezem.

– Mégpedig?

– A kedvencem a havasi fehér. Imádom a havat. Emellett az én rózsatöveimnek az a sajátosságuk, hogy különösen hidegtűrők.

– Maga viszont sohasem hord színeset? Aixben a tárgyaláson is tetőtől talpig bézsben volt.

– Az élénk színeket jobb szeretem a virágaimon és a csinos fiatal lányokon.

– De hát maga több mint csinos. A legszebb virágkorában van. Miért mosolyog?

– Nem mosolygok. Becsiccsentettem.

Dél körül rendeltek két rántottát friss salátával, és mellé közösen egy adag sült krumplit. Meg Irène-nek egy teát. Gabriel azt mondta: „Csak nehogy a tea és a rántotta összevesszen a gyomrában”, mire Irène azt felelte: „A tea mindenhez megy, mint színben a fekete vagy a fehér.”

Gabriel félbehagyta az evést, és megnyalta az ujjait, leszopogatta róluk a sót. Felhajtott egy pohár sört. És amikor Irène az angol fekete teája után belekortyolt a sokadik pohárka calvadosba, megjegyezte: „Anglia és Normandia is olyanok, mint a fekete meg a fehér, jól megférnek egymással.”

Evés közben kétszer felállt az asztaltól. Irène az üvegen bekúszó fénypászmákban szállongó port figyelte körülötte; olyan volt, mintha odabent havazna. Aztán rendeltek egy újabb adag sült krumplit, még teát és még calvadost. Egy ilyen kétes tisztaságú helyen Irène Fayolle más körülmények között biztosan áttörölgette volna a ruhája ujjával a pohara száját, mielőtt beleiszik, de ott és akkor nem tette.

Amikor a halottaskocsi elhaladt a bisztró előtt, már jócskán benne jártak a délutánban. Három óra múlt tíz perccel, és Irène-nek addig fel sem tűnt, hogy elszaladt velük az idő. Úgy érezte, mintha csak tíz perce lépett volna be abba a koszos kis csehóba. Pedig már öt órája ücsörögtek együtt.

Sietve felszedelőzködtek, Gabriel sietve rendezte a számlát, majd Irène mondta neki, hogy szálljon be a kocsijába, elviszi. Ő már úgyis pontosan tudta, hol van Martine Robin sírhelye.

A kocsiban az ügyvéd megkérdezte a keresztnevét. Mert, mint mondta, elege volt abból, hogy fogalma sincs, hogy szólítsa.

– Irène.

– Az enyém Gabriel.

A temető kerítésén belül lassan elgurultak annak a sornak a végéig, ahol Martine Robint készültek örök nyugalomra helyezni. A férfi nem szállt ki. Azt mondta:

– Várjunk inkább itt, Irène. Csak az számít, hogy Martine tudja, hogy eljöttem. A többiek nem érdekelnek.

Megkérdezte, hogy rágyújthat-e a kocsiban, mire Irène azt felelte, hogy persze. Gabriel leengedte az ablakot, hátradőlt, megtámasztotta a fejét a fejtámlán, a kezébe vette Irène bal kezét, és becsukta a szemét. Így várakoztak csendben. Figyelték a parcellák között kószáló embereket. Egy adott pillanatban összenéztek; mintha zenét hallottak volna.

Miután mindenki szétszéledt, és kifelé menet az immáron üres halottaskocsi elhaladt mellettük, Gabriel kiszállt az autóból. Megkérdezte Irène-t, hogy elkísérné-e, és amikor látta, hogy a nő habozik, azt mondta neki: „Kérem.” Egymás mellett mentek.

– Azt mondtam Martine-nak, hogy egy másik nőért hagyom el. Hazudtam. De magának, Irène, elmondhatom az igazat: Martine-t Martine miatt hagytam el. Mások, akikért az ember, úgymond, elhagy valakit, csupán ürügyül szolgálnak, ők az alibi. Az ok soha nem másban keresendő, csakis önmagunkban. Ezt természetesen soha nem fogom elmondani neki. Pláne nem ma.

Amikor odaértek a sírhoz, Gabriel lehajolt, és megcsókolta a fotót. Két kézzel megkapaszkodott a hantra állított keresztben. És suttogott valamit, amit Irène nem hallott, és nem is akart kihallgatni.

A nagy csokor fehér rózsát tették a központi helyre. Volt még mellette rengeteg virág, és néhány koszorú csupa kedves szóval felszalagozva. Valaki egy gránitmadarat hagyott a síron.

– Kitől tudott meg ennyi mindent?

– Az anyám naplójában olvastam.

– Naplót vezetett?

– Igen. Múlt héten találtam az egyik kartondobozban, miközben a holmiját pakolásztam.

Julien Seul feláll.

– Későre jár, hajnali két óra, ideje mennem. Fáradt vagyok. Holnap kora reggel indulok. Köszönöm a vacsorát, nagyon finom volt. Köszönöm. Régóta nem ettem ilyen jót. És régóta nem volt ilyen kellemes estém. Állandóan csak ismétlem magamat, de amikor jól érzem magam, mindig összevissza beszélek.

– De… a temetés után mi lett velük? Hogy folytatódott a történetük? A végét is el kell mesélnie.

– Ennek a történetnek talán nincs is vége.

Megfogja a kezem, és megcsókolja. Nem tudom, van-e zavarba ejtőbb egy udvarias férfinál.

– Magának mindig olyan jó az illata.

– „Eau du ciel” Annick Goutaltól.

Elmosolyodik.

– Akkor ezt tartsa meg, soha ne váltson másra! Jó éjszakát!

Belebújik a kabátjába, és az utca felé kilép a házból. Mielőtt bezárná maga mögött az ajtót, visszaszól:

– Eljövök még, hogy elmeséljem a végét. Mert ha most elmondanám, talán nem is akarna többé látni.

Lefekvéskor azon gondolkodom, hogy nem szeretnék úgy meghalni, hogy nem tudom befejezni azt a csodálatos regényt, amit elkezdtem olvasni.

34

Szívünkben örökké élsz.

Három évvel az esküvőnk után, 1992 júniusában egész Franciaországban lebénult a vasúti forgalom. Malgrange-ba a 6:29-es 10:20-kor futott be, a 10:20-as 12:05-kor, a 13:30-as pedig délután négykor megállt a sínpálya közepén, és negyvennyolc órán keresztül egy tapodtat sem mozdult. A sztrájkolók a sorompótól kétszáz méterre torlaszt emeltek. A Nancy és Épinal között közlekedő járat tele volt. Aznap különösen nagy volt a hőség. Az utasok hamar rájöttek, hogy csukott ablakok mögött nem fogják bírni, és az ajtókat is kinyitották.

A szemközti szupermarketben még soha nem fordultak meg annyian. Az ásványvízkészletek pár óra alatt kiapadtak. Késő délután Stéphanie már nem is húzta le a palackokat a kasszában, hanem a vonat mellett osztogatta. Kivételesen senkit sem érdekelt, hogy ki utazott első és ki másodosztályon. Mindenki leszállt, és a sínek mentén lézengett az árnyékban. A masiniszta és a kalauzok egytől egyig felszívódtak.

Amikor az utasok felfogták, hogy ez a vonat jó darabig nem fog továbbmenni, egyre-másra érkezni kezdtek az autók, bennük szomszédok és barátok. Többen bekéredzkedtek hozzánk telefonálni, hogy valaki jöjjön értük. Mások a sarki telefonfülkénél álltak sorba ugyanezért. Néhány óra leforgása alatt a szerelvény, de még a környéke is teljesen kiürült.

Malgrange-sur-Nancyt mintha elvágták volna a világ többi részétől. Az emberek eljöttek a leeresztett sorompóig, felvették az ottrekedt utasokat, majd megfordultak, és ugyanarra, amerről jöttek, elhajtottak. Este 9-re a főutca elcsendesedett. A szupermarket bezárt, Stéphanie pecsenyevörösre sült arccal lehúzta a redőnyt. Már a sztrájkolók sem skandáltak a távolban. A torlasz mellett berendezkedtek éjszakára.

Már jócskán besötétedett, Philippe Toussaint meg csak nem akart hazaérni a szokásos motortúrájáról, amikor a vonat elején, az első kocsi mellett észrevettem egy nőt és vele egy Léonine-nal nagyjából egykorú kislányt. Odamentem hozzájuk, és megkérdeztem, hogy jön-e értük valaki, de a nő azt felelte, hogy hétszázhúsz kilométerre lakik Malgrange-tól, és hogy ez elég bonyolult, épp Németországban volt, hogy hazahozza a kisunokáját, és Párizsba kellene valahogy eljutnia. És hogy nem nagyon van kit értesítenie, talán majd másnap megpróbálja, de még akkor sem biztos, hogy elér valakit.

Behívtam magunkhoz. Nem akarta elfogadni. De én azért tovább erősködtem. Szó nélkül megfogtam a csomagjaikat, és így kénytelenek voltak velem jönni.

Léo már mélyen aludt, ökölbe szorult kézzel szuszogott az ágyában.

Kitártam az ablakokat, hadd jöjjön be a házba a finom, nyáresti langymeleg.

Megvacsoráztattam a kis Emmyt, aki már alig állt a lábán a fáradtságtól. Miután evés közben kijátszotta magát Léo babáival, lefektettem mellé a kiságyba. Ahogy elnéztem őket egymás mellett, elgondolkoztam, hogy milyen jó lenne nekem is egy második gyerek. De Philippe Toussaint ebbe biztosan nem menne bele, szinte hallottam is a válaszát, hogy már így is túl szűkösen vagyunk, nem férne itt el még egy gyerek. De magamban arra jutottam, hogy inkább a szerelmünk nem bírna el még egy gyereket, nem a házban nem jutna neki elég hely.

Mondtam Emmy nagymamájának, Céliának hívták, hogy azt az éjszakát muszáj lesz nálunk töltenie, mert én nem engedem vissza abba az üres vonatba, az túl veszélyes. És azt is mondtam neki, hogy a sztrájknak hála évek óta most először van egy kis nyugalmam, olyan, mintha szabadságon lennék, és örülök, hogy vendégeket is fogadhatok, meg hogy remélem, nem indul meg egyhamar a forgalom, és végre alhatok nyolc órát egyhuzamban anélkül, hogy a sorompó csengője felverne a legszebb álmomból.

Célia megkérdezte, hogy egyedül élek-e itt a kislányommal. Ezen akaratlanul is elmosolyodtam. Nem válaszoltam, inkább kinyitottam egy üveg jóféle vörösbort, amit valami „jeles alkalomra” tartogattam, de ennél jelesebb mindaddig nem kínálkozott.

Iszogatni kezdtünk. Két pohár után Célia nagy nehezen ráállt, hogy nálam éjszakázzanak. Mondtam, hogy átengedem neki a hálószobánkat, mi pedig a férjemmel kint alszunk a nappaliban a kinyitható kanapéágyon. Akkor is mindig ott aludtunk, amikor a Toussaint szülők meglátogattak – évente kétszer, amióta összeházasodtunk. Persze mindig csak azért jöttek, hogy a szünidőre magukkal vigyék Léót: karácsony és újév között egy hétre, és nyáron tíz napra, olyankor leutaztak vele a tengerpartra.

A harmadik pohár bor után a vendégem azt mondta, hogy rendben, elfogadja a felajánlásomat, de csak azzal a feltétellel, ha ő alszik a kanapén.

Célia az ötvenes éveiben járhatott. A szeme nagyon szép volt, világoskék, és szelíd a tekintete. Lassan beszélt, kiegyensúlyozottan, kellemes, déli kiejtéssel, és a hangjában volt valami megnyugtató.

Azt mondtam: „Hát jó, akkor megágyazok a kanapén”, és milyen igazam volt! Mert amikor Philippe Toussaint az éjszaka közepén hazaesett, körül sem nézett, egyenesen a hálószobába ment, és levetette magát az ágyra. Fel sem tűnt neki, hogy nem vagyok egyedül.

Amikor Philippe Toussaint átcsörtetett a nappalin, mondtam Céliának: „Ő a férjem.” Mire Célia nem szólt semmit, csak rám mosolygott.

Célia és én hajnali egyig beszélgettünk. Végig nyitva voltak az ablakok. Amióta beköltöztünk, akkor először járta át a szobákat igazán a meleg. Célia Marseille-ben lakott, és mondtam neki, hogy biztosan ő hozta nekünk ezt a kellemes napsütést, ami még a falakat is átmelegítette. Merthogy ebben a házban valamiért nem marad meg a meleg, olyan, mintha egy láthatatlan szigetelőréteg nem engedné behatolni a napsugarakat.

Miután elfogyott a bor, mondtam neki, hogy alhat a kanapén, de csak ha én is vele aludhatok, mert nekem még soha életemben nem volt igazi barátnőm, és nővérem sincs, és a lányomon kívül, amikor még kisbaba volt, soha senkivel sem aludtam egy ágyban amúgy barátnősen. Mire Célia azt felelte: „Rendben, barátnőm, akkor együtt alszunk.”

Aznap éjjel – némi késéssel – egy réges-régi álmom vált valóra. Úgy éreztem, kicsit bepótolom azokat az éjszakákat, amikor azután vágyakoztam, hogy a legjobb barátnőmnél aludhassak, akinek a szülei ott alszanak a szomszéd szobában, mi pedig az éj leple alatt kisurranunk a házból, hogy az utca végén felpattanjunk a ránk várakozó fiúk mögé a robogóra.

Azt hiszem, végül hajnali hatig beszélgettünk. A nap már felkelt, amikor végre elszunnyadtam. Reggel kilenckor Léo ébresztett azzal, hogy fekszik az ágyában egy másik kislány, aki nem tud beszélni. Emmy német volt, egy szót sem beszélt franciául. Léo szájából csak úgy ömlöttek a kérdések:

– És te miért alszol a nappaliban? A papa miért ruhában alszik? Ki ez a néni? Miért nem jönnek a vonatok? Kik ezek az emberek, mama? És ki az a kislány? A rokonunk? És sokáig maradnak?

Hát nem, sajnos nem maradtak, Célia és Emmy két nappal később továbbmentek az útjukra.

Amikor feltettem őket a vonatra, azt hittem, megszakad a szívem. Mintha világéletemben összetartoztunk volna. De minden sztrájk véget ér egyszer. És a pihenés is. De legalább megismertem valakit, az első barátnőmet. A 7-es kocsi résnyire nyitott ablakából Célia még kikiabált nekem:

– Gyere velünk, költözz le Marseille-be! Jól éreznéd ott magad, és biztosan kerítenénk neked valami munkát… Általában nem szeretek ítélkezni az emberek felett, de ha már egész Franciaország sztrájkol, átmenetileg én is sztrájkot hirdetek, és megmondom neked őszintén, Violette: napnál világosabb, hogy a férjed nem hozzád való. Hagyd el!

Azt feleltem, hogy nekem nem voltak szüleim, és én ezt soha nem tudnám megtenni Léonine-nal, szüksége van az apjára. Még akkor is, ha Philippe Toussaint nem az a kimondottan gondoskodó apa, de attól még az apja.

Egy héttel azután, hogy elutaztak, kaptam egy hosszú levelet Céliától. A borítékba betett három, a Malgrange-sur-Nancy-Marseille útra oda-vissza szóló vonatjegyet.

Azt írta, van egy kis háza a Sormiou-öbölben, és azt teljes egészében a rendelkezésünkre bocsátja. A hűtő tele lesz. Használjuk ki, ránk fér. Pontosan ezt írta: „Használjátok ki, rátok fér! Neked is jár végre egy igazi nyaralás, Violette, és megmutathatod a tengert a lányodnak.” Azt is írta, hogy soha nem fogja elfelejteni, hogy befogadtam. És azért a két, együtt töltött napért cserébe minden nyáron szívesen lát Marseille-ben.

Philippe Toussaint rögtön kijelentette, hogy ő márpedig nem jön velünk. Merthogy van neki „jobb dolga is, mint azzal a leszbivel lógni”. „Leszbi”, minden nőt így nevezett, akit nem tudott megdönteni.

Mondtam neki, hogy nagyszerű, akkor legalább lesz, aki kezelje a sorompót, amíg Léo és én nyaralunk. Erre észbe kapott, nyilván nem tetszett neki, hogy nélküle is jól érezhetjük magunkat. És hirtelen feltámadt benne a szerelem: hat év után először beadott egy kérvényt, és a vasúti társaság pár órán belül megoldotta a helyettesítésünket.

Két héttel később, 1992. augusztus 1-jén megérkeztünk Marseille-be. Célia kijött elénk a vasútállomásra. A karjaiba vetettem magam. Már a peronon ragyogó volt az idő, emlékszem, ezt mondtam Céliának: „Itt még a peronon is ragyogóan tűz a nap…”

Amikor életemben először megpillantottam a Földközi-tengert, Célia kocsijának hátsó üléséről, letekertem az ablakot, és sírva fakadtam, akár egy gyerek. Azt hiszem, sokkot kaptam. A fenséges látvány úgy megütött, mint azelőtt soha semmi.

35

Minden elmúlik, minden elhalványul,

csak az emlék nem, az örökre megmarad.

Szerelmes levelek, karóra, ajakrúzs, nyaklánc, egy regény, egy mesekönyv, mobiltelefon, kabát, családi fényképek, 1966-os naptár, baba, egy üveg rum, egy pár cipő, golyóstoll, egy csokor szárazvirág, szájharmonika, ezüstmedál, retikül, napszemüveg, kávéscsésze, vadászpuska, amulett, bakelitlemez, képes újság Johnny Hallydayjel a címlapján. Sok mindent látni egyik-másik koporsóban.

Ma Jeanne Ferney-t (1968–2017) temettük. Paul Lucchini mesélte, hogy az elhunyt kérésének megfelelően a koporsójába belecsúsztatott egy fényképet a gyerekeiről. A haldokló utolsó kívánságát a hozzátartozók rendszerint tiszteletben tartják. Egy halottal senki sem merne pörölni, nehogy visszatérjen a túlvilágról, hogy az engedetlenségért elégtételt vegyen.

Az előbb zártam be a temető kapuját. Hazafelé menet még teszek egy kerülőt Jeanne friss virágokkal borított sírja felé. Leszedem a virágokról a celofánt, hogy jobban lélegezzenek.

Nyugodj békében, drága Jeanne!

Ha minden igaz, akkor te már máshol vagy, egy másik városban, a világ másik felén. Az új családod vesz körül. A születésedet ünneplik. Megbámulnak, ölelgetnek, elárasztanak ajándékokkal, azt mondják, hasonlítasz az édesanyádra, miközben mi itt siratunk téged. Te pedig csendben alszol, készülsz az új életedre, ahol mindent újrakezdesz, miközben számunkra, ezen a földön meghaltál. Itt egy emlék vagy, ott te vagy a jövő.

* * *

Amikor Célia kocsija ráfordult a Sormiou-öbölbe vezető egysávos, kanyargós útra, a szemekben láttam, hogy a szépségtől mindannyian el vagyunk ájulva. Léo bejelentette, hogy hányingere van, mire az ölembe vettem, és próbáltam elterelni a figyelmét: „Nézd odalent a tengert! Látod? Már majdnem megérkeztünk.”

Miután beléptünk a házba, kinyitottuk az összes ablaktáblát, hogy beengedjük a napfényt, a ragyogást, az illatokat.

A tücskök hangosan ciripeltek. Addig csak a tévében hallottam őket. De az öbölben olyan hangosan zenéltek, hogy alig hallottuk tőlük egymást.

Ki sem pakoltunk, azonnal fürdőruhát húztunk. Ott volt előttünk a tenger, és nem győztünk betelni vele! Alig száz métert kellett csak gyalogolnunk, és máris a kristálytiszta, zöldesen csillámló vízben tapicskoltunk. A tenger távolról kéknek látszik, de közelről áttetsző, nincs semmilyen színe. A legnagyobb víztömeg, amit addig életemben láttam, a megyei uszoda feszített tükrű, klórozott medencéje volt.

Felfújtam Léo hattyú alakú úszógumiját, és boldogan sikoltozva beszaladtunk a hideg vízbe.

Nagyokat kacagtunk, Philippe Toussaint fröcskölte ránk a vizet. Megcsókolt. Éreztem a sót az ajkamon. Léo felkiáltott: „A papa megpuszilta a mamát!”

Léo az apja nyakában nevetett, a tücskök ciripeltek, a hideg víz nyaldosta a testem, fölöttünk szikrázott a nap – az egészbe beleszédültem. Mintha egy száguldó körhintán ültem volna. Alábuktam, és a víz alatt kinyitottam a szemem. A só csípte a bőrömet. Boldog voltam.

Tíz napot maradtunk. Egész idő alatt alig aludtam. Valami belülről nem hagyta, hogy akár egy percre is lehunyjam a szemem. Ekkora boldogságot nem is reméltem, túlcsordultak bennem az érzelmek. Soha nem láttam még a lányomat ilyen felszabadultan vidámnak.

Az éjszakák és a nappalok egybefolytak. A nap bármelyik órájában képesek voltunk kimenni fürödni. Vagy ettünk. Vagy füleltünk. Vagy bámészkodtunk. Vagy csak lélegeztünk. Folyamatosan ugyanazt a három mondatot ismételgettük: „De jó illata van!”, „De jó a víz!”, „Ez milyen jó!” A boldogság elbutítja az embert. Olyan volt, mintha egy másik életbe csöppentünk volna, mintha újjászülettünk volna egy másik, csupa verőfény világban.

Az alatt a tíz nap alatt Philippe Toussaint nem ment portyázni. Végig velünk maradt. Kezdeményezett az ágyban, én meg odaadóan belementem. Naptól felhevült testünket is átadtuk a látszatboldogságnak. Hamar egymásra találtunk, mint a kezdetekkor, csak már szerelem nélkül. A gyönyörért csináltuk, kiélveztük a pillanatot. Hogy olyan távol volt minden és mindenki. A keleti országrész borús ege és a többi ember.

Léo kapálózott, nem akarta hagyni, hogy bekenjem naptejjel. Akkor is kapálózott, amikor próbáltam árnyékba terelni. Meztelenül flangált, és alig volt hajlandó kijönni a vízből. A fejébe vette, hogy sellő lesz belőle. Mint a rajzfilmekben.

Azt hiszem, az alatt a tíz nap alatt nem volt cipő a lábunkon. És arra jöttem rá, hogy az igazi nyaralás az, amikor napokig nem húz cipőt az ember.

A nyaralás olyan, mint valami kárpótlás, egy fődíj, az aranyéremmel járó jutalom. Ki kell érdemelni. És ez alkalommal Célia volt a döntnök, aki úgy ítélte meg, hogy én ezt azzal, amit eddig az életemben, a befogadó családoknál és Philippe Toussaint mellett végigcsináltam, többszörösen kiérdemeltem.

Célia pár naponta lejött hozzánk az öbölbe, hogy megnézze, kitart-e a boldogságunk. És mint egy elégedett építésvezető, mindig széles mosollyal távozott, miután ivott velem egy kávét.

Elárasztottam a hálámmal, ahogy a szerelmes férfiak elárasztják az imádott nőt ékszerekkel. Ki sem fogytam a szép, köszönő szavakból. Nem tudtam elég hálás lenni neki. A hazautazásunk napján nem én csuktam be az ablaktáblákat. Megkértem Philippe Toussaint-t, hogy inkább csinálja ő. Mert ha nekem kellett volna behúznom őket, úgy éreztem volna, mintha élve eltemetkeznék, mintha saját kezűleg zárnám magamra a koporsóm fedelét. És hogy induláskor Léo abbahagyja a zokogást, és elengedje az ajtón a kilincset, amibe szorosan belekapaszkodott, pontosan azt tettem, amiről Jacques Brel is énekelt: mindenfélét kitaláltam, hogy megértse. Próbáltam a dolgot az ő gyerekes szemszögéből leegyszerűsíteni.

– Mennünk kell, drágám, mert százhúsz nap múlva itt a karácsony, százhúsz nap, az már semmi, hamar eltelik. Úgyhogy amint hazaérünk, el kell kezdened összeállítani a listádat a Mikulásnak meg a Jézuskának. Ide meg nem hoztunk magunkkal tollat, sem színes ceruzákat, sem olyan gyönyörű papírt. Itt nincs más, csak a tenger. Szóval muszáj hazamennünk. És a karácsonyfát is fel kell díszítenünk, teleaggatjuk csillogó gömbökkel, és idén papírgirlandokat is teszünk majd rá, azokat meg még el is kell készítenünk, bizony! Látod, ezért is sietnünk kell haza, nem vesztegethetjük az időt. És ha jó leszel, a szobádat is átfestjük. Milyen színűre fessük a falakat? Rózsaszínre? Ha akarod. És mi van még karácsony előtt, mit kell még megünnepelnünk? A SZÜLETÉSNAPODAT! Addig meg már alig maradt pár napunk. Egy csomó lufit fel kell fújnunk, siessünk, siessünk, minél hamarabb haza kell érnünk! Látod, mennyi vicces dolog vár ránk otthon? Vedd vissza a cipődet, drágám. Gyere csak ide, hamar összepakolunk! És majd megint figyeljük együtt a vonatokat, az is lehet, hogy valamelyik megáll majd a sorompónál. És hátha rajta lesz Célia. Irány haza, gyorsan, gyorsan! jövőre meg úgyis visszajövünk, és magaddal hozhatod az összes ajándékodat.

36

Akik ismertek, bánatukban mind megsiratnak.

Irène Fayolle és Gabriel Prudent elindultak Martine Prudent, született Robin sírjától. De előtte Gabriel Prudent még végigsimított a márványon, a belevésett néven. És azt mondta Irène-nek: „Azért furcsa, ha az ember a saját nevét látja egy síron.”

Komótosan sétáltak kifelé a sorok között, egyik-másik síremlék előtt időnként meg-megálltak. Megnézték az idegen arcokat ábrázoló fényképeket, elolvasták a neveket és a dátumokat. Irène kijelentette:

– Én szeretném, ha elhamvasztanának.

A kocsihoz érve, még bent a temetőben, Gabriel megszólalt:

– Mit szeretne csinálni?

– Mit lehet egy ilyen nap után csinálni?

– Összebújni. Szeretném lehántani magáról ezt a bézs páncélt, és maga köré vonni a teljes szivárványt, Irène Fayolle.

Irène nem felelt. Beszálltak a Peugeot kombiba, az ereikben kavargott a szerelem, az alkohol és a bánat, de valahogy csak elindultak. Irène vezetett, és a vasútállomásnál kitette Gabrielt.

– Nem akar összebújni velem?

– Hol? Egy garniszállóban, lopva, mint két besurranó tolvaj?… Ennél jobbat érdemlünk, nem? És kit lopnánk meg? Legfeljebb magunkat.

– Hozzám jön feleségül?

– Már férjnél vagyok.

– Akkor elkéstem.

– Igen.

– Miért nem vette fel a férje nevét?

– Mert a neve, Seul, azt jelenti, magányos. Nem akartam, hogy bárki magányosnak higgyen csak azért, mert férjhez mentem. Hogy nézne az ki?

Megölelték egymást. Csók nem volt. És el sem búcsúztak egymástól. Gabriel kiszállt a kocsiból, újdonsült özvegységéhez választott öltönye a nap folyamán eléggé meggyűrődött. Irène még egyszer a kezére pillantott. Arra gondolt, hogy ez az utolsó alkalom, most látja utoljára. Gabriel odaintett neki, majd sarkon fordult, és elindult a vágányok felé.

Irène Marseille-nek vette az irányt. Az autópályára vezető lehajtó nem volt messze a pályaudvartól. A többsávos úton nem volt nagy forgalom. Arra gondolt, hogy ha minden jól megy, alig egy óra alatt hazaér, és leparkol a ház előtt, aminek a nappalijában ott várja Paul. És éli tovább a megszokott életét.

Elképzelte, ahogy évek múltán bekapcsolja majd a tévét, és éppen Gabriel nyilatkozik benne valami országos bűnügyben a vádlott ügyvédjeként, aki rendíthetetlenül hisz a védence ártatlanságában. És azt mondja majd: „Ez az egész ügy hamis állításokra épül, a vád alaptalan.” És azt is mondja: „Be fogom bizonyítani!” Fel lesz háborodva, látszani fog rajta, hogy nem tűri, ha valakit ártatlanul vádolnak. Irène pedig magában meg fogja állapítani, hogy mennyire fáradt, karikás a szeme, talán kicsit meg is öregedett.

Vagy a rádióban meghallja Nicole Croisille hangját, ahogy azt énekli: „Vidám voltál, akár egy digó, aki tudja, a szerelem és a bor bódító”. És akkor keresnie kell egy széket, hogy leüljön. Mert a dal szövegétől megremeg a lába, és hirtelen visszarepül 1984. február 5-ére, abba a koszos, útszéli csehóba. Eszébe jut a beszélgetés, a sült krumpli, az a ronda függöny, a sör, a temetés, a fehér rózsacsokor, a rántotta és a calvados.

– Mit szeret a világon a legjobban?

– A havat.

– A havat?

– A havazás szép. Nyugalmat áraszt. Amikor az első hó lehullik, minden leáll. Olyan, mintha egy hatalmas és könnyű, hófehér lepedő borulna a világra… Szerintem ez csodálatos. Olyan, akár egy varázslat. Nem gondolja? És maga? Maga mit szeret a világon a legjobban?

– Magát. Legalábbis azt hiszem, igen, magát szeretem, mindennél jobban. Különös, hogy az ember pont a felesége temetése napján találkozzon élete szerelmével. Az is lehet, hogy azért kellett meghalnia, hogy mi ketten találkozhassunk…

– Szörnyű dolgokat beszél.

– Talán. Vagy talán nem is annyira. Mindig is szerettem az életet. Szeretek jókat enni, szeretem a nőket. Szeretem a váratlan fordulatokat, a meglepetést. Szóval ha van kedve velem tartani, és beragyogni nyomorult földi létezésemet, örömmel veszem a társaságát.

Amikor később Irène Fayolle Gabriel Prudent-ra gondol, az a jelző fog eszébe jutni róla: belevaló.

És miután mindezeket végigjátszotta a fejében, Irène magában arra jutott, hogy felesleges a jövőn rágódnia, inkább megéli a jelent. Indexelt. Megváltoztatta az úti célját. A következő kijáratnál lehajtott az autópályáról, visszafordult, és teljes gázzal végigrobogott a városszéli bevásárlónegyed pavilonjai mentén, hogy még a vonat indulása előtt visszaérjen Aixbe.

A vasútállomás előtt a személyzetnek fenntartott parkolóban hagyta a kocsit. És fejvesztve rohant a peronokhoz. A lyoni járat már elment, de Gabriel nem szállt fel rá. A restiben ücsörgött és cigarettázott, és mivel a hely nemdohányzó volt, a pincérnő kétszer is rászólt: „Itt tilos a dohányzás, uram.” Mire Gabriel azt felelte: „Igen? És ki tiltotta meg?”

Amikor Irène-t meglátta, elmosolyodott, és csak annyit mondott:

– Vigyázzon magára, Irène Fayolle, mert teljesen ki fogom fosztani.

37

Szerettelek, szeretlek, örökké szeretni foglak.

Elvis Jeanne Ferney (1968–2017) sírja mellett rendezkedik, és a Don’t Be Cruel-t énekli neki. Messziről is hallom a hangját. Gaston elment bevásárolni. Délután három óra, a temető üres, a néptelen fasorokat betölti Elvis dala: Don’t be cruel to a heart that’s true, I don’t want no other love, baby, it’s just you I’m thinking of.

Elvis gyakran barátkozik a frissen eltemetett halottakkal, mintha kötelességének érezné, hogy támogassa őket ezen a nehéz úton.

Gyönyörű az idő. Kihasználom a napsütést, hogy elültessem a magról nevelt krizantémjaimat. Így lesz öt hónapjuk megbokrosodni, hogy mindenszentekre virágba boruljanak.

Nem hallom bejönni, nem hallom az ajtó csukódását. Nem hallom, ahogy keresztülmasírozik a konyhán, felmegy az emeletre a hálószobámba, belefekszik az ágyamba, aztán lejön, a lépcsőn felrúgja a portugál babáimat, és a ház másik oldalán kijön a kertbe, oda, ahol az eladásra szánt virágaimat nevelgetem, hogy legyen miből kiegészíteni a fizetésemet, mert ő sosem gondoskodott rólunk.

Baby, if I made you mad, for something I might have said, please, let’s forget the past…

Vajon tudta, hogy Nono ma nincs szolgálatban? Tudta előre, hogy a Lucchini fivéreknek a héten nincs semmi dolguk a temetőben? Hogy az elmúlt napokban nem halt meg senki? Hogy egyedül leszek?

The future looks bright ahead…

Felfogni sincs időm a megjelenését. A földön megpillantom az árnyékát, hatalmas, fenyegető, felegyenesedem, a kezem csupa kosz, a lábamnál a magoncok és a vízzel teli locsolókanna, megfordulok… A rémület hideg acélpengeként hasít belém. Ledermedek. Philippe Toussaint itt áll előttem teljes életnagyságban, a fején bukósisak, a plexit felhajtotta, a tekintete egyenesen rám szegeződik.

Arra gondolok, hogy azért jött, hogy megöljön, hogy egyszer s mindenkorra végezzen velem. Arra gondolok, hogy visszajött. Arra gondolok, hogy megfogadtam, hogy többé nem engedem, hogy fájdalmat okozzon nekem.

Mindez pár másodperc alatt fut át a fejemen. Aztán eszembe jut Léo. Hogy nem szeretném, ha ezt látnia kellene. Egy árva hang nem jön ki a torkomon.

Rémálom vagy valóság?

Don’t be cruel to a heart that’s true, I don’t want no other love, baby, it’s just you I’m thinking of…

A szeméből nem igazán tudom kivenni, mit érez, megvetést, félelmet vagy gyűlöletet. Azt hiszem, úgy méreget, mintha annyit sem érnék, mint a kisujja körme alatt a piszok. Mintha egy porszemnél is jelentéktelenebb lennék számára. Úgy méreget, ahogy annak idején a szülei méregettek, főleg az anyja. Már el is felejtettem, hogy így is lehet rám nézni.

Elkapja a karomat, és erősen megszorítja. Fáj. Nem ellenkezem. Sikoltani nem tudok. Le vagyok bénulva. Nem gondoltam, hogy hozzám ér még valaha.

Don’t stop thinking of me, don’t make me feel this way, come on over here and love me…

Amikor az ember olyat él meg, amit én ebben a pillanatban megélek, olyankor tudja, hogy minden rendben, nem számít semmi, hogy hihetetlen képességek szunnyadnak benne, hogy bármiből képes felállni, hogy legyenek bármilyen mélyek a sebei, képes őket begyógyítani, mintha a bőre alatt lenne egy másik réteg, az alatt egy harmadik, és így tovább. Mintha több élete lenne. A raktár mélyén egymásra halmozva. A felejtés feneketlen kamráiban.

You know what I want you to say, don’t be cruel to a heart that’s true…

Becsukom a szemem. Nem akarom látni. Az is bőven elég lesz, ha hallom. A szaga megcsapja az orromat. Számomra már az is kibírhatatlan. Egyre erősebben szorítja a karomat, magához von, és a fülembe sziszegi:

– Kaptam egy ügyvédi felszólító levelet, visszahoztam… Jól figyelj rám, mert csak egyszer mondom el! SOHA többé ne küldj nekem semmit arra a címre, megértetted? Se te, se az ügyvéded, SOHA! Ha még egyszer bármilyen papíron meglátom a nevedet, esküszöm, én… én…

Why should we be apart? I really love you, baby, cross my heart…

Begyömöszöli a borítékot a kötényem zsebébe, és elviharzik. Térdre rogyok. Hallom, ahogy felberreg a motorja. Elment. Végleg, már nem fog visszajönni. Most már biztos vagyok benne, nem fog visszajönni. Az imént a maga módján elbúcsúzott tőlem. Vége, ennyi volt.

Kisimítom a borítékot és kibontom a levelet. Az ügyvédet, akit Rouault közjegyző úr a nevemben felkért, Gilles Legardinier-nek hívják, pont, mint az írót. A hivatalos levél arról tájékoztatja Philippe Toussaint-t, hogy Violette Toussaint, született Trenet a mâconi járásbíróságon benyújtotta a válókeresetet, és közös megegyezéssel kezdeményezi a házasság felbontását.

Felmegyek az emeletre, le kell zuhanyoznom. Körömkefével kiszedem a földet a körmöm alól. A gyűlölete rám is átragadt. Átadta nekem, akár egy vírust, mint valami fertőző betegséget. Megigazítom a lépcsőn a portugál babáimat, az ágytakarómat beteszem egy nejlonzacskóba, hogy elvigyem tisztíttatni. Mintha valami bűntény történt volna a házamban, én meg próbálnám eltüntetni a bizonyítékokat.

A bűntényt ő követte el ellenem. Azzal, hogy betette a lábát a házamba. Hogy behatolt abba a térbe, ahol élek. Hogy ezek között a falak között egyáltalán levegőt vett. Kiszellőztetek mindent. Az egész házat telefújom a permetezőbe töltött hígított rózsavízzel.

Belenézek a fürdőszobai tükörbe, az arcom ijesztően fehér. Mintha minden vér kiment volna belőle. Mintha az összes a karomba gyűlt volna, ami máris belilult. Philippe Toussaint a bőrömön hagyta az ujjai nyomát. Hát tessék, ennyi maradt utána: pár véraláfutás. Valahogy csak kiheverem, ezt a bőrt hamar levedlem magamról. Ahogy mindig is tettem.

Megkérem Elvist, hogy egy órára helyettesítsen. Úgy néz rám, mint aki meg sem hallja, amit mondok.

– Figyelsz rám, Elvis?

– Sápadt vagy, Violette. Nagyon sápadt.

Eszembe jutnak azok a huligánok, akiket pár évvel ezelőtt elijesztettem. Azt hiszem, ma nem lenne szükségem jelmezre, sem arcfestékre, ha meglátnának, anélkül is menekülőre fognák.

38

A boldog napok emléke enyhíti a fájdalmat.

Szóval hazamentünk, és augusztus közepén színes papírból elkezdtünk girlandokat gyártani a karácsonyfára. Hátat fordítottunk a tengernek, és megtettük ugyanazt az utat, amin jöttünk, csak visszafelé.

A vonatokon, amiken Malgrange-sur-Nancy és a sorompónk felé zötykölődtünk, Léo és én a filctollkészlettel, amit a pályaudvaron vettünk, türkizkék tengeren ringatózó hajókat, föléjük napot, a vízbe halakat, a partra tücsköket rajzoltunk, mialatt Philippe Toussaint úton-útfélen, átszálláskor a peronon, a büfékocsiban, a szerelvény egész hosszában azt tesztelgette, megakad-e a lányok-asszonyok szeme egyenletesen napbarnított bőrén. És láthatóan elégedetten fürdőzött az elismerő pillantásokban.

Amikor megérkeztünk, a kirendelt helyettesítőink már a küszöbön toporogtak, köszönni is csak foghegyről köszöntek. Még azt sem várták meg, hogy bevigyük a csomagjainkat. Azt mondták, hogy minden rendben volt, nem volt semmi fennakadás, majd szinte eliszkoltak, és ott hagytak minket a hatalmas kupleráj közepén, amit pár nap alatt csináltak.

Léo szobájába szerencsére nem mentek be. Léo leült a kiságya szélére, és elkezdett listákat írni: egyet a születésnapjára, egyet a Mikulásnak és a Jézuskának közösen.

Én nekifogtam a rendrakásnak, Philippe Toussaint meg felült a motorjára, hogy kicsit megjárassa. Volt mit bepótolnia. Mindazt az időt, amit rám fecsérelt a tengerparti kalyibában.

Másnapra az egész házat kigányoltam, és az élet visszatért a régi kerékvágásba. A menetrendnek megfelelően csukogattam és nyitogattam a sorompót, bevásároltam, Philippe Toussaint meg folytatta a motoros kiruccanásait.

Léo és én esténként nagyokat pancsoltunk a kádban, amibe habfürdőből mindig rengeteg habot csináltunk, és a nyári fényképeinket nézegettük. Teleaggattuk velük a házat. Hogy ne felejtsük el, hogy időnként, ha csak egy pillantás erejéig is, visszarepülhessünk oda.

Szeptemberben a vonatok közti szünetekben átfestettem rózsaszínre Léo szobájában a falakat. Léo is segített, a lábazatot ő akarta lefesteni. Persze titokban, nehogy észrevegye, még egyszer átmentem rajta.

Aztán Léo elkezdte az iskolát, és hamar visszabújtunk a meleg gyapjúpulóverekbe.

Elkészítettük a papírgirlandokat, és karácsonyra vettünk egy műfenyőt, mondván, hogy ezzel legalább a következő karácsonyok is meg vannak oldva, és nem kell miattunk minden évben kivágni az erdőben egy igazi fát.

Eszembe jutott, hogy talán ez az utolsó év, hogy Léo még hisz a Mikulásban és a Jézuskában, jövőre jó eséllyel elmúlik ez a varázs. Mert az iskolában valamelyik felsőbb osztályban biztosan lesz egy nagyobb gyerek, aki felvilágosítja, hogy a Mikulás és a Jézuska nem létezik. Időről időre mindenki találkozik nála nagyobbakkal és tapasztaltabbakkal, akik felvilágosítják. Az élet tele van csalódással.

Nem lett volna muszáj elviselnem, hogy Philippe Toussaint minden szoknya után megfordul, de nekem tulajdonképpen jó volt ez így. Nem akartam, hogy hozzám érjen. Alvásra volt szükségem. Az esti utolsó és a reggeli első vonat között nem tudtam kialudni magam. Nyugalomra volt szükségem. És ha mégis összebújtunk, az olyan volt, mint a tűzijáték; régebben tetszett, de már jó ideje egyáltalán nem vágytam rá.

Időnként arról álmodoztam, hogy egy nap eljön értem egy herceg. Olyankor, amikor a rádióban dalokat adtak. Mindegy volt, hogy férfi vagy nő énekelt, a szövegek tele voltak lágyan simogató, bolondos, nyersen őszinte szavakkal. Tele voltak ígéretekkel. Vagy amikor esti mesét olvastam Léonine-nak. Az ő szobája volt a menedékem, az én földi paradicsomom, ahol egy csodás tündérvilágban egymás hegyén-hátán békésen aluszkáltak a babák és a mackók a mellettük halomban álló ruhák és átlátszó gyöngyökből fűzött nyakláncok, filctollak és mesekönyvek mellett.

Nem lett volna muszáj elviselnem, hogy a lányomon és Stéphanie-n, a szemközti szupermarket pénztárosnőjén kívül egész álló nap nem szólok senkihez. Stéphanie soha nem állta meg szó nélkül, hogy mindig ugyanazokat a termékeket veszem. Próbált rábeszélni a legújabb folyékony mosogatószerre, vagy megkérdezte: „Láttad a tévében a reklámot? Csak befújod vele a kádat, vársz öt percet, aztán megereszted a zuhanyt, és kész is, volt kosz, nincs kosz. Tutira működik, neked is ki kellene próbálnod.”

Nem igazán volt miről beszélgetnünk. Nem voltunk barátnők. Épp csak naponta találkoztunk, különben ki-ki élte a saját életét. Az ebédszünetében néha benézett hozzám egy kávéra. Szerettem, amikor átjött, kedves lány volt. Mindig hozott nekem termékmintákat, sampont vagy testápolót. És sokszor megjegyezte: „Te jó anya vagy, látom én, jól bánsz a gyerekeddel.” Aztán visszavette a köpenyét, és ment a dolgára, hogy visszaüljön a kasszába vagy feltöltse áruval a polcokat.

Célia hosszú leveleket küldött, minden héten írt nekem. A sorok között láttam magam előtt a mosolyát. És ha valamelyikünknek épp nem volt ideje írni, szombat este felhívtuk egymást telefonon.

Rendszerint kettesben vacsoráztunk Philippe Toussaint-nel, miután lefektettem Léót, aki többnyire hamar elaludt. Jelentéktelen dolgokról társalogtunk, soha nem veszekedtünk. A kapcsolatunk szívélyes volt, de igazából semmi közünk nem volt egymáshoz. A kapcsolatunkban soha nem hangzott el egyetlen hangos szó, soha nem bántottuk egymást. Bár ha jobban belegondolok, azok a párok, akik soha nem emelik fel a hangjukat, akik nem vágnak egymás fejéhez csúnya szavakat, csak közönyösen léteznek egymás mellett, talán többet ártanak egymásnak. Nálunk mindenesetre nem törtek az edények. És nem kellett becsukni az ablakot, hogy a szomszédok ne hallják az ordítozásunkat. Mi egyszerűen nem beszéltünk egymással.

Vacsora után, ha nem ment el motorozni, bekapcsolta a tévét, én meg elővettem az Árvák hercegé-t, és olvastam. Tíz év együttélés alatt Philippe Toussaint-nek egyszer sem tűnt fel, hogy mindig ugyanazt a könyvet olvasom. Ha épp nem volt kedvem olvasni, megnéztünk együtt egy filmet, de a tévéműsor sem igazán hozott minket közelebb egymáshoz. Még ebben sem egyezett az ízlésünk. Philippe Toussaint gyakran elaludt a tévé előtt.

Én megvártam az utolsó vonatot, a 23:05-ös Nancy–Strasbourg járatot, és csak aztán mentem lefeküdni, és alhattam egészen a 4:50-es Strasbourg–Nancyig. Miután a 4:50-es áthaladt, és felhúztam a sorompót, Léo szobájába mentem, és néztem, ahogy alszik. Ez volt a kedvenc foglalatosságom. Egyesek a tengerre látnak az ablakukból, az én panorámám a lányom arca volt.

Azok alatt az évek alatt nem haragudtam Philippe Toussaint-re, amiért magamra hagyott, mert nem éreztem magam magányosnak, nem úgy éltem meg, a magány lepergett rólam. Volt mivel elfoglalnom magam. A párhuzamos életeim kitöltötték a mindennapjaimat: ott volt a lányom, az olvasás, a zene, a képzeletem. Amíg Léo iskolában volt, és a könyvemet félretettem, mosás, takarítás, főzés közben a házban mindig szólt a zene, és álmodoztam. Malgrange-sur-Nancyban képzeletben a fél világot bejártam.

A hétköznapokban Léonine volt a ráadás. A várva várt, megunhatatlan repeta. A születésével Philippe Toussaint megadta nekem a legszebb ajándékot, amit ember kaphat. És a lányával sem bánt szűkmarkúan, a szépségéből jutatott neki bőven. Finom vonásait Léo az apjától örökölte. És a szépség nála természetes eleganciával és derűs természettel párosult. Ébren és álmában szüntelenül gyönyörködtem benne.

Philippe Toussaint ugyanúgy viszonyult a lányához, mint hozzám. Soha nem hallottam, hogy felemelte volna vele szemben a hangját. De nem is nagyon foglalkozott vele. A társasága úgy öt percig lekötötte, elszórakoztatta, aztán másra figyelt. Amikor Léo feltett neki egy kérdést, én válaszoltam. Én fejeztem be a mondatokat, amiket az apja elkezdett, de arra már nem szánt időt, hogy végig is mondja. Nem apaként viselkedett mellette, hanem inkább haverkodott vele. Az egyetlen dolog, amibe szívesen bevonta a gyerekét, a motorozás volt. Felültette maga mögé, és lassan tett vele egy kört a környéken, de az sem tartott tovább tíz percnél. Mert amikor megunta a csigatempót, és ráadott egy kis gázt, Léo megijedt, és sikoltozni kezdett.

Egy fiúval talán könnyebben megtalálta volna a közös hangot. Philippe Toussaint szemében egy lány csak egy lány volt. Akár hatéves, akár harminc. Mert egy lány nem olyan vagány, mint egy fiú, soha nem lesz belőle igazi férfi. Olyan, akivel lehet focizni, és aki távirányítós autóval játszik. Aki nem sír, ha elesik, aki lehorzsolja a térdét, aki tudja, hogy kell bánni a kontrollerrel és a kormánnyal. Vagyis Léonine szöges ellentéte, akinek a rózsaszín volt a kedvenc színe, és aki imádta, ha a ruhája tele van flitterrel, mint egy igazi kislány.

Léo beiratkozott a helyi könyvtárba. Az egész nem volt nagyobb egy teremnél az önkormányzat épületében, és a látogatók előtt mindössze heti kétszer, köztük szerda délután tartott nyitva. Minden szerdán a 13:27-es és a 16:05-ös között kéz a kézben átsétáltunk, hogy felpakoljuk magunkat Léónak elegendő olvasnivalóval egy hétre, és visszavittük az előző héten kikölcsönzött könyveket. Visszafelé megálltunk a szupermarketnél, ahol Stéphanie Léo kezébe nyomott egy ajándék nyalókát, miután uzsonnára megvettük a szokásos, előre csomagolt csíkos kalácsunkat. Én fekete teába mártogattam, Léónak gyümölcsöset készítettem hozzá, narancsvirágból, de csak azután láttunk neki, miután a 16:05-ös rendben áthaladt.

Hároméves korától kezdve Léo, amint meghallotta a csengőt, ami a vonat közeledését jelezte, minden alkalommal kiszaladt a ház elé szalutálni, hogy üdvözölje az utasokat. Integetett nekik. Ez lett a kedvenc játéka. Néhány állandó ingázó ilyenkor direkt odaállt az ablakba. Mert tudták, hogy a bakterház előtt ott lesz „a kislány”.

Malgrange-sur-Nancyban nem volt peron, a vonatok megállás nélkül átrobogtak a két lezárt sorompó között, a legközelebbi pályaudvarig hét kilométert kellett menni. Stéphanie többször elvitt minket kocsival Brangyba, és megvárta, amíg oda-vissza megjárjuk a Brangy-Nancy útvonalat. Léo, akár egy körhintára, mindenáron fel akart ülni arra a vonatra, ami nap mint nap elszáguldott a házunk előtt, ki akarta próbálni, milyen lehet utazni rajta.

Azt a boldogságot soha nem fogom elfelejteni, amikor először vonatoztunk. Hangosan ujjongott. Álmomban időnként még ma is hallom. Egy vidámparkban nem érezte volna jobban magát. Természetesen az a vonal volt érdekes, amelyik a házunk előtt haladt el, aminek az ajtajában ott állt az apja, hogy integessen neki. Fura, hogy a gyerekeket mennyire boldoggá teszi, ha felcserélődnek a szerepek.

1992-ben hármasban ünnepeltük a karácsonyt. Philippe Toussaint, mint minden évben, ajándékképpen kitöltött nekem egy csekket, hogy vegyek magamnak, amit akarok, „csak ne legyen túl drága”. Én egy üveg arcszeszt adtam neki, meg menő ruhákat.

Időnként úgy éreztem, azért illatosítom és öltöztetem, hogy tessen másoknak. De mindenekelőtt magának. Mert amíg elégedett magával, amíg a tükör vagy más nők előtt szívesen illegeti magát, addig engem észre se vesz. Egy olyan nőt nem szokás elhagyni, aki szinte láthatatlan, aki nem rendez jelenetet, aki lábujjhegyen közlekedik, aki nem csapkodja az ajtót. Az ilyen nő a háznál több mint praktikus.

Philippe Toussaint számára én voltam az ideális feleség, nem zavartam a köreit. Valami hirtelen fellobbanó szenvedély miatt biztosan nem hagyott volna el. A szeretőibe nem volt szerelmes, ezt éreztem. A szagukat a bőrén hazahozta, de az érzelmeket nem engedte be az otthonunkba.

Azt hiszem, korán kialakult bennem az a reflex, hogy próbáljak ne zavarni másokat. Gyerekkoromban, amikor befogadó családokhoz helyeztek, azt mondogattam magamban: Maradj csöndben, húzd meg magad, akkor most talán sikerülni fog, és megtartanak. Tudtam, hogy köztünk a szerelem már régen elmúlt, és Philippe Toussaint fejben egészen máshol jár, olyan helyeken, ahova engem nem engedett be. Ami a tengerparti házikóban történt, pusztán múló kilengés volt. Gondoskodtam Philippe Toussaint-ről, de csak mint egy lakótársról, akit udvariasan kerülget az ember, féltem, nehogy egy nap lelépjen, és magával vigye Léót.

Karácsonyra Léo megkapott mindent, amit felírt a listájára. Kapott egy csomó könyvet, saját könyveket, köztük Nadja Kék kutyá-ját. Egy habos-babos hercegnőruhát, videókazettákat, egy vörös hajú babát és egy új bűvészdobozt. Amivel sokkal több mutatványt lehetett csinálni, mint azzal, amit előző karácsonyra kapott. Két varázspálca is volt benne, meg egy pakli cinkelt kártya és jóskártya. Léo mindig is imádott varázsolni. Már egészen kicsi korában bűvész akart lenni. Legtöbbet azt gyakorolta, hogyan tud eltüntetni mindenféle tárgyakat egy kalapban.

Másnap az ünnepi menetrendnek köszönhetően a forgalom jóval ritkásabb volt a szokásosnál, csak minden negyedik vonat közlekedett. Tudtam egy kicsit pihenni, és ráértem játszani a lányommal, aki színes kendőket tömködött a markába.

Este összecsomagoltam a bőröndjét. Mint évek óta mindig, a Toussaint szülők december 26-án reggel érte jöttek, hogy elvigyék magukkal egy hétre az Alpokba. Nem maradtak sokáig, de arra azért sikerült időt szakítani, hogy anya és fia bezárkózzanak a konyhába sugdolózni. Toussaint mama ajándék gyanánt nyilván kitöltött a kisfiának egy zsírosabb csekket, nekem pedig, mint minden évben, kiszúrta a szememet egy doboz konyakmeggyel. De még csak nem is a márkásabb fajtából, hanem valami olcsóbbal, amit a becsapás kedvéért majdnem ugyanolyan rózsaszín csomagolásban árultak, mint a Mon chérit.

Ez alkalommal én integettem az ajtóból Léónak, amikor a Toussaint szülők elhajtottak vele. Léo mosolygott. A bűvészdobozát az ölében szorongatta. Letekerte az ablakot, és kikiabált rajta: „Egy hét múlva jövök!” És puszikat dobott nekem. Azóta is őrzöm azokat a puszikat.

Valahányszor a Toussaint szülők beültették a kislányomat a csilivili autójukba, rettegtem, hogy nem fogják visszahozni. Próbáltam elhessegetni a gondolatot, de a szervezetemnek nem parancsolhattam, másnapra mindig ágynak dőltem, felment a lázam.

Mint mindig, amikor Léo elutazott, szinte az egész hetet azzal töltöttem, hogy rendet raktam a szobájában. A babái, a rózsaszín falak megnyugtattak.

December 31-én Philippe Toussaint és én a tévé előtt ébredtünk. Csupa olyan kaját ettünk, amiket imádott. Stéphanie, mint minden évben, beadta nekünk a megmaradt hidegtálakat. „Violette, figyelj, ezt holnapig meg kell egyed, különben megromlik.”

Léonine január 1-jén délelőtt telefonált.

– Boldog új évet, mama! Boldog új évet, papa! Boldog új évet! Képzeljétek, elvégeztem az első szintet, és megkapom az első csillagomat!

Január 3-án teljesen kivirulva jött haza. A lázam lement. A Toussaint szülők egy órát maradtak. Léo kitűzte az első csillagját a pulcsijára.

– Mama, nézd, megkaptam az első csillagomat!

– Gratulálok, édesem.

– Már tudok szlalomozni!

– Nagyon ügyes vagy, drágám.

– Mama, a nyári szünetben találkozhatok Anaïsszal?

– Ki az az Anaïs?

39

Ami igazán lényeges, az a szemnek láthatatlan.

Mostanában nem hal meg senki.

Cédric atya, Nono, Elvis, Gaston, Pierre, Paul és Jacques kupaktanácsot tartanak a konyhámban. A Lucchini fivérek sápítoznak, az üzletben több mint egy hónapja senki sem nyitotta rájuk az ajtót. A férfiak körülülik az asztalt, és kávézgatnak. Sütöttem nekik hozzá csíkos kalácsot, afölött kvaterkáznak, mint egy csapatnyi kislány egy születésnapi zsúrban, amikor felvágják a tortát.

Én közben kint serénykedem a kertben a krizantémokkal, még nem végeztem az ültetéssel. Az ajtó tárva-nyitva. Minden szavukat hallom.

– Azért van, mert szép az idő. Melegben kevésbé hullanak az emberek.

– Este szülői értekezletre kell mennem. Utálom az ilyeneket. Úgyis megint csak azt fogom hallgatni, hogy a gyerekem nem csinál semmit az iskolában. Hogy csak a rosszalkodáson jár az esze.

– Mi az emberekből élünk. Azokból, akik itt maradtak, és akiknek fontos, hogy a szertartáson minden rendben menjen, mert az megkönnyíti a gyászukat, szóval mi tényleg szolgáltatunk, és ehhez alázat kell, nem hibázhatunk.

– Múlt vasárnap két gyermeket kereszteltem, ikreket, nagyon megható volt.

– A mi hivatásunkat pontosan az különbözteti meg a többitől, hogy nálunk az érzelmek irányítanak, az értelem ilyenkor nem játszik.

– Azért ebből is adódnak vicces helyzetek, de még milyenek!

– Mármint miből?

– Hát abból, ha hibázunk. Mert minden családnak megvan a maga vesszőparipája. Ami az egyiknek megfelel, az a másiknak tuti nem jó. Bármilyen apró részleten el lehet csúszni. Az utolsó kliensemet például egyedül az érdekelte, hogy az elhunyt órája mindenképpen a jobb csuklóján legyen.

– Tegnap este láttam egy nagyon szép filmet a tévében, az a színész játszott benne, az a szőke, itt van a neve a nyelvemen…

– A gyászjelentéseknél is figyelni kell, nehogy véletlenül elüssünk egy betűt, mert persze mindig akad valaki, aki nem úgy írja a nevét, ahogy szokás, nem Christophe, hanem Kristof, K-val és a végén f-fel, vagy egy Chrystine y-nal.

– Hánykor zár a barkácsbolt? A fűnyíróban ki kell cserélnem egy alkatrészt.

– És az sem mindegy, milyen viszonyban állt a megrendelő az elhunyttal. Férj-feleség, szülő-gyerek, egyszóval sok itt az emberi tényező.

– Jut eszembe, összefutottam azzal a hölggyel, hogy is hívták a férjét… Degrange, igen, a gazdaboltban dolgozott.

– Vigyázz már, Gaston, mindenhova kilötybölöd a kávédat!

– Meg a vallási érzékenység, a többi mellett arra is tekintettel kell lenni.

– Fura módon az üzletben nem sok könny folyik, akik bejönnek, kizárólag a koporsóra, a ceremóniára, a temetésre koncentrálnak.

– És te, öreg barátnőm, Éliane, te mit szólsz mindehhez? Kérsz egy darab kalácsot? Vagy csak azt szeretnéd, hogy simogassalak?

– És amikor a zenék meg a szövegek kiválasztásához érünk, hogy mik a lehetőségek, milyen legyen a hangnem, hivatalos vagy inkább személyesebb, mert természetesen bármit lehet, általában elég nagy mozgásteret hagynak nekünk.

– Rég nem láttuk már erre Violette nyomozóját.

– Én azt nem tudom sehogyan sem megszokni, amikor a végén odajönnek megköszönni, hogy „nagyon szép volt”. Mert hát mégiscsak egy temetésről beszélünk, vagy mi.

– Én mondom, az a fakabát udvarolgat a mi Violette-ünknek. Láttad, hogy néz rá?

– A halottaknak az emberiség ötezer éve megadja a végtisztességet, de ebből csak az utóbbi időben lett rendes üzletág. A mi dolgunk leporolni és fejleszteni a szakmát.

– Tegnap este Odile megstoppolta a kabátomat. És vacsorára gyömbéres csirkét készített.

– Változnak a temetkezési szokásaink. Régebben mindenszentekkor kivirágzott az egész temető, mostanság viszont az emberek már nem ott élnek, ahol a szüleik és a nagyszüleik.

– Kíváncsi vagyok, ki lesz a következő köztársasági elnökünk… Csak ne azt a szőke nőt kapjuk.

– Mostanában másképp kezeljük az elmúlást: elégetjük a halottakat. Változnak a módszerek, és velük együtt a költségek is, jobb előre elrendezni a dolgokat.

– Bár tulajdonképpen mindegy, egyik kutya, másik eb. Baloldal vagy jobb, egyre megy, mindegyiknek csak arra van gondja, hogyan tömje tele a zsebét… Pedig egyedül az számít, hogy nekünk, kisembereknek hónap végén mennyi marad a pénztárcánkban, abban meg úgysem lesz változás sosem.

– Belegondoltál már abba, hogy 2040-re a franciák huszonöt százalékának lesz ilyen jellegű megtakarítása?

– Nem értek egyet, mert ne felejtsük el, hogy mégiscsak ők szavazzák meg odafönt a törvényeket.

– De nyilván családja válogatja, vannak olyan családok, ahol nem beszélnek a halálról. Tabutéma, mint a szex.

– Persze a te helyzeteden, tisztelendő uram, bármi legyen is, mit sem változtat.

– Mi vagyunk a halál földi helytartói. Ebből következően az emberek azt hiszik, mindig szomorúak vagyunk, sőt, szinte elvárják tőlünk.

– Egy jó kis friss saláta grillezett kecskesajttal, fenyőmaggal és egy kanálka mézzel.

– A hullaház állami fenntartású, a halottaskamra többnyire magán, ez a különbség.

– Jelentem, részemről megkezdtem a grillszezont, elővettem a garázsból a rácsot.

– Mosdatás, öltöztetés, szakszerű tárolás, hűtés és előkészítés. Erre vonatkozóan egyelőre nincs semmilyen törvényi előírás, pedig nem ártana, már csak higiéniai okokból is.

– Végre sikerült eladni a sarki üzlethelyiséget. Azt hiszem, pékség lesz benne.

– Javasolnám, hogy mostantól a hamvak otthoni tárolása egyáltalán ne legyen megengedett.

– Tegnap este megint kiment a biztosíték, szerintem a mosógép zárlatos, állandóan lecsapja a villanyórát.

– Én azt mondom, hogy az élőknek is megvan a maguk helye, meg a halottaknak is. És ha egy urnában hazaviszed valamelyik szerettedet, félő, hogy egyhamar nem sikerül feldolgoznod a gyászt.

– Az aztán formás egy fehérszemély, nem dobnám ki az ágyamból.

– Én a magam részéről azt vallom, hogy az ember kövesse a szívét.

– Idén mész nyaralni valahova?

– Amikor kezdtem beletanulni az üzletbe, lázadoztam: A hamvasztáshoz felesleges a drága koporsó, én ilyet nem leszek hajlandó csinálni. A kezdők tévedése. Mire apám azt mondta: „Miért? Szerinted három méterre a föld alatt mennyivel nagyobb a jelentősége? Lehet, hogy nem tűnik észszerűnek, ha egy család egy kisebb vagyont akar áldozni egy koporsóra, ami porig ég a kemencében, de attól még nem tilthatod meg nekik, hogy olyan koporsót válasszanak, ami esetleg sokba kerül. Nem látsz bele az emberek életébe, nem dönthetsz helyettük.”

– Komolyan mondom, a nyugdíj, az a vég kezdete.

– Idővel, ahogy egyre több családdal találkoztam, persze felfogtam, hogy apánknak igaza volt… Sokan készek csillagászati összegeket áldozni a temetkezési kellékekre. De hogy mivégre? Máig nem értem…

– Elmegyünk Bretagne-ba a sógoromékhoz.

– Városi szervezés, július elején lesz. Én szeretek pecázni, azzal nem zavarok senkit, persze a halakon kívül, de ha ki is fogok párat, azokat is visszadobom a folyóba.

– A maradványokat a haláltól számítva hat napon belül el kell temetni, erre van törvény.

– Zongoraórákat ad. Úgy három éve költözött ide. Magas, szép szál ember, és mindig olyan elegáns, mintha minimum a tévébe készülne.

– A hamvakat tilos szétválasztani és felosztani, a törvény értelmében ugyanúgy kell eljárni velük, mint egy ép testtel.

– Üvegesre pirítod a hagymát, aztán felöntöd egy kis tejszínnel, és megfuttatod benne a gombát, isteni finom.

– Olyat csak filmeken lehet látni, hogy fogják a hamvakat, és egy lágyan ringatózó hajóról a nyílt tengeren szélnek eresztik. Valójában ezt nem szabad, hivatalosan biológiailag lebomló urnába kell helyezni őket, és a csomagot a parttól egy kilométerre vízre bocsátani.

– Hány kölyök is jár még hozzád hittanra, tisztelendő uram? Gondolom, nincsenek nagyon sokan.

– Ilyen árak mellett ki a fene akarna több ezer eurót költeni egy családi kriptára, amikor a gyerekek az ország másik végében laknak? Egyre gyakrabban hallok olyasmit, hogy: „Igazából nem akartunk hamvasztást, de végiggondoltuk, és jobb szeretnénk, ha a gyerekeink még életünkben látnák hasznát annak a pénznek, amit félretettünk.” Én meg nem győzök helyeselni, hogy tökéletesen igazuk van.

– Júliusra három esküvőm van, augusztusra meg egyelőre kettő.

– Azért az elég furán veszi ki magát, hogy valaki maga szervezze meg jó előre a temetését. Én nem akarnám idő előtt látni a nevemet felvésve egy sírkőre.

– Mondtam is a polgármesterünknek, hogy valahogy szabályozni kellene azon a szakaszon a forgalmat. Mert ebből a végén még baj lesz.

– Azok, akik jó előre rendelkeznek a temetésükről, nem fájdalommal gondolnak rá, tudatában vannak az elmúlásnak. Következésképpen feleannyit költenek rá.

– Na, ha megoldja, az állatorvos végre megnyugodhat, kevesebb lesz a dolga.

– Ha a halottaikról van szó, semmit sem tilthatunk meg az embereknek. De azért arról le szoktam beszélni őket, hogy az exhumálásnál jelen legyenek.

– Láttátok? A második gól parádés volt… Szépen becsavarta a kapu közepébe.

– Fontos, milyen kép marad meg bennünk a szeretteinkről. Egy közeli hozzátartozó elvesztése eleve nem könnyű, aztán még a temetést is intézni kell… Szerencsére a tartósítási technikák sokat fejlődtek, az esetek kilencven százalékában az eredmény több mint kielégítő, balzsamozás után az elhunyt úgy fest, mintha csak aludna. Egy kis smink csodákra képes, próbálok természetes színt adni az arcbőrnek, aztán felöltöztetem a kedvenc ruháiba, és ha a családtól megkapom a parfümjét, amit életében használt, be is illatosítom.

– Nem tudom, látnom kell, talán a hengerfejjel lehet valami. De ha azt cserélni kell, az nem lesz olcsó.

– Az durva, de azért nem olyan nagyon vészes, higgyétek el, tudom, mit beszélek. Két héttel ezelőtt meghúztam a halottaskocsit, aztán leejtettem a mobilomat, össze is tört, otthon meg beázott a konyha. Ez csak bosszantó, de nem vészes.

– A minap Elvis a kisházban rányitott a főnökünkre, bizony, Darmonville-re, ahogy épp egy tisztes családanyát gyömöszölt az öltözőben. Én kérek elnézést, tisztelendő uram. A szegény Elvis meg mit tehetett volna, rájuk csapta az ajtót, és rohanvást távozott.

– Ki kell mondani a hozzátartozóinknak, hogy szeretjük őket, és élvezni kell a társaságukat, amíg még lehet. Én legalábbis egy ideje igyekszem így élni az életemet. Azt hiszem, jobban megbecsülöm az apró dolgokat.

– Love me tender…

– Nem mondom, hogy mindent szenvtelenül viselek, mert hát ki tudná minden helyzetben megőrizni a hidegvérét. Megértem én a bánatot, csak nem veszem magamra. Elvégre nem ismerem a halottakat.

– Olyankor azért nehezebb, ha az elhunyttal voltak közös élményeink. Ha ismertük személyesen.

40

A nagyanyám már korán megtanított a csillagszedés

módjára: elég, ha éjjel kirak az ember egy nagy tálat

az udvar közepére, és máris ott hevernek a lába előtt.

Visszamentem Rouault úrhoz, a közjegyzőhöz, és megkértem, hogy állítsa le az ügyet. Azt mondtam neki, hogy minden bizonnyal igaza volt, de vegyük inkább úgy, hogy Philippe Toussaint, ha nem is halt meg, de ténylegesen eltűnt. Hogy nem akarom bolygatni a múltat.

Rouault úr nem kérdezősködött. Ott előttem felhívta az ügyvédet, és tájékoztatta a döntésemről. Egyben közölte vele, hogy a megbízást tekintse semmisnek, visszavonom a válókeresetet. Mert ennyi idő után tulajdonképpen már semmi jelentősége, hogy az irataimban milyen név szerepel, Trenet vagy Toussaint. Az emberek úgyis Violette-nek szólítanak, esetleg „Violette kisasszony”-nak. Bár a „kisasszony” megszólítás mostanra eléggé kikopott a köznyelvből, kivéve persze a temetőmet, ott még használják.

Hazafelé teszek egy kitérőt Gabriel Prudent sírjához. Az egyik fenyő, amit már én ültettem, árnyékot vet Irène Fayolle urnájára. Éliane is odasomfordál, egy kicsit morog, majd letelepszik mellém. Pár perccel később valahonnan Moody Blue és Florence is előkeveredik, mindketten a lábamhoz dörgölőznek, aztán felugranak a sírra, és végighevernek a kövön. Lehajolok, hogy megsimogassam őket. A hasuk és a márványlap is finom meleg.

Átfut az agyamon, hogy Gabriel és Irène vajon nem üzenni akarnak-e nekem a macskákon keresztül. Valahogy úgy, mint amikor Léo kiállt a ház elé, hogy szalutáljon az átrobogó vonatok utasainak. Magam elé képzelem a jelenetet, amikor Irène az aixi vasútállomáson utolérte Gabrielt. Azon gondolkozom, miért nem hagyta el Paul Seult, miért ment egyáltalán haza. Meg hogy mit akarhatott az utolsó kívánságával, azzal, hogy temessék Gabriel Prudent mellé. Mi járhatott a fejében? Hogy ha a közös élet nem adatott is meg nekik, legalább az örökkévalóságban együtt legyenek? Julien Seul vajon meglátogat még, hogy elmesélje a történetük végét? És mindezekről így együtt eszembe jut Sasha…

Nono lép oda mellém.

– Álmodozol, Violette?

– Ahogy vesszük…

– Na, megtört a jég, érkezett egy kliens a Lucchini fivérekhez.

– Kicsoda?

– Egy közúti balesetes… állítólag elég rossz bőrben van.

– Ki az? Ismerted?

– Senki sem tudta azonosítani. Nem voltak nála a papírjai.

– Ez azért furcsa.

– A városiak találtak rá egy árokban, úgy tűnik, három napja ott hevert.

– Három napja?

– Aha, egy motoros.

A halottaskamrában Pierre és Paul Lucchini felváltva magyarázzák, hogy épp a rendőröket várják. A motoros holttestét pár órán belül hatóságilag átszállítják Mâconba. A halottkém boncolást kért.

És mint egy rossz krimisorozatban, amiben csupa alulvilágított jelenetben csupa pocsék színész játszik, Paul bevezet a szomszédos helyiségbe, és megmutatja a balesetes holttestét. Csak a testét, az arcát nem. „Az arca összeroncsolódott”, mondja Paul. És azt is mondja, hogy hivatalosan nem szabadna megmutatnia senkinek.

– De te nem vagy senki, Violette, veled kivételt tehetek. És nem áruljuk el a rendőröknek. Szerinted ismerheted?

– Nem.

– De akkor miért akarod annyira látni?

– Hogy biztos legyek benne. Nem volt rajta sisak?

– De volt, csak nem kapcsolta be.

A férfi meztelen. Paul az ágyékát és a fejét letakarta egy-egy lepedővel. Az egész test tele van zúzódásokkal. Életemben először látok halottat. Hozzám rendszerint csak akkor kerülnek, amikor már „be vannak dobozolva”, ahogy Nono mondani szokta. Rosszul vagyok, a lábamból kimegy minden erő, a világ elsötétül körülöttem.

42

41

A föld betakar, de a szívem elől nem rejthet el.

1993. január 3-án, mielőtt hazaindultak volna, Toussaint mama a kezembe nyomott egy prospektust. Anaïs Catherine (az anyósom kitartóan így hívta Léonine-t, egyszer sem volt hajlandó a rendes nevén szólítani) újdonsült barátnője volt. A szüleivel – „jóravaló emberek” – az Alpokban ismerkedtek össze, és elég sok időt töltöttek együtt. Az apa orvos, az anya röntgenasszisztens. Azt, hogy valaki „orvos” vagy „jogász”, Toussaint mama a hangjában mindig diadallal ejtette ki a száján. Olyan élvezettel lubickolt ezekben a foglalkozást jelölő szavakban, akárcsak én a Földközi-tengerben a fejemen búvármaszkkal. Számára az volt a boldogság netovábbja, ha orvosokkal és ügyvédekkel „járhatott össze”.

Anaïs ugyanabban a csoportban tanult síelni, mint Léo. Egyszerre szerezték meg az első csillagjukat. És a szerencse folytán a kislány a szüleivel épp Nancy mellett, Maxeville-ben lakott.

A kis Anaïs a nyári szünidő egy részét minden évben La Clayette-ben töltötte, Burgundiában, azon belül is Saône-et-Loire megyében, és közösen kitalálták, hogy milyen jó lenne, ha júliusban Léonine is vele mehetne, a szülei még azt is felajánlották, hogy útközben beugranak érte, Toussaint mama meg a megkérdezésünk nélkül igent mondott, „mégse kelljen szegény kicsi Catherine-nak egy teljes hónapon át tétlenül egy vasúti sínpályát bámulnia…” Toussaint mama mindig szánakozva beszélt Léóról. Mintha annál nagyobb balsors nem is érhette volna, hogy az én lányomnak született, és neki kellene kézbe venni a dolgokat, hogy kimentse a karmaim közül.

Meg bírtam állni, hogy odavágjam neki, hogy ez a „szegény kislány” cseppet sem boldogtalan a vasúti sínpálya mellett. Hogy nyáron két vonat elhaladása között rengeteg mindent csinálunk, például felfújjuk a kertben a medencét, ami talán kicsi, de pancsolni azért lehet benne, és remekül szórakozunk. Ülünk a műanyag medencében, és nevetünk. De persze a nevetéssel Philippe Toussaint szülei nem tudtak mit kezdeni, maga a szó sem szerepelt a szótárukban.

Csak annyit mondtam, hogy augusztusban megint Sormiouba megyünk, de attól még, ha Léo szívesen töltene egy kis időt a barátnőjével, júliusban miért is ne.

Miután a Toussaint szülők elmentek, kinyitottam és alaposan áttanulmányoztam a La Clayette-i Miasszonyunk bentlakásos nyári tábor prospektusát. „Mi komolyan vesszük a szünidőt.” A szlogen alatt felsorolták a jelentkezés általános feltételeit, a háttérképeken a tiszta, kék égen bárányfelhők úsztak. Mintha azon a tájon soha nem esne az eső. Legalábbis a reklám ezt sugallta. A borítón egy gyönyörű kastély és egy hatalmas tó fényképe volt. A következő oldalakon bemutatták a tágas ebédlőt, ahol tíz év körüli gyerekek falatoztak, egy műhelyt, ahol ugyanazok a gyerekek festegettek, a tóparti strandot, ahol ugyanazok a gyerekek fürdőztek, a középső, legnagyobb kép pedig a környező, zöldellő mezőket ábrázolta, ahol ugyanazok a gyerekek pónilovakon ügettek.

Miért van minden kislány annyira oda a pónilovaglásért?

Én azóta félek a pónilovaktól, hogy megnéztem az Elfújta a szél című filmet. Ha csak belegondoltam, hogy Léo felül egy póniló hátára, ezerszer jobban aggódtam, mint amikor Philippe Toussaint elvitte motorozni.

De Toussaint mama már kellőképpen teletömte Léo fejét: „Jövő nyáron a jó levegőn együtt tanultok majd lovagolni Anaïsszal, pónilovon!” Kimondta a varázsigét, aminek egyetlen hétéves kislány sem tudna ellenállni.

Teltek a hónapok, a vonatok zakatoltak. Léonine megtanult különbséget tenni mese, napló, szótár, vers és fogalmazás között. És megoldotta az első matekpéldáit: „Karácsonyra kapok harminc frankot, aztán a mama ad még hozzá ötöt zsebpénznek. Mennyi marad belőle húsvétra?” Megismerkedett Franciaország földrajzi elhelyezkedésével, el tudta helyezni Európa és a világ térképén, fel tudta sorolni a legnagyobb városait. Marseille-t külön bejelölte egy piros ponttal. Újabb bűvésztrükköket tanult. Bármit eltüntetett, kivéve a kupit a szobájában.

Aztán az év végi bizonyítványában büszkén mutatta az ítéletet: „Felsőbb osztályba léphet.”

1993. július 13-án pedig megjelentek Anaïs szülei, hogy magukkal vigyék a kislányomat.

Roppant kedvesek voltak. Pont olyan megnyerőek, mint a tábor reklámanyaga. A tekintetük csupa derű. Léo boldogan ölelgette Anaïst. A két kislány ki sem fogyott a nevetésből. Annyira örültek egymásnak, hogy magamban féltékenyen meg is jegyeztem: Velem Léo nem nevet ennyit.

– Fáradt vagyok, pihenni szeretnék…

Julien Seul áll az ágyam mellett. Nyúzottnak látszik. Bár talán csak a kórterem megvilágítása teszi. Nono értesítette, miután a Lucchini fivéreknél elájultam, és a mentők kapartak össze. Nono szentül meg van győződve róla, hogy szeretők vagyunk, és Julien Seul majd gondoskodik rólam. Nono téved, rólam nem gondoskodik senki. Magamra vagyok utalva.

A nyomozónak, aki láthatóan aggódik értem, csak ennyit vagyok képes kinyögni: „Fáradt vagyok, pihenni szeretnék.”

Ha Irène Fayolle akkor Aix és Marseille között nem fordul vissza, és nem éri utol Gabriel Prudent-t a pályaudvaron, Julien Seul soha nem jött volna el a temetőmbe. Ha Julien Seul azon a reggelen, amikor megmutattam neki Gabriel Prudent sírját, nem veszi észre a sötét kabát alól kikandikáló piros ruhámat, soha nem avatkozott volna bele az életembe. Ha Julien Seul nem avatkozik bele az életembe, nem kereste volna Philippe Toussaint-t. És ha Philippe Toussaint nem kapja kézhez a válási keresetemet, soha többé nem jött volna vissza Brancionba. Ez így működik.

Nem beszéltem róla senkinek, hogy múlt héten Philippe Toussaint meglátogatott, még Nonónak sem mondtam.

Amikor Julien Seul belépett a kórterembe, azonnal kiszúrta a karomat. Mint egy vérbeli vadászkopó. Nem szólt semmit, de éreztem, hogy szemrevételezi a lila foltjaimat.

De ami még ennél is megdöbbentőbb: tőlem elmenet Philippe Toussaint pontosan ugyanazon a helyen halt szörnyet, ahol Reine Ducha (1961–1982), az a fiatal nő, aki a temetőmtől mintegy háromszáz méterre szenvedett balesetet, és aki a helyiek szerint nyári éjszakákon máig fel-feltűnik az út szélén.

Talán Philippe Toussaint-nek is megjelent? Miért nem kapcsolta be a sisakját, miközben egész idő alatt le sem vette, amikor nálam járt? Miért nem volt nála semmilyen irat?

Julien Seul felszedelőzködik, és azt mondja, később még visszajön. Mielőtt kimegy a szobából, megkérdezi, nincs-e valamire szükségem. A fejemmel nemet intek, és becsukom a szemem. És legalább ezredszerre, már nem is számolom, hányadszorra, talán több, talán kevesebb, mindegy, újból felidézem magam előtt az eseményeket.

Anaïs szülei kicsit elidőztek nálunk. Hogy „jobban megismerkedjünk”. Hogy a lányok kiélvezhessék a viszontlátás örömét. Elmentünk a Ginóba, a sarki pizzériába, aminek a tulajdonosai elzásziak voltak, és soha még csak Olaszország környékén sem jártak. Philippe Toussaint otthon maradt, hogy legyen, aki kezeli a sorompót, amikor a „déli vonatok” áthaladnak: a 12:14-es, a 13:08-as és a 14:06-os. Még kapóra is jött neki, hogy van mire hivatkoznia. Utált idegenekkel társalogni, az ilyen témákat meg, hogy nyaralás, gyerekek, pónik, egyébként is lányos dolgoknak tartotta.

A lányok tükörtojást kértek a pizzájukra, és lovakról, fürdőruhákról, a második osztályról és az első csillagjukról, bűvészmutatványokról és napvédő faktorokról beszélgettek.

Anaïs szülei, Armelle és Jean-Louis Caussin a napi ajánlatot rendelték maguknak. Én ugyanúgy tettem, mert eszembe jutott, hogy a végén nekem kell majd rendezni a számlát. Mert hát ez a legkevesebb, ha már Léonine útiköltségét ők állják. És mivel alig pár napja fizettem ki a táborozási díj utolsó részletét, rettegtem, hogy túlfutok a keretemen.

Ebéd közben végig, minden falatnál azon gondolkoztam, hogy fogom én ezt elintézni a bankban, a számla fölött önállóan nem rendelkezhettem. Fejben számolgattam: Három napi ajánlat plusz két gyerekmenü plusz öt ital. Emlékszem, magamban ki is mondtam: Még jó, hogy kocsival vannak, és nem isznak bort. Philippe Toussaint-től soha egy centet sem láttam. Az én fizetésemből éltünk mindhárman. És azt a kevés pénzt jól be kellett osztanom.

Arra is emlékszem, hogy megjegyezték: „Maga még olyan fiatal, hány éves korában is szülte Catherine-t?” Nem tudták, hogy Léonine-t Léonine-nak hívják. És arra is emlékszem, amikor Léo letörte a pizza szélét, és a tésztát hangos csatakiáltással belemártotta a tükörtojás sárgájába: „Kiszúrom a szemét!” És nevetett.

Emlékszem, ahogy győzködtem magam: Tessék, máris felnőtt, és van egy igazi barátnője. Nekem huszonnégy évet kellett várnom, hogy megismerjem az első barátnőmet. És egy vasutassztrájk is kellett hozzá.

Röviden válaszolgattam: „Igen… nem… ó… aha… rendben… ez jól hangzik…”, és közben időnként bele-belenéztem a Caussin házaspár szép, kék szemébe, de nem igazán rájuk figyeltem. A tekintetemmel képtelen voltam elengedni Léót. És közben számoltam: három napi ajánlat plusz két gyerekmenü plusz öt ital.

Léo majdnem minden mondata végén nevetett. Nem sokkal korábban esett ki két foga. A mosolya olyan volt, mint egy régi, a padlásra száműzött zongora. Az utazáshoz két fonott copfot csináltam neki, hogy a kocsiban ne kócolódjon nagyon össze a haja.

Mielőtt kimentünk a pizzériából, eltüntetett pár papírszalvétát. Hálás lettem volna neki, ha a számlát is eltünteti. Remegő kézzel kitöltöttem egy csekket. A tudattól, hogy nincs rajta elég fedezet, majd elsüllyedtem szégyenemben. Furcsa módon az egyáltalán nem zavart, hogy, gondolom, egész Malgrange tudta, hogy a férjem megcsal. De ha kiderül, hogy fedezet nélküli csekkeket osztogatok fűnek-fának, ki sem mertem volna tenni a lábam az utcára.

Visszasétáltunk a sorompóhoz. Léo beszállt Caussinék kocsijába, a hátsó ülésre, Anaïs mellé. A plüssnyulát majdnem nálam felejtette, a retikülömbe rejtette, nem akart szégyenben maradni Anaïs előtt, hogy az utazáshoz szüksége lehet rá, hogy legyen mit szorongatni. Lenyelettem vele egy Daedalont, elvégre háromszáznegyvenkét kilométert kellett végigzötykölődnie, és az autóban mindig felkavarodott a gyomra. A levél maradékát bedugtam a zsebébe a visszaútra.

Estefelé kellett odaérniük, és megígérték, hogy amint megérkeztek, felhívnak.

Délután, miközben Léo szobáját rendezgettem, megtaláltam a listát, amit két héttel korábban írtam, nehogy valamit kifelejtsek a bőröndjéből.

Zsebpénz, 2 fürdőruha, 7 atlétatrikó, 7 bugyi, szandál, tornacipő (lovaglócsizmát adnak), naptej, kalap, napszemüveg, 3 ruha, 2 kertésznadrág, 2 rövidnadrág, 3 hosszúnadrág, 5 póló (ágyneműhuzatot és törölközőt adnak), 2 fürdőlepedő strandoláshoz, 3 képregény, sampon + tetűirtó sampon, fogkefe, epres fogkrém, estére 1 meleg pulóver és 1 kardigán + esőkabát + 1 toll és jegyzetfüzet.

Eldobható fényképezőgép + bűvészfelszerelés.

Plüssnyúl.

Léo este kilenc körül telefonált teljes lázban, hogy minden ESZMÉLETLEN. Amint megérkeztek a táborba, máris találkozott a pónikkal, azok eszméletlenül helyesek, adott nekik répát és száraz kenyeret, egészen odavan tőlük, és eszméletlenül jó idő van, és a szobák is eszméletlenül szépek, két emeletes ágy van mindegyikben, az egyik az övék, Anaïs alszik majd lent, ő meg a fölső részen. Vacsora után tartott bűvészbemutatót, és mindenkinek eszméletlenül tetszett. A felügyelők eszméletlenül aranyosak, és az egyikük nagyon hasonlít rám. Nem, nem tudom adni a papát, elment motorozni. „Szeretlek, mama, puszi. Puszilom a papát.”

Miután letette, kimentem a kertbe. A felfújható medencében ott lebegett az egyik Barbie babája, épp a hátúszást gyakorolta. A víz már eléggé megzöldült körülötte. Leeresztettem. Ráengedtem a rózsabokrokra. Jövő héten, mire Léo hazajön, majd újra feltöltöm a medencét.

42

A szerelem az, amikor találkozol valakivel,

és az a másik elmeséli, mi van veled.

Julien Seul eljött értem a kórházba, hogy hazavigyen. A kocsiban végig hallgattunk. Kitett a kapu előtt, és rögtön indult vissza Marseille-be. Seul nyomozó azt mondta, hamarosan megint meglátogat. Megfogta a jobb kezemet, és megcsókolta. A megismerkedésünk óta már másodszor csinált ilyet.

A temető felőli ajtón mentem be a házba. Az orvos immunerősítőket és D-vitamint javasolt. A laboreredményeim jók voltak. Éliane a küszöbön várt. Elvis, Gaston és Nono a konyhában gyülekeztek a fogadásomra. Gaston felesége rendes, főtt ételt is küldött nekem, csak fel kellett melegítenem. A társaság kedvesen húzott, amiért egy holttest mellett elájultam, amit „egy temetői gondnoktól, ejnye, no, igazán nem várna az ember”.

Amúgy mellékesen, mintha csak egy frissen nyugdíjba vonult kollégáról érdeklődnék, kérdeztem, hogy kiderült-e valami az elhunytról. Az „ismeretlen motoros” holttestét átszállították Mâconba. A férfit azóta sem azonosította senki. A motoron nem volt rendszámtábla, ráadásul ebből a típusból elég sok cirkál az országban, az alvázszámot meg kiütötték róla. A jármű minden bizonnyal lopott volt. A rendőrség körözést adott ki rá.

Az esetről a helyi újság, a Saône-et-Loire Megyei Hírlap is beszámolt, Nono eltette nekem a cikket, a címe: „Elátkozott kanyar”.

Az országútnak azon a szakaszán, ahol 1982-ben Reine Duchát érte a halál, újabb tragikus baleset történt. A motoros nem rögzítette megfelelően a sisakját, és teljes sebességgel próbálta bevenni a kanyart. Az arca a felismerhetetlenségig szétroncsolódott. Ebből kifolyólag fotót nem áll módunkban közölni róla, a rendőrség az azonosításhoz csupán egy vázlatos fantomképre támaszkodhat.

Elnézem a kézzel, ceruzával készített fantomképet. A portré nem is emlékeztet Philippe Toussaint-re. Alatta a következő szöveg olvasható: „Ötvenöt év körüli, fehér bőrű férfi, a haja barna, a szeme kék, magassága 1 méter 88 centi, tetoválása, egyéb különös ismertetőjegye nincs. A baleset napján ékszer nem volt rajta, fehér trikót, sötétkék, Levi’s márkájú farmert, fekete csizmát és Furygan márkájú, szintén fekete bőrdzsekit viselt. Bővebb felvilágosításért, illetve az esetleges lakossági bejelentésekkel, kérjük, forduljanak a legközelebbi rendőrkapitánysághoz, vagy tárcsázzák a rendőrség ügyeleti telefonszámát (17).”

Ki fogja kerestetni? Gondolom, Françoise Pelletier, ő biztosan. Rajta kívül voltak még barátai? Amikor együtt éltünk, barátokat nem, csak szeretőket tartott. Meg volt két-három motoros haverja, akikkel Charleville-ben és Malgrange-ban időnként együtt bandázott. És a szülei. De a szülei már nem élnek.

Nem foglalkozom az újsággal többet a kelleténél. Felmegyek a szobámba, hogy lezuhanyozzak és átöltözzek. Mindkét szekrényemet kinyitom, és ahogy ott állok a nyári és a téli ruhatáram előtt, elgondolkozom, mit vegyek fel a fekete kabát alá, a rózsaszín ruhámat, vagy ez alkalommal illendőbb lenne alulra is valami feketét húznom. Elvégre özvegy vagyok, csak ezt rajtam kívül még nem tudja senki.

Ahogy ott feküdt kiterítve a halottaskamrában, felismertem. Felismertem a testét. Az első rémület hamar elmúlt, azt hiszem, inkább az undortól ájultam el. Elfogott iránta az undor. És a gyűlölet, amit akkor ragasztott át rám, amikor betrappolt a kertembe, és megragadta a karomat, hogy megfélemlítsen. Olyan erősen szorította, hogy a nyoma azóta sem múlt el.

Látszólag sötét ruhákban jártam, de alattuk mindig volt rajtam valami színes. Én így dacolok a halállal. Azok a nők is sminkelik magukat, akiket a hagyomány burka alá kényszerít. De ma valahogy nincs kedvem hozzá. Ma inkább fordítva szeretném: alulra feketét, és fölé egy rózsaszín köpenyt. De ezt nyilván nem tehetem, és soha nem is fogom megtenni, mások miatt, tiszteletből azok iránt, akik itt maradtak, és nap mint nap megfordulnak a temetőmben. És nincs is rózsaszín köpenyem.

Visszamegyek a konyhába, a lépcsőn lefelé óvatosan kerülgetem a portugál babáimat, töltök magamnak egy gyűszűnyi portóit, és felhajtom az egészségemre.

Aztán sétálok egyet a temetőmben. Éliane nem tágít mellőlem. Végigjárom mind a négy szárnyat, a babér-, a kecskerágó-, a cédrus- és a tiszafaligetben minden a legnagyobb rendben. A katicabogarak kezdik bontogatni a szárnyaikat. Juliette Montrachet (1898–1962) sírja is ugyanolyan gyönyörűen pompázik, mint mindig.

Helyenként megállok, és megigazítom a felborult virágcserepeket. Ez José-Luis Fernandez napja, aki épp a felesége virágait locsolgatja. Nincs egyedül, Tutti Frutti ott ólálkodik a közelében. Pinto és Degrange asszony is a szokásos szertartását végzi. Mindketten csendben kapálgatnak megboldogult férjük sírja körül. Serényen túrják a földet, még ha nincs is abból már mit kigazolni. A gyomnövények már jó ideje feladták velük szemben a harcot.

Szembetalálkozom egy párral. Látásból már ismerem őket. A nő nem túl gyakran, de rendszeresen kijön a nővéréhez, Nadine Ribeau-hoz (1954–2007). Köszönünk egymásnak.

Az eső elállt. Enyhe az idő. Éhes vagyok. Philippe Toussaint halála nem vette el az étvágyamat. A kabát alatt a rózsaszín selyemruha finoman simogatja a combomat. Arra gondolok, milyen jó, hogy Léónak ezt nem kell végigcsinálnia. Nem kell eltemetnie az apját. És nekem sem kell végigcsinálnom.

Amikor Philippe Toussaint úgy döntött, kiiktat az életéből, azzal egyidejűleg a halálából is kiiktatott. Felmentett az alól, hogy kapálgassam a sírját, virágokat sem kell ültetnem rá. Néha eszembe jutnak a fiatalkori szeretkezéseink. Évek óta nem bújtam ágyba senkivel. A tiszafaligetben lekanyarodom a gyerekparcella felé.

A sírok ott többnyire hófehérek. És tele vannak angyalokkal, a táblákon, a virágok között, mindenhol. Körülöttük pedig rózsaszín szívecskék, plüssmackók, mécsesek és versek lepnek el mindent.

Ebben az órában nincs egyetlen gyászoló szülő sem. A szülők rendszerint munka után, úgy délután öt-hat körül jönnek, és rendszerint ugyanazok. Eleinte szinte az egész napot a sírnál töltik. Értetlenül. A bánattól lesújtva. Alig vonszolják magukat. Olyanok, mint az élőhalottak. Aztán néhány év elteltével a látogatásaik ritkulnak, és jobb is ez így, mert hát az élet megy tovább. És a halálnak nincs helye benne.

És persze vannak olyan gyerekek is, akiket százötven éve temettek ide, ebbe a parcellába.

Elszáll százötven év, s el lesz feledve rég

sok régi szerelem, sok régi veszteség.

Ürítsd söröskupád az utca tolvajára,

hisz föld alá kerülsz – ó, de kár! – nemsokára.

Hogy néz ott lent, no nézd, a csontbrigád!

Ne ágálj ellenük, és ne is húzd a szád.

Csonttá leszel te is, meglásd, egy szép napon,

Fejem teszem reá, vagy inkább fél karom.

Nevess tehát!

Odaérek négy majdnem egyforma sírhoz egy kupacban, és leguggolok eléjük:

Anaïs Caussin (1986–1993)

Nadège Gardon (1985–1993)

Océane Degas (1984–1993)

Léonine Toussaint (1986–1993)

43

Miért szakított bimbót a halál,

mikor hervadt virágot is talál?

El sem tudod képzelni, édes, kicsi lányom, mennyire haragudtam magamra, amiért karácsonyra megvettem neked azt a bűvészfelszerelést. A mutatvány sikerült, csiribú-csiribá, eltűntél. És veled együtt három másik kislány is eltűnt, köztük Anaïs.

A kastély többi szobájának nem lett semmi baja. Vagy időben kiürítették őket. Már nem is tudom, nem emlékszem.

Egyedül a tiéd égett ki. A tiétek. Pont a ti szobátok, az volt a legközelebb a konyhához.

Talán rövidzárlat. Vagy bekapcsolva maradt egy főzőlap.

Vagy a sütőben kapott lángra valami benne felejtett étel.

Vagy gázszivárgás volt.

Vagy valaki eldobott egy cigarettacsikket.

Később, csak jóval később tudom meg, mi történt valójában.

Ezúttal nem volt semmi trükk a mutatványban. Nem volt süllyesztő a padló alatt, elmaradt a taps, amikor a zenekari tusra valahol máshol hirtelen feltűnsz, és a meghajlás is elmaradt.

Hiány. Hamu. Világvége.

Négy csöppnyi élet hullott a porba, foszlott egyszeriben semmivé. Négy kislány, akik együttvéve, ha egymás nyakába álltok, sem lettetek volna magasabbak három méternél, és összesen alig éltetek harmincegy évet.

Azon az éjszakán kirepültetek. Végleg.

Az ember azzal vigasztalja magát, amivel tudja: legalább nem szenvedtetek. Alvás közben állt le a légzésetek. Amikor a lángok odaértek és körülnyaldostak, már egyikőtök sem élt. Már messze jártatok az álmok szárnyán.

Remélem, álmodban egy póni hátán lovagoltál, drágám, vagy az öbölben lubickoltál a tengerben, sellőként.

Az 5:50-es vonat után leheveredtem a kanapéra, és visszaaludtam. A telefon csörgése riasztott fel, és vadul kalapálni kezdett a szívem; először azt hittem, máris eltelt az idő, és elfelejtettem a 7:04-est. Felvettem a telefont. Előtte épp azt álmodtam, hogy Toussaint mamától kaptam ajándékba egy plüssmackót, aminek nem volt szeme és szája, én meg fogtam egy filctollat, hogy a problémát saját kezűleg orvosoljam.

A vonalba egy rendőr szólt bele, és megkért, hogy azonosítsam magam, aztán a te nevedet mondta, és még annyit hallottam, hogy „kastély… Miasszonyunk tábor… La Clayette… négy azonosítatlan holttest”.

Aztán már csak szófoszlányok jutottak el hozzám, olyanok, hogy „tragédia”, „tűzvész”, „gyerekek”.

Meg ez: „Nagyon sajnálom”, itt megint kimondta a nevedet, „a tűzoltók túl későn érkeztek… már nem tehettek semmit”.

Elevenen láttalak magam előtt, ahogy a pizza szélét belenyomod a tükörtojás sárgájába, és egyik szalvétát tünteted el a másik után, miközben én fejben számolok: Három napi ajánlat plusz két gyerekmenü plusz öt ital.

Vehettem volna úgy is a dolgot, hogy az a férfi a telefonban összevissza beszél, hogy nem hiszek neki. Mondhattam volna neki, hogy: „Ez nem lehet más, csakis tévedés, Léonine bűvész, varázsló, és elő fog kerülni”, vagy azt, hogy: „Ez biztosan az anyósom mesterkedése, így akarja elvenni tőlem a lányomat, befektetett a helyére egy rongybabát, az égett el a tűzben”; megkérdezhettem volna, hogy tudja-e bizonyítani az állítását, és le is csaphattam volna a kagylót annyival, hogy: „Ez nagyon rossz vicc”; mondhattam volna neki, hogy… De rögtön tudtam, hogy mindaz, amit elmond, igaz.

Gyerekkorom óta soha nem csaptam zajt, inkább csöndben meghúztam magam, hogy megtartsanak, hogy többé senki ne akarjon elhagyni. De a te gyerekkorod végét csak üvöltve tudtam elviselni.

Philippe Toussaint megjelent, kivette a kezemből a kagylót, beszélt még valamit a rendőrrel, aztán ő is üvölteni kezdett. De nem úgy, ahogy én. Káromkodott. Az összes csúnya szót, amit neked megtiltottunk, az apád annak a szerencsétlen rendőrnek a fejéhez vágta. Egy mondatban. Én a halálodtól megsemmisültem. Ez után a kiáltás után hosszú ideig nem beszéltem. Belőle attól, hogy meghaltál, kitörtek az indulatok.

Amikor a 7:04-es átrobogott, egyikünk sem ment ki leereszteni a sorompót.

A Jóisten, aki azon az éjszakán arra a kastélyra nem vigyázott, legalább a sorompónk tájékát szemmel tartotta, mert még egy tragédiát nem bírtunk volna el. Egyetlen autó sem akart áthajtani, egyetlen autót sem lapított ki a 7:04-es. Pedig a napnak ebben az órájában általában nagy volt a forgalom.

Aznapra a sorompó további kezeléséhez Philippe Toussaint elment, és szerzett segítséget. Fogalmam sincs, ki állt be helyettünk.

Én bementem a szobádba, lefeküdtem az ágyadra, és napokig nem mozdultam onnan.

Prudhomme doktor úr eljött, tudom, nem szereted, csak büdös szájúnak hívtad, amikor a torokgyulladásaid, a bárányhimlőd, a fülgyulladásaid miatt kihívtuk.

Beadott egy injekciót.

Aztán még egyet. És még egyet.

De persze nem mindet egy nap.

Philippe Toussaint felhívta Céliát, hogy segítségre van szükségem. Nem tudott mit kezdeni a fájdalmammal. Ezt a feladatot inkább áttestálta másra.

Azt hiszem, Philippe Toussaint szülei is eljöttek. De a szobádba, hozzám nem néztek be. Jól is tették. Életükben először és utoljára végre valamit jól csináltak. Ott hagytak egyedül. Mindhárman kocsiba ültek, és La Clayette-be mentek. Hozzád indultak, hogy lássák, mi maradt belőled.

Később valamikor megérkezett Célia. Fogalmam sincs, hánykor, teljesen elvesztettem az időérzékemet.

Csak annyira emlékszem, hogy már sötét volt, amikor a szobába benyitott. Azt mondta: „Én vagyok az, itt vagyok, itt vagyok veled, Violette.” A hangja fénytelen volt. Igen, amikor meghaltál, még Célia hangjából is tovatűnt a napfény.

Nem mert hozzám érni. Összegömbölyödve feküdtem az ágyadon. Tehetetlen kupacként. Célia próbált szép szóval belém diktálni valami ételt. Kihánytam. Próbált szép szóval megitatni. Kihánytam.

Philippe Toussaint hazatelefonált, és elmondta Céliának, hogy a négy kis testből nem maradt semmi. Hogy iszonyatos a pusztítás. Hogy mind hamuvá váltatok. Hogy ennyiből képtelenség bárkit is azonosítani. Hogy feljelentést fog tenni. Hogy kártérítést követelünk. Hogy a többi gyereket már mind hazaküldték. Hogy a helyszínen nyüzsögnek a zsaruk. Hogy együtt fognak eltemetni titeket, a gyerekparcellába, egy helyre, már ha beleegyezünk. Hogy „közös temetés” lesz, ezt kétszer is elmondta. És hogy az újságírók miatt, meg hogy ne legyen túl nagy felhajtás és tömeg, az egészet a lehető legszűkebb körben kívánják lerendezni egy kis temetőben, Brancion-en-Chalonban, La Clayette közelében.

Megkértem Céliát, hogy hívja vissza Philippe Toussaint-t, hogy ha tudja, szerezze vissza a bőröndödet.

Célia azt mondta, hogy a bőrönd is elégett. És többször hangsúlyozta: „Nem szenvedtek, álmukban haltak meg.” Mire azt válaszoltam: „Majd mi szenvedünk helyettük eleget.” Célia megkérdezte, akarom-e, hogy betegyünk a koporsóba valamit, egy kedves tárgyat vagy valami ruhát. Azt feleltem: „Engem.”

Eltelt három nap. Célia szólt, hogy másnap korán indulunk. Hogy időben odaérjünk Brancion-en-Chalonba a gyászszertartásra. Megkérdezte, mit szeretnék felvenni, elmenjen-e vásárolni nekem valami ruhát. Mondtam, hogy ne vegyen nekem semmit, nem megyek el a temetésre. Célia azt felelte, hogy azt nem tehetem meg. Hogy ilyenre ne is gondoljak. Mondtam, hogy miért ne tehetném meg, eszemben sincs elmenni a lányom temetésére. Mert úgyis hamuvá porladt, már messze jár, máshol van. Célia győzködött: „Muszáj eljönnöd, a végső búcsú fontos, hogy rendesen el tudd gyászolni Léonine-t.” Azt feleltem, hogy nem muszáj, és én inkább Sormiouba akarok menni, az öbölbe. Hogy ott fogok elbúcsúzni tőled. Mert a tengerben még egyszer, utoljára magam mellett érezhetlek.

Beültünk Célia kocsijába, és elindultunk. Magáról az utazásról nincs semmi emlékem. Félkómában voltam, egy csomó gyógyszer volt bennem. Nem aludtam, de nem is igazán voltam magamnál. Mintha beszippantott volna egy hosszú, kitartó rémálom, sűrű köd ereszkedett rám, az érzékeim eltompultak, de a fájdalmat, azt nagyon is éreztem. Olyan voltam, mint azok a betegek, akiket felfektetnek a műtőasztalra, telenyomják őket érzéstelenítővel, amitől megmozdulni képtelenek, de attól még észlelik, mit ügyködik rajtuk a sebész. Nálam a fájdalom az elviselhetetlenség határát súrolta, áthatotta a csontjaimat. A szívem minden levegővételnél benyilallt.

„Hová helyezné a fájdalom mértékét egy 1-től 10-ig terjedő skálán?” „Meghatározhatatlan, végtelen, csillapíthatatlan.”

Egész nap úgy éreztem magam, mint akit épp megcsonkítanak.

Az járt a fejemben: Én ezt nem bírom ki, a szívem fel fogja adni, lehetőleg minél hamarabb, reméltem, hogy minél hamarabb vége lesz. Számomra az egyedüli reményt már csak a halál jelenthette.

Magamhoz vettem két üveg szilvapálinkát, egész úton azokat szorongattam. Rég megvoltak azok a palackok, már Philippe Toussaint egyszobás albérletében is ott álltak a polcon. Időnként meghúztam valamelyiket, és az ital belülről égette a testemet, amiben kihordtalak.

Ráfordultunk az öbölbe vezető kanyargós útra. „A tűz útja”, így hívják. Egy évvel korábban fel sem tűnt.

Nem öltöztem át, úgy, ahogy voltam, ruhástul bementem a tengerbe. Alámerültem, behunytam a szemem, és hallgattam a csöndet, hallgattam az utolsó nyarunk zsivaját, a boldogságot, és befelé sírtam.

Rögtön éreztem, megéreztem a jelenlétedet. Mintha odaúszott volna mellém egy delfin, és az uszonyával végigsimított volna a hasamon, a combomon, a vállamon, az arcomon. A víz kellemesen fodrozódott körülöttem. Éreztem, hogy jól vagy, rendben vagy ott, ahol vagy. Éreztem, hogy nem félsz. Éreztem, hogy nem vagy egyedül.

Mielőtt Célia utánam ugrott, benyúlt a hónom alá, és magával húzott a felszínre, tisztán hallottam a hangodat. Egy női hangot, a felnőtt hangodat, amit élőben soha nem hallhattam és hallhatok. Valami olyasmit mondtál, hogy: „Mama, meg kell tudnod, mi történt aznap éjjel.” Nem volt időm válaszolni. Célia üvöltött:

– Violette! Violette!!!

Többen, fürdőruhára vetkőzött nyaralók, amilyenek egy évvel korábban mi is voltunk, segítettek neki kivonszolni a testemet a partra. Szárazra vetettek.

44

Ha szálltatokban meglátjátok sírját,

zengjetek éneket, kis, dalos pacsirták.

Gyönyörű az idő. A májusi napfény lágyan simogatja a földet az ásóm körül. Öregecske, lomha macskáim közül három a sarkantyúkák tarka pompájától egészen megkergülve láthatatlan egerek után futkorászik. Valamivel távolabb néhány óvatos feketerigó fütyörészik a fákon. Éliane hanyatt sütkérezik a földön, egyenletesen szuszog.

Kint dolgozom a kertben, az utolsó paradicsompalántáimat ültetem, és közben egy Frédéric Chopinről szóló műsort hallgatok. Kihoztam az elemes kisrádiómat, letettem a padra, amit pár évvel ezelőtt szereztem lomtalanításkor. Időnként átfestem, hol kékre, hol zöldre, most éppen fehér. Szeretem látni, ahogy az évek múlásával szépen patinásodik.

Nono, Gaston és Elvis elmentek ebédelni. Úgy nézem, a temetőben nincs senki. A kertemből a szintkülönbség miatt viszonylag jól belátni a parcellákat, de vannak sorok, amiket a kőfal leárnyékol.

A szürke dzsörzékabát már lemelegedett rólam, nem is bánom, hadd érje a nap a ruhámon a színes pamutvirágokat. A kerti munkához elővettem a kopott gumicsizmámat.

Szeretek az élettel foglalatoskodni. Szeretek vetni, öntözni, szeretem begyűjteni a termést. És évről évre elölről kezdeni az egészet. Az ilyen napokon, mint amilyen ez a mai, napsütéses, szeretem az életet. Szeretek benne lenni a sűrűjében. Ezt Sashától tanultam.

Kint a kertben terítettem. Színes paradicsomsalátát csináltam, és lencsesalátát, vettem hozzá többféle sajtot meg egy friss, ropogós bagettet. És kinyitottam egy palack finom fehérbort, amit beleállítottam egy jéggel teli vödörbe.

Szeretem a porcelántányérokat és a hófehér damasztabroszokat. Szeretem a metszett kristálypoharakat és az ezüst evőeszközt. Szeretem szép tárgyakkal körülvenni magam, mert az emberi lélek szépségében nem hiszek. Az ilyen napokon, mint amilyen ez a mai, szeretem az életet, de az egész igazán csak akkor ér valamit, ha van kivel megosztanom, egy baráttal. Locsolás közben Cédric atyán gondolkozom, ő jó barát, és éppen őt várom. Minden kedden együtt ebédelünk. Ez a mi közös rituálénk. Kivéve akkor, ha aznap temetés van.

Cédric atya nem tudja, hogy a lányom a temetőmben nyugszik. Nonón kívül senki sem tudja. Még a polgármesternek sem árultam el.

A többieknek gyakran mesélek Léonine-ról, mert ha nem beszélnék róla, az olyan lenne, mintha újból, ténylegesen halálra kárhoztatnám. Ha nem ejteném ki a nevét, azzal még a létezését is elhallgatnám, amit nem akarok. Egy emlékképpel élek együtt, de nem mondom meg senkinek, hogy ő már csak emlék. Új életet adtam neki, máshol.

Amikor kérik, hogy mutassak róla fotót, gyerekkori képeket mutogatok róla, amiken a foghíjas szájával mosolyog. Mindenki szerint nagyon hasonlít rám. De nem, Léonine Philippe Toussaint-re hasonlított. Külsőre nem Örökölt tőlem semmit.

– Jó napot, Violette!

Cédric atya megérkezett. Egy dobozban süteményt is hozott, és az arcán széles mosollyal közli:

– A torkosság emberi gyarlóság, de nem bűn.

A ruhájába beitta magát a templomi tömjénfüst, az enyém rózsaillatú.

Soha nem fogunk kezet, nem is puszilkodunk, cserébe viszont mindig koccintunk.

Bemegyek megmosni a kezem. Mire megint kijövök a kertbe, már mindkettőnknek töltött egy-egy pohár bort. Leülünk a virágágyásaimmal szemben, és mint mindig, először kibeszéljük Istent, ahogyan egy régi, közös barátot szokás: én úgy beszélek róla, mint valami gazemberről, aki eljátszotta a bizalmamat, ő pedig mint egy rendkívüli, példaértékű, mindent másoknak alárendelő személyről. Aztán kitárgyaljuk a híreket, a nagyvilág és Burgundia aktuális ügyeit. A legjobbat, az irodalmat és a zenét a végére tartogatjuk.

Személyes témákat rendszerint nem feszegetünk, nem vájkálunk egymás magánéletében. Még két pohár bor után sem. Nem tudom, volt-e már valaha szerelmes. Nem tudom, volt-e valaha nővel. És ő sem tud rólam semmi ilyesmit.

De ez alkalommal, miközben az ölében My Wayt cirógatja, tovább merészkedik a megszokottnál, és félénken megkérdezi, hogy Julien Seul „csak egy barát”, vagy több is van közöttünk. Azt válaszolom, hogy nincs köztünk semmi, csak belekezdett egy történetbe, Irène Fayolle és Gabriel Prudent történetébe, és várom, hogy mi lesz a vége. A neveket természetesen nem említem. Csak annyit mondok, hogy várom, hogy Julien Seul befejezze a történetét.

– Ezt úgy értsem, hogy miután a végére ért, nem is fognak többet találkozni?

– Nagy valószínűséggel nem.

Felállok, hogy elérjem a süteményestányérokat. Meleg van. A bortól kicsit megszédülök.

– Még mindig szeretne gyereket?

Cédric atya újratölt magának, és leteszi My Wayt az öléből.

– Éjjelente sokszor ébredek ezzel a gondolattal. Tegnap este megnéztem a tévében A kútásó lányá-t, és mivel az egész tulajdonképpen másról sem szól, csak apaságról, szeretetről és családról, bevallom, végigpityeregtem a filmet.

– De hát atyám, maga olyan szép férfiember. És bármikor szembejöhet valaki, akivel lehetne még gyereke.

– És hagyjam el Istent? Azt soha!

Mindketten csöndben belemélyesztjük a desszertesvillánkat a sütemény tetejét díszítő, mandulaforgáccsal megszórt cukormázba. Cédric atya látja rajtam, hogy nem helyeslem a döntését, de nem szól semmit. Csak elmosolyodik.

Gyakran mondogatja nekem: „Violette, nem tudom, miről társalogtak a reggeli kávé közben Istennel, de úgy nézem, megint rendesen megorrolt rá.” Mire én mindig azt válaszolom: „Csak mert képtelen vagyok megértetni vele, hogy törölje meg a lábát, mielőtt bejönne hozzám.”

– Én Istennek szenteltem az életemet. Megfogadtam, hogy az ő útját követem. Azért vagyok a földön, hogy szolgáljam őt. De maga, Violette, maga miért nem kezd új életet?

– Mert az életet nem lehet újrakezdeni. Ha egy darab papírt cafatokra szaggat, hiába próbálja összeragasztani, a szakadásokat, a gyűrődéseket és a celluxot nem fogja tudni eltüntetni, azok aztán már mindig ott maradnak.

– Jó, de ha a darabokat szépen egymáshoz illeszti, attól írni még lehet arra a papírra.

– Feltéve, hogy van egy jóféle, alkoholos filctolla.

Ezen mindketten elnevetjük magunkat.

– És mihez kezd a vágyával, hogy gyereket szeretne?

– Elfelejtem. Besöpröm a szőnyeg alá.

– A vágyakat nem lehet besöpörni a szőnyeg alá. Az ilyen ösztönös vágyakat pláne nem.

– Mint bárki más, egyszer én is megöregszem, és szép lassan elmúlik.

– És ha nem múlik el? A felejtés nem feltétlenül jár együtt az öregedéssel.

Cédric atya Léo Ferré dalával válaszol:

– A múló idő, a múló idő, lásd, mindent elragad. Azt, kit szerettél, kit esőtől-széltől védtél, kit már a sarokról megismertél…

– Volt már úgy igazán oda valakiért?

– Istenért.

– Az más. Élő emberért?

Felemeli a villát, bekap egy falat süteményt, és teli szájjal felel:

– Egyedül Istenért.

45

A halál nem távozás, hanem rejtőző jelenlét.

Léonine egyre-másra tüntette el a holmijait. A szobája lassanként kiürült. A ruhái és a játékai egy adományboltban kötöttek ki. Valahányszor Paulo – így hívták a tulajt – leparkolta a felcímkézett kisteherautóját előttünk, és kivittem neki néhány rózsaszín holmikkal teli zsákot, úgy éreztem, mintha Léo szerveit adományoznám el, hogy egy másik kisgyereknek jobb legyen. Hogy az élet folytatódjon. Léo babáin, szoknyácskáin, cipőin, plüssállatain, színes ceruzáin keresztül.

A karácsonyt is eltüntette. Soha többé nem állítottunk fát. A műfenyő, amit annak idején azért vettünk, hogy miattunk ne kelljen pusztítani az erdőt, utólag életem legrosszabb beruházásának tűnt. Nem ünnepeltük többé a húsvétot, az újévet, az anyák napját, az apák napját, a születésnapokat… A halála után nem volt többé szükség a háztartásban tortagyertyára.

Egyfajta félkómában léteztem. A fejem tompa volt, mintha folyamatosan részeg lettem volna, holott egyetlen korty alkoholt sem fogyasztottam. A testem így védekezett a fájdalom ellen. Bár ez így nem egészen igaz, mert időnként tettem is azért, hogy ne érezzek semmit, és ittam, amennyit csak bírtam, hogy kitöltsem valamivel a bennem tátongó űrt. Az életem olyan volt, mint egy lassított felvétel, mintha sűrű ködben tapogatóztam volna, akadozó, bizonytalan mozdulatokkal. Akárcsak Tintin a Holdon – ez a plakát volt Léonine szobájának a falán.

Kiöntöttem a maradék gránátalmaszörpöt. Kidobtam a megkezdett csomag kekszeket és a gyümölcsízű lázcsillapító szirupokat. Közben azért a feladataimat rendesen elláttam, felkeltem, leeresztettem a sorompót, visszafeküdtem, megint felkeltem, megfőztem az ebédet Philippe Toussaint-nek, felhúztam a sorompót, visszafeküdtem.

Amikor kimentem az utcára, mindenkinek megköszöntem a részvétnyilvánításokat. A levelekre is mind válaszoltam. A rengeteg rajzot, amit az osztálytársak küldtek, gondosan eltettem. Egy sötétkék mappát választottam nekik. Mintha Léo fiú lett volna. Mintha igazából nem is létezett volna.

A legrosszabb az volt, hogy valahányszor bementem a szemközti szupermarketbe, szembesülnöm kellett Stéphanie riadt tekintetével. Ezt és az éjszakákat viseltem a legnehezebben. Órákba telt, hogy rábeszéljem magam, hogy egyáltalán kimenjek a lakásból, át az úton, és a neheze még csak utána következett. A boltban leszegett fejjel toltam magam előtt a kocsit, hogy a pillantásom lehetőleg minél később keresztezze Stéphanie-ét. Amint meglátott, a tekintete elhomályosult, mintha hályog ereszkedett volna a szemére, az arcára kiült a végtelen bánat és reménytelenség kifejezése. Még csak nem is tükröt tartott elém, hanem az látszott rajta, hogy sajnál. Egyetlen megjegyzéssel sem illette, hogy miket pakolok fel a szalagra. Szótlanul lehúzta a szeszes italok vonalkódját, majd halkan közölte a végösszeget. Átadtam neki a bankkártyámat, beütöttem a kódot, és viszlát, akkor holnap.

Nem hívta föl többet a figyelmemet az újdonságokra, sem azokra a termékekre, amik szerinte „nagyon beváltak”, mert ő már mindet kipróbálta. Sem a kézkímélő folyékony mosogatószerre, sem a jó illatú mosóporra, amelyik már harminc fokon, sőt hideg vízben is kivesz a ruhából minden koszt, sem a zöldséges kuszkuszra a mélyhűtött részlegről, sem a csodaseprűre, sem az omega-3 zsírsavakat tartalmazó étolajra. Mert egy anyát, aki elveszítette a gyerekét, nyilván nem illik akciós ajánlatokkal és kuponokkal bombázni. Csak lesütött szemmel oda kell neki adni a whiskyjét, és hagyni, hogy kifizesse. Stéphanie tekintete hazáig kísért, még az ajtón belül is jó darabig a hátamban éreztem.

Biztosítási szakemberek, ügyvédek kilincseltek nálunk. Azt mondták, hogy ebből az ügyből per lesz, hogy a tábor vezetőit kihallgatják, és az intézmény örökre lehúzhatja a rolót. Mi pedig természetesen kártérítésben részesülünk.

Vajon mennyit kóstálhat egy élet, ami alig tartott tovább hét és fél évnél?

Léo minden éjszaka meglátogatott, hallottam a hangját, a felnőtt hangját, ahogy azt mondta nekem: „Mama, meg kell tudnod, mi történt aznap éjjel, meg kell tudnod, miért égett le a szobám.” Ezek a szavak tartották bennem a lelket. De évekbe telt, hogy ténylegesen utánamenjek a történteknek. Sokáig fizikailag képtelen voltam rá. Túlságosan erős volt bennem a fájdalom, nem tudtam visszakapcsolódni az életbe.

Idő kellett hozzá. Nem ahhoz, hogy jobban legyek, soha nem leszek jobban. Ahhoz kellett idő, hogy valamennyire összekaparjam magam, hogy megint működőképes legyek.

A vasúttársaság minden év augusztus 3. és 16. között megoldotta a helyettesítésünket. Philippe Toussaint, aki nem volt hajlandó „asszisztálni a morbid elmebajomhoz”, felült a motorjára, és inkább elhajtott a haverjaihoz Charleville-be, mialatt én Sormiouba mentem. Célia Marseille-ben várt, kijött elém a Saint-Charles pályaudvarra, bepakolt az autójába, és levitt a nyaralóba, ahol aztán magamra hagyott az emlékeimmel. Időnként meglátogatott, olyankor egy helyi termelő fehérborát kortyolgattuk, és közben bámultuk a tengert.

Én augusztusban tartottam a halottak napját. Belemerültem a vízbe, és éreztem a lányomat, aki már nem lehetett ott.

Armelle és Jean-Louis Caussin, Anaïs szülei soha semmilyen formában nem kerestek meg. Nem írtak, nem hívtak telefonon, nem is jelentkeztek. Nyilván megharagudtak rám, amiért nem mentem el a hamuvá porladt gyerekeink közös temetésére.

A Toussaint szülők rendszeresen kijártak a sírhoz. És minden alkalommal a fiukat is magukkal vitték. Léonine halála után velük se találkoztam soha többé. Be se néztek hozzám. Olyan volt ez köztünk, mint egy hallgatólagos megegyezés.

Philippe Toussaint-ben két dolog tartotta a lelket: a düh és a zsíros kártérítés ígérete. Az lett a rögeszméje, hogy az elkövetőknek fizetniük kell. Mi meg váltig hajtogattuk neki, hogy itt nem voltak „elkövetők”, az egész egy szerencsétlen baleset volt. Amitől még dühösebb lett. Csendben, magában dühöngött. Jóvátételt akart, egy halom pénzt. Úgy gondolta, hogy a lányunk élete megér legalább annyit aranyban, amennyit a hamvai nyomnak.

A külseje kezdett megváltozni, a vonásai megkeményedtek, a haja megőszült.

Amikor az évi kétszeri temetői látogatása után a szülei kitették a ház előtt, napokig meg se szólalt. Amikor reggel felkelt, nem szólt semmit. Amikor elment motorozni, nem szólt semmit. Amikor órákkal később hazajött, nem szólt semmit. Az asztalnál sem szólt semmit. Egyedül akkor hallottam a hangját, amikor leült a tévé elé videójátékozni. És akkor, amikor a rendőrség vagy valamelyik ügyvéd vagy biztosítós megint telefonált, és véletlenül ő vette fel, és ordítva számon kérte őket.

Továbbra is együtt aludtunk, bár én egyáltalán nem tudtam aludni. Rémálmok gyötörtek. Álmában hozzám simult. És én olyankor azt képzeltem, hogy a lányom fekszik mellettem, az ő testét érzem.

Egyszer-kétszer felvetette, hogy „csináljunk még egy gyereket”, amire én mindig azt mondtam, hogy jó, de az antidepresszánsok és nyugtatók mellé fogamzásgátlót is szedtem. Úgy éreztem, kiszikkadt a méhem. A testem halott volt, nem lettem volna képes kihordani benne egy újabb életet, nem, soha. Léo a nagy mutatvánnyal ezt is eltüntette, az esélyt, hogy legyen még valaha gyerekem.

A gyerekünk halála után elmehettem volna, elhagyhattam volna Philippe Toussaint-t, de nem volt hozzá sem erőm, sem bátorságom. A családomból egyedül Philippe Toussaint maradt nekem. Ha vele voltam, Léonine-nal voltam. Az ő arcában mindennap a lányom arcát láttam. Valahányszor elmentem Léonine szobája előtt, legalább éreztem a világa, a nyomai, a földi létezése tapintható közelségét. És beletörődtem, hogy én már mindig is azoknak az oldalán maradok, akiket elhagynak, mert magamtól képtelen lennék bárkit is elhagyni.

1995 szeptemberében kaptam egy csomagot. Feladó nem állt rajta, de a bélyeget a brancion-en-chaloni postán pecsételték le. Először azt hittem, nem jöhetett mástól, csakis az én kedves Céliámtól. Hogy elment oda, a temetőbe. De valahogy nem volt ismerős az írása.

Amikor kibontottam, le kellett ülnöm. Egy hófehér sírtáblát tartottam a kezemben, amibe oldalt egy gyönyörű delfint véstek, mellé pedig ezt a mondatot: „Drágám, szeptember 3-án születtél, július 13-án mentél el, de számomra örökre augusztus 15-e lesz a te napod.”

Akár én is írhattam volna. Ki küldhette nekem ezt a táblát? Valaki nagyon azt akarta, hogy odamenjek, és letegyem Léonine sírjára. De kicsoda?

Visszacsomagoltam a gyűrött papírba, bevittem a hálószobába, és betettem a szekrénybe egy kupac szinte sohasem használt törölköző és ágyneműhuzat alá.

Miközben rendezgettem a polcot, két lepedő között találtam egy listát nevekkel és beosztásokkal:

Édith Croquevieille, igazgató.

Swan Letellier, szakács.

Geneviève Magnan, konyhai kisegítő.

Éloïse Petit és Lucie Lindon, szabadidő-szervezők.

Alain Fontanel, karbantartó.

A papíron a La Clayette-i Miasszonyunk tábor személyzeti névsora állt Philippe Toussaint kézírásával. Azon a héten jegyezhette fel egy éttermi számla hátoldalára, amikor a tárgyalásra járt. A számla végösszege három napi menüt fogalt magában, és a per évében állították ki a mâconi Palota kávézóban, ahol Philippe Toussaint nyilván a szüleivel ebédelt.

Ezt jelnek vettem: Léonine jelet küldött nekem. Egyazon napon kaptam azt a táblát és akadt a kezembe azoknak a személyeknek a névsora, akik a lányomat életében utoljára látták.

Aznap megtört a jég, attól a naptól fogva megint elkezdtem kijárni az utcára, és a sorompónál állva újra szalutáltam a vonatokon előttem elrobogó utasoknak. És attól a naptól fogva nézett rám úgy Philippe Toussaint, mint akinek megbomlott az elméje. Mert nem értette, hogy éppen az ellenkezője történt velem: végre megjött a józan eszem.

Első lépésben ki kellett tisztítanom a fejem. Fokozatosan leálltam a gyógyszerekkel. Az alkohollal egyik napról a másikra teljesen. Tudtam, hogy hirtelen az összes testi és lelki fájdalmam egyszerre fel fog lobbanni, de azt is, hogy ebbe már nem halok bele.

Előbújtam a házból, szemben az üvegen keresztül láttam, ahogy a pénztár mögül Stéphanie sajnálkozón rám mosolyog. Jó tíz percet sétáltam, és közben arra gondoltam, hogy ezen az úton annak idején a lányom keze végig ott volt a zsebemben. És hogy lehet, hogy a zsebem már üres, de attól még Léonine keze irányítja a lépteimet. A sarokra érve benyitottam az autósiskolába, és beiratkoztam KRESZ-tanfolyamra, hogy megszerezzem a jogosítványt.

46

Ahol voltál, már nem vagy ott,

de mindenütt jelen vagy, ahol én vagyok.

Apró kortyokban szürcsölöm a forró teát, lassanként térek magamhoz. A függönyön át beszűrődnek a konyhába a kora reggeli napsugarak. A levegőben porszemek táncolnak, gyönyörködöm bennük, egészen varázslatos látvány. Közben a háttérben halkan szól a zene, az Amerikai éjszaka főcímdala, Georges Delerue szerzeménye. A csészém a jobb kezemben, a ballal Éliane-t simogatom, aki csukott szemmel odatartja nekem a fejét. Szeretem érezni az ujjaim alatt a teste melegét.

Nono kopog és benyit. Akárcsak Cédric atyával, vele sem puszilkodom, kezet fogni sem szoktunk. Egyszerűen csak a napszaknak megfelelően köszönünk egymásnak. Mielőtt kiszolgálná magát kávéval, leteszi elém az asztalra a Saône-et-Loire Megyei Hírlap legfrissebb számát: „Brancion-en-Chalon: sikerült azonosítani a közúti tragédia motoros áldozatát”, olvasom némán a nagybetűs főcímet. És kívülről hallom magam, ahogy elhaló hangon azt mondom Nonónak:

– Felolvasnád nekem a cikket, kérlek? Fent felejtettem a szemüvegemet.

Éliane megérzi az idegességemet, odasomfordál Nono mellé, üdvözlésképpen a lábához dörgölőzik, majd az ajtót kaparászva kikéredzkedik. Nono megcirógatja a nyakát, kinyitja neki az ajtót, aztán visszajön az asztalhoz, kihúz magának egy széket, és leül velem szemben. Előkotorja a zsebéből a teljes mértékben tb-támogatásból kiváltott szemüvegét, és belekezd a felolvasásba, kicsit úgy, szótagonként akadozva, mint egy másodikos kisgyerek. És úgy, ahogy annak idején, csecsemő korában én is felolvastam Léonine-nak: „Hogyha a föld minden leánya megfogná jól egymás kezét, körültáncolhatná, körül, a tengert bizonyára.” Csak a szöveg szól egészen másról, mint az én színes, Boscher-féle olvasókönyvemben.

„Élettársa azonosította a Brancion-en-Chalonban történt halálos kimenetelű közúti baleset áldozatát. A Lyon környéki illetőségű férfi holttestére április 23-án találtak rá Brancion-en-Chalon határában. A rendőrség helyszíni jelentése szerint a 650 köbcentis, fekete, Hyosung Aquila márkájú – egyébként olvashatatlan alvázszámú – motorkerékpár, amelyet vezetett, lesodródott az útról, minek következtében a férfi lezuhant róla, és mivel nem rögzítette megfelelően a bukósisakját, szörnyethalt. Eltűnéséről élettársa másnap tájékoztatta a rendőrséget és értesítette a környékbeli kórházakat, így sikerült a két esetet összekötni.”

A felolvasást egy elhunyt hozzátartozói szakítják félbe, akik csapatostul vonulnak be a temető kapuján. Néhányan gitárral, a többségük egy-egy csokor lufival.

Nono leteszi az újságot, és azt mondja:

– Mennem kell.

– Nekem is.

Miközben belebújok a fekete kabátomba, azon gondolkozom, nem kellene-e szólnom a rendőröknek, hogy Philippe Toussaint a baleset előtt nálam járt.

„Fogadd el a csöndet!”, intett türelemre gyakorta Sasha.

Nem adtam már így is eleget? Nem érdemlem meg végre a nyugalmat?

Philippe Toussaint még halálában sem hagy nekem békét. Az utolsó szavai még a fülemben csengenek, és a lila foltok sem szívódtak még fel a karomon.

Nyugalomban szeretnék élni. Úgy akarok élni, ahogy azt Sasha tanította nekem. Itt és most. Az életet választom. Nem akarok tovább rágódni egy olyan férfin, aki nem váltotta be a hozzá fűzött reményeimet. Akinek a szülei elvették tőlem az életem egyetlen napsugarát.

A halottaskocsi bekanyarodik a temetőbe, és lassan elgurul a Gambini család kriptájáig. Ma egy körhintást temetnek, Marcel Gambinit, aki Brancion-en-Chalonban született, 1942-ben, és akit a környéken mindenki ismert. A szüleit deportálták, indulás előtt épp csak annyi idejük maradt, hogy a fiukat elrejtsék a helyi katolikus templomban.

Azon kapom magam, hogy magamban azt kívánom, bárcsak betoppanna valaki, két kilátástalan szülő Cédric atyához, hogy az ő gondjaira bízza a gyerekét vagy akár gyerekeit. Mennyivel jobban jártam volna, ha egy olyan ember nevel fel, mint Cédric atya, ahelyett hogy mindenféle befogadó családok egymásnak adogattak.

Marcel temetésére legalább háromszázan gyűltek össze, köztük zenészek gitárral, hegedűvel, nagybőgővel, akik Django Reinhardtot játszanak a sír körül. A vidám muzsika némileg ellentmondani látszik a gyászos hangulatnak, az arcokon ülő szomorúságnak, a csordogáló könnyeknek, a bánatos tekinteteknek, a hajlott hátaknak, a rokonság megtört mozdulatainak. Hirtelen mindenki egy emberként elhallgat. A tömegből Marcel unokája, egy tizenhat éves lány, Marie Gambini lép elő, hogy elmondja a búcsúbeszédet.

– A nagyapámat mindig vattacukor, karamellás alma, palacsinta és gofri, törökméz, nugát és csörögefánk illata lengte körül. A sült krumpliját az élet sójába mártogatta, és miután jól megfogta a munka végét, sokra becsülte az apró örömöket. Világéletében olyan volt, mint egy kisfiú, aki a zacskóban büszkén lóbálja a vásárban szerzett aranyhalat. Azzal a boldog, gyermeki mosollyal él tovább az emlékezetünkben. Falovon vágtázott át az életen, az egyik kezében pecabottal, a másikban egy csokor lufival. A vurstli volt az ő harcmezője, ahol célba lőni tanított minket, plüsstigrisekre vadászott, hogy az ágyunkra tornyozza őket, és órákig kitartóan integetett a repülőgépben, a tűzoltókocsiban vagy a versenyautóban köröző gyerekeknek. A nagyapám ott volt az első sikerélményünknél, amikor végre csak megütöttük a főnyereményt, és az első érzelmi fellángolásunknál is, amikor a kisvonatban, az elátkozott kastélyban vagy a labirintusban elcsattant az első csók. Egy cukormázas puszi ízelítőként mindahhoz, ami a nagybetűs élet hullámvasútján még vár ránk. Az éneket és a zenét is a nagyapámtól kaptuk, az egész cigánytábor a csodájára járt. A dzsessz, a ritmus a vérében volt, és mindig új hangzásokat keresett, de mostantól máshol gyakorol, ott, ahol mi már nem halljuk. Hiába volt körülötte a sok tenyérjós és javasasszony, félbetört az életvonala. Nem mondom, hogy nyugodj békében, drága nagyapa, mert tudom, hogy a pihenés nem a te asztalod. Csak annyit mondok: mulass jól, és hamarosan találkozunk!

A lány lehajol, és megcsókolja a koporsót. A rokonság követi a példáját.

Mialatt Pierre és Jacques Lucchini a kripta belsejében kötelek és csigák segítségével leereszti a föld alá Marcel Gambini koporsóját, a zenészek megint rázendítenek, Django Reinhardt Minor Swing című számát játsszák. Ki-ki elereszti a madzagot, és a lufik felszállnak a levegőbe. Majd a hozzátartozók tombolajegyeket és plüssállatokat dobálnak a sírba.

Ma este később zárom a kaput, a Gambini család megkért, hogy hadd maradjanak a sír mellett, hogy együtt vacsorázhassanak. Éjfélig adtam engedélyt nekik. Köszönetképpen kaptam tőlük ajándékba vagy két tucat zsetont, hogy két hét múlva, amikor a közeli Mâconban megint felhúzzák a vurstlit, kipróbálhassam a leghajmeresztőbb mutatványokat.

Nem tudom, szabad-e egy ember búcsúztatásából visszakövetkeztetnünk az elmúlt életére, Marcel Gambinié mindenesetre az egyik legszebb temetés volt, amin valaha részt vehettem.

47

Ahhoz, hogy az első csillag felragyogjon,

ki kell várni, míg egészen besötétedik.

1996 januárjában, négy hónappal azután, hogy megkaptam, betettem a táskámba a sírtáblát, és közöltem Philippe Toussaint-nel, hogy most az egyszer neki kell tartania a frontot, és lesz szíves két napig ügyelni a sorompóra. Nem vártam meg, hogy válaszoljon, sietve bevágtam magam Stéphanie kocsijába, egy tűzpiros Fiat Pandába, aminek a visszapillantó tükrén egy kis, fehér plüsstigris himbálózott.

Normális esetben három és fél óra út állt volna előttem. Amit én ez alkalommal hat óra alatt tettem meg. Mert már semmi sem volt normális, és soha többé nem is lehetett az. Többször meg kellett állnom. Vezetés közben rádiót hallgattam. És énekeltem, Léonine-nak, akit pontosan úgy láttam magam előtt, mint két és fél évvel korábban, amikor beült Caussinék autójának a hátsó ülésére, zsebében a maradék Daedalonnal és ölében a nyulával.

– Mint a méhecske, mint a madár, kitárja szárnyát, az álom elszáll. Akár egy felhő, akár a szél, holdtakaróval lehull az éj. A kandallóban alszik a tűz, a parázs sem pislákol már, virágkehelybe harmat gyűl, ködbe burkolózik a táj…

Néztem a mellettem elsuhanó házakat, fákat, utcákat, tájakat, és megpróbáltam elképzelni, neki vajon melyiken akadhatott meg a szeme. De az is lehet, hogy elaludt az úton. Vagy bűvészmutatványokat gyakorolt.

Autóban csak akkor utaztunk együtt, amikor Célia vagy Stéphanie sofőrködött nekünk. Különben vonatoztunk. Saját kocsink nem volt. Philippe Toussaint beérte a motorjával, és így legalább nem kellett fuvaroznia minket. De hát hová is mentük volna?

Délután négy körül értem Brancion-en-Chalonba. Pont uzsonnaidő, gondoltam. A temető gondnoki lakásának az ajtaja félig nyitva volt. De nem láttam senkit. Nem is kerestem senkit. Egyedül akartam megtalálni Léonine sírját.

Úgy éreztem magam, mint egy félresikerült kincsvadászaton. Az a temető maga volt a rémálom.

A táblával a kezemben jó fél órát kóboroltam a sírok között, mire a tiszafák mögött megpillantottam a gyerekparcellát. Az járt a fejemben: Léonine lassan felső tagozatba menne, most épp azt kellene előkészítenem; iskolai felszerelést kéne vásárolnom neki, nyomtatványokat kitölteni, megtiltani, hogy kifesse a szemét, ehelyett itt vagyok, mint egy bolyongó lélek, halott a halottak között, és a neveket olvasgatom a fejfákon, hogy vajon melyik sír lehet az övé.

Sokat gondolkoztam azon, hogy vajon mi rosszat tettem, amiért ezt érdemeltem. Sokat gondolkoztam azon, hogy vajon miért járt nekem ez a büntetés. Számba vettem, milyen hibákat követtem el. Volt, hogy nem tudtam megérteni, volt, hogy felidegesített, volt, hogy nem figyeltem rá, volt, hogy nem hittem neki, volt, hogy nem tudtam, fázik-e, vagy melege van, vagy tényleg fáj-e a torka.

Leguggoltam, és ott, ahol a neve bele volt vésve, megpuszilgattam a fehér márványt. Nem kértem tőle bocsánatot, amiért nem jöttem korábban. Nem ígértem meg neki, hogy ezentúl gyakrabban meglátogatom. Csak annyit mondtam neki, hogy jobb szeretek a Földközi-tengerben találkozni vele, lent délen, mert az a hely sokkal jobban illik hozzá, mint ez a csöndes, könnyáztatta temető. És ígéretet tettem, hogy kiderítem, mi történt aznap éjjel, miért égett le a szobája.

Aztán lehelyeztem a sírtáblát: „Drágám, szeptember 3-án születtél, július 13-án mentél el, de számomra örökre augusztus 15-e lesz a te napod.” A virágok, versek, szívecskék és angyalok közé. Egy másik tábla mellé, amin az állt: „Túl hamar hunyt ki ez a napsugár.”

Fogalmam sincs, mennyi időt tölthettem ott, de amikor hazaindultam, a temető kapuja már zárva volt.

Kénytelen voltam bekopogni a gondnokhoz. A házban égett a villany. Meleg, tompa fény szűrődött ki. Próbáltam bekukucskálni az ablakon, de a sötétítő függöny már be volt húzva, így nem láttam semmit. Megint kopogtattam, és megint, az ajtón, az ablakon, de nem jött ki senki. Végül úgy döntöttem, bemegyek a résnyire nyitott ajtón. Kiáltottam: „Van itt valaki?” Nem felelt senki.

Az emeletről neszezést hallottam, odafent valaki járkált, és a zene is szólt. Bach, amibe időnként belebeszélt egy férfihang, a rádió műsorvezetőjéé.

A házba első pillantásra beleszerettem. A falakba, az illatokba. Behúztam magam mögött az ajtót, és vártam, egy helyben, és közben szemügyre vettem a berendezést. A konyha olyan volt, mint egy teabolt. A polcokon legalább ötven fémdoboz sorakozott, mindegyiken gondosan, töltőtollal megírt címke. Mellettük ugyanannyi agyag teáskanna, szintén felcímkézve, mindegyik doboznak megvolt a megfelelője. Az asztalon illatgyertyák égtek.

Alig pár perc telt el azóta, hogy a lányom hamvai előtt álltam, erre tessék, benyitottam egy ajtón, és egyszeriben egy másik földrészen találtam magam.

Azt hiszem, elég sokáig várakoztam, mire végre lépteket hallottam a lépcső felől. Először csak egy fekete papucs tűnt fel, aztán egy fekete lenvászon nadrág, majd egy hófehér ing. A férfi úgy hatvanöt év körüli lehetett. A bőre színe alapján valószínűleg félig vietnámi, félig francia volt. És egyáltalán nem tűnt meglepettnek, hogy ott talál a konyhájában, csak annyit mondott:

– Bocsásson meg, épp lefürödtem, kérem, foglaljon helyet.

A hangja Jean-Louis Trintignanéra emlékeztetett. Ugyanolyan fátyolos, melankolikus, lágy és érzéki volt. És ezen a hangon mondta, hogy „Bocsásson meg, épp lefürödtem, kérem, foglaljon helyet”, mintha előre megbeszélt találkozónk lett volna. Először azt hittem, összekever valakivel. De nem hagyott időt, hogy megszólaljak, máris folytatta:

– Készítek önnek egy pohár mandulás szójatejet narancsvirággal.

Egy kupica vodka jobban esett volna, de nem akadékoskodtam. Néztem, ahogy kitölti a tejet, beleszórja a mandulát és a narancsvirágot, összeturmixolja, aztán a kotyvalékot beleönti egy nagy pohárba, és mintha valami gyerekzsúrban lennénk, tarka szívószállal szervírozza. Amikor átnyújtotta a poharat, rám mosolygott, olyan kedvesen, amilyen kedvesen soha életemben senki, még Célia sem mosolygott rám.

Minden olyan nyúlánk, hosszúkás volt rajta. A lába, a karja, a kézfeje, a nyaka, a szeme, a szája, mindene. Az iskolai atlaszban a térképeket méretarányosan lekicsinyítették, hát az ő végtagjait és vonásait ugyanazon az elven mintha méretarányosan felnagyították volna.

A szívószállal szippantottam egy kortyot az italból. Nagyon ízlett – a gyerekkort juttatta eszembe, amiben nem volt részem, és Léonine gyerekkorát, és ettől valami végtelenül kellemes érzés járt át. Könnybe lábadt a szemem. 1993. július 14-e óta ez volt az első alkalom, hogy úgy ment le valami a torkomon, hogy nem kellett letuszkolni. Léonine az étvágyamat, az ízlelésemet is eltüntette.

Amikor végre meg tudtam szólalni, mentegetőzni kezdtem: „Ne haragudjon, de zárva volt a kapu.” Mire a férfi azt felelte: „Nem történt semmi. Foglaljon helyet!” Azzal fogott egy széket, és odahozta nekem.

Nem maradhattam. De elindulni sem tudtam. Egy hang nem jött ki a számon. Képtelen voltam beszélni. Léo halála megfosztott a szavaktól is. Olvasni olvastam, de a beszéd nem ment. Gyűjtögettem a szavakat, de felhasználni nem tudtam őket. Általában rövid közlésekre szorítkoztam: „Köszönöm… jó napot… viszlát… kész… bocsánat, én lefekszem.” A KRESZ- és a forgalmi vizsgát is úgy tettem le, hogy szerencsére nem kellett beszélni, elég volt hozzá jó kockába húzni az x-et és hibátlanul párhuzamosan beparkolni.

Továbbra is álltam, nem ültem le. Potyogtak a szememből a könnyek, bele a tejbe. A férfi rápöttyintett néhány csepp „Rêve d’Ossian” parfümöt egy vászon zsebkendőre, és a kezembe nyomta, hogy szagolgassam, hátha megnyugszom tőle. Nem bírtam abbahagyni a zokogást, úgy bőgtem, mint a záporeső, mint amikor odafent hirtelen megnyitják a csapot, de éreztem, hogy a sírás jót tesz. Hogy a könnyek kimosnak belőlem egy csomó rossz dolgot, valahogy úgy, mint amikor az ember kiizzadja magából a szervezetében leülepedett méreganyagokat. Azt hittem, ezen már rég túl vagyok, de ezek szerint volt még mit kisírni magamból. Mindazt a lucskot, ami bennem jó mélyen felgyülemlett, és csak állt, mint a kút alján a maradék poshadt víz, ami a száraz évszakban még nem párolgott el.

A férfi leültetett, és ahogy a vállamra tette a kezét, úgy éreztem, mintha áramütés ért volna. Mögém állt, és masszírozni kezdte a hátamat, a csuklyás izmomat, a tarkómat és a fejemet. Úgy ért hozzám, mint egy orvos, aki kezelést végez, és mindenféle gyógytapaszokkal ragasztgatja tele a testemet a fejem búbjától a derekamig. És közben halkan megjegyezte: „A háta keményebb, mint egy sziklafal. Nincs rajta fogás.”

Még soha senki nem ért így hozzám. A keze meleg volt, és olyan hihetetlen energia áradt belőle, ami szinte égette a bőrömet. Nem küzdöttem ellene. Nem értettem, mi történik velem. Ültem egy házban, egy temetőben, abban a temetőben, ahová a lányom hamvait temették. Az egész olyan volt, mint egy távoli utazás, amire soha nem mehettem el. Később megtudtam a férfiról, hogy gyógyító. „Egyfajta kuruzsló”, magát inkább így nevezte.

Miközben nyomkodta a hátamat, becsuktam a szemem, és elaludtam. Mély álomba zuhantam, amiben hosszú idő után először nem voltak zaklató képek, nem izzadtam csatakosra a lepedőmet, a rémálmok is elkerültek, nem harapdáltak patkányok, és Léonine sem suttogta a fülembe: „Mama, ébredj fel, nem haltam meg!”

Másnap reggel a kanapén ébredtem egy vastag, puha takaró alatt. Amikor kinyitottam a szemem, azt sem tudtam, hol vagyok. Láttam a teásdobozokat. A szék, amin előző este ültem, még mindig ott volt a konyha közepén.

A ház üres volt. A kanapé melletti kis asztalkán egy kis agyagkannában forró tea gőzölgött. Töltöttem magamnak egy csészével, és apró kortyokban ízlelgettem az illatos jázminteát. A kanna mellé a házigazda egy porcelántányéron odakészített nekem pár lekvárral töltött teasüteményt, amiket a teámba mártogatva jóízűen elfogyasztottam.

Nappali fényben a gondnoklak ugyanolyan szerénynek látszott, mint az én otthonom. Csak ebből az a férfi, aki vendégül látott, a mosolyával, a kedvességével, a mandulás tejével, a gyertyáival és az illataival kész palotát varázsolt.

Ezúttal nem az emeletről, hanem kintről, a szabadból érkezett. Felakasztotta a kabátját a fogasra, és meglehelgette a tenyerét. Aztán megfordult, és rám mosolygott.

– Jó reggelt!

– Ideje mennem.

– Hová?

– Haza.

– Az hol van?

– Keletre, Nancy mellett.

– Ön Léonine édesanyja?

– …

– Láttam tegnap a sír mellett. Anaïs, Nadège és Océane szüleit már ismerem. De ön most jár itt először…

– Az én lányom nincs itt a maga temetőjében. Csak a hamvai vannak itt eltemetve.

– Ez nem az én temetőm, nem a tulajdonom, én csak vigyázok rá.

– Nem tudom, hogy képes erre… Mármint erre a munkára. Fura egy foglalkozás a magáé, úgy értem, nem éppen vidám. Egyáltalán nem az.

A férfi megint elmosolyodott. A tekintete szelíd volt, nem ítélkezett. Később arra is rájöttem, hogy ha valakivel beszélt, mindig igyekezett beleélni magát az illető helyzetébe.

– És ön? Ön mivel foglalkozik?

– Egy vasúti sorompót kezelek.

– Szóval maga megállítja az embereket, hogy ne jussanak át a másik oldalra, én meg segítek nekik az átkelésben.

Amennyire tőlem tellett, próbáltam visszamosolyogni rá. De már azt is elfelejtettem, hogyan kell. Belőle szinte sugárzott a harmónia, én pedig nem voltam más, csak egy romhalmaz.

– Eljön máskor is?

– Igen. Ki kell derítenem, miért égett le a gyerekek szobája aznap éjjel… Ismeri ezeket az embereket? Találkozott már velük?

Elővettem és átnyújtottam neki a számlát, aminek a hátoldalára Philippe Toussaint feljegyezte a Miasszonyunk tábor személyzetének a névsorát.

„Édith Croquevieille, igazgató; Swan Letellier, szakács; Geneviève Magnan, konyhai kisegítő; Éloïse Petit és Lucie Lindon, szabadidő-szervezők; Alain Fontanel, karbantartó.”

Figyelmesen végigolvasta a neveket. Aztán felemelte a fejét, és megint a szemembe nézett.

– Eljön még Léonine sírjához?

– Nem tudom.

Egy héttel ez után a találkozás után kaptam tőle egy levelet:

Tisztelt Violette Toussaint!

Mellékelten küldöm a listát, amit véletlenül nálam felejtett. Egyébiránt mandulával szárított zöld tealevelekből, jázmin- és rózsaszirmokból készítettem önnek egy különleges teakeveréket. Ha nem lennék itthon, amikor erre jár, vigye el nyugodtan, a sárga polcra tettem, jobb oldalra, az öntöttvas teáskannák mellé, és a nevét is ráírtam: »Tea Violette-nek«.

Odaadó híve,

Sasha H.

Tisztára olyan érzésem volt ezzel a férfival kapcsolatban, mintha egy regényből lépett volna elő vagy egy elmegyógyintézetből szabadult volna. A kettő között tulajdonképpen nincs is nagy különbség. Mit keresett abban a temetőben? Addig azt se tudtam, hogy ilyen szakma, hogy temetői gondnok, egyáltalán létezik. Nem sok közöm volt a halálhoz, a képzeletem a hullaszállítóknál és a koporsó mellett viaszfehér képpel, fekete ruhában, a vállukon egy varjúval szobrozó gyászhuszároknál tovább nem terjedt.

De volt, ami még ennél is inkább zavarba ejtett. Mégpedig az, hogy a borítékon és a levélben felismertem ugyanazt a kézírást, mint amivel azt a csomagot címezték, amiben a Léo sírjára szánt, „Drágám, szeptember 3-án születtél, július 13-án mentél el, de számomra örökre augusztus 15-e lesz a te napod” szövegezésű táblát kaptam.

Honnan tudott az az ember egyáltalán a létezésemről? És hogy lehet, hogy ismerte a számomra fontos dátumokat, főleg a lányommal közösen eltöltött legboldogabb napunkét? Miért érdekelte? Miért érdekeltem én? Miért csábított oda a temetőbe? Miben mesterkedett? Még az is felmerült bennem, hogy nem szántszándékkal zárta-e be a kaput, csak hogy mindenképp be kelljen mennem hozzá.

Az életem olyan volt, mint egy lepusztult csatamező. És ennek a romhalmaznak a közepén egy ismeretlen katona eljuttatott hozzám egy sírtáblát és egy levelet.

A háború a végéhez közeledett. Igen, ezt éreztem. A lányom elvesztését soha nem fogom tudni feldolgozni, de a bombázásnak legalább vége szakadt. Ezzel új időszámítás kezdődött, a háború utáni újjáépítésé. Hosszú, küzdelmes, megpróbáltatásokkal teli időszak… Mert hiába szeded össze magad, nap mint nap szembetalálkozol vele egyidős kislányokkal. Amikor az ellenség már visszavonult, és neked újra meg kell tanulnod együtt élni az ottmaradottakkal. A gyásszal. Az üres szekrényekkel. A fényképekkel, amik őt örökre megőrzik gyereknek. És minden mással, ami nélküle is tovább növekszik. A fákkal, a virágokkal.

1996 januárjának végén bejelentettem Philippe Toussaint-nek, hogy attól kezdve minden második vasárnap elmegyek a brancion-en-chaloni temetőbe. Reggel indulok, este jövök.

Philippe Toussaint felsóhajtott, és forgatta a szemét, mint aki mindebből csak annyit szűr le: „Havi két napot dolgoznom kell.” Ezt nem mondta ki, csak annyit, hogy nem érti, mi ütött belém, a temetésre nem voltam hajlandó elmenni, erre most hirtelen, mint valami hóbort, rám tör a mehetnék. Nem feleltem. Mit lehet erre válaszolni? Arra, hogy a kívánságomat hóbortnak titulálta. Arra, hogy szerinte a lányom sírjának rendszeres látogatása nem lehet több puszta szeszélynél, egy újabb mániánál.

Christian Bobin azt mondta: Az elhallgatott szavak alámerülnek, és a lélek mélyén rikoltoznak.

Az idézet nem egészen így szól. De bennem, a lelkem mélyén hangosan rikoltozott a csönd. Mindaz, amit magamba fojtottam. Nem hagyott aludni éjjelente. Meghíztam, lefogytam, megöregedtem, zokogtam, naphosszat aludtam, ittam, az ajtókba és a falba vertem a fejem, csak hogy elhallgattassam. De túléltem.

Prosper Crébillon azt mondta: „Minél súlyosabb a balszerencse, annál súlyosabb a vele járó szenvedés.” A halálával Léonine eltüntetett mindent körülöttem, egyedül engem hagyott meg.

48

Ahogy tél közeledtével költöznek a fecskék, lelked

a messzi távolba rebbent, s hiába várjuk visszatértét.

Julien Seul az ajtóban áll. Abban, amelyik a ház mögötti veteményesemre nyílik.

– Most látom először rövid ujjú pólóban. Egészen fiatalosnak tűnik benne.

– Én meg most látok magán először élénk színeket.

– Mert itthon vagyok, kertészkedem. És a kerítés eltakar, ide nemigen szokott bejönni senki. Sokáig marad?

– Holnap reggelig. Hogy van?

– Ahogy egy temetői gondnok lenni szokott.

Elmosolyodik.

– Szép a kertje.

– Mert szerves trágyát használok. A temetők szomszédságában minden gyorsabban növekszik.

– Nem is tudtam, hogy ilyen cinikus.

– Mert nem ismer.

– Talán jobban ismerem, mint gondolná.

– Attól még, hogy turkál az emberek magánéletében, nem biztos, hogy ismeri őket, nyomozó úr.

– Meghívhatom vacsorázni?

– Azzal az egy feltétellel, hogy elmeséli a történet végét.

– Milyen történetét?

– Gabriel Prudent-ét és az édesanyjáét.

– Este nyolckor magáért jövök. És kérem, ne öltözzön át, ne takarja el magán a színeket.

49

Néhány szál virág az elmúlt idők emlékére.

Bementem Sashához. Megkerestem a tasakot, kinyitottam, becsuktam a szemem, és beleszippantottam a teába. Csak nem ezen a házon és pont ezen a temetőn át vezet az út, amin visszatérhetek az életbe? Másodszor jártam itt, és alighogy beléptem, megint megcsapta az orromat az illat, ami tolakodón, egyfajta szelíd erőszakkal elkezdett kirángatni abból a sötétségből, amiben Léo halála óta élőhalottként tapogatóztam.

Ahogy Sasha a levélben írta, a tasak a teával ott várt a sárga polcon, az öntöttvas teáskannák mellett. Címkét is ragasztott rá, pont olyat, mint az iskolai füzetekre szokás: „Tea Violette-nek”. Viszont azt előzetesen egy szóval sem említette, hogy a tasak alá egy barna borítékot is bekészített, amin szintén rajta áll a nevem. Nem volt leragasztva. Megtapogattam, és éreztem, hogy több papírlap van benne.

Elsőre azt hittem, azoknak az adatlapjait gyűjtötte egybe, akik nemrégiben haláloztak el, és a borítékon szereplő Toussaint felirat nem is rám vonatkozik, hanem a közelgő ünnepre, hogy kiknek a sírjára kell mindenszentekkor virágot tennie. Aztán megértettem.

Sasha összeszedett nekem mindent, amit csak az 1993. július 13-áról 14-ére virradó éjjel a La Clayette-i kastélyban tartózkodó személyzetről ki tudott deríteni. Az igazgatónőről, Édith Croquevieille-ről; a szakácsról, Swan Letellier-ről; a konyhai kisegítőről, Geneviève Magnanról; a két szabadidő-szervezőről, Éloïse Petit-ről és Lucie Lindonról; a karbantartóról, Alain Fontanelről.

Az igazgatónőén kívül nem ismertem azoknak az embereknek az arcát, akik utoljára látták a lányomat.

A tragédiáról annak idején rendszeresen beszámolt az esti híradó. Mindegyik tévécsatornán. Bevágtak egy fényképet a kastélyról, a kamerák pedig megmutatták a tavat, a pónilovakat. A kulcsszavak minden adásban ugyanazok voltak: dráma, véletlen tűzeset, négy halott kislány, nyári tábor. A Saône-et-Loire Megyei Hírlap napokig a címlapon foglalkozott a tragikusan elhunyt gyerekekkel. A temetés másnapján Philippe Toussaint egy egész köteg újságot tett le elém, én meg félig ájulatban átlapoztam az összes cikket. A fényképeket, a foghíjas mosolyokat. A fogtündér még időben begyűjtötte a jussát. Mi, szülők nem voltunk ilyen szerencsések, nekünk nem maradt semmi a gyerekeinkből. A világ végére is elmentem volna, csak hogy utolérjem azt a fogtündért, és visszaszerezzem tőle Léo tejfogait, a mosolyát. Azokban a cikkekben a tábor személyzetét viszont egyáltalán nem emlegették.

Az igazgatónő, Édith Croquevieille erősen őszült, a haját kontyban viselte, és a szemüvege mögül visszafogottan mosolygott a fényképész kamerájába. Nyilván valami olyan utasítást kaphatott, hogy: „Ne legyen túl vidám, de mosolyogjon, fontos, hogy szimpátiát keltsen az emberekben, hogy bizalmat sugározzon.” Ezt a képet már ismertem, ugyanez szerepelt annak a reklámanyagnak a hátoldalán, amit évekkel korábban Toussaint mama meggyőzésképpen a kezembe nyomott. Abban a prospektusban, amiben minden oldalon felhőtlenül kék volt az ég. Akárcsak az állami temetkezési vállalat szórólapjain.

„Mi komolyan vesszük a szünidőt.” Hányszor, de hányszor tettem azóta szemrehányást magamnak, amiért nem tudtam olvasni a sorok között!

Édith Croquevieille arcképe alá kézzel oda volt írva a lakcíme.

Swan Letellier-ről egy igazolványképet találtam a borítékban, automatában készült. El sem tudtam képzelni, Sasha vajon hogyan szerezhette. És a címét is, akárcsak az igazgatónőét, szintén kinyomozta. De úgy tűnt, vele kapcsolatban csak félig-meddig járt sikerrel, mivel a fotó hátoldalán a szakács tartózkodási helyeként egy mâconi étterem nevét tüntette fel. Swan harminc és harmincöt év között lehetett, a kép alapján soványnak tűnt, a szája vékony volt, a szeme enyhén húzott, a tekintete egyszerre vonzó és nyugtalanító, érződött benne valami sunyiság, és a felvételen elég vicces képet vágott.

Geneviève Magnanról egy olyan fényképet talált, ami minden bizonnyal valamelyik rokona vagy ismerőse esküvőjén készült. A konyhásnő egészen nevetségesen festett rajta a csicsás kalapban, amilyet legfeljebb az örömanyák szoktak a fejükre húzni. Emellett túl erősen és előnytelenül volt kifestve. Úgy tippeltem, nagyjából ötvenöt éves lehet. Valószínűleg ez az alacsony, gömbölyded, a kék virágos kosztümből kibuggyanó asszony tette le Léo elé az utolsó vacsoráját. Biztos vagyok benne, hogy Léo udvariasan megköszönte neki a kiszolgálást, mert úgy neveltem. Azt következetesen megtanítottam neki, hogy érkezéskor és távozáskor mindig illik hangosan köszönni, és ha kap valamit, vagy bárki segít neki, ne felejtse el megköszönni.

A két szabadidő-szervező, Éloïse Petit és Lucie Lindon együtt pózolt a gimnáziumuk kapuja előtt. A képen úgy tizenhat évesnek néztek ki. Vagány, gondtalan, fiatal lányok. Vajon egy asztalnál étkeztek a gyerekekkel? A telefonban Léo azt mondta, hogy „eszméletlenül” aranyosak, és hogy az egyikük nagyon hasonlít rám. Márpedig én sem Éloïse-ban, sem Lucie-ben nem véltem magammal semmilyen hasonlóságot felfedezni. Mindketten szőkék voltak, és kék szeműek.

A karbantartó, Alain Fontanel arcképét Sasha egy újságból vágta ki. A férfi futballmezt viselt, és egy kicsit Eddy Mitchellre emlékeztetett. A fotó nyilván valami helyi bajnokságon készült, aminek a végén a csoportképhez az egész csapat felsorakozott a labda mögött.

A cím mindegyik kép alján vagy hátán ott állt, mindig sötétkék tintával. Geneviève Magnanén és Alain Fontanelén az utca és a házszám megegyezett. És egyértelműen ugyanaz a kéz kanyarította oda őket, mint amelyik ráírta a nevemet arra a csomagra, amiben a sírtáblát kaptam, megírta nekem azt a levelet és felmatricázta a teásdobozokat.

De hát ki volt ez a gondnok, aki mindenáron el akarta érni, hogy ellátogassak a temetőbe? És miért csinálta?

Sokáig vártam rá, de csak nem jött haza. Betettem a teakeverékemet a táskámba, és eltettem a borítékot is, amiben benne volt mindazok képe, akik a helyszínen tartózkodtak aznap este. És nekivágtam a temetőnek, hátha valahol belebotlok Sashába. De csak ismeretlenekkel találkoztam, akik locsolgatták a sírokon a virágokat, sétálókkal. Közben pedig azon gondolkoztam, vajon milyen hozzátartozójuk lehet itt eltemetve. Az arckifejezésükből találgattam. Az anyjuk? Valamelyik unokatestvérük? A bátyjuk? A férjük?

Már jó egy órája barangoltam a sírok között, amikor akarva-akaratlan kikötöttem a gyerekparcellában. Bevettem magam az angyalok közé, és odamentem Léo sírjához. És ismét kibetűztem a kislányom nevét a márványlapon – azt a nevet, amit minden ruhadarabjába gondosan belehímeztem, mielőtt bepakoltam őket a bőröndbe. Ez volt az előírás, különben a tábor vezetősége lopás vagy eltűnés esetén nem vállalt felelősséget a gyerekek személyes holmijáért. A legutóbbi látogatásom óta a sírkövön ott, ahol egy bokor leárnyékolta, egy tenyérnyi részen felütötte a fejét a moha. Letérdeltem, és a ruhám ujjával dörzsölni kezdtem.

50

Bennem él határidőtlenül ugyanegy rózsa bokra,

s ugyanegy nyár virít vakító mosolyodra.

Irène Fayolle és Gabriel Prudent Aixben a vasútállomástól pár kilométerre bementek az első szállodába, ami szembejött velük. A Passzázsba. A kék szobát választották. Mert a nevéről Georges Simenon regénye jutott eszükbe. Pedig volt más szabad szoba is: a Joséphine, az Amadeus, a Renoir.

A recepción Gabriel Prudent leadta a rendelést a szobaszerviznek: tésztát és vörösbort kért négy személyre. Arra gondolt, hogy a szeretkezéstől biztosan mindketten farkaséhesek lesznek.

Irène Fayolle rá is kérdezett:

– Miért négy személyre? Csak ketten vagyunk.

– Mert magának óhatatlanul a férje fog a fejében járni, nekem meg a feleségem, szóval menjünk a dolgok elébe, és rögtön vendégeljük meg őket. Azzal elkerülhetjük a mellébeszélést, az érzelmi kirohanásokat, a rinyaminyát, és a többit, és a többit.

– Mit ért „rinyaminya” alatt?

– Ezt a gyűjtőfogalmat mindannak az összefoglalására találtam ki, ami idegesítően felesleges az életben. Beletartozik a letargia, a bűntudat, a megbánás, a csiki-csuki, röviden mindaz, ami nem visz előre.

Megcsókolták egymást. Levetkőztek. Irène sötétben akart szeretkezni, mire Gabriel azt mondta, nincs jelentősége, mert a tárgyalóteremben a szemével már úgyis többször levetkőztette, és tökéletesen ismeri a teste minden hajlatát.

Irène nem engedett. Azt mondta:

– Maga nagyon ügyesen forgatja a szavakat.

Erre Gabriel azt felelte:

– Még jó hogy!

Azzal odament az ablakhoz, és behúzta a kék szoba kék függönyeit.

Kopogtak. Megérkezett a szobaszerviz. Ettek, ittak, szeretkeztek, ettek, ittak, szeretkeztek, ettek, ittak, szeretkeztek. Gyönyörben részesítették egymást, a bortól sokat nevettek, aztán megint a gyönyör következett, majd nevetés és sírás.

Közösen arra a megegyezésre jutottak, hogy soha többé nem hagyják el azt a szállodai szobát. Megállapodtak, hogy a halál, ott helyben, együtt, igazából az lenne a megoldás. Aztán részletesen kidolgozták az eltűnésüket, eltervezték, hogyan fognak megszökni, kocsit lopni, vonatra, repülőre szállni. Képzeletben a fél világot bejárták.

Végül arra jutottak, hogy Argentínában telepszenek le. Mint a háborús bűnösök. Irène elbóbiskolt. Gabriel ébren maradt és dohányzott, rendelt még egy üveg bort, ezúttal fehéret, és öt különféle desszertet.

Irène egy pillanatra kinyitotta a szemét, és megkérdezte, a férje és Gabriel felesége mellett ki lesz a harmadik vendég, mire Gabriel azt felelte: „A szerelmünk.”

Kimentek a mosdóba. Mielőtt visszakuckóztak volna az ágyba, táncolni támadt kedvük. Bekapcsolták az ébresztős rádiót, a hírekből megtudták, hogy Klaus Barbie-t kiadják Franciaországnak, hogy ott végre törvény elé állíthassák. A hírt Gabriel Prudent ezekkel a szavakkal kommentálta: „Van igazság, ezt meg kell ünnepelni!” Pezsgőt rendelt. Irène azt mondta: „Az elmúlt huszonnégy órát, amióta ismerem, folyamatos alkoholmámorban töltöttem. Talán nem ártana legközelebb józanul találkoznunk.”

Aztán Gilbert Bécaud dalára táncoltak: „Eljövök érted még”.

Irène hajnali négy óra körül aludt el, hat körül ébredt. Gabrielt épp akkor nyomta el az álom.

A szobában füstös kocsmaszag volt. Odakint csicseregtek a madarak. Irène utálta őket ezért.

„Fogd itt az éjt”, ez a dal jutott az eszébe. Hajnali hatkor a kék szobában Johnny Hallyday dúdolt a fejében. Próbálta pontosan felidézni a szöveget: „Fogd itt az éjt, csak nekünk, amíg forog a világ…” Ennél többre nem emlékezett belőle.

Gabriel megfordult mellette az ágyban. Irène megsimogatta a hátát, megszagolgatta, magába szívta az illatát, mire a férfi felébredt. Szeretkeztek. Aztán mindketten visszaaludtak.

Délelőtt tízkor megcsörrent a telefon, a recepciós érdeklődött, hogy szándékoznak-e még egy napot maradni. Mert ha nem, délig el kell hagyniuk a szobát.

51

Minden egyes nap egy újabb szem

az emlékek láthatatlan szövedékében.

Földszint, bal szárny: a résztvevőknek három, a főfolyosóról nyíló hálószoba emeletes ággyal, hozzá saját vécével és mosdóval, valamint egy személyzeti szoba. Emelet: a résztvevőknek három hálószoba emeletes ággyal, saját vécével és mosdóval, valamint öt személyzeti szoba.

Az 1993. július 13-áról 14-ére virradó éjjel mindegyik szoba használatban volt.

Édith Croquevieille (igazgató, táborvezető, szervező), Swan Letellier (kiszolgáló személyzet), Geneviève Magnan (szervező és kiszolgáló személyzet), Alain Fontanel (kiszolgáló személyzet), Éloïse Petit (szervező) az emeleten volt elszállásolva, Lucie Lindon (szervező) a földszinten.

A földszint 1-es szoba lakói, Anaïs Caussin (7 éves), Léonine Toussaint (7 éves), Nadège Gardon (8 éves) és Océane Degas (9 éves) engedély nélkül elhagyták a helyiséget, és ügyelve arra, nehogy az övéktől nem messze található szobában alvó felügyelőt (Lucie Lindon) felébresszék, csendben kilopakodtak a folyosóra. A folyosón a konyháig mintegy 5 métert tettek meg. A konyhában kinyitották az egyik hűtőszekrényt, kivették a tejet, és egy kétliteres, műanyag nyelű, rozsdamentes lábasba töltötték, hogy felmelegítsék. Ehhez a nyolc főzőhelyes kombinált tűzhelyet (két elektromos főzőlap, hat gázüzemű égőfej) használták. Háztartási gyufa segítségével begyújtották az egyik gázégőt. A konyha mögötti kamrából kihoztak egy zacskó instant kakaóport, és a tálalószekrényből elővettek 4 bögrét, amelyekbe széttöltötték a felmelegített tejet.

A bögréjüket mind a négyen magukkal vitték a szobájukba. (A 4 darab tűzálló porcelánbögre a helyszíni szemle során előkerült az 1-es szoba maradványai közül.)

Az üres lábast a négy áldozat visszahelyezte a gázégőre, amelyet figyelmetlenségből takaréklángon hagytak.

A rozsdamentes lábas műanyag nyele először csak megolvadt, majd lángra kapott. (Az edény részben megmaradt – éghetetlen acél.)

Tíz perccel később (hozzávetőleges becslés) a lángok a műanyag nyélről átterjedtek a tűzhely fölött jobbra található konyhai tárolószekrényre.

A tároló ajtajának és polcainak fóliázott felülete, mint azt a vizsgálat kimutatta, súlyosan egészségkárosító hatású anyagokat, szerves alapú, hő hatására igen illékony összetevőket (festék és lakk) tartalmazott.

A vizsgálat azt is megállapította, hogy a négy gyermek visszafelé menet nem csukta be sem a konyha, sem a szobájuk ajtaját.

Attól a pillanattól számolva, hogy a négy áldozat elhagyta a konyhát, addig, amíg a helyiségben a mérgező gázok koncentrációja a kritikus szint fölé emelkedett, majd a füst fokozatosan elárasztotta a folyosót és a gyermekek szobáját, hozzávetőlegesen 25-30 perc telt el.

Ahogyan arra a fentebb leírtak már rámutattak, az 1-es szobát nagyjából 5 méter távolság választotta el a konyhától. A konyhai berendezés égése során felszabadult mérges gázok hatására a négy gyermek minden bizonnyal rövid idő leforgása alatt eszméletét vesztette, ami valamivel később fulladáshoz és halálhoz vezetett.

A négy áldozat mindegyike az ágyában feküdt, holttestükre elszenesedett állapotban találtak rá. A mérges gázokat álmukban lélegezték be, ez vezetett a végzetes balesethez.

Az 1-es szoba akkor gyulladt ki, amikor a fokozott hőtermelés miatt a helyiségben a légnyomás megemelkedett, az egyik ablak üvege elpattant és kitört, és a kintről beáramló levegő fellobbantotta a tüzet.

A hirtelen felcsapó lángok és a magas benti hőmérséklet következtében a szoba összes ablaka kitört, így a mérges gázok javarészt kiszellőztek a helyiségből. A többi földszinti szobát (amelyeknek az ajtaja zárva volt) a tűz nem érte el.

A közvetlenül az áldozatok szobája mellett elszállásolt szervező (Lucie Lindon) haladéktalanul kiürítette a földszintet, a másik két hálóhelyiségből épségben kimenekítette a gyermekeket (nyolc fő).

Az 1-es szobába Lucie Lindonnak nem volt lehetősége bejutni.

Miután megbizonyosodott arról, hogy az első emelet lakói (tizenkét gyermek és öt felnőtt) sértetlenül elhagyták az épületet, Lucie Lindon értesítette a tűzoltóságot.

A telefonos kapcsolat a szokásosnál nehezebben jött létre, mivel a tűzoltók aznap külső helyszínen voltak szolgálatban, a La Clayette-től tíz kilométerre megrendezett tűzijátékon felügyeltek a lakosság biztonságára.

Alain Fontanel és Swan Letellier ismételten megkíséreltek behatolni a földszint 1-es szobába, de nem jártak sikerrel. A forróság elviselhetetlenné fokozódott, a lángok mindenütt magasra csaptak.

Lucie Lindon telefonos bejelentése és a tűzoltóság érkezése között pontosan huszonöt perc telt el. A hívást 23 óra 25 perckor rögzítették, a tűzoltók 23 óra 50 perckor szálltak ki a tűzeset helyszínére.

Addigra az épület bal oldali szárnyának jelentős része már lángokban állt.

A tűz megfékezése mintegy három órát vett igénybe.

A négy áldozat fiatal korából és a holttestek állapotából következőleg a fogazat alapján történő törvényszéki azonosításhoz nem állt megfelelő minta rendelkezésre.

A vizsgálat ennyit derített ki.

Nagyjából ez állt a rendőrségi jelentésben, ami alapján a Központi Nyomozó Főügyészség eljárást indított.

Ez hangzott el a tárgyaláson (amire nem mentem el), és ezt hallottam vissza Philippe Toussaint szájából.

Ezt írták meg az újságok (amiket nem olvastam el).

Józan, tárgyilagos, pontosságra törekvő mondatok. „Se könny, se vád, itt nincsenek bírák, mert ez belső fájdalom, csakis az én bánatom.”

Édith Croquevieille-t két év börtönbüntetésre ítélték, ebből egy letöltendőre, mivel a konyha nem volt a gyerekek elől elzárva, és a kastély padló-, fali és mennyezeti burkolatai elöregedtek. A kislányok felelősségére senki sem tett közvetlen utalást sem szóban, sem írásban. Mert hát hogy is vádolhatta volna bárki az áldozatokat, akik ráadásul nem voltak többek hét-, nyolc-, illetve kilencévesnél? Az igazgatónőre kiszabott büntetés mértékéből számomra mégis egyértelműen az derült ki, hogy őket hibáztatják.

A gond csak az volt ezekkel a szépen fogalmazott szakértői jelentésekkel, ami nekem persze rögtön szemet szúrt, hogy Léonine egyáltalán nem ivott tejet. Mert utálta, még a szagától is a hányinger kerülgette.

52

Itt nyugszik kertem legszebb virága.

Miközben a Főnix, a helyi kínai vendéglő falnyi méretű akváriumában úszkáló tarka halakat bámulom, megint eszembe jut Sormiou, az öböl. A csodálatos napsütés, a táj szépsége.

– Marseille-ben gyakran lejár a partra megmártózni a tengerben?

– Gyerekkoromban sokat fürödtem, igen.

Julien Seul rátölt a boromra.

– A Passzázs szálló, a kék szoba, a tészta, a szeretkezés Gabriel Prudent-nal, ez mind benne van az édesanyja naplójában?

– Igen.

A belső zsebéből elővesz egy füzetet. Sötétkék, kemény borítós, úgy néz ki, mint egy könyv, mint az a regény, A becsület mezején, ami 1990-ben megkapta a Goncourt-díjat, és amit Célia később meg is vett nekem.

– Elhoztam magának. És színes cetlikkel bejelöltem azokat az oldalakat, amelyek kifejezetten magára vonatkoznak.

– Ezt meg hogy érti?

– Az anyám magát is emlegeti benne. Többször is találkoztak.

Találomra felcsapom a füzetet, nézem a kék tintával, szép, szabályos betűkkel teleírt oldalakat.

– Vigye csak haza nyugodtan. Majd legközelebb visszaadja.

Elsüllyesztem a naplót a táskámban.

– Nagyon fogok rá vigyázni… Miközben olvasta, nem volt furcsa érzés azzal szembesülni, hogy az édesanyjának volt egy párhuzamos élete?

– Olyan volt, mintha valaki más, egy ismeretlen ember élettörténetét olvastam volna. És hát az apám már régen meghalt. Szóval az ügynek ez a vonzata, hogy úgy mondjam, már elévült.

– És nem zavarja, hogy a szülei nem egymás mellett nyugszanak?

– Eleinte nehezemre esett elfogadni. De már rendben vagyok vele. Másfelől, ha ez nincs, magát sem ismerném.

– Szeretném még egyszer megjegyezni, hogy egyáltalán nem gondolom, hogy ismerne. Épp csak találkoztunk, ennél több nem történt.

– Hát akkor ismerkedjünk!

– Azt hiszem, nekem ahhoz innom kell.

Egy húzásra lehajtom a bort, amit az imént kitöltött nekem.

– Általában csak mértékkel iszom, de most valahogy nem bírom megállni. Mert maga is úgy néz rám… Sosem tudom eldönteni, hogy le akar tartóztatni, vagy mindjárt feleségül kér.

A nyomozó elneveti magát.

– A kettő nagyjából ugyanaz, nem?

– Házas?

– Elváltam.

– Vannak gyerekei?

– Egy fiam.

– Hány éves?

– Hét.

Pár másodpercig kínosan hallgatunk.

– Akarja, hogy egy szállodában folytassuk az ismerkedést?

A kérdésem láthatóan meglepi. Az ujjai végével az abrosz ráncait simítgatja. Aztán felnéz, és ismét rám mosolyog.

– Ez is tervben volt, előbb vagy utóbb… De ha már így felvetette, akár le is rövidíthetjük a kitűzött határidőt.

– Ha szállodába megyünk, az olyan, mintha elutaznánk.

– Nem, ha szállodába megyünk, az azt jelenti, hogy valahová megérkeztünk.

53

Ne a halálomon szomorkodjatok, inkább örüljetek az életemnek.

Amikor másodjára találkoztam Sashával, épp a veteményesében szorgoskodott.

Bementem a házba. A mosogató tele volt piszkos edényekkel, mindenütt szanaszét hagyott használt csészék és üres teáskannák fogadtak. A kis asztalkán különféle papírok halmozódtak rendetlenül. A teásdobozokat vastagon belepte a por. De a falakból még mindig ugyanaz a kellemes illat áradt.

A ház mögül, kintről zajt hallottam. És komolyzenét. A konyha másik végében a kertre nyíló ajtó tárva-nyitva volt. Odakint hétágra sütött a nap.

Sasha egy magas létra tetején egyensúlyozott. Nekitámasztotta a ringlófának, és egy krumpliszsákba szüretelte a mézédes, sárga gyümölcsöket. Amint észrevett, rám villantotta utánozhatatlan, kedves mosolyát. Én meg elgondolkoztam, vajon hogy lehet valaki ennyire boldog egy ilyen gyászos helyen.

Gyorsan megköszöntem neki a teakeveréket és a Miasszonyunk tábor személyzetéről összegyűjtött anyagokat. Azt felelte: „Ó, igazán nincs mit.”

– Hogy csinálta? Hogy sikerült beszereznie a fényképeket és kiderítenie a címeket?

– Ó, nem volt nehéz.

– Talán ismeri őket? Édith Croquevieille-t és a többieket?

– Én mindenkit ismerek.

Szerettem volna tovább kérdezgetni azokról az emberekről. De nem volt hozzá erőm.

Leereszkedett a létrán, és megállapította:

– Úgy fest, mint egy verébfióka, aki kipottyant a fészekből, még nézni is rossz. Jöjjön csak ide, hadd meséljek önnek valamit!

– Honnan tudta meg a címemet? Miért küldte nekem azt a sírtáblát?

– A címét a barátnőjétől, Céliától kaptam.

– Ismeri Céliát?

– Pár hónappal ezelőtt eljött, hogy elhelyezzen egy táblát a kislánya sírján. Megkérdezte, merre menjen, én meg elkísértem. Azt mondta, olyan szöveget választott, amilyet ön vésetne, már ha hajlandó lenne személyesen eljönni. Nem a saját nevében volt itt, hanem ön helyett. Sehogyan sem tudta megérteni, miért nem látogatott el egyszer sem a temetőbe. Pedig határozottan állította, hogy segítene. Sokat mesélt önről. Azt mondta, nincs jól. Akkor ütött szöget a fejembe az ötlet. Megkérdeztem a barátnőjét, mit szólna ahhoz, ha elküldeném önnek ezt a táblát, hátha azzal rá tudnám venni, hogy mégis eljöjjön, és saját kezűleg helyezze el a síron. A barátnője hosszasan gondolkozott, aztán végül megadta a beleegyezését.

A sor végéhez érve lehajolt, felvette a földről az odakészített termoszt és üvegpoharat, teletöltötte teával, és miközben átnyújtotta, halkan megjegyezte: „Jázmin és méz.”

– Kilencévesen kezdtem kertészkedni. Mindössze egy négyzetméteren, amit virágokkal ültettem tele. Anyám megtanított, mikor és hogyan kell vetni, öntözni, betakarítani. És rögtön éreztem, hogy nekem ezzel dolgom van, szeretem csinálni. Anyám mindig azt mondta: „Ne a termésből ítélj, inkább azzal foglalkozz, milyen magot vetsz el.”

Elhallgatott, belém karolt, és mélyen a szemembe nézett.

– Látja ezt a kertet? Húsz éve gondozom. Látja, milyen szép? Látja ezeket a zöldségeket? Ezeket a színeket? Hétszáz négyzetméternyi terület. Hétszáz négyzetméternyi boldogság, öröm, szeretet, verejték, elszántság, akaraterő és türelem. Megtanítom önnek, hogyan bánjon vele, és amikor készen áll, a gondjaira bízom.

Mondtam neki, hogy nem értem, miről beszél. Lehúzta a kesztyűjét, és elém tartotta a kezét.

– Látja ezt a karikagyűrűt? Az első kiskertemben találtam.

Bevezetett egy borostyánnal befuttatott kis szaletlibe, és leültetett egy kopott, rozoga székre. Aztán ő is leült velem szemben.

– Huszonéves koromban Lyon külvárosában laktam egy panelházban, és egy vasárnap levittem sétálni a kutyámat. Átvágtam a parkolón, de nem volt semmi konkrét célom, csak mentem az orrom után. Az út felfelé vezetett egy kisebb dombra, amit valahogy elfelejtettek beépíteni. A vidék nem volt különösebben szép, szikkadt fű borította, de üdítően hatott a betonrengetegben. Az út végén egy öreg tölgyfa alatt egy kisebb csapatnyi emberbe botlottam: babot fejtettek egy viaszosvászonnal leterített kempingasztal mellett. Az egészben leginkább az lepett meg, hogy boldognak tűntek. Mind ugyanabban a háztömbben laktak, látásból ismertem őket, de amikor az utcán vagy a lépcsőházban össze-összefutottam velük, soha nem láttam őket mosolyogni, pláne nem ilyen elégedetten. Amikor odaértem, észrevettem, hogy egy viszonylag kezdetleges eszközökkel kialakított konyhakert közepén ücsörögnek. Zöldségeket és gyümölcsöket termesztettek maguknak. És akkor megértettem, hogy ez a kis darabka felparcellázott föld teszi őket ilyen elégedetté, és hogy mindehhez még kútjuk is van. Megkérdeztem, hogy nem szállhatnék-e be én is. Azt mondták, hívjam fel az önkormányzatot, potom áron osztogatják a bérleti engedélyt, és egy kicsit odébb még vannak szabad földterületek. Októberben nagy büszkén végigkapáltam a frissen szerzett parcellámat, aztán az egészet beterítettem komposzttal. Télen joghurtos poharakban magról csíráztatni kezdtem a növényeimet. Ültettem sütőtököt, bazsalikomot, paprikát, padlizsánt, paradicsomot, cukkinit. Nagy terveim voltak, nem apróztam el. Tavasszal pedig szépen kiültettem a palántáimat. Mindenben pontosan követtem az utasításokat, ahogy a kertészeti szakkönyvekben leírták. Az agyammal csináltam, nem szívből. Nem figyeltem a hold változásaira, a fagyra, a csapadékmennyiségre, a napsütésre. Sárgarépát és krumplit is vetettem. És vártam, hogy kihajtson. Időnként kimentem locsolni, de alapvetően bíztam benne, hogy az eső is elég lesz. Természetesen nem hajtott ki semmi. Mert nem tudtam, hogy ahhoz, hogy a varázslat beinduljon, minden egyes nap időt kell szánni a kertre. Nem tudtam, hogy ha hagyom elburjánozni a gazt, az elszívja a zöldségek elől a vizet, megfojtja őket.

Felállt, bement a konyhába, és egy porcelántányéron egy halom mandulás teasüteménnyel jött vissza.

– Ennie kell. Nagyon le van fogyva.

Mondtam, hogy nem vagyok éhes, mire megvonta a vállát, és azt felelte: „Nekem mindegy.” Mindketten elvettünk egy-egy süteményt, egymásra mosolyogtunk, és beleharaptunk, majd folytatta a történetét:

– És mintha a kertem gúnyt akart volna űzni belőlem, szeptemberben meghozta a termést: egyetlen szál sárgarépát! A szára sárgán kornyadozott elő a száraz, elégtelenül levegőztetett talajból. Abból a talajból, amelyet látszólag megműveltem, de amelyről igazság szerint semmilyen ismeretem sem volt. Szégyenszemre kirángattam a répát a földből, és már készültem messzire elhajítani, hogy majd a madarak elcsipegetik, amikor a satnya és girbegurba gyökér kellős közepén észrevettem egy ezüst karikagyűrűt. Egy igazi, színezüst karikagyűrűt, amelyet valaki évekkel korábban pont az én földdarabkámon veszíthetett el. Megmostam a répát, kettétörtem, és lehúztam róla a gyűrűt. Ezt jelnek vettem. Úgy értelmeztem, mintha a házasságom első évét teljesen elrontottam volna, mert fogalmam sem volt, mire van szüksége a feleségemnek, de szerencsére még évtizedek álltak előttem, hogy boldoggá tegyem.

54

A könnyeit elrejtette, de a mosolyát bőséggel osztogatta.

Az ő ruháit nem folyékony mosószerrel, csakis mosóporral mosni, a pulóverei kivételével gépben szárítani, még melegen összehajtogatni, és színek szerint betenni a szekrénybe. Bevásárolni: fluoridos fogkrém, Autó-motor magazin, Gillette borotvapenge, korpásodás elleni kamillasampon, borotvahab erős arcszőrzetre, borotválkozás utáni balzsam, méhviaszos bőrápoló a dzsekijéhez, Dove szappan, egy karton világos sör, tejcsokoládé, vaníliás joghurt.

Ezeket a dolgokat szereti. Ezek a kedvenc márkái.

A fürdőszobában kitisztítani a hajkefét és a fésűket. A szemöldökcsipeszt és a körömvágót kikészíteni, hogy ne kelljen keresnie.

Mindig legyen otthon friss, ropogós bagett. Minden, ami meggyes ízesítésű, jöhet. Befogott orral felvágni a húst. Olajon megfuttatni és öntöttvas fazékban puhára főzni. Időnként felemelni a fedőt, és ellenőrizni, hogy a döglött állat cafatjai ne égjenek oda, megszórni liszttel, tálalni, a babérlevelek tocsogjanak a hagymás szószban.

Megteríteni az asztalt.

Nem enni mást, csak zöldségeket, tésztát, krumplipürét. Kizárólag a köretet. Az, ami én is vagyok. Köret. Nem főétel, csak kíséret.

Leszedni az asztalt.

Felmosni a parkettát, a konyhakövet. Porszívózni. Szellőztetni. Port törölgetni. Azonnal átváltani egy másik csatornára, ha nem tetszik neki a tévében a műsor. Kikapcsolni a zenét. Ha otthon van, nincs zenehallgatás: az én „nyálas” énekeseimtől megfájdul a feje.

Ő elmegy motorozni, én otthon rostokolok. Lefeküdni. Későn jön haza. Nem törődik vele, hogy felébreszt. Zajt csap, zubogva folyatja a vizet, hangosan csurgat a vécécsészébe, csapkodja az ajtókat. Lefekszik, az ágyban hozzám tapad. Pállik belőle egy idegen nő szaga. Úgy tenni, mintha aludnék. Néhanapján azért megkíván. Annak ellenére, hogy egy másik nőtől jön. Belém hatol, erőlteti, hörög, becsukom a szemem. Másra gondolok, máshol járok, úszom egyet a Földközi-tengerben.

Eddig csak ezt ismertem. Ezeket az illatokat, ízeket, szagokat. Ezt a hangnemet, az ő szavait, az ő szokásait. Közös életünk utolsó időszakából több mindenre emlékszem, mint a kezdeti évekből, a szerelem rövid, könnyedén pergő, gondtalan évei gyorsan elmúltak. Azok, amikor még mindketten a fiatalságunkat éltük.

Philippe Toussaint mellett megöregedtem. Az embert az tartja fiatalon, ha szeretik.

Most először volt dolgom olyan férfival, aki tudja, mi a gyöngédség. Philippe Toussaint előtt csak néhány környékbeli fiúval feküdtem le, vagy olyanokkal, akik szintén az otthonban laktak. Azokra a srácokra alig ragadt valami az iskolában, és a simogatásra sem volt, aki megtanítsa őket. Sután, ügyetlenül fogtak a dologhoz. Mint amikor a fazekak egymáshoz verődnek, és hangosan összekoccannak.

Julien Seul tud szeretni.

Alszik. Hallom a szuszogását, friss, ismeretlen fuvallat. Figyelem a bőrét, beszívom a mozdulatait, ahogy az egyik kezét a bal vállamon, a másikat jobboldalt a csípőmön tartja. Minden irányból körülvesz. Külsőleg. Belsőleg nem.

Alszik. Vajon hány élet kellene ahhoz, hogy nyugodtan alhassak valaki mellett? Hogy eléggé bízzak benne ahhoz, hogy lehunyjam a szemem, és elengedjem a kísérteteimet? Meztelenül fekszem a takaró alatt. Időtlen idők óta nem feküdtem meztelenül az ágyban.

Szerettem ezt az együtt töltött szerelmes éjszakát, életet lehelt belém.

De már haza szeretnék menni. Éliane-hoz, a saját hálószobám magányába. Szeretnék észrevétlenül kisurranni ebből a szállodai szobából anélkül, hogy felébreszteném, tulajdonképpen legszívesebben elszöknék.

Bele sem merek gondolni, hogy holnap valahogy el kell búcsúznom tőle. Már előre irtózom attól, hogy kettesben töltsem vele a reggelt, ahogyan Léonine halála után is alig akarózott a boltba bemenni, hogy ne kelljen látnom Stéphanie sajnálkozó tekintetét.

Mit fogok mondani neki?

Megittunk egy egész üveg pezsgőt, hogy bátorságot merítsünk belőle, hogy egyáltalán egymáshoz merjünk érni. Rettegtünk egymástól. Mint azok az emberek, akik igazán vonzódnak egymáshoz. Mint Irène Fayolle és Gabriel Prudent.

Nem akarok szerelmes lenni. Túl öreg vagyok már hozzá. Az az idő elmúlt. Ez most már örökre kimarad. A szerelmi életemet egy pár régi zokni formájában eltemettem egy fiók legmélyére. Kidobni nem akarom, de felvenni már sohasem fogom. Nem baj. Onnantól, hogy az ember elveszíti a gyerekét, már semmi sem baj.

A fél életem még előttem áll, de ahhoz egy férfi szerelme nem tartozik hozzá. Az, aki már megszokta, hogy egyedül él, nem vágyik arra, hogy párban éljen. Nem is képes rá. Ebben biztos vagyok.

Húsz kilométerre vagyunk Brancion-en-Chalontól, Cluny mellett, az Armance szállodában. Gyalog nem jutok haza. Taxival megyek. Leballagok a recepcióra, és megkérem őket, hogy hívjanak nekem egy taxit.

Attól, hogy ezt ilyen jól kitaláltam, lendületet kapok. Kikúszom az ágyból, olyan óvatosan, amennyire csak tőlem telik. Ugyanúgy, mint amikor Philippe Toussaint-nel aludtam egy ágyban, és nem akartam fölébreszteni.

Belebújok a ruhámba, fogom a táskámat, és kezemben a cipőmmel kilopózom a szobából. Tudom, hogy nézi, ahogy elmegyek. De van olyan udvarias, hogy nem szól semmit, én meg vagyok olyan udvariatlan, hogy nem fordulok meg.

Hálátlan, az vagyok, ezt gondolom magamról.

A taxiban találomra felcsapom Irène Fayolle naplóját, de hasztalan próbálok beleolvasni. Túl sötét van hozzá. Amikor elhajtunk egy nagyobb háztömb mellett, az utcai lámpák fényében minden tizedik szót nagy nehezen sikerül kivenni.

„Gabriel… keze… fény… cigaretta… rózsák…”

55

Az élete szép emlék. A hiánya néma fájdalom.

Este hatkor jöttem el Sashától, a temetőjéből. Beültem a Fiat Pandába, és Mâcon felé vettem az irányt, hogy rákanyarodjak az autópályára. A visszapillantó tükörre akasztott fehér tigris a szeme sarkából figyelt, és vidáman himbálózott előttem.

Útközben Sashán gondolkoztam, a kertjén, a mosolyán, a szavain. Arra gondoltam, hogy Céliát egy sztrájk sodorta mellém, ezt a kertészt pedig a lányom halála. Megkaptam cserébe a saját Wilbur Larch doktoromat. Egy férfit, aki megosztja magát az élet és a halottak, a földje és a temetője között. Az árvák hercegét.

Aztán a tábor személyzetén gondolkoztam. Nyilván ők is mind derék, jóravaló emberek. Felidéztem az igazgatónő, Édith Croquevieille, a szakács, Swan Letellier, a konyhai kisegítő, Geneviève Magnan, a két fiatal szabadidő-szervező, Éloïse Petit és Lucie Lindon, a karbantartó, Alain Fontanel arcát. Mind felsorakoztak előttem.

Mihez kezdjek a címükkel? Keressem fel őket egyenként, egymás után?

Eszembe jutott, hogy a szakács, Swan Letellier Mâconban dolgozik egy étteremben. A térképen láttam is a nevét, a belvárosban van, az Héritan utcában.

Az autópálya helyett behajtottam inkább a városközpontba, és az étteremtől kétszáz méterre, a polgármesteri hivatal mellett leparkoltam. Az ajtóban egy fiatal pincérnő fogadott, és kedvesen leültetett. Rajtam kívül két pár volt a helyiségben.

Utoljára aznap jártam étteremben, a Ginóban, amikor Anaïs szüleivel együtt ebédeltem, és Léonine letörte a pizzája szélét, beledöfte a tükörtojás sárgájába, és hozzá hangosan nevetett. Azt a napot több ezerszer visszajátszottam magamban, felidéztem a menüt, hogy Léonine milyen ruhát viselt, a két copfját, a mosolyát, a bűvészkedést, a számlán szereplő összeget, a pillanatot, amikor beszállt Caussinék autójába, és integetett nekem, ahogy az ölében dugdosta a szürke nyusziját, aminek az egyik szeme fityegett, és amit már annyiszor kimostam a mosógépben, hogy a sok viszontagságban az egyik fülét el is vesztette. Vannak olyan percek, órák az életben, amiket jó lenne mihamarabb elfelejteni. De az események máshogy hozzák.

Sehol sem láttam Swan Letellier-t. Nyilván a konyhában lehetett. A felszolgálást kizárólag lányok végezték. Négy lány, akárcsak abban a sírban, ez futott át a fejemen.

Megittam egy fél üveg bort, de enni alig ettem valamit. A pincérlány odajött, és érdeklődött, hogy van-e valami probléma, talán nem ízlett az étel? Mondtam, hogy rendben volt, csak nem vagyok nagyon éhes. Egy lesajnáló pillantás kíséretében elvitte a tányéromat. Néztem a ki-be jövő vendégeket. Hónapok óta egy kortyot sem ittam, de amikor leültem, túlságosan egyedül éreztem magam ahhoz, hogy csak vizet kérjek.

Este kilenc óra körül az étterem megtelt. Amikor bizonytalan léptekkel kibotorkáltam, letelepedtem egy szemközti padra, és a sötétben vártam, hogy Swan Letellier előkeveredjen.

Hallottam, ahogy mögöttem, egészen közel a Saône nyaldossa a partot. Szívem szerint belevetettem volna magam. Hogy Léo után menjek. Vajon ugyanoda kerülnék, ahol ő van? Nem lenne praktikusabb inkább a tengerbe belefulladni? Vajon rátalálnék? És milyen alakban? És arra, hogy magamra találok, arra van még esély? Hát milyen élet az enyém? Mire jó ez? És kinek jó ez? Miért tettek rá arra a radiátorra, amikor megszülettem? Mindenesetre az a radiátor 1993. július 14. óta nem adott több meleget.

Mit akarok egyáltalán mondani annak a szerencsétlen Swan Letellier-nek? Pontosan mire vagyok kíváncsi? A szoba leégett, most már hiába kérdezgetem, nem megyek vele semmire. Csak felkavarom a szart.

Ahhoz végképp nem volt erőm, hogy beüljek Stéphanie Pandájába, és éjnek évadján hazavezessek, vissza a sorompóhoz.

Amikor összeszedtem a bátorságomat, hogy felkelek, odamegyek a korláthoz, felkapaszkodom rá, és leugrom, bele a sötéten fodrozódó vízbe, hirtelen a semmiből megjelent egy sziámi macska, és dorombolva a lábamhoz dörgölőzött. És a két szép, vizenyős kék szemével mereven bámult. Lehajoltam, hogy megsimogassam. A szőre selymesen puha volt, és meleg. Felugrott a padra. Összerezzentem, aztán moccanni sem mertem. Kényelmesen szétterpeszkedett az ölemben. Elengedte magát, tehetetlen súlyként nehezedett rám, mintha vissza akarna tartani, nehogy valami őrültséget csináljak. Készen álltam, hogy szembenézzek a mélységgel, de ő nem hagyta, hogy megtegyem. Azt hiszem, aznap este az a macska megmentette az életemet, legalábbis azt, ami még megmaradt belőle.

Miután az utolsó vendégek is távoztak az étteremből, és odabent lekapcsolták a villanyt, a személyzetből Swan Letellier volt az első, aki kijött az ajtón.

Mozdulatlanul vártam a padon.

A szakács fekete dzsekit viselt, amikor beért egy utcai lámpa alá, a szövete megcsillant a fényben, alatta farmer és tornacipő volt rajta, és elég csámpásan járt.

A nevét kiáltottam. Nem ismertem rá a saját hangomra. Mintha nem is én lettem volna. Hanem egy bennem lakó idegen. Biztosan az alkohol volt rám ilyen hatással. Az egész olyan valószerűtlennek tűnt.

– Swan Letellier!

A macska leugrott az ölemből, és leült a lábam mellé. Swan Letellier hátrafordult, pár másodpercig csak nézett, aztán nem túl magabiztosan válaszolt:

– Igen?

– Léonine Toussaint édesanyja vagyok.

A férfi ledermedt. Pont ugyanúgy elfehéredett, mint azok a kamaszok, akiket a temetőmben az egykerekűn, szellemnek öltözve halálra rémítettem. Éreztem, hogy riadtan vizslat. Csakhogy míg ő nem sokat látott belőlem, én a sötétből tisztán ki tudtam venni a vonásait.

Megérkezett a négyből az egyik pincérnő. Odament hozzá, és hátulról megölelte. A férfi hűvösen lerázta:

– Menj előre, mindjárt utánad megyek.

A lánynak leesett, hogy a padot bámulja. Azonnal felismert, és Swan Letellier fülébe sugdosott valamit. Gondolom azt, hogy éhgyomorra benyakaltam egy fél üveg bort. Végigmért, aztán hamar odébb is állt, de elmentében még hangosan, hogy én is halljam, visszaszólt Swannak:

– Titinél várlak!

Swan Letellier elindult felém. Amikor odaért a padhoz, kivárta, hogy én szólaljak meg először:

– Tudja, miért vagyok itt?

Megrázta a fejét.

– Tudja, ki vagyok?

Tárgyilagosan felelt:

– De hát megmondta: Léonine Toussaint édesanyja.

– Tudja, ugye, kicsoda Léonine Toussaint?

Némi gondolkodás után válaszolt:

– Nem volt ott a temetésen, és a tárgyalásra sem jött el.

Erre nem számítottam. Úgy ért, mint egy arculcsapás. Ökölbe szorítottam a kezem, a körmöm belemélyedt a tenyerembe. A sziámi macska még mindig nem tágított mellőlem. Ült a lábamnál, és mintha figyelte volna, hogyan reagálok.

– Nekem senki se akarja bemesélni, hogy a lányok aznap éjjel kimentek a konyhába, mert én azt egy percig sem hiszem el.

A szakács védekező álláspontra helyezkedett:

– Miért?

– Megérzés. Maga mit látott? Látott valamit?

A hangja elfátyolosodott:

– Megpróbáltunk bejutni a szobába, de akkor már mindenképpen el voltunk késve.

Úgy tűnt, nehezen veszi a levegőt. Előbányászott a zsebéből egy inhalátort, a szájába vette a fúvókát, és bespriccelte a torkába a gyógyszert.

– Mennem kell, várnak.

Éreztem rajta az ijedséget. Azok, akik maguk is félnek, könnyebben kiszagolják mások félelmét. És akkor este, ahogy ott ültem azon a padon, szemtől szembe azzal a bizalmatlan és cseppet sem bizalmat keltő fiatalemberrel, bevallom, féltem. Belülről perzselt a tűz, ami a kislányomat elemésztette, és tudtam, hogy ha nem derítem ki az igazságot, soha nem fog bennem kialudni.

– Szeretném végre ezt az egészet elfelejteni. És magának is azt javaslom, hogy felejtse el. Borzalmas eset, de ilyen az élet. Néha keményen oda tud csapni. Nagyon sajnálom.

Azzal sarkon fordult, és sietősen, szinte futólépésben faképnél hagyott. De a hozzáállása csak megerősített abban, hogy az ügyészséghez benyújtott jelentésből egyetlen szó sem volt igaz.

Lehajtottam a fejemet. Észre sem vettem, hogy a sziámi macska időközben felszívódott.

56

A legszebb emlékek sosem hervadnak el.

Amikor Jean-Louis és Armelle Caussin eljönnek Anaïs sírjához, hogy megemlékezzenek a kislányukról, láthatóan fogalmuk sincs arról, hogy ki vagyok. Azt a félénk, magára nem sokat adó fiatal nőt, akivel 1993. július 13-án Malgrange-ban együtt ebédeltek, nem kötik össze a szinte skatulyából kihúzott önkormányzati alkalmazottal, aki határozott léptekkel vigyázza a brancioni temető nyugalmát. Már virágot is vettek tőlem, és nem ismertek meg.

A lányom halála után tizenöt kilót fogytam, az arcom beesett, de az alkoholtól fel is püffedt. Vagy száz évet öregedtem. Törékeny voltam, akár egy gyerek, akiről messziről lerí, hogy az élet meggyötörte.

Egy valamivel több, mint hétéves, ráncos kislány.

Sasha úgy fogalmazott: „Egy koravén verébfióka, aki kipottyant a fészekből, és elkapta az eső.”

Miután megismertem Sashát, teljesen átváltoztam. Megnövesztettem a hajam, és lecseréltem a ruhatáramat. Leszámoltam a farmer-pulóverrel.

Amikor kezdtem visszanyerni a formámat, és az utcán véletlenül megláttam magam egy kirakatban, az üvegről nem egy kislány, hanem egy érett nő teste köszönt vissza. Hát hosszú, egybeszabott ruhákba, szoknyákba és finom blúzokba bújtattam. Az arcom is megváltozott. Ha festmény lettem volna, azt mondanám, a vásznon Bernard Buffet szikár, szögletes stílusa Auguste Renoir finom, szinte légies ecsetvonásaivá lágyult.

Sasha visszaröpített egy másik századba, egy másik időszámításba, hogy végre tovább tudjak lépni.

Az adományboltba szánt utolsó menetnél odaadtam Paulónak Léonine összes maradék holmiját, Caroline babámat, a farmerjaimat és a bumfordi bakancsaimat. Aztán szép egyenesre reszeltem a körmömet, kihúztam tussal a szemem, és vettem magamnak egy pár körömcipőt.

Stéphanie, aki addig mindig csak nadrágban és smink nélkül látott, gyanakodva pislogott rám a pénztárgép mögül, amikor a futószalagra tettem az alapozót és a pirosítót. Még annál is görbébben nézett, mint amikor válogatás nélkül mindenféle tömény szeszeket vásároltam nála.

Furcsák az emberek. Egy anyának, aki elvesztette a gyerekét, képtelenek a szemébe nézni, de azt még kevésbé viselik el, ha az az anya megpróbál talpraállni, és kicsinosítja magát.

Lassanként kitanultam, hogy van nappali és éjszakai krém, hogy mire jó a púder. Nem volt bonyolultabb, mint a főzés.

A hölgy, aki a temetőt gondozza, szomorúnak tűnik, de a látogatókra mindig kedvesen mosolyog. A szomorú külső, felteszem, a munkaköréhez tartozik. Valami színésznőre emlékeztet, akinek nem jut eszembe a neve. Szép és kortalan. Feltűnt, hogy mindig nagyon figyel az öltözködésére. Tegnap tőle vettem virágot Gabriel sírjára. Nem volt kedvem a saját rózsáimból vinni neki. A gondnoknő gyönyörű, sötét mályvaszínű seprűvirágot ajánlott. Közben kellemesen elbeszélgettünk a kertészkedésről, úgy tűnt, otthonosan mozog a témában, szenvedéllyel beszélt róla. Amikor elmondtam neki, hogy van egy rózsakertem, felragyogott az arca. Egészen kivirult.

Ezeket jegyezte fel velem kapcsolatban Irène Fayolle a naplójába 2009-ben. Egy hónappal Gabriel Prudent temetése után. Évekkel Philippe Toussaint eltűnése után.

Vajon mit szólt volna Irène Fayolle, ha tudja, hogy a „hölgy, aki a temetőt gondozza”, egy szép napon lefekszik a fiával?

Semmi hírem Julien Seulről. Gondolom, egy reggel majd megint betoppan, halkan, nesztelenül, ahogy szokta. És ahogy én is otthagytam őt az Armance szállóban.

A vele töltött szerelmes éjszaka jár a fejemben, miközben állok a gödör szélén, amibe épp leeresztik Marie Gaillard (1924–2017) koporsóját. Marie Gaillard-nak állítólag fene rossz természete volt. A bejárónője az imént oda is súgta nekem, hogy csak azért jött el az „öreglány” temetésére, mert biztos akart lenni benne, hogy tényleg feldobta a talpát. Beharaptam a számat, nehogy elnevessem magam. A sír körül rajtunk kívül nincs senki, még a macskák is elkerülik a környéket. Se virág, se megemlékező táblák. A Gaillard családnak családi kriptája van. Remélem, hogy amikor Marie Gaillard viszontlátja az övéit, nem fog túl nagy patáliát csapni.

A temetőben nemritkán rajtakapni ártatlannak tűnő sétálókat, akik egy pillanatra megállnak egy sírnál, és leköpik. Magam sem gondoltam volna, de többször is szemtanúja voltam ilyen jelenetnek. A kezdeti időkben hittem benne, hogy az utálat tárgyának halála véget vet a gyűlöletnek. De a sírkövek sem tudnak mindent elfedni. Voltam olyan temetésen, amin senki nem hullatott egyetlen könnycseppet sem. És vidám temetésen is jártam. Vannak, akiknek a halálába így vagy úgy, de könnyű beletörődni.

Miután a sírásóim lelapogatják a földet Marie Gaillard sírhantján, a bejárónő még valami olyasmit mormol az orra alatt, hogy „a gonoszság olyan, mint a trágya, hiába vakarod le a csizmádról, a bűze még sokáig ott kavarog a levegőben”.

* * *

1996 januárjától minden második vasárnapot Sashánál töltöttem. Mint egy elvált szülő, aki csak kétheti rendszerességgel, hétvégente láthatja a gyerekét. Ezekre az alkalmakra mindig kölcsönkértem a tűzpiros Fiat Pandát Stéphanie-tól, aki készséggel oda is adta. Hajnali hatkor indultam, és estefelé értem haza. De éreztem, hogy ez így nem fog sokáig működni. Hogy Philippe Toussaint előbb-utóbb megunja, és elkezd kérdezősködni. Iszonyú bizalmatlan volt.

A brancioni temetőben tett látogatásaim eredményeképpen a külsőm kezdett megváltozni. Mint amikor egy nő szeretőt tart. Csakhogy az én szeretőm a trágya volt, amit Sasha megtanított lócitromból kikeverni. Arra is megtanított, hogy októberben fel kell ásni a földet, és tavasszal, ha olyan az időjárás, hogyan kell átforgatni. Meg hogy a földigilisztákat nem szabad bántani, vigyázni kell rájuk, hogy „elvégezhessék a munkájukat”.

Megtanított kémlelni az eget, és annak alapján eldönteni, hogy ha szeptemberben termést akarok, januárban vagy később érdemes ültetni.

Elmagyarázta, hogy a természetnek is időre van szüksége, hogy a januárban ültetett padlizsán szeptember előtt nem fog kibújni a földből, és hogy a nagyüzemi ültetvényeket rendszeresen mindenféle vegyszerekkel permetezik, hogy a zöldségek gyorsabban nőjenek. De hogy ez a beavatkozás a brancioni temető veteményesében nyilván felesleges. Mert az itt termő zöldségeket rajta, a gondnokon és rajtam, az ő „fészekből kipottyant, koravén verébfiókáján” kívül senki sem várja. Meg hogy a természetet a leghatékonyabban természetes anyagokkal lehet sarjadásra bírni. És ehhez a szerves trágyánál nincs jobb. Megtanított csalánból vagy zsályából növényvédő oldatot készíteni a zöldségek és virágok kezeléséhez. Amivel kiválthatók a kémiai rovarirtó szerek. Nem győzte mondogatni:

– Violette, a természetes módszer több munkával jár, de időt, ameddig csak élünk, mindig lehet rá szakítani, akad belőle bőven, nő, mint eső után a gomba.

Sasha hamar átállt a tegezésre, én soha nem tudtam letegezni.

Valahányszor meglátott, hangosan kikelt magából:

– Néztél ma már tükörbe? Ilyen csinos nő létedre nem öltözködhetsz így! És ha már itt tartunk, miért nem növeszted meg a hajad? Talán tetves vagy?

Úgy mondta, mintha csak valamelyik macskájához beszélne, de persze szeretettel, mert imádta a macskáit.

Ezeken a vasárnapokon reggel tíz óra körül érkeztem. Bementem a temetőbe, elzarándokoltam Léonine sírjához. Noha tudtam, hogy ő nincs benne. Hogy a márványlap csak dísznek van ott. Hogy az csak egy lakatlan, üres telek, egy senkiföldje. De azért megnéztem a kövön a nevét. És megpusziltam. Virágot nem vittem neki, Léonine-t nem érdekelték a virágok. Hétévesen az embert inkább a játékok és a varázspálcák hozzák lázba.

Amikor beléptem a házba, mindig ugyanaz az illatkavalkád fogadott: kellemes, egyszerű konyhaszag, pirított hagyma, tea és parfüm, a „Rêve d’Ossian”, amiből Sasha ide is, oda is pöttyentett pár cseppet a szanaszét hagyott zsebkendőkre. Én meg alighogy beleszippantottam a levegőbe, máris fellélegeztem. Szabadnapos voltam.

Ebédnél szemtől szemben ültünk egymással. Az étel mindig finom volt, színes, fűszeres, jó illatú, ízletes, húsmentes. Tudta, hogy rá se bírok nézni a húsra.

Közben alaposan kikérdezett, hogyan telt az elmúlt két hét, mivel töltöm a napjaimat, milyen az élet Malgrange-sur-Nancyban, minden rendben van-e a munkával, mit olvasok, milyen zenéket hallgatok, milyen vonatokat láttam. Philippe Toussaint-ről sohasem beszélt, de ha mégis valahogy szóba jött, a nevét nem vette a szájára.

Utána együtt kimentünk a kertbe. Ha esett, ha fújt, ott mindig akadt tennivaló.

Ültettünk, egyeltünk, metszettünk, karóztunk, kapálgattunk, gyomláltunk, dugványoztunk, mindketten kétrét görnyedve könyékig turkáltunk a földben. Szép időben fogta a locsolócsövet, és rám irányította, ezt ki nem hagyta volna. Sasha örökre megmaradt gyereknek, és a játékos kedvét is megőrizte vele.

Évek óta kizárólag a temető gondozásával foglalkozott, a magánéletéről sohasem beszélt. Azon a gyűrűn kívül, amibe az első sárgarépája gyökeret eresztett, más ékszert nem viselt.

A kötényzsebéből időnként előhúzta Jean Giono regényét, a Sarjú-t, és felolvasott belőle nekem. Én pedig az Árvák hercegé-ből idéztem neki, aminek szinte minden sorát kívülről fújtam.

Időnként befutott valaki, akinek sürgős segítségre volt szüksége, megfájdult a háta vagy kibicsaklott a bokája. Olyankor Sasha odaszólt: „Te csak folytasd, mindjárt jövök.” Fél-egy órára eltűnt, hogy kezelésbe vegye a páciensét, aztán amikor visszajött, mindig volt nála egy csésze frissen készített tea, és széles mosollyal mindig ugyanazt kérdezte: „Na, hogy haladtál a mi kis földecskénkkel?”

Élveztem ezt a beavatást. Hogy a kezem a földben, a szemem az égen – és én vagyok az összeköttetés a kettő között. A felismerést, hogy egyik sem lehet meg a másik nélkül. Hogy az első ültetés után két héttel látom az átalakulást, azt, ahogy az élet megköveteli a magáét. Hogy másképp számolom az évszakokat.

Az a két hét, amit egyik ilyen vasárnapról a másikra ki kellett várnom, végtelen hosszúságú időnek tűnt. Azokon a vasárnapokon, amikor nem mentem Brancionba, úgy éreztem magam, mint egy sivatagban, ahol csakis a jövő számít, és ahonnan egyedül a következő hétvége jelent kiutat.

Persze elfoglaltam magam, átolvastam a jegyzeteimet, hogy mit ültettem, hogy melyik növényt hogyan csíráztattam, hogy minek mikor kell kikelnie. Sasha ellátott kertészeti magazinokkal is, amiket legalább olyan buzgalommal forgattam, mint annak idején az Árvák hercegé-t.

Tíz nap elteltével úgy viselkedtem, mint egy börtönbe zárt rab szabadulás előtt, aki elkezdte a visszaszámlálást. Csütörtök estétől egyre türelmetlenebbé váltam. Pénteken és szombaton már képtelen voltam megülni egy helyben, minden áthaladó vonat után kimentem járni egy kört. Muszáj volt valahogy levezetnem a feszültséget anélkül, hogy Philippe Toussaint-nek feltűnjön. Próbáltam olyan útvonalakat választani, amerre nem szokott motorozni. Ha mégis összetalálkoztam vele, leszereltem azzal, hogy csak gyorsan kiugrottam venni valamit. Szombaton este átmentem Stéphanie-hoz elkérni a Fiat Pandát, ami ott parkolt a szupermarket előtt.

Esküszöm, nincs a világon még egy ember, aki úgy szereti az autóját, mint ahogy én szerettem azt a tűzpiros Fiat Pandát. Azt az érzést, amikor remegő kézzel megfogtam a kormányt, elfordítottam a slusszkulcsot, egyesbe kapcsoltam a sebességváltót, és ráléptem a gázpedálra, még egy gyűjtő vagy az sem értheti meg, akinek Ferrarija vagy Aston Martinja van.

Vezetés közben a fehér tigrissel beszélgettem. Hangosan eljátszottam a gondolattal, mire fogok megérkezni, hogy vajon mennyit nőttek a növények, mit hogyan kell megegyelni, milyen színűek lesznek a levelek, milyen állagú lesz a föld, porhanyós, szikkadt vagy darabos, milyen a gyümölcsfák kérge, kipattantak-e már a rügyek, előbújtak-e a zöldségek, a virágok, nem voltak-e talajmenti fagyok. Elképzeltem, mit készít majd nekem Sasha ebédre, milyen teával fog meglepni, és már előre vártam, hogy beszagolhassak a konyhába, hogy hallhassam a hangját. Hogy viszontláthassam az én Wilbur Larch doktoromat. A lélekgyógyászomat.

Stéphanie meg volt győződve róla, hogy a lányomhoz sietek annyira, de én nem hozzá siettem, hanem próbáltam visszakapaszkodni az életbe. Egy másik életbe, abba, ami utána következett. Odabent a fortyogás lenyugodott, a tűzhányó kialudt. De éreztem, hogy a mélyben még pislákol valami, ami ha fölfelé nem is, oldalirányban terjeszkedhet. Hogy ahány magot elvetek, az mind bizseregve gyökeret ereszt. Új gyökereket növesztettem. Pedig a talaj, amibe azokat a magokat beleszórtam, kopárabb volt a temető földjénél. Csupa szikla. De egy fűszál még a legkietlenebb tájon is előbújhat, és ez voltam én is: kietlen táj. Igen, ha valami gyökeret akar ereszteni, az aszfalt is megteszi. Elég hozzá egy vékonyka hajszálrepedés, amin az élet a leglehetetlenebb helyre is beszivároghat. Némi eső és napsütés, esetleg egy kis szellő, és valahonnan rejtélyes módon új hajtások jelennek meg.

Aznap, amikor leguggoltam, hogy hat hónapnyi fáradozás gyümölcseként begyűjtsem az első paradicsomtermésemet, a kertet egyszeriben belengte Léonine jelenléte; és az a temető, ahol a hamvai pihentek, hirtelen átlényegült, mintha a lányom átköltöztette volna a Földközi-tengert abba a zsebkendőnyi veteményesbe. Aznap azt is megértettem, hogy a lénye ott van a föld minden apró, de annál csodálatosabb ajándékában.

57

A sors beteljesedett, elvégezte a dolgát,

de a szíveinket nem tudta elválasztani egymástól.

1996. június, Geneviève Magnan.

Olyan érzékeny vagyok már mindenre, hogy ha csak meglátom valahol leírva vagy meghallom a „savanyú” szót, megfájdul tőle a nyelvem, és csípni kezd a szemem. Ég tőle mindenem. Ez most éppen arról jut eszembe, hogy a tévében valami cukorkát reklámoznak. „Jaj, de nagyon érzékeny vagy!”, fröcsögte mindig az anyám is, miközben lekevert két jókora maflást.

Ez nyilván olyan kiegyenlítődős dolog: mivel a lelkemnek annyi, totál kiégtem, a testem túlreagál mindent.

Átkapcsolok egy másik csatornára. Bárcsak az életben is így lenne, és egy gombnyomásra válthatnék. Mióta nincs munkám, egész nap csak döglök a fotelban, és nem tudok mit kezdeni magammal. Azt mondogatom magamnak, hogy ez van, nem számít. Mert ezzel már úgysem lehet mit csinálni. Ügy lezárva. Meghaltak. Elföldelték őket.

Swan Letellier éjszaka hívott, aludtam, nem vettem fel. Üzenetet hagyott, amiből elsőre egy árva szót sem értettem, összevissza hadart, érezhetően be volt szarva, és a pániktól képtelen volt rendet rakni abban a mogyorónyi agyában. Többször meg kellett hallgatnom, hogy valamit ki tudjak hámozni belőle: Léonine Toussaint anyja megjelent az étteremben, ahol dolgozik, munka után kint várta az utcán, úgy tűnik, tisztára be van csavarodva, és nem akarja elhinni, hogy a lányok aznap éjjel kiszöktek a konyhába, hogy kakaót csináljanak maguknak.

A tárgyalás után azt gondoltam, hogy az egész egyszer s mindenkorra le van rendezve, és soha többé nem hallok Léonine-ról. Se Anaïsról, se Océane-ról, se Nadège-ről. Egyedül a főnökasszonyt vonták felelősségre, ő egymaga vitte el a balhét. Két év börtönt kapott. Nem baj az, ha időnként a gazdagok is szívnak, szerencsére nagy néha azért kiderül, hogy mégis van igazság. Sosem bírtam azt a nőt az álszenteskedésével.

Léonine Toussaint anyja… Azokat a gyerekeket nem a helyi családokból válogatták össze. Egy ilyen tábort csak a burzsujok engedhetnek meg maguknak, másnak nemigen jutna eszébe, hogy egy tóparti kastélyba küldje pancsolni a kölykét. Azt hittem, a szülők minket már békén hagynak, hogy a temetés után végre nyugtunk lesz. Szépen leteszik a virágjaikat, felállítják a keresztjeiket, aztán ki-ki visszahúzódik az odújába.

De ez meg mit akarhat? Miért akarja felhánytorgatni az ügyet? Engem is meg fog keresni? Végigjár mindenkit? Letellier hangján hallatszott, hogy beijedt, de én már régóta nem félek senkitől.

A kastélyban hatan voltunk: Letellier, Croquevieille, Lindon, Fontanel, Petit meg én.

Ahogy ezeken gondolkozom, bevillan az első találkozásom vele. Kivételesen nem az utolsó, hanem az első. Pedig az utolsót nem olyan könnyű kitörölni, az jóval emlékezetesebb. És mint a savanyúcukortól, azonnal beindul a nyálelválasztásom, érzem, hogy köpni kell.

A körzeti óvodák összevont évzáró ünnepségén láttam először. A blúzom le volt hányva, a kisebbik gyerekem épp beteg volt, mert nem bírta a meleget. Mélyen kigomboltam a blúzomat, hogy eltereljem a felböfögött tejfoltokról a kíváncsi tekinteteket. Ő rám se nézett igazán, épp csak átfutott a tekintete a szoptatástól duzzadó mellemen. Attól a mohó kutyapillantástól hirtelen elöntött a forróság. Megkívántam. Iszonyúan megkívántam.

Egész idő alatt észre se vett, de én végig őt kerestem a tömegben.

Ezek után a két hónap nyári szünet maga volt a kínszenvedés.

Aztán tanév elején felvettek az óvodába kisegítőnek. Az első napomon úgy vártam, mint egy öleb a gazdáját. Amikor délután belépett az udvarba, hogy összeszedje a gyerekét, a mellem megkeményedett, úgy feszült, mint rajta a fekete bőrdzseki. Legszívesebben én is ugyanúgy rásimultam volna, hogy átadjam neki a testem melegét.

Ritkán járt felénk. Legtöbbször az anyja hozta és vitte a gyereket.

Hónapokig kellett várnom, mire végre hajlandó volt szóba állni velem. Aznap nyilván unatkozott, nem akadt más, akit megdughatott. Egyértelmű volt, hogy egy szoknyapecér, de a tapadós pólójában és a szűk farmerjében állati jól nézett ki. Messziről érződött rajta, hogy tudja, mitől döglik a légy. Ahogy végigjártatta a hipószagú folyosón a hűvös, kék tekintetét, egyetlen szempillantással levetkőztette az összes megfáradt anyukát, felmérte a felhozatalt.

Én meg közben a háttérben pucoltam az ablakokat… Kísérgettem a pisiseket a vécére…

Egy nap valami mondvacsinált ürüggyel megállítottam. Hogy az öltözőben találtam egy szemüveget. És hogy nem az övé-e. Fagyosan lerázott. Csak annyit mondott: „Nem, nem az enyém.” A viselkedésén érződött, hogy egyáltalán nem szokatlan neki, hogy a nők leszólítják. Olyan képet vágott, mint a régi filmekben a gonosz, az elátkozott herceg, az áruló, a legnagyobb rohadék, aki tisztában van a külsejével és a vonzerejével.

A tanév vége felé úgy tűnt, megelégelte, hogy az óvodában úton-útfélen belém botlik, és találkát adott nekem. De nem ám beszélgetni akart, mint egy igazi randin, nem, csak letépni rólam a ruhát, és nyersen kijelölte az időt és a helyet.

Odalépett mellém, és azt mondta: „Csak egyetlen este, és hamar lezavarjuk.” Mert nős volt, és nekem is volt férjem. Nem akart semmilyen bonyodalmat, sem szállodai szobát. Az ilyen ügyeit éjszakai klubok mosdójában, parkokban, kocsik hátsó ülésein intézte.

Órákig készülődtem. Szőrtelenítettem a lábam, bekenekedtem Nivea testápolóval, feltettem egy algás arcpakolást, bepúdereztem az orrom, a hónaljam befújtam dezodorral, a gyerekeket meg leadtam egy barátnőmnél, akiről tudtam, hogy nem fog eljárni a szája. Mert rendszeresen megcsalta a férjét, és én is többször falaztam már neki a kalandjaihoz.

A találka a „kis sziklához” volt megbeszélve – a környékbeliek nevezték így azt a menhirszerű, jókora kőoszlopot, amiről már senki sem tudta, mikor került oda a város határába –, ahol este nem volt közvilágítás, mert valaki még jó régen kiverte a lámpából a villanykörtét, és azóta sem sikerült pótolni.

Motorral jött. Levette a sisakját, és az ülésen hagyta. Mint aki nem tervez sokáig maradni. Nem köszönt, nem kérdezte meg, hogy vagyok. Azt hiszem, mindezek ellenére próbáltam megereszteni egy mosolyt. A szívem szaporán vert. A torkomban is éreztem. Az új cipőm hólyagosra törte a lábam, a sarka süppedezett a sárban.

Megragadta a vállam, és megfordított, hogy háttal legyek neki. Nem nézett a szemembe. Lehúzta a harisnyámat és a bugyimat, és szétfeszítette a combom. Nem simogatott, nem suttogott kedves, sem durva szavakat a fülembe. Nem hangzott el egyetlen szó sem. Keményen belém hatolt, amitől én úgy elélveztem, hogy azt hittem, ott helyben mindjárt meghalok. Egész testemben remegtem, mint a nyárfalevél, ami készül lehullani, de az ág még nem akarja elengedni.

Amikor dolga végeztével otthagyott és elment, elbőgtem magam, ráadásul a lábamon a hólyagok is kifakadtak, taknyom-nyálam egybefolyt. A szerelem, anyám is nemegyszer megmondta, az urak kiváltsága. „A magunkfajta földönfutóknak nem jut ki belőle.”

Utána még többször találkoztunk a kis sziklánál, és minden alkalommal hátulról baszott meg, egyszer sem nézett a szemembe. Ki-be nyomakodott bennem, én meg sipítottam, mint a malac. Menny és pokol, jó és rossz, gyönyör és fájdalom, kezdet és vég, a sikolyaimban mindkét véglet benne volt, de ezt ő persze nem tudhatta, soha nem is érdekelte.

Imádtam érezni a tarkómon a lihegését. Azt akartam, hogy ne hagyja abba. Szóval miközben felhúzta a sliccét, és a nadrágját igazgatta, megkérdeztem: „Jövő héten ugyanekkor ugyanitt?” Ő pedig azt felelte: „Részemről rendben.”

Egy héttel később megint ott voltam. Mindig ott voltam. Ő nem, őt nem foglalkoztatta ennyire, nem is mindig jött el. Néha kihagyott egy hetet. Olyankor nyilván valaki mást dugott. Én meg nekidőltem a hideg sziklának, és vártam. Vártam, hogy feltűnjön az úton a fényszórója. Hónapokig ment ez így.

Az utolsó alkalommal autóval jött. Nem volt egyedül. Egy másik férfit is hozott magával. Megijedtem, el akartam rohanni, de elkapta a karomat, erősen szorította, és az arcomba sziszegte: „Itt maradsz, nem mész sehova, az enyém vagy.” Megfordított, szokás szerint keményen megbaszott, én meg a gyönyörtől sipítva hagytam. Hallottam magamat kívülről, ahogy sikoltozom. Aztán hallottam, ahogy a kocsi ajtaja bevágódik. A fejemben megszólalt az anyám hangja: „A szerelem az urak kiváltsága.” És hallottam, ahogy odaszól a másik férfinak, aki időközben odaért mellénk, már ott állt egészen közel: „A tied, szolgáld ki magad vele!” Tiltakoztam. De hagytam.

Aztán mindketten visszaültek a kocsiba, és elmentek. Én meg ott maradtam, háttal az útnak, a bokám körül a gyűrött bugyimmal és a harisnyámmal. Mint egy tehetetlen rongybaba. Az arcom a sziklának nyomódott. A számban éreztem a kő ízét, a moháét, először azt hittem, vér.

Ez után az eset után fogtam magam, felpakoltam a két gyereket, és elköltöztünk a környékről. Soha többé nem láttam.

Valaki kopog. Biztos az a nő az. Nem volt ott a temetésen. A tárgyaláson sem. Egyszer csak vissza kellett térnie az emberek közé.

58

A ki nem mondott szavak elnehezítik a holtak koporsóját.

1996 júniusa – már hatodik hónapja jártam minden második vasárnap Sashához. Amikor a nap végén eljöttem tőle, a föld még ott ült a körmöm alatt. A címeket kitettem magam elé a műszerfalra. Az egyik, egy La Biche-aux-Chailles nevű kis falu a térkép szerint nem volt messze, alig pár kilométerre Mâcontól. Nagyjából harminc perc után úttalan utakra keveredtem, megálltam, visszatolattam, eltévedtem, kétségbeesésemben elpityeredtem. Végül csak odataláltam. A megadott címen egy kopott, szürke házikó állt, mellette kétoldalt két nagyobb és elegánsabb. Úgy szorongott ott közöttük az a ház, mint egy szegény kislány, akit két gazdag rokon felkarolt.

A postaládára mindkettejük neve ki volt írva: „G. Magnan, A. Fontanel”.

Heves szívdobogás fogott el. Hányinger kerülgetett.

Későre járt. Arra gondoltam, hogy hazafelé sötétben kell majd vezetnem, pedig nem szeretek sötétben vezetni. Összeszorult gyomorral bekopogtam. Először csak finoman, aztán dörömböltem. Belefájdult a kezem. A körmöm alatt feketén világított a friss föld. A bőröm ki volt száradva.

A nő nyitott ajtót. Elsőre meg sem ismertem, sokat öregedett és meg is hízott azóta, hogy egy esküvőn abban a nevetséges kalapban lefényképezkedett. Eddig csak arról a felvételről ismertem, amit Sashától kaptam. Azon, ha előnytelenül is, de ki volt festve. Az esti fényben viszont látszott, hogy az idő rendesen megviselte. A szeme alatt sötétlila karikák húzódtak, a bőrén kiütköztek a vérerek.

– Jó estét, a nevem Violette Toussaint. Léonine édesanyja vagyok. Léonine Toussaint-é.

Ahogy kimondtam a lányom nevét ez előtt a nő előtt, teljesen lefagytam. Arra gondoltam: Valószínűleg ő tette le elé az utolsó vacsoráját. Arra gondoltam, legalább ezredszer: Hogy engedhettem el a hétéves kislányomat egyedül oda?

Geneviève Magnan nem felelt. Csak állt ott velem szemben, akár egy kőszobor, ki sem nyitotta a száját, hagyta, hogy én beszéljek. Az arca zárkózott volt, kifejezéstelen, semmit sem lehetett leolvasni róla. Se egy mosoly, se egy rándulás, csak mereven bámult rám a vizenyős, kipirosodott szemével.

– Azt szeretném tudni, mit látott aznap éjjel, a tűzvész éjszakáján.

– Mire jó az?

A reakciója mellbe vágott. Gondolkodás nélkül feleltem:

– Nem hiszem, hogy a hétéves lányom kiment volna a konyhába, hogy tejet melegítsen magának.

– Ezt a tárgyaláson kellett volna elmondania.

Éreztem, hogy remeg a lábam.

– És maga, maga mit mondott a tárgyaláson?

– Nem volt semmilyen hozzáfűznivalóm.

Ezzel a beszélgetést lezártnak tekintette, elköszönt, és az orromra csapta az ajtót. Azt hiszem, még sokáig ácsorogtam ott a küszöbön, és visszatartott lélegzettel meredtem a hámló fatáblára és a postaládára ragasztott matricára: „G. Magnan, A. Fontanel”.

Aztán visszaszálltam Stéphanie Fiat Pandájába. A kezem még mindig remegett. Már akkor is, amikor Swan Letellier-t leszólítottam, éreztem, hogy valami nem stimmel, hogy nem egészen úgy történtek a dolgok azon az éjszakán, mint ahogy a jelentésben áll, és ez a rövidke „találkozás” Geneviève Magnannal ezt csak megerősítette bennem. Miért viselkedtek ilyen furcsán ezek az emberek? Vagy csak képzelődöm? Nekem ment el az eszem? Nem ment még el eléggé?

A hazafelé úton kilométerről kilométerre egyre sötétebb színben láttam a dolgokat. A gondolataim Sashától a Miasszonyunk tábor személyzete felé terelődtek. Azon gondolkoztam, hogy a következő ilyen vasárnapomon, két hét múlva elmegyek a kastélyhoz. Addig nem volt erőm odamenni. Pedig csak öt kilométerre volt Branciontól. Utána meg visszamegyek Magnanhoz és Fontanelhez, és addig rugdalom az ajtajukat, amíg valamelyik végre hajlandó lesz beszélni.

Valamivel fél tizenegy után parkoltam le a bakterház előtt. Épp csak annyi időm volt, hogy bezárjam a kocsit, és máris rohantam leereszteni a sorompót a 22:40-esnek. Odabent Philippe Toussaint békésen aludt a kanapén. Nem akartam felébreszteni, csak néztem, és azon gondolkoztam, hogy én ezt az embert valaha szerettem. Hogy ha még mindig az a rövid hajú, tizennyolc éves csitri lennék, akkor most odakucorodnék mellé, és azt mondanám: „Összebújunk?” De azóta eltelt tizenegy év, és a hajam is megnőtt.

Bementem a hálószobába, és lefeküdtem. Becsuktam a szemem, de képtelen voltam elaludni. Az éjszaka közepén Philippe Toussaint is megérkezett, beslisszolt mellém a paplan alá, és közben odamordult: „Na, csak sikerült hazaérned.” Arra gondoltam: Még szerencse, különben ki eresztette volna le a sorompót a 22:40-esnek?! Úgy tettem, mintha aludnék, mintha nem hallanám. Éreztem, hogy beleszimatol a hajamba, nem hoztam-e haza valaki másnak a szagát. De mást nem érezhetett rajtam, csak a Fiat Panda illatosítóját. Pár perc sem kellett hozzá, és hangosan horkolt.

Eszembe jutott egy történet, amit Sasha mesélt. Egy időben kitalálta, hogy sárgadinnyét ültet, de az valamiért nem akart kihajtani. Két évig próbálkozott vele, de semmi. A rákövetkező évben kiszórta a maradék magot a madaraknak. Kicsit távolabb, a kert végébe, ahol az üres cserepeket, a locsolócsövet és a vödröket tartotta. Az egyik madárka – vagy elbámészkodott, vagy szántszándékkal, ki tudja – a veteményes kellős közepén reptében kipottyantott egy magot a csőréből. Az meg, csodák csodája, pár hónappal később szárba szökkent azon a helyen, és Sasha nem húzta ki, hanem szépen körbekerítette. Abban az évben a tő termést is hozott. Két jókora, gömbölyded, cukros sárgadinnyét. Aztán pedig minden évben nőtt rajta egy, két, három, négy, öt. Sasha így mesélte: „Látod, ezeket a dinnyéket az ég adta, mert ilyen a természet, a döntés az ő kezében van.”

És miközben ezek a szavak jártak a fejemben, elaludtam.

Álmomban megelevenedett előttem egy emlék. Léonine-t vittem az óvodába. Az volt az első nap, akkor kezdte az iskolai előkészítő évét. Mentünk végig a folyosókon. Kéz a kézben. Aztán egyszer csak kihúzta a kezét az enyémből, mondván, hogy ő „már nagylány”.

Arra riadtam, hogy kiabálok:

– Te jó ég, hiszen ismerem! Már találkoztam vele!

Philippe Toussaint felkapcsolta az éjjeliszekrényen a kislámpát.

– Mi van? Mi bajod?

Megdörzsölte a szemét, és úgy nézett rám, mintha komplett elmebeteg lennék.

– Ismerem! Ott dolgozott az óvodában. Csak nem Léonine csoportjában, hanem egy másikban, a szomszéd teremben.

– Milyen szomszéd teremben?

– Elmentem hozzá. A temető után megálltam Geneviève Magnannál.

Philippe Toussaint arca eltorzult.

– Mi van?

Lesütöttem a szemem.

– Meg kell értenem. Muszáj beszélnem azokkal az emberekkel, akik aznap éjjel ott voltak a kastélyban, látnom kell őket.

Philippe Toussaint felkelt, megkerülte az ágyat, átjött az én oldalamra, két kézzel megragadta a nyakamat, és miközben én alig jutottam levegőhöz, felemelt, és az arcomba üvöltötte:

– Kezd elegem lenni belőled! Ha így folytatod, bezáratlak a bolondokházába! Megértetted?! És figyelmeztetlek, hogy oda ne merj menni még egyszer! Megértetted?! SOHA többé még csak a közelébe se merj menni!

Ahogy teltek az évek, egyre jobban elmagányosodtam mellette, mintha lenyomott volna a süllyesztőbe. Neki csak az volt a lényeg, hogy legyen, aki leereszti és felhúzza a sorompót, bevásárol, megfőzi az ebédet és a vacsorát, kimossa a szennyesét, kitölti az ágy másik felét, fel sem tűnt volna neki, ha nem én vagyok az, lehetett volna bárki.

Korábban soha nem bántott, nem is fenyegetett. De azzal, hogy kezet emelt rám, magamhoz térített. Visszaadta az öntudatomat. Újra önmagam lettem.

* * *

Másnap reggel átmentem Stéphanie-hoz, hogy visszaadjam neki a kocsikulcsot. A szupermarket hétfőn zárva volt. Stéphanie egyedül élt, a főutcán lakott egy első emeleti lakásban. Behívott magához, és egy kehelyforma porceláncsészébe kávét töltött nekem. Hosszú pamuttrikót viselt, rajta Claudia Schiffer fényképével, és mentegetőzésképpen azt mondta: „Hétfőn mindig itthon vagyok, ez a takarítós napom.” Elég furán festett a hasán egy topmodell arcával, mindenesetre az övé jobban tetszett, egészen el is érzékenyültem tőle, ahogy ott tett-vett körülöttem kipirultan, kócosan.

– Teletankoltam az autót.

– Ó, köszi!

– Állítólag ma szép idő lesz.

– Igen, igen, én is hallottam.

– Finom a kávé… A férjem nem akar többet elengedni a brancioni temetőbe.

– Hát, ez azért nem igazság. Mégiscsak azért jársz oda, hogy a lányodat meglátogasd, vagy mi.

– Bizony. Azért köszönök mindent.

– Jaj, ugyan már, semmiség, tényleg.

– Nem, Stéphanie, nem semmiség, nekem nagyon sokat jelent.

Megöleltem. Olyan szorosan, hogy közben moccanni sem mert. Úgy viselkedett, mint aki egyáltalán nincs ilyesfajta érzelmi megnyilatkozásokhoz szokva, mint akit még az életben nem ölelt meg senki. Szeme-szája még a szokásosnál is jobban elkerekedett. Három repülő csészealj. Stéphanie, a helyi szupermarket földönkívülije, örökre megfejthetetlen rejtély marad számomra. Amikor eljöttem tőle, még mindig ott állt, szinte magatehetetlenül a nappali közepén.

Aztán fogtam magam, és elindultam a főutcán, de nem hazafelé, hanem a másik irányba, az óvodához. Ahogy Dave énekli abban a dalban, a Swannék oldalá-ban: megtettem az utat visszafelé. Azt az utat, amit Léóval minden reggel bejártam. A táskájában a műanyag doboz több helyet foglalt, mint a mesekönyvei és a kifestői. Kényszeresen bőséges, már-már lakomának is beillő uzsonnákat csomagoltam neki, hogy ne szenvedjen hiányt semmiben. Mert ezen a téren a befogadó családoknál szerzett tapasztalataim után maradt bennem hiányérzet. Amikor osztálykirándulásra mentünk, a többiek a buszban egymás után szedték elő a hátizsákjukból a chipseket, csokiszeleteket, ilyen-olyan magos kenyérből készült szendvicseket, cukorkákat és szénsavas üdítőket. Enni nekem is volt mit, csak a fantázia, az hiányzott a zörgős nejlonzacskóm tartalmából. „Az intézetis lányok kevéssel beérik.” De nem a mennyiség zavart, hogy nekem talán kevesebb jutott a többieknél, hanem az, hogy nem volt miből megkínálnom őket. Hogy pont annyit kaptam, ami nekem elég. Ezt pótolandó Léonine-nak szerettem volna megadni az osztozkodás örömét.

A gyerekek kint játszottak az udvaron, de nem az ő jelenlétük kavart fel, hanem a szagok, a menzaszag, ami egy kis melléképületből áradt kifelé, és bent a folyosón a sűrű, tömött sor. Épp ebédidő volt. Léonine-ért mindig ebédidőben jöttem. Gyakran hallottam tőle: „Érezted, mama, milyen büdös van a menzán? Úgy örülök, hogy hazamehetünk.”

Ha a fájdalmat valami rohadt skálán mérni lehetne, akkor azt mondanám, hogy bemenni Léonine óvodájába sokkal nehezebb volt, mint elmenni hozzá a temetőbe. Brancionban a lányomat halottak vették körül, ő is egy volt közülük. De az óvoda tele volt eleven gyerekekkel, és ő már nem játszott ott közöttük.

Léonine csoporttársaival nem találkoztam. Ők attól az évtől már máshová jártak, elkezdték az iskolát. Nem is bírtam volna elviselni, ha egyikbe-másikba belebotlok, öntudatlanul valószínűleg meg sem ismertem volna őket. Nem mintha sokat változtak volna, hanem mert velük ment tovább az élet. Időközben nyilván megnyúltak, az arcuk kisimult, kaptak fogszabályzót, és ormótlan sportcipőt viseltek, mert a lábuk is hirtelen megnőtt.

Kótyagos fejjel elindultam a folyosón. Arra gondoltam, hogy Léonine biztosan nem akarta volna, hogy fogjam a kezét, amíg a termükig kísérem. Az egyik anyuka egyszer azt mondta, hogy amint a gyerekeink iskolába mennek, szép lassan, napról napra elveszítjük őket. Hát igen, pláne, ha egy nyári táborba is elengedjük őket, ott egyszeriben véget érhet minden.

Az előkészítős tanítónőjét Léonine Claire kisasszonynak szólította. Amikor az örökké kedves Claire Berthier javítás közben felemelte a fejét, és meglátott a terem ajtajában, elsápadt. A lányom halála óta nem találkoztunk. A megjelenésem kényelmetlenül érintette, szemmel láthatóan, ha teheti, legszívesebben elbújt volna egy egérlyukba.

Egy gyerek halálával a felnőttek, legyenek azok a szomszédok vagy a környékbeli bolti eladók, általában nem tudnak mit kezdeni. Ha közeledik hozzájuk az ember, lesütik a szemüket, próbálják nagy ívben elkerülni, átmennek az utca túloldalára. Amikor egy gyerek meghal, vele együtt sokan a szüleiket is eltemetik.

Udvariasan üdvözöltük egymást. Nem hagytam szóhoz jutni. Rögtön előhúztam a zsebemből Geneviève Magnan fényképét, azt a kalaposat, és elé tartottam.

– Ismeri ezt a nőt?

A tanítónőt váratlanul érte a kérdés, de szemügyre vette a fotót, és nagy szemöldökráncolás közepette közölte, hogy szerinte még életében nem látta. De én nem hagytam magam egykönnyen lerázni:

– Biztos benne? Azt hiszem, itt dolgozott.

– Itt? Úgy érti, ebben az óvodában?

– Igen, egy másik csoportban.

Claire Berthier értetlenül pislogott a csillogó, zöld szemével, de még egyszer megnézte a fényképet, ezúttal jóval alaposabban.

– Hm… mintha rémlene valami. Talán a nagycsoportosok mellett dolgozott… Év közben jött, és nem maradt sokáig, hamar felmondott.

– Köszönöm.

– De miért kérdezi? Meg akarja keresni?

– Nem, nem, tudom, hol lakik.

Claire rám mosolygott. Valahogy úgy, ahogy az emberek egy bolondra, egy halálos betegre, egy özvegyen maradt asszonyra, egy árva gyerekre, egy alkoholistára, egy műveletlenségen kapott kollégára szoktak mosolyogni, vagy egy olyan anyára, aki elveszítette a gyerekét.

– Még egyszer köszönöm. Viszlát!

59

Fa is nagyobbnak tetszik, ha ledőlt.

Irène Fayolle naplóját gondosan eltettem az éjjeliszekrényem fiókjába. Nem időrendben haladok, találomra olvasgatom a rám vonatkozó részeket. 2009 és 2015 között, ha nem is szabályos időközönként, de rendszeresen kijött a temetőmbe, hogy kicsit elcsendesedjen Gabriel sírja mellett. És ezek alatt az évek alatt végig feljegyzéseket készített az időjárásról, a Gabriellel kapcsolatos emlékeiről, a szomszédos sírokról, a cserepes virágokról és rólam.

Julien színes cetlikkel bejelölte az összes helyet a naplóban, ahol az édesanyja a „gondnok hölgy”-et emlegeti. Mintha virágokkal szórta volna tele azokat a sorokat, ahol rólam írt. Erről Stefan Zweig egyik novellája jutott eszembe, a Levél egy ismeretlen nőtől című.

2010. január 3.

Ma feltűnt, hogy a temetőgondnok hölgynek ki volt sírva a szeme…

2009. október 6.

A temetőből kifelé jövet összetalálkoztam azzal a hölggyel, aki gondozza a helyet, mosolygott, és egész díszkísérete volt: egy sírásó, egy kutya és két macska…

2013. július 6.

A gondnok hölgy gyakran tisztogatja a sírokat, pedig nem lenne dolga…

2015. szeptember 28.

A temetőben összefutottam a gondnok hölggyel, rám mosolygott, de a gondolatai egyértelműen máshol jártak…

2011. április 7.

Most tudtam meg, hogy a gondnok hölgy férjének nyoma veszett…

2012. szeptember 3.

A temetőben a gondnoklak ajtaját kivételesen zárva találtam, még az ablaktáblák is be voltak hajtva. Megkérdeztem az egyik sírásót, mi ennek az oka, csak nem történt valami baj, mire ő megnyugtatott, hogy nem, nem, csak karácsonykor és szeptember 3-án a gondnoknő nem vágyik társaságra. A nyári szüneten kívül egész évben egyedül ezt a két napot szokta kivenni…

2014. június 7.

Azt beszélik, hogy a gondnok hölgy füzeteket vezet a temetőben elhangzó összes búcsúbeszédről, szóról szóra lejegyzi őket…

2013. augusztus 10.

Amikor a virágot vettem, megtudtam, hogy a gondnok hölgy Marseille-be utazott szabadságra. Még az is lehet, hogy valahol már összefutottam vele…

Valahányszor túlfutok a rólam szóló sorokon, és beleolvasok azokba az oldalakba, amiket Julien külön nem jelölt meg színes cetlikkel, úgy érzem, mintha illetéktelenül belépnék Irène hálószobájába, és benéznék a matraca alá. Ugyanazt teszem, amit a fia is tett velem, amikor utánajárt Philippe Toussaint hollétének. Csak én Gabriel Prudent után kutakodom, amikor így megsértem a magánélet szentségét.

Vannak szavak, amiket nem tudok kiolvasni, Irène majdnem olyan csúnyán írt, mint az orvosok, amikor felfirkantják a receptre a kiváltani való gyógyszer nevét. Golyóstollat használt, és apró, légypiszoknyi méretű betűkkel rótta tele a papírt.

A kék szobában eltöltött szerelmes éjszakájuk után Gabriel Prudent és Irène Fayolle nem együtt távoztak a szállodából.

A kulcsot délben kellett leadniuk. Gabriel letelefonált a recepcióra, hogy közölje, még egy teljes napot marad. Megcirógatta Irène karját, és két slukk között halkan megjegyezte:

– Telítődtem ezzel a rengeteg alkohollal, ki kell józanodnom, mielőtt kimegyek innen. De legfőképpen magából kell kijózanodnom.

Irène ezt nem igazán vette jó néven. Úgy értelmezte a mondatot: „Le kell ráznom magát, mielőtt kimegyek innen.”

Felkelt, lezuhanyozott és felöltözött. Amióta férjhez ment, egyszer sem töltötte házon kívül az éjszakát, soha nem csalta meg a férjét. Mire kijött a fürdőszobából, Gabriel elaludt. Mellette a hamutartóban még bűzösen füstölgött a rosszul elnyomott cigarettacsikk.

Odament a minibárhoz, és kivett belőle egy üveg vizet. Gabriel kinyitotta a szemét, és nézte, ahogy az utolsó cseppig megissza az üveg tartalmát. Irène már kabátban állt.

– Maradjon még egy kicsit!

Irène a kézfeje hátával megtörölte a száját. Gabriel imádta ezt a mozdulatot. Imádta a bőrét, a tekintetét, a haját, ahogy a tarkóján fekete gumival összefogta.

– Tegnap reggel jöttem el otthonról. Elvileg csak egy csokor virágot kellett volna kiszállítanom Aixbe, aztán rögtön irány vissza… Biztos vagyok benne, hogy a férjem már bejelentette a rendőrségen az eltűnésemet.

– Még soha nem fordult meg a fejében, hogy elszökjön otthonról?

– Nem.

– Élhetne velem.

– Férjnél vagyok, és van egy fiam.

– Váljon el, és hozza magával a fiát is! Elég jól kijövök a gyerekekkel.

– A válás nem megy csak úgy varázsütésre. Bár ahogy maga előadja, minden olyan egyszerűnek tűnik.

– Mert minden nagyon egyszerű is.

– Semmi kedvem eltemetni a férjemet. Látja, maga is elhagyta a feleségét, ő meg belehalt.

– Most miért kellemetlenkedik?

Irène megkereste a táskáját, és ellenőrizte, megvan-e még a kocsikulcsa.

– Nem kellemetlenkedem, csak próbálom reálisan nézni a dolgokat. Az embereket nem lehet csak úgy, szó nélkül, egyik napról a másikra faképnél hagyni. Ha maga képes könnyedén felborítani mindent, hogy máshol újrakezdje, és közben meg sem fordul a fejében, hogy ezzel valakit esetleg megbánt, hát… jó magának.

– Mindenkinek megvan a maga élete.

– Nincs igaza. Mások élete is számít.

– Én már csak tudom, a fél életemet azzal töltöm, hogy másokét védem a bíróságon.

– Csakhogy olyan embereket véd, akiket nem ismer. Akikhez nincs semmi köze. Nem függ tőlük. Ők sem tartoznak magához. Ez így… már-már túl könnyű.

– És máris új fázisba léptünk, elérkeztünk a szemrehányásokhoz. Egyetlen együtt töltött éjszaka után. Mintha kicsit túl gyorsan haladnánk.

– Semmi sem tud úgy fájni, mint az igazság a maga pőre valójában.

Gabriel felemelte a hangját, egészen kikelt magából:

– Miféle igazság?! Szarok az igazságra! Igazság nem létezik! Az is csak olyan, mint az Isten… Az emberek találták ki maguknak!

Irène, mintegy alátámasztandó a mondanivalóját, megvonta a vállát:

– Ezzel egyáltalán nem lep meg.

Gabriel szomorú kutyaszemekkel nézett rá.

– Máris… Már meg sem tudom lepni.

Irène némán helyeselt. Megeresztett egy utolsó, halvány mosolyt, és köszönés nélkül becsapta maga után az ajtót.

A harmadik emeletről gyalog ment le a földszintre, aztán az utcán keresni kezdte az autóját. Nem emlékezett, hol hagyta előző este. Ahogy az utolsó téli leárazásokat hirdető kirakatok előtt végigjárta a szomszédos utcákat, majdnem meggondolta magát, nem sok kellett volna hozzá, hogy visszamenjen, és Gabriel karjába vesse magát. Már épp készült is visszafordulni, amikor egy kis zsákutca végében megpillantotta a félig az úttesten, félig a járdán, erősen ferdén leparkolt kombit.

Egy zsákutca végében. Ferdén. Mi ütött belé? Ideje volt végre hazamennie Paulhoz és Julienhez.

Az autó bűzlött a cigarettafüsttől. Bár odakint hideg volt, Irène letekerte az ablakokat, hogy kiszellőztesse. Ráadta a gyújtást, és meg sem állt Marseille-ig. A kertészetet kivételesen nem ejtette útba, egyenesen hazament.

Paul nagyon várta. Amint meghallotta a bejárati ajtón a zár kattanását, elébe szaladt, és szinte felkiáltott: „Te vagy az?” Halálosan aggódott érte, de nem tett bejelentést. Tudta, hogy a felesége bármikor leléphet. A legelső naptól fogva tisztában volt vele. Túl szép volt hozzá, túlságosan hallgatag, túlságosan titokzatos.

Irène bocsánatot kért tőle. Azt mondta, váratlanul összefutott valakivel a temetőben, egy özvegyen maradt férfival, akit az egész családja magára hagyott, fura egy történet, és úgy érezte, gondoskodnia kell róla, intézte helyette az ügyeket.

– Miféle ügyeket?

– Hát mindent.

Paul soha nem kérdezősködött. Az ő felfogása szerint a kérdezősködés a múltat firtatta. De Paul a jelenben élt.

– Legközelebb legalább hívj fel.

– Ettél?

– Nem.

– Julien hol van?

– Iskolában.

– Éhes vagy?

– Igen.

– Főzök egy tésztát.

– Jó.

Irène elmosolyodott, kiment a konyhába, elővett egy lábost, vizet eresztett bele, feltette a tűzhelyre, megszórta sóval és zöldfűszerekkel. Erről beugrott neki, hogy előző este Gabriellel is tésztát ettek, és eszébe jutott a szerelmes éjszaka.

Paul követte a konyhába, hátulról megölelte, és belecsókolt a nyakába.

Irène behunyta a szemét.

60

Az emlék nem hal meg, csak elszunnyad, nyugovóra tér.

1996. június, Geneviève Magnan.

A párizsi különítmény megérkezett, minibusszal, bőröndökkel, takarókkal, copfosan, virágos ruhácskákban, hányószacskókkal, fülsértő ujjongással. Sipákoltak, csiviteltek: a legkisebb hat-, a legnagyobb kilencéves volt. Többjüket az előző nyárról már ismertem. Csupa lány. Négyet később hoztak kocsival. Kettőt Calais-ból, kettőt Nancy mellől.

Soha nem bírtam a nyafka kislányokat, talán mert a húgaimra emlékeztetnek. Rühelltem őket. Szerencsére nekem fiaim születtek, két keménykötésű, mokány fiú. A fiúk nem sipákolnak, legfeljebb csak püfölik egymást, de nyafogni nem szoktak.

Matekból soha nem voltam jó. Másból sem, de ez most mellékes. A valószínűség-számításról azért vannak fogalmaim, erre az egyre megtanított ez a rohadt élet, ezt jól beleverte a fejembe. Minél több a lehetőség, annál nagyobb rá az esély, hogy valami, egy bizonyos esemény bekövetkezzen. De arra, most komolyan, mennyi esély volt arra, hogy egy háromszáz lelkes kibaszott porfészekben, ahová nagy nehezen két évre felvettek helyettesíteni, pont ott futok bele?!

Amikor krétafehér arccal kiszállt a kocsiból, és megláttam, azt gondoltam, csak hasonlít rá, mert hát gyakorlatilag nulla volt a valószínűsége, hogy ő legyen az. Gyorsan le is hűtöttem magam: Kezdesz becsavarodni, öreglány. Mindenhol rémeket látsz.

Bementem a konyhába palacsintát sütni a kölyköknek. Mire kész lettem, már mind ott ültek az ebédlőben, gránátalmaszörpöt kotyvasztottak, és várták, hogy letegyem eléjük a nagy halom palacsintát, amit rendesen megszórtam porcukorral. Egy szempillantás alatt befalták az összeset.

Amikor a főnökasszony névsorolvasást tartott, a kislány meg a neve hallatán föltette a kezét: „Jelen!”, majdnem kidobtam a taccsot. Ilyen kriptaszagú névvel nem sokan szaladgálnak a világban.

Az egyik szervezőlány hozott nekem egy pohár vizet. Azt mondta: „Nem bírja a kánikulát, Geneviève? Biztosan attól lett rosszul.” Mire azt feleltem: „Ja, ja, az lehet a baj.”

Addig nem hittem az ördögben, ahogy az Istenben sem, de róla legalább már régóta tudtam, hogy csak kitaláció, amivel az ostoba emberek becsaphatják magukat. Abban a pillanatban viszont megértettem, hogy a sátán igenis létezik. És aznap komolyan kedvem lett volna megemelni előtte a kalapomat, pedig soha életemben nem is volt kalapom. Ahol felnőttem, még csak nem is nagyon láttam senkin.

„Kalapot csak a burzsujok viselnek”, mondogatta az anyám, miközben lekevert két jókora maflást.

Az a gyerek kiköpött olyan volt, mint az apja. Néztem, ahogy tömi magába a palacsintát, és közben lepergett előttem az utolsó alkalom, éreztem a vér ízét a számban. Három éve nem láttam, de folyamatosan rá gondoltam. Többször is volt, hogy éjjel csatakosan ébredtem, álmomban elvonási tüneteim voltak, vágytam rá, de bosszút is akartam állni rajta, tönkre akartam tenni, ahogy ő tönkrevágott engem.

Uzsonna után a kölykök kimentek a szabadba, hogy kirohangálják magukat. Leszedtem az asztalokat, szép idő volt, ablakot nyitottam. Néztem, ahogy játszik és hangosan nevetve kergetőzik a többiekkel. Arra gondoltam, hogy képtelen leszek végigcsinálni azt a hetet. Hogy ha csak a lányán keresztül is, de nem bírom hét teljes napig reggel, délben, este, minden egyes étkezésnél bámulni az arcát. Hogy muszáj lesz beteget jelentenem. De szükségem volt arra a munkára. A kastély takarítása egész évben jól fizetett. Pont a főszezonban nem eshettem ki. A főnökasszony mindenkinek szólt előre, hogy júliusban és augusztusban nem tűr semmilyen hiányzást, hacsak valaki nincs éppen a halálán. Mondjuk az is megéri a pénzét a szenteskedő ábrázatával.

Mentőmegoldásként még az is eszembe jutott, hogy kiteszem a lábam, hogy a kölyke orra essen, lehetőleg a lépcsőn, eltörje a lábát, és rögvest hazaküldjék a drágalátos apukájához. Slussz-passz, vissza a feladónak. Esetleg egy cédulával a szoknyáján: „A lehető legrosszabb kívánságaimmal.”

Visszamentem a konyhába előkészíteni a vacsorát. Paradicsomsaláta, rántott halrudacskák rizibizivel, desszertnek puding. Elkezdtem megteríteni huszonkilenc főre. Fontanel kijött segíteni.

– Nem vagy túl jó bőrben, anyukám.

Mondtam neki, hogy fogja be. Elnevette magát.

Kihajolt az ablakon, és a szervezőlányokat stírölte, miközben körülöttük a kölykök bújócskáztak.

Ipiapacs egy, kettő, három…

61

Tudjuk, hogy ma is itt lennél velünk,

ha a mennyország nem lenne olyan távol.

Amikor 1997 augusztusában áthurcolkodtunk a temetőbe, Sasha már kiköltözött a házból. A bejárati ajtó szokás szerint nyitva volt. A konyhaasztalon a kulcs mellett egy levelet is hagyott nekünk. Üdvözölt minket az új otthonunkban, és részletesen elmagyarázta, hol a melegvíztartály, a villanyóra, hol tudjuk elzárni a vizet, hol találunk tartalék villanykörtéket és biztosítékokat.

A teásdobozok mind eltűntek. A ház ragyogott a tisztaságtól. De nélküle szomorú volt, valahogy elvesztette a lelkét. Mint egy fiatal lány, akit elhagyott az első, nagy szerelme. Felmentem az emeletre, és körülnéztem az üres hálószobában.

A veteményest előző este még gondosan meglocsolta.

Estefelé meglátogatott minket az önkormányzat illetékese, hogy érdeklődjön, rendben beköltöztünk-e.

Az első hetekben még rendszeresen meg-megjelentek nálunk a környékbeliek az ilyen-olyan bajaikkal. Nem tudták, hogy Sasha elment. Nem köszönt el senkitől.

* * *

A templomtoronyban megszólalnak a harangok. Vasárnap sosincs temetés, ez csak a szokásos heti nagymise, ami emlékezteti az élőket a kötelességeikre.

Vasárnap délben Elvis legtöbbször átjön hozzám ebédre. Ő hozza a desszertet, rendszerint képviselőfánkot vaníliakrémmel, én meg tejszínes-gombás tésztát főzök neki. A tetejét megszórom friss petrezselyemmel. Az jobban kihozza az ízeket. A kertben szedek hozzá valami zöldséget, paradicsomot, retket, zöldbabot, ami éppen érik, és salátát készítek mellé belőle.

Elvis keveset beszél. Ez engem cseppet sem zavar, vele legalább sosem válik kínossá, ha megakad a társalgás. Tizenkét éves koráig egy mâconi gyermekotthonban nevelkedett, aztán kiadták egy helyi gazdához béresnek. A gazdaság még ma is áll Brancion-en-Chalon határában, de elhagyatottan, senki sem lakja.

A család már teljesen kihalt, az összes tagja rég a föld alatt nyugszik. Elvis messziről elkerüli a sírjukat. Még halálában is retteg az apától, Émilien Fourrier-től (1909–1983), aki kegyetlen, durva ember volt, kezet emelt mindenkire, aki csak élt és mozgott. A családi sírhely nincs rendben tartva, Elvis nem szokott arra gereblyézni. Gyakran elmondja, hogy nem akarja, hogy őt is oda temessék. Megígértette velem, hogy ha majd meghal, figyelek, hogy ez még véletlenül se történhessen meg. Persze ehhez az kellene, hogy én menjek el később. Mindenesetre azt javasoltam neki, hogy kössön egy előzetes megállapodást a Lucchini fivérekkel, és váltson ki magának egy sírhelyet, ami csak az övé. A szerződésben azt is lefektették, mi álljon majd a sírkövén: Always in my mind, csupa arany betűvel, Elvis Presley fotója mellett. Bár Elvis hamarosan eléri a nyugdíjkorhatárt, lehetetlen megmondani róla, hány éves, örökre megmaradt kamasznak, olyan, mint azok a gyerekek, akiket sosem szeretgetett az anyjuk.

A számláit és a hivatalos ügyeit Nono és én intézzük. Az igazi neve Éric Delpierre, de soha senkit sem hallottam, hogy így szólította volna. Szerintem a helyiek nem is tudják, hogy így hívják. Az Elvis afféle művésznévként már egészen korán ráragadt. Nyolcévesen szerelmesedett bele a bálványába. Ki szerzetesnek megy, ki másban találja meg a megvilágosodását. Ő Elvisben hitt, helyesebben hagyta, hogy Elvis belé költözzön. Olyan áhítattal énekli a dalait, mintha imádkozna. Ami Cédric atyának a Miatyánk, az Elvisnek a Love Me Tender. Nem tudok róla, hogy lett volna valaha szerelmes. Nono sem tud vele kapcsolatban ilyesmiről.

Miközben szárított babérlevelet keresek a konyhaszekrényben, a kezembe akad Sasha egyik levele. Az olívaolaj és a balzsamecet közül kandikál elő. A ház tele van Sasha leveleivel, ide-oda dugdosom őket, lehetőleg olyan helyekre, amikről hamar megfeledkezem, hogy időnként váratlanul rájuk bukkanjak. Ezt 1997-ben írta nekem.

Drága Violette!

A kertemben lassan gyászosabb a hangulat, mint magában a temetőben. Minden napot úgy élek meg, mint egy kisebbfajta, szűk körű temetést.

Mit tegyek, hogy újra láthassalak? Azon gondolkozom, hogy elraboltatlak onnan, a vonatok mellől, már ha te is szeretnéd.

Pedig havi két vasárnap senkinek sem volt megterhelő. Ennyit igazán ki lehet bírni.

De hát egyáltalán miért fogadsz szót neki? Ugye tudod, hogy néha igenis fel kell lázadni? És így ki gondoskodik majd az idei paradicsompalántáimról?

Tegnap Gordon asszony járt nálam, hogy nézzek rá az övsömörjére. Mosollyal az arcán ment el. Amikor megkérdezte: „Hogyan hálálhatnám ezt meg magának?”, majdnem azt feleltem: „Hozza ide nekem Violette-et!”

Éppen sárgarépát vetek. Kis agyagcserepekbe ültetem a magokat. Már az egész konyha tele van velük, ott sorakoznak az üveges szekrényben a teásdobozok előtt. Ott derült időben egyenesen rájuk süt a nap. Meleg kell nekik, attól szépen nőnek. A meleget nem lehet semmi mással kiváltani. A legjobb persze a kemencesutban lenne nekik, de az én kis házikómban nincs kémény. A Mikulás is ezért szokott kihagyni a körútjából. Aztán amikor a zöldjük előbújik, kiviszem őket a fóliasátorba. A hagyma és a zöldbab szabadföldben is kihajt. De a sárgarépa nem. A fagyosszentekről nem szabad megfeledkezni, ezt jól jegyezd meg: május 12., 13., 14. Akkor dől el minden, akkor kell kiültetni. Elvileg. De a fiatal hajtásokat érdemes cseréppel vagy egy vékony nejlonnal letakarni.

Látogass meg hamar, nagyon várlak! Ne legyél olyan, mint a Mikulás!

Őszinte barátsággal,

Sasha

Elvis kopog, és kezében a tálcányi, fehér selyempapírba csomagolt képviselőfánkkal belép a konyhába. Összehajtogatom Sasha levelét, és visszacsúsztatom a helyére, hogy jól elfelejtsem, és később véletlenül megint megtaláljam.

– Minden rendben, Elvis?

– Valaki téged keres, Violette. Azt mondja: „Philippe Toussaint feleségét keresem.”

Ledermedek. Elvis nyomában megjelenik az ajtóban egy árnyék. A nő bejön. Némán méreget. Aztán egy gyors pillantással körbenéz a konyhában, míg a tekintete végül ismét megállapodik rajtam. Látom az arcán, hogy az elmúlt időszakban sokat sírt, külön érzékem van hozzá, hogy ezt meglássam az embereken, még ha napok teltek is el azóta.

Elvis a combját csapkodva odahívja magához Éliane-t, és vele együtt diszkréten távozik, mintha meg akarná óvni attól, ami idebent készülődik. A kutya boldogan követi. Sokat sétálnak együtt.

A nőn és rajtam kívül már senki sincs a házban.

– Tudja, ki vagyok?

– Igen. Françoise Pelletier.

– Tudja, miért vagyok itt?

– Nem.

Mély levegőt vesz, hogy visszafojtsa magába a sírást.

– Találkozott aznap Philippe-pel, ugye?

– Igen.

Ha nem is egykönnyen, de lenyeli a választ.

– Miért jött ide?

– Visszahozott nekem egy levelet.

Láthatóan nem érzi jól magát, elsápad, a homlokán gyöngyözni kezd a verejték. De nem inog meg, holott látom, hogy a szeme kékjében sötét felhők gyülekeznek. A keze görcsbe rándul. A körme belefúródik a tenyerébe.

– Nem akar leülni?

Köszönetképpen halványan elmosolyodik, és kihúz magának egy széket. Viszek neki egy nagy pohár vizet.

– Milyen levelet?

– Beadtam a válókeresetet, és elküldettem neki a hivatalos iratokat a maga címére Bronba.

Úgy tűnik, a válaszom megnyugtatja.

– Hallani sem akart magáról.

– Én sem róla.

– Azt mondta, hogy maga miatt kis híján megőrült. Gyűlölte ezt a helyet, a temetőt.

– …

– Miért maradt itt, miután elment? Miért nem költözött el? Miért nem kezdett máshol új életet?

– …

– Hiszen még olyan fiatal és csinos.

– …

Françoise Pelletier egy húzásra felhajtja az egész pohár vizet. A keze reszket. Egy társ halála lelassítja annak az embernek a mozdulatait, aki ezt a távozást személyes veszteségként éli meg. Az ő mozdulatai is lassúak, visszafogottak. Újratöltöm a poharát. Nagy nehezen magára erőltet egy félmosolyt.

– Philippe-et Charleville-Mézières-ben ismertem meg, az elsőáldozása napján láttam először, 1970-ben. Akkor ő tizenkét éves volt, én tizenkilenc. Hosszú, fehér karing volt rajta, a nyakában fakereszt. De hogy valaki ennyire ne tudjon viselni egy ruhát, olyat még életemben nem láttam. Emlékszem, arra gondoltam: Hiába öltöztették be puttónak, a szeme sem áll jól ennek a gyereknek. Pontosan úgy festett, mint aki hátul a sekrestyében elkóstolgatja a misebort és titokban dohányzik. Akkoriban kérte meg a kezemet Luc Pelletier, Chantal Toussaint, vagyis Philippe anyjának a bátyja. Luc ragaszkodott hozzá, hogy délelőtt menjünk el a misére, és utána a családjával ebédeljünk. Nem volt különösebben jóban a húgával, sem a sógorával, karót nyelt nyárspolgároknak tartotta őket, de az unokaöccsét egyenesen imádta. A nap elég unalmasan telt. Megvártuk, hogy Philippe kibontsa az ajándékait, és délután háromkor már le is léptünk. Philippe anyja egész idő alatt rosszallóan figyelt a szeme sarkából, lerítt róla, hogy nem helyesli, hogy a bátyja befiatalít velem. Luc és köztem harminc év volt a korkülönbség.

Még ugyanabban az évben összeházasodtunk Lyonban. Az esküvőre Philippe és a szülei is eljöttek, de persze az egészet végigduzzogták. A bulin Philippe körbejárta az asztalokat, és az összes pohárból, amit a felnőttek otthagytak, felhörpintette a maradékokat. Úgy berúgott, hogy a menyasszonytáncnál elkapott, szájon csókolt, és harsogó hangon bejelentette: „Szeretlek, nénikém.” Az egész násznép röhögött. Az este fennmaradó részét a mosdóban töltötte, és mialatt kihányt mindent, az anyja őrizte az ajtót, és mindenkinek azt próbálta beadni, hogy „szegény gyerek, már egy hete rendetlenkedik a gyomra”. Állandóan védte, került, amibe került. Én persze bírtam Philippe-et, remekül szórakoztam rajta, nem mellesleg jóképű gyerek volt.

Az esküvő után Luc és én közösen nyitottunk egy autószerelő műhelyt Bronban. Kisebb javítási és karbantartási munkákkal kezdtünk, olajcsere, fényezés, ilyenek, amiket még magunk is el tudtunk végezni, aztán bővítettünk, és lettek alkalmazottaink. Jól ment az üzlet. Keményen dolgoztunk, de cserébe nem voltak anyagi gondjaink. Soha. Így telt el két év, aztán egy szép napon Luc gondolt egyet, és kitalálta, hogy mi lenne, ha a nyári szünidőre meghívnánk magunkhoz, ahogy ő hívta, „a kis Philippe-et”. Kertes házban laktunk, a városon kívül, kocsival húsz percre a műhelytől. A tizennegyedik születésnapját Philippe velünk ünnepelte, és Luc vett neki ajándékba egy 50 köbcentis motort, aminek Philippe annyira örült, hogy ott helyben elbőgte magát. Ezen a ponton viszont Luc és a húga végképp összevesztek. Chantal elmondta mindennek a bátyját a telefonban, számon kérte, hogy milyen jogon mer az ő fiának motort venni, a motorozás túl veszélyes, és nyilván azt akarja, hogy Philippe szörnyethaljon, csak mert neki nem sikerült összehozni egy gyereket. Ebben speciel igaza volt. Lucnek soha nem született gyereke. Sem az első feleségétől, sem tőlem.

Aznap Chantal érzékeny pontra tapintott. Luc soha többé nem állt szóba vele. Philippe viszont a szülei heves tiltakozása ellenére minden nyáron eljött hozzánk egy időre. És olyan jól érezte magát, hogy haza sem akart menni. Azt mondta, legszívesebben egész évben velünk élne. Könyörgött, hogy vegyük magunkhoz, de Luc megértette vele, hogy az lehetetlen, mert ha belemegy, azzal a saját halálos ítéletét írja alá, mivel a húga biztosan kinyírná érte. Kedves fiú volt, rendetlen, de kedves. Luc szívesen volt vele, szinte atyai szeretettel vette körül. Sokáig a fogadott fiának tekintette. Mi is jól kijöttünk egymással. Úgy álltam hozzá, mint egy nagy kamaszhoz, amit rendszeresen ki is kért magának, mondván: „Nem vagyok már gyerek!”

Azon a nyáron, amikor tizenhét éves lett, Cannes mellett nyaraltunk, Biot-ban, és őt is magunkkal vittük. Villát béreltünk kilátással a tengerre. Napközben kint voltunk a parton. Reggel mentünk, valamelyik sütödében megebédeltünk, este jöttünk. Philippe mindennap másik lánynak csapta a szelet. Időnként oda is hozta hozzánk az aznapi választottját. Leheveredtek mellénk a törülközőjére, és csókolóztak. Philippe meglepően érett volt, és zavarba ejtően szemérmetlen. Úgy viselkedett, mint akit magán kívül senki és semmi nem érdekel. Esténként táncolni járt, és csak késő éjjel keveredett haza. Indulás előtt órákra bevette magát a fürdőszobába, és mindig szanaszét hagyta a parfümösüvegei dugóit. Szó nélkül elvette a nagybátyja borotváját, esze ágában sem volt lemosni a borotvahabot a mosdókagylóról, soha nem tekerte vissza a fogkrémes tubusra a kupakját, és ledobálta a földre a használt törülközőit. Luc idegesítőnek találta a szokásait, mégsem zavarták igazán, csak elnézően csóválta miattuk a fejét. Én meg folyton pakoltam és takarítottam az után a gyerek után, akit nem kaphattunk meg. Szerettük, amikor Philippe nálunk volt, fiatalságot, gondtalanságot hozott a házba. Én csak hét évvel voltam idősebb nála. Húsz év alatt ez még számít, de aztán idővel észrevétlenül egyre csökken a távolság, a világok közelednek egymáshoz: ugyanazok a filmek tetszenek, ugyanazokat a sorozatokat nézzük, ugyanazt a zenét hallgatjuk. És ugyanazokon a dolgokon nevetünk.

Azon a nyáron Biot-ban volt egy kis kalandom egy pincér sráccal, semmi különös, nem is volt komoly. Luc és én szerettük egymást. Bolondultunk egymásért. Luc gyakran mondogatta: „Figyelj, én csak egy vén fószer vagyok, ha kedved szottyan elszórakozni egy fiatalabbal, hát menj, és élvezd, csak ne kelljen tudnom róla. És lehetőleg ne szeress bele senkibe, mert azt, azt nem viselném el.” Így utólag már-már meg mernék esküdni rá, hogy azért lökött más férfiak karjába, mert remélte, hátha teherbe esem. Nem tudatosan, nyilván, de szerintem sokáig abban reménykedett, hogy egy nap egy zabigyerekkel állítok haza. Akit készséggel a nevére vett volna. Na, de visszatérve, azon a nyáron rendeztünk a villában egy házibulit, nagyjából húszan lehettünk, elég sokat ittunk, és Philippe a medencében rajtakapott az aktuális, dögös szeretőmmel. Azt a tekintetet soha nem felejtem el. Döbbenet és kajánság csillant a szemében, és talán némi elismerés. Azt hiszem, aznap éjjel látta meg bennem először a nőt. Vagyis a prédát. Philippe vérbeli ragadozó volt. Egy igazi szívtipró, akinek még egy szent sem tudott volna ellenállni. De hát magának ezt nem kell magyaráznom…

Lucnek természetesen nem mondott semmit, nem dobott fel, de ez után az eset után, valahányszor szembetalálkoztam vele a házban, sejtelmes mosolyokat eregetett felém. Úgy mosolygott, mint aki azt mondja: „Tudok rólad ezt-azt, cinkosok vagyunk.” És én ezt iszonyúan utáltam. Legszívesebben minden ilyen alkalommal az arcába vágtam volna. Elviselhetetlenül önelégülten kezdett viselkedni. Egyik napról a másikra vége szakadt a nagy, közös nevetéseknek. Idegesített a társasága, a körülötte lengedező illatfelhő, a kupleráj, amit maga után hagyott, a csörtetése hajnali ötkor az előszobában. És amikor kiakadtam rá, és próbáltam helyretenni, Luc mindig letorkolt: „Ne legyél már ilyen undok a kölyökkel, elég neki az anyja, az is mindig mindenért leszedi a fejét.” Az asztalnál, amikor Luc egy kicsit nem nézett oda, Philippe a szája sarkában azzal a szemtelen mosollyal méregetett. Olyankor lesütöttem a szemem, de úgy is éreztem magamon a fölényeskedő tekintetét.

Az utolsó este a szokásosnál korábban jött haza, és kivételesen nem hozott magával senkit. Én kint feküdtem a teraszon a nyugágyban, egyedül, és pár percre épp elnyomott az álom. Arra ébredtem, hogy fölém hajol, és a számra nyomja a száját. Visszakézből lekentem neki egy pofont, és azt mondtam: „Ide figyelj, te kis taknyos, ha még egyszer csak próbálkozni is mersz ezzel, én esküszöm, az életben soha többé be nem teszed hozzánk a lábad!” Végighallgatott, aztán szó nélkül bevonult a szobájába. Másnap összepakoltunk, véget ért a nyaralás. Philippe-et kivittük a vasútállomásra. Ő vonattal ment haza Charleville-Mézières-be. Búcsúzóul a peronon mindkettőnket egyszerre magához vont, egyikünket az egyik oldalról szorongatta, másikunkat a másikról. Semmi kedvem sem volt ölelgetni, de nem volt választásom. Luc rosszul viselte, hogy összevesztem az unokaöccsével. Boldogtalan volt tőle. Sarokba szorultam. Philippe vagy százszor megköszönte nekünk a jóltartást. Amíg a karjában tartott minket, végigsimított a hátamon, aztán lecsúsztatta a kezét a fenekemre, és keményen nekinyomta a combját a combomnak. És én nem tehettem semmit, Luc ott állt közvetlenül mellettünk. Philippe mozdulata megijesztett. Arra gondoltam, hogy lehet ilyen elképesztően pofátlan, és fiatal férfi létére ennyire magabiztos. Aztán végül csak elengedett minket, „viszlát, nénikém, viszlát, bácsikám”, mondta, azzal átvetette a vállán a sporttáskáját, felszállt a vonatra, és angyali mosollyal leintegetett. És miközben a szemem szikrákat lövellt felé, ő csak tovább mosolygott, mint aki azt mondja: „Elkaptalak.”

Hazaautóztunk Bronba, és folytattuk a munkát ott, ahol a szabadság előtt abbahagytuk. A rákövetkező tavasszal Philippe telefonált, hogy nyáron sajnos nem tud velünk tartani, a tizennyolcadik születésnapját Spanyolországban ünnepli a haverjaival. Bevallom, ettől megkönnyebbültem. Legalább nem kell majd kerülgetnem, és menekülnöm előle. Luc ellenben nagyon csalódott volt, de miután letette a kagylót, azt mondta: „Az ő korában ez így van rendjén.” Leutaztunk Biot-ba, és egy nagyon kellemes hónapot töltöttünk el az ott szerzett új barátainkkal, de Lucnek végig hiányzott Philippe. Többször megjegyezte: „Minden olyan rendezett ebben a házban, túl nagy itt a csend.” Bármennyire ragaszkodott Philippe-hez, nem is annyira konkrétan ő hiányzott neki, hanem úgy általában egy gyerek az életünkből. Emlékszem, a hazafelé úton fel is vetettem neki a kocsiban, hogy mi lenne, ha örökbe fogadnánk. Nem akart belemenni. Valószínűleg azért, mert már túl régóta gondolkozott rajta. Csak annyit felelt, hogy jól megvagyunk mi így, kettecskén, nagyon is jól.

A következő év januárjában Luc és Chantal anyja végleg elment. A temetésen Luc és a húga a körülmények ellenére sem volt hajlandó szólni egymáshoz. Philippe is ott volt. Másfél éve színét se láttuk. Sokat változott. Luc hosszan ölelgette, és azon viccelődött vele, hogy nocsak, Philippe már egy fejjel magasabb nála. A szertartás alatt Philippe végig úgy tett, mintha észre se venne. Már épp készültünk beszállni a kocsiba, és amíg Luc visszament elköszönni a családtól, Philippe kihasználta az alkalmat, a maga százkilencven centijével fölém magasodott, nekinyomott az ajtónak, és azt suttogta: „Nézd már, nénikém, te is itt vagy? Nem is láttalak.” És hevesen szájon csókolt, még mielőtt bármit tehettem volna, majd még odavetette: „Nyáron találkozunk!”

És az a nyár is beköszöntött. Philippe a huszadik évébe lépett. Még mielőtt elfoglalta volna a szobáját, az egyik folyosón elkaptam a grabancát. Tágra nyílt szemmel bámult, bár valószínűleg főleg azért, mert viccesnek találta a jelenetet, ahogy egy lábujjhegyen is legfeljebb százhatvan centis nő remegő kézzel a falhoz lapít egy magafajta égimeszelőt, hogy teljes erejéből megszorongassa. „Figyelmeztetlek – kezdtem bele a mondókámba –, ha jól akarod itt érezni magad, abbahagyod a kavarást. Nem jössz a közelembe, nem nézel rám, nem teszel semmilyen félreérthető megjegyzést, és akkor nem fogjuk zavarni egymást.” A hangjában gúnyos éllel azt felelte: „Rendben, nénikém, megígérem, hogy tartom magam a szabályokhoz.”

Attól a perctől fogva úgy tett, mintha nem is léteznék, átnézett rajtam. Lefutotta a szokásos udvariassági köröket, jó reggelt, jó éjszakát, köszönöm, majd jövök, és a kettőnk közötti kommunikáció ennyiben ki is merült. Reggelente beült mögénk a kocsiba, együtt lementünk a partra, esténként későn járt haza, és megint szanaszét hagyta a házban a holmiját. A lányok gyorsan váltották egymást mellette, volt, akit hazahozott éjszakára, volt, aki beérte annyival, hogy délután mellé fekhetett a strandon, egyikkel-másikkal időnként azért el-eltűnt valamelyik szikla mögött, hogy sietve lezavarjanak egy menetet. Mindenesetre mindig akadt egy kebel, amire ráhajthatta a fejét. Akármerre mentünk, mindenütt körülrajongták. Luc pedig ezt kimondottan élvezte. Gyönyörködött Philippe ártatlannak tűnő angyalarcában, szőke fürtjeiben, egyenletesen barnára sült bőrében. Abban a jó kiállású fiatal férfiban, aki tökéletes arányokkal rendelkezett, nem volt se túl sovány, se túl izmos, és aki után a strandon az összes lány és asszony megfordult, de még a férfiak is, mert irigykedtek rá. Neki pedig dagadt a melle az elismerő tekintetektől. Egyszer Luc oda is súgta nekem: „A húgom tuti megcsalta azt a málészájú Toussaint-t, különben el sem tudom képzelni, hogy születhetett két olyan csúnya embernek, mint ők, ilyen szép gyereke.” Ezen hatalmasat kacagtam. Luc mindig meg tudott nevettetni. Igazán nagyon szép életem volt mellette. Elkényeztetett a szeretetével. Nála jobb barátom sohasem volt, ha szétmegyünk, azt biztosan nem éltem volna túl. A barátom, az apám, a bátyám volt egy személyben. Az ágyunk már jó ideje kihűlt, de azt alkalomadtán bepótoltam máshol.

Tudom, hogy most arra gondol: És mikor jön végre a fordulat? Mikor ért Philippe ténylegesen célba?

Françoise Pelletier megáll az elbeszélésben, és hosszan hallgat. Az ujjaival egy láthatatlan foltot dörzsöl a farmerján. A konyhában megállt az idő. Egyedül vagyunk, szemtől szemben. Az egész olyan, mintha Philippe parfümöt váltott volna. Mintha Françoise egy idegen férfit készülne bevezetni a konyhámba.

– A huszadik születésnapja estéjén partit rendeztünk a házban Philippe tiszteletére. Sok vele egykorú barátját elhívta. A svédasztalos büfét a medence mellé állíttattuk fel, szólt a zene, folyt az alkohol. Jó idő volt, odakint mindenki együtt táncolt, és nem tudom, mi ütött belém, de elkezdtem kacérkodni Philippe egyik barátjával, nevezett Roland-nal, egy üresfejű nyikhajjal, akivel Philippe sokat lógott együtt. A dolog odáig fajult, hogy kicsit félrehúzódtunk a tömegtől smárolni. De a tortagyújtásra és az ajándékbontásra visszamentünk. Amikor újra feltűntünk, Philippe kis híján leszúrt a tekintetével. Egy másodpercig azt hittem, mindjárt nekem jön. Vérben forgó szemmel elfújta a húsz gyertyát. Luc pedig pontosan arra a pillanatra időzítve betolta az unokaöccse ajándékát: egy széles, piros szalaggal átkötött, metálszürke Honda CB100-ast, és a hozzá járó bukósisakra ráadásként még egy borítékot is ragasztott, benne ezer frankkal. Nagy volt a meglepetés és az ujjongás, mindenki hátba veregette az ünnepeltet, és szorgosan emelgette rá a poharát. Philippe feszengett, láttam rajta, hogy próbálja adni a lazát és élvezni a reflektorfényt, igyekszik mindenkinek egy kedves mosollyal viszonozni a jókívánságokat, de közben minden arcizma megfeszül. Feldúltnak tűnt. Amikor a zenekar újrakezdte, és megint beindult a tánc, Roland átkarolta a derekamat, és hozzám simult. Philippe odajött, megragadta a vállát, súgott neki valamit, mire Roland azt felelte: „Most komolyan beszélsz, haver?” És összeverekedtek. Luc, aki már felment lefeküdni, a nagy ricsajra előbújt a hálószobából, és úgy kipenderítette a házból Roland-t, hogy a lába sem érte a földet. Amikor az unokaöccséről volt szó, Luc nem volt különb a nővérénél: semmiért sem őt hibáztatta. Dolga végeztével megkérdezte Philippe-et, mi történt, mire Philippe meglehetősen kapatosan azt felelte: „Roland az én vadászterületemre merészkedett… Ami az enyém, az az enyém!!!”

Aztán a buli folytatódott, mintha mi sem történt volna. Aznap éjjel egy szemhunyásnyit sem aludtam. Philippe odahozta az egyik barátnőjét a hálószobánk ablaka elé, leültette a párkányra, levetkőztette, és ott helyben megdugta. Az ágyunkból láttam az árnyékukat. Hallottam, ahogy a lány sikongat, és azt is, ahogy közben Philippe mocskos szavakkal, amelyek nem is annyira neki, mint inkább nekem szóltak, elmondja őt mindennek. Ahhoz elég hangosan beszélt, hogy én minden egyes szavát halljam, de arra azért vigyázott, hogy Lucöt ne ébressze fel. Tudta, hogy a nagybátyja altatóval alszik. És azt is tudta, hogy én ott vagyok az ablak másik oldalán, egészen közel hozzájuk, nyitott szemmel fekszem a párnámon, és mindent hallok. Bosszút állt rajtam. Utána napokig alig láttuk. Reggeltől estig motorozott. Még napközben sem csatlakozott hozzánk a parton. Vártuk, a törülközőjét leterítettük a homokba, de az üres és száraz maradt. Időnként pár percre elaludtam, és azt álmodtam, hogy odalép mellém, és ahogy ott fekszem hason, teljes hosszában végignyúlik rajtam. Arra ébredtem, hogy nem kapok levegőt.

Úgy tíz nappal a buli után ismét megjelent a strandon. Én épp a tengerben voltam, elég messzire beúsztam. De még ha csak egy pontot láttam is belőle, onnan is megismertem. A szőkeségéről, a peckes járásáról. Odament Luchöz, megölelte, és letelepedett mellé. Beszélgettek, aztán Luc felemelte a karját, és a távolban rám mutatott. Philippe addig fürkészte a vizet, amíg a távolban ki nem szúrt, aztán felállt, és fürdőnadrágra vetkőzött. Utánam jött. Gyorsúszásban közeledett. Nem volt hová menekülnöm előle. Csapdába kerültem. Ahogy egyre közelebb ért, kezdtem kétségbeesni, még úszni is elfelejtettem, csak csapkodtam magam körül a vizet. Nem tudom, miért, de attól tartottam, hogy bántani akar, hogy vízbe akar fojtani. Ijedtemben elsírtam magam. Kiáltoztam. De senki sem hallott meg. Már jó ideje elhagytam a bójákat. Pár perc alatt beért. Rögtön látta, hogy nem vagyok jól. Továbbra is segítségért kiáltoztam, de mindenhová néztem, csak rá nem. Segíteni akart, de én csak kapálóztam, és azt üvöltöttem: „Ne érj hozzám!” Egészen addig, amíg elsüllyedtem, és benyeltem egy nagy adag vizet. Megragadott, felhúzott a felszínre, valahogy a hátára vett, és elindult velem a legközelebbi bójáig. Közben ütöttem, ahol csak értem, és ő is visszaütött, hogy lenyugodjak végre. De csak megérkeztünk. Belekapaszkodtam a bójába. A mentés őt is kimerítette. Mindketten lihegtünk. Azt mondta: „Nyugodj már meg! Fújd ki magad, próbálj egyenletesen lélegezni, aztán szépen visszaúszunk a partra.” Én tovább üvöltöztem: „– Hozzám ne érj! – Én ne érjek hozzád, de a haverjaimnak mindent szabad, ők benyúlhatnak a bugyidba, erről van szó?! – Az unokaöcsém vagy! – Nem, Luc unokaöccse vagyok, nem a tiéd. – Egy elkényeztetett gyerek, az vagy! – Szeretlek! – Ezt azonnal hagyd abba! – Nem hagyom abba, sosem fogom abbahagyni!” Kezdtem fázni, kocogott a fogam. Kinéztem a partra, elérhetetlennek tűnt. Láttam Lucöt. Szerettem volna ott lenni mellette, biztonságban, odabújni hozzá, érezni magamon az erős, védelmező kezét. Megkértem Philippe-et, hogy vigyen ki a vízből. Megint a hátára vett, átkaroltam a nyakát, és elengedtem magam, ő pedig mellúszásban lassan elkezdett tempózni. Éreztem, ahogy megfeszülnek alattam az izmai, de más nem volt bennem, csak utálat és félelem.

Aztán két nyár megint kimaradt. Luc és én a tengerpart helyett Marokkóba mentünk. Philippe nagy néha telefonált, hogy beszámoljon, hogy van. Ez után a mentőakció után a következő látogatására majd három évet kellett várnunk. Májusban jött el, azzal a Hondával, amit Luctől kapott a huszadik születésnapjára. És a barátnőjét is elhozta. Amikor levette a bukósisakját, és megpillantottam az arcát, a mosolyát, a tekintetét, emlékszem, ezt a halálom napjáig nem felejtem el, hirtelen rájöttem: szeretem. Szép idő volt aznap. Kint vacsoráztunk négyesben a kertben. Késő éjszakáig beszélgettünk a világ dolgairól. A barátnő, már nem is tudom, hogy hívták, nagyon fiatalka volt. És félénk. Luc odavolt a boldogságtól, hogy viszontlátja az unokaöccsét. Philippe nem tanult tovább, de fix állása sem volt, többnyire kisebb-nagyobb időszakos munkákból tartotta el magát. Kis híján megállt bennem az ütő, amikor Luc felajánlotta neki, hogy felvesszük a műhelybe. Azt mondta, megtanít neki mindent, aztán ha beválik, akár állandóra is maradhat. Soha nem hittem Istenben. Nem jártam hittanra, templomba se gyakran, de aznap este magamban imádkoztam: Istenem, add, hogy Philippe ne jöjjön hozzánk dolgozni! Amikor felnéztem, Philippe engem bámult. Azt felelte a nagybátyjának: „Adj egy kis időt, megbeszélem apámmal, nem szeretném, ha a szüleim túlságosan felfújnák a dolgot.” Aztán mind elmentünk lefeküdni. Egész éjjel le sem hunytam a szemem. Hétvége volt, másnap nem kellett bemennünk a műhelybe. Philippe és a kis barátnője későn kászálódtak elő. Ebédig ki-ki elfoglalta magát. Délután Luc lefeküdt pihenni, én meg, amíg Philippe megjáratta a motorját, a barátnőjével néztem valamit a tévében.

Amióta megérkeztek, megtettem mindent, nehogy véletlenül akár csak pár percre is kettesben maradjak vele. Vacsora előtt gondoltuk, koccintunk egyet. Lementem a pincébe egy üveg pezsgőért, és hirtelen megéreztem az illatát. Ott állt a hátam mögött. Nem húzta az időt, gyorsan elmondta, amiért jött: „Ne félj, nem jövök hozzátok dolgozni, de cserébe ma éjfélkor kimész a kertbe, leülsz arra a kis kőfalra, és vársz.” És még mielőtt kinyithattam volna a számat, hozzátette: „Egy ujjal sem fogok hozzád érni.” Azzal otthagyott. Fogtam a pezsgőspalackot, és visszamentem Luchöz és a barátnőhöz. Philippe nem volt velük, úgy öt perccel később csatlakozott a társasághoz, mint aki vacsora előtt járt még egyet. Azon gondolkoztam, vajon mit akarhat tőlem. A kert végében volt egy sufni, mögötte egy szakaszon alacsony kőfal. Kamaszkorában Philippe sokat gördeszkázott rajta. Egyébként Luc úgy is hívta, „Philippe fala”: „Tehetnénk pár virágládát Philippe falára”, „Nem ártana kicsit kipofozni Philippe falát”, „A múltkor láttam egy gyönyörű angóramacskát sompolyogni Philippe falán…”

Egész este elég tompa voltam, sokat ittam. Tizenegy körül asztalt bontottunk, és mindenki ment lefeküdni. Philippe rám nézett, aztán Luc felé fordult, és közölte vele: „Bácsikám, nem hiszem, hogy be tudok állni a műhelybe, délután felhívtam a szülőket, és eléggé kiakadtak az ötlettől.” Luc nem csinált ügyet belőle: „Nem baj, kölyök.”

Az ágyban fogtam egy könyvet, és úgy tettem, mintha olvasnék. Luc hamar elaludt. Ahogy haladt előre az idő, egyre hevesebben vert a szívem. A házban minden csendes volt, egy pisszenés sem hallatszott. Öt perccel éjfél előtt felkeltem, magamra kaptam egy kabátot, kilopakodtam, és leültem a falra. Odakint vaksötét volt. A hátsó kertbe nem ért el az utcai lámpák fénye. Emlékszem, minden apró zajra összerezzentem. És attól is féltem, hogy Luc felébred, és amikor meglátja, hogy nem fekszem mellette, keresni kezd. Fogalmam sincs, mennyi időt várhattam ott teljes mozdulatlanságban. A rettegés szinte lebénított. Sokáig nem történt semmi. Hallgattam a csöndet. De moccanni sem mertem, mert arra gondoltam: Ha Philippe nem talál itt, még a végén beköltözik hozzánk. Tudtam, hogy ha ez ne adj’ isten bekövetkezne, akkor összepakolok és elmegyek. Se szó, se beszéd, elválok Luctől. Nem tudhatta meg, hogy az imádott unokaöccse akar engem, mert az megölte volna. Ahogy az is megölte volna, ha megtudja, hogy beleszerettem.

Philippe a barátnőjével érkezett. Azt mondta neki: „Ne szólj semmit, csak hagyd, hogy sodorjanak az események!” A lány szeme be volt kötve, Philippe kézen fogva vezette. A másik kezében egy zseblámpát tartott, amelynek a fényét egyenesen rám irányította. A szemembe világított. Nem sokat láttam belőlük, csak sötét körvonalakat. A lányt nekinyomta egy fa törzsének. Ő úgy helyezkedett, hogy szemben legyen velem. A zseblámpát letette a földre, és beállította. Úgy éreztem magam, mintha egy fenyegetően közeledő kocsi fényszórója előtt állnék. Philippe megszólalt: „Látni akarom az arcodat.” A lány azt hitte, hozzá beszél. Philippe egy sor utasítást adott neki, ő pedig csendben engedelmeskedett anélkül, hogy tudta volna, hogy én is ott vagyok a közelben. „Nem fogok hozzáérni, de baszás közben nézni akarom az arcodat.” És a szemem láttára megcsinálta a lányt. Az ő arcát nem láttam, a lámpa fénye elvakított, de éreztem, hogy le sem veszi rólam a tekintetét. Egy adott ponton megint megszólalt: „Gyere, gyere, gyere!” És addig mondogatta, amíg fel nem keltem a helyemről, és közelebb, annyira közel nem mentem hozzájuk, hogy érezzem az izzadtságuk szagát. A lány még mindig háttal volt nekem, Philippe szemben vele. Szemben velem. „Ez az, nézd, nézd csak, mennyire szeretlek!” Nem hagyta, hogy máshová nézzek. Azt a tekintetet soha nem felejtem el. És a mosolyát sem, amelyből ott és akkor sütött a boldogtalanság. Ahogy szorosan tartotta a lányt, ütemesen mozgott benne, miközben végig az én szemembe nézett, és győzedelmesen elélvezett.

Remegő lábbal visszamentem a hálószobánkba, bebújtam Luc mellé az ágyba, és elaludtam. Aznap éjjel Philippe-pel álmodtam. És a következő meg az azt követő éjszakákon is. Másnap hazamentek. Nem búcsúztam el tőlük. Fejfájásra hivatkozva ki sem jöttem a hálószobából. Amikor meghallottam, hogy beindítja a motort, és berregve kihajtanak a kapun, összeszedtem magam, és megfogadtam, hogy soha többé nem találkozom vele. De gondoltam rá. Sokat. Következő nyáron rábeszéltem Lucöt, hogy inkább a Seychelles-szigetekre utazzunk, afféle második nászút gyanánt.

Legközelebb akkor láttam Philippe-et, amikor két évvel később váratlanul, mindenféle előzetes bejelentés nélkül nyáron beállított hozzánk. Akkor már huszonöt éves volt. Luc tudta, hogy jön, gondolták, meglepnek. Úgy tettem, mintha örülnék neki, de a bennem kavargó ellentétes érzelmektől hányinger kerülgetett. Gyűlöltem, ugyanakkor vonzódtam is hozzá. Már aznap estére kerített egy lányt, akit megint odahozott az ablakunk elé, és miközben megdugta, jól hallhatóan azt lihegte: „Gyere, gyere, gyere, nézd, mennyire szeretlek!” És ez egy teljes hónapig így ment. Napközben próbáltam elkerülni. Amikor a reggelinél mégis összefutottam vele, fesztelenül megkérdezte: „Jó reggelt, nénikém, jól aludtál?” De már nem mosolygott hozzá. Látszott rajta, hogy boldogtalan. Valami megváltozott. Pedig nem unatkozott, minden éjjel másik lánnyal enyelgett a jól bejáratott helyen, hogy tudjam. Én sem tudtam mosolyogni. Én is ugyanolyan boldogtalan voltam. Megfertőzött a szerelmével, rám is átragasztotta, mint valami kórságot. A betege lettem.

A nyaralás végén én vittem ki a vasútállomásra. Megmondtam neki, hogy soha többé nem szeretném látni. Mire azt felelte: „Gyere velem, szökjünk el együtt! Tudom, érzem, hogy veled bármire képes vagyok, melletted van bennem elég erő belevágni. De ha nem tartasz meg, le fogok csúszni, egy naplopó gazember lesz belőlem.” Majd megszakadt a szívem. Finoman megértettem vele, hogy ez lehetetlen, mert soha nem fogom elhagyni a nagybátyját. Soha. Megkérdezte, hogy még egyszer, utoljára, megcsókolhat-e. Nem engedtem… Ha hagytam volna, felszállok vele arra a vonatra, és vissza sem nézek.

1983. augusztus 30-án, amikor a vonat kifutott vele a pályaudvarról, tudtam, hogy nem fog többé jelentkezni. Hogy nem látom többet. Legalábbis abban az életben nem. Tudja, egy ember földi pályájába több élet is belefér.

Szóval elveszítettük Philippe-et szem elől. Eleinte néha-néha még telefonált, aztán az évek során az is elmaradt. Luc azt gondolta, hogy végül mégis alávetette magát a szülei akaratának. Hogy azt csinálta, amit ők diktáltak neki. Mi pedig szépen visszatértünk a megszokott hétköznapjainkhoz, éltük tovább békében, különösebb izgalmak nélkül az életünket. Egy évvel később megtudtuk, hogy Philippe megismerkedett valakivel – ez volt maga –, lett egy közös gyerekük, és összeházasodtak. És el is költözött. Minket meg még fel sem hívott, hogy elmondja. Én tudtam, hogy miattam nem ad hírt magáról. De Lucnek nagyon rosszulesett, hogy ennyire elhanyagolja.

Azt hiszem, szívesen megismerte volna magát és… akkor a dolgok talán máshogy alakultak volna. Talán egyszerűbb lett volna mindenkinek. De aztán jött az a tragédia. A nyári táborban. Rettenetes. Luc mindenáron szerette volna elérni Philippe-et. Még a nővérét is felhívta, hogy elkérje tőle a címét, de Chantal rácsapta a kagylót. Ő pedig nem akart erőszakoskodni. Az elutasítását a bánat számlájára írta. Azt mondta: „És különben is, mivel vigasztalhatnánk? Szegény, szegény Philippe!”

1996 októberében Luc a karomban halt meg, szívroham végzett vele. Pedig csodálatos napunk volt aznap. A reggelinél sokat nevettünk. Pár órával később meg leállt a légzése. Ordítottam vele, hogy nyissa ki a szemét, ordítottam vele, hogy ne adja fel, hátha újra megindul a szíve, de nyilván semmire sem mentem vele. Luc már nem hallott engem. Bűntudatom volt. Sokáig magamat okoltam, hogy biztosan Philippe miatt történt így az egész. Emiatt a titkolt, beteges szerelem miatt.

A lehető legszűkebb körben temettem el. Még Philippe szüleit sem értesítettem. Mire lett volna jó, ha eljönnek? Luc nem akarta volna látni őket a temetésén. Még a végén képes lett volna feltámadni, épp csak öt percre, amíg behúz nekik egyet, és elküldi őket melegebb éghajlatra. Philippe-nek sem szóltam. Minek? Úgy döntöttem, a műhelyt megtartom, de a vezetését egy időre átadtam, és hónapokra eltűntem Bronból. El kellett onnan mennem, hogy végiggondoljam a dolgaimat és – ahogy mondani szokás – megéljem a gyászomat.

A távolság nem segített. Épp ellenkezőleg. Én is szembenéztem a halállal. Depressziós lettem. Befektettek a pszichiátriára, és tömték belém a gyógyszereket. Olyan állapotba kerültem, hogy már tízig sem tudtam elszámolni. Luc halálára az én életem is majdnem ráment. A szeretett férfi elvesztésével kicsúszott a lábam alól a talaj. Olyan fiatal voltam még, amikor találkoztam vele. A klinikán aztán szép lassan összekapartak, megráztam magam, és elhatároztam, hogy a kezembe veszem az üzletet. A műhelyben benne volt az egész életünk, főleg az enyém. A házunkat eladtam, és beköltöztem a városba, öt percre a műhelytől. A szerződéskötés napján, amikor átadtam a kulcsokat a vevőnek, egy feketerigó odatelepedett Philippe falára, és teli torokból rázendített.

1998-ban egy szürke hétköznapon épp árajánlatot készítettem az egyik ügyfelünknek, amikor megjelent a műhely ajtajában. Az irodában voltam, az üvegkalickából láttam, ahogy megáll az utcán a motorjával. A bukósisak még rajta volt, de én tudtam, hogy ő az. Tizenöt éve nem láttam. A teste átalakult, de a tartása még megvolt. Azt hittem, menten elájulok. Hogy mint az uramnak, nekem is mindjárt megáll a szívem. Nem gondoltam, hogy valaha még viszontlátom. Ritkán gondoltam rá. Az álmaimban rendszeresen megjelent, de napközben eszembe sem jutott. Nem volt több, mint egy emlék. Levette a sisakját. És az emlék megelevenedett, egyszeriben jelenvalóvá vált. Az arca megviselt volt. Borzalmasan festett. Ez megdöbbentett. A huszonöt éves, életerős fiatalemberből, akit annak idején otthagytam a vasúti peronon, komor, keserű férfi lett. De én így is nagyon szépnek láttam. Fáradtnak, kialvatlannak, de szépnek. Legszívesebben odarohantam volna hozzá, hogy a karjába vessem magam; Claude Lelouche filmjeiben vannak ilyen jelenetek. A fülembe csengtek az utolsó szavai: „Gyere velem, szökjünk el együtt! Tudom, érzem, hogy veled bármire képes vagyok, melletted van bennem elég erő belevágni. De ha nem tartasz meg, le fogok csúszni, egy naplopó gazember lesz belőlem.”

Elindultam felé. Vajon ő milyennek látott engem? Én is megváltoztam. A negyvenhetedik évemben jártam. Megszikárodtam. A fogyástól és a kortól a bőröm meglottyadt. És sokat ittam és dohányoztam. De azt hiszem, mindez fel sem tűnt neki. Amint megpillantott, a nyakamba borult. Helyesebben a nyakamba zuhant. És kibukott belőle a zokogás. A műhely kellős közepén. Sokáig nem is bírta abbahagyni. Hazavittem magamhoz. Az otthonunkba. És mindent elmesélt.

* * *

Françoise Pelletier alig egy órája ment el. A hangja még itt visszhangzik a konyhám falai között. Azt hittem, azért jött el hozzám, hogy szemrehányást tegyen nekem, hogy bántson, de ehelyett megajándékozott az igazsággal.

62

Már nem is álmodom, már nem is dohányzom, már nem is vágyom más után, nélküled rút vagyok, nélküled sorvadok,

mint egy árva lány a betegszobán.

Gabriel Prudent elnyomta a cigarettáját, és öt perccel záróra előtt besétált a rózsakertészetbe. Irène Fayolle az üzletben már lekapcsolta a villanyt, és a kertbe vezető átjárót is lezárta. Már a kirakati rácsot is leeresztette. Épp a raktárban rendezgetett még valamit, amikor észrevette a férfit a pultnál. Úgy téblábolt ott, mint egy szerencsétlen vevő, akit elfelejtettek kiszolgálni.

Egyszerre pillantották meg egymást. Irène egy hidegfényű halogénlámpa, Gabriel a bejárati ajtó fölé biggyesztett, vörösre festett neoncső hatósugarában állt.

Még mindig ugyanolyan szép nő. Mit keres itt? Remélem, örül a meglepetésnek. Miért jött, mit akarhat mondani nekem? Semmit sem változott. Semmit sem változott. Mikor is történt? Már három éve. Amikor elváltunk, kicsit ideges volt. Elveszettnek tűnik. El sem köszönt, csak úgy otthagyott. Remélem, nem haragszik rám. Nem, különben nem lenne itt. Vajon még mindig együtt van a férjével? Vajon új életet kezdett azóta? Mintha befestette volna a haját, világosabbnak tűnik. Még mindig ugyanazt a kopott, sötétkék kabátot hordja. Megint bézsben van tetőtől talpig. A tévében a múltkor fiatalosabbnak látszott. Mit csinálhatott ez alatt az idő alatt? Kikkel találkozott, kiket védett, miket evett, miket látott, amióta nem találkoztunk? Évek teltek el azóta. Sok víz lefolyt azóta a mindenféle folyókon. Hajlandó lesz eljönni velem meginni valamit? Miért ilyen későn jött? Emlékszik még egyáltalán rám? Nem felejtett el. Örülök, hogy még itt találtam. Szerencsénk van, csütörtökönként Paul el szokott jönni értem. Akár szó nélkül sarkon is fordulhatnék. Meg fog csókolni? Lesz rám egy kis ideje? Úgy tűnik, elhúzódik a szülői értekezlet. Lehet, hogy inkább titokban követnem kellett volna az utcán. Lehet, hogy követett? És úgy tenni, mintha csak véletlenül járnék arra. Paullal és Juliennel fél nyolcra beszéltük meg a találkát az iskola elé. Az irodalomtanára behívatott mindkettőnket. Az első lépést, tegye meg ő az első lépést. Ez is egy dalban van. És aztán élhetné tovább mindenki a maga életét. Megint egy szállodában fogunk kikötni? Megint le fog itatni, mint a múltkor? Gondolom, bőven akad még mondanivalója számomra. És az angoltanár is látni akart. Oda kell neki adnom az ajándékát, úgy nem mehetek el, hogy nem adtam oda. Miért jöttem ide, mit akarok én itt? A bőrét, azt a szállodai szobát. A leheletét. Már nem dohányzik. Nem, az lehetetlen, sosem fog leszokni. Csak bent nem mer rágyújtani. A keze…

Irène Fayolle naplója

1987. június 2.

Becsuktam magam mögött a raktárt. Gabriel jött utánam, mint a kezes bárány, és mindeközben ő, a nagy ügyvéd, a karizmatikus szónok, egészen megkukult, csak félénken mosolygott rám, akár egy megszeppent kisfiú. Hiába védett ékesszólóan annyi ártatlant és bűnöst, semmit sem tudott felhozni a szerelmünk védelmében.

Kimentünk az utcára. Az ajándékomat még mindig nem adta oda, és egyetlen szó sem hangzott el köztünk. Bezártam a boltot, és váll váll mellett elsétáltunk az autómig. Pontosan ugyanúgy, mint három évvel korábban, beült mellém az anyósülésre, megtámasztotta a fejét a fejtámlán, én meg begyújtottam a motort, és elindultam bele a vakvilágba. És ha már egyszer elindultam, semmi kedvem sem volt megállni. Nem akartam, hogy kiszálljon a kocsimból. Mire feleszméltem, már az autópályán hajtottam Toulon felé, aztán lekanyarodtam a tengerpartra, és elvezettem egészen Antibes-ig. Este tízkor, amikor megláttam egy csinos kis szállodát a parton, Aranyöböl, ez volt a neve, kénytelen voltam leparkolni, mert a tankból kifogyott a benzin. Odamentünk a bejárathoz, és megnéztük az árakat. A recepción egy kedves, fiatal, szőke nő fogadott minket. Gabriel megkérdezte, van-e még ilyen későn konyha.

Aznap este, amióta csak belépett az üzletbe, akkor hallottam először a hangját. A kocsiban sem beszélt. Csak a rádió keresőgombját csavargatta, hogy találjon valami kellemes zenét.

A recepciós kisasszony azt felelte, hogy még nincs szezon, és az étterem hét közben egyáltalán nincs nyitva. De ha gondoljuk, felvitet nekünk a szobánkba két salátát és két klubszendvicset.

Szobát nem kértünk.

De a nő nem foglalkozott vele, leakasztott egy kulcsot, a 7-es szobáét, és megkérdezte, hogy milyen bort szeretnénk a vacsorához, fehéret, rozét vagy inkább vöröset. Gabrielre néztem: az italválasztás az ő reszortja volt.

Aztán a recepciós kisasszony azt is megkérdezte, hány éjszakát szándékozunk maradni, amire meg én válaszoltam: „Még nem tudjuk.” Kijött a pult mögül, felkísért minket a 7-es szobába, kinyitotta nekünk, és megmutatta, hogy működik a világítás és a tévé.

A lépcsőn Gabriel a fülembe súgta: „Úgy nézhetünk ki, mint a szerelmesek, különben nem küldött volna szobára.”

A 7-es szobában minden halványsárga volt. A napsütötte dél színe. Mielőtt kiment volna, a recepciós kinyitotta a teraszra vezető ajtót. Odakint a tenger feketén hullámzott, és langyos szellő lengedezett. Gabriel letette a sötétkék kabátját egy szék támlájára, és elővett a zsebéből valamit. Egy díszes papírba csomagolt kis tárgyat.

– Tulajdonképpen csak azért jöttem, hogy ezt odaadjam magának, amikor beléptem a virágüzletébe, nem gondoltam, hogy itt, ebben a szállodában ér az este.

– És bánja?

– Soha az életben!

Kibontottam a csomagot. Egy hógömb volt benne. Többször felráztam, és ide-oda forgattam a kezemben.

A recepciós kisasszony kopogott, majd betolt egy zsúrkocsit a szoba közepére. Elnézést kér a zavarásért, majd amilyen gyorsan jött, olyan sietve távozott.

Gabriel a két keze közé fogta az arcomat, és megcsókolt.

„Soha az életben!” Aznap ennél többet már nem is beszélt. Az ételhez és az italhoz hozzá sem nyúltunk.

Másnap reggel felhívtam Pault, megmondtam neki, hogy nem tudom, mikor megyek haza, és letettem. Aztán tárcsáztam a kertészetet, és megkértem a segédemet, hogy néhány napig viselje gondját a rózsáimnak. A lány páni félelemben azt kérdezte: „Az üzletet is egyedül kell vinnem?” Mondtam, hogy igen, és köszönés nélkül letettem.

Azt gondoltam, soha többé nem megyek haza. Hogy eltűnök örökre. Akkor nem kell semmivel szembenéznem, főleg nem Paullal, a szomorú tekintetével. Gyáván meg akartam szökni. Juliennek meg majd később megmagyarázom, amikor már elég nagy lesz hozzá, hogy megértse.

Egyikünknél sem volt váltóruha, sem Gabrielnél, sem nálam. Másnap kerestünk egy boltot, hogy vásároljunk magunknak néhány holmit. Gabriel nem engedte, hogy bézs színű darabokat vegyek, csupa élénk színű ruhát választott nekem, lehetőleg arany szegéllyel és mintával. És egy pár szandált is rám erőltetett. Világéletemben utáltam szandált viselni. Nem szerettem mutogatni a lábujjaimat.

Ez alatt a pár nap alatt úgy éreztem, mintha álcát viselnék. Idegenül mozogtam a szokatlan ruhákban. Egy idegen nő ruháiban.

És sokat gondolkoztam azon, hogy vajon tényleg álcázni próbáltam-e magam, vagy akkor találtam igazán önmagamra.

Egy héttel később Gabrielnek tárgyalása volt Lyonban, egy emberölés gyanúsítottját védte. Gabriel biztos volt a férfi ártatlanságában. Könyörgött, hogy kísérjem el. Arra gondoltam: A rózsáit vagy a családját talán könnyű szívvel otthagyja az ember, de egy férfit, akit gyilkossággal vádolnak, nem hagyhat a sorsára.

Visszamentünk Marseille-be Gabriel kocsijáért, amely elvileg ott állt a kertészettől pár sarokra. Úgy terveztem, hogy a kombimat majd leparkolom az üzlettel szemben, a kulcsot beteszem a bal első kerékre, ahogy szoktam, és az ő autójával együtt legurulunk Lyonba.

Amikor megláttam Gabriel kocsiját, egy sportos, tűzpiros kabriót, átfutott az agyamon, hogy nem ismerem ezt a férfit. Tulajdonképpen semmit sem tudok róla. Életem legszebb napjait töltöttem vele – de mi lesz utána?

Nem tudom, miért, de hirtelen ez az egész olyannak tűnt, mint az egynyári szerelmek. Amikor az ember lánya a tengerparton belehabarodik valakibe, aztán ősszel Párizsban, az eső áztatta szürke utcán nyakig begombolva ráébred, hogy elillant a varázs.

Eszembe jutott Paul. Paulról mindent tudtam. Kívül-belül ismertem, tisztában voltam a kedvességével, a finom vonásaival, a figyelmességével, a szerelmével, a félénkségével, és azzal is, hogy van egy fiunk.

A következő percben megpillantottam Pault, épp akkor szállt be az autójába. A kertészetből jöhetett. Biztosan égen-földön keresett. Sápadt volt, és láthatóan teljesen belemerült a gondolataiba. Nem vett észre. Szerettem volna elkapni a tekintetét. De azzal, hogy nem vett észre, meghagyta nekem a választást. Hogy visszamegyek hozzá, vagy beszállok Gabriel kocsijába. Megláttam a tükörképemet egy kirakat üvegében. Az élénkzöld, arany szegélyes ruhában. Egy másik nő nézett vissza rám.

Odaszóltam Gabrielnek, aki már beült a kormány mögé: „Várjon meg, mindjárt jövök.” Gyalog elmentem a kertészetig, elsétáltam a bejárat előtt, de az üzletben nem láttam senkit. A segédem hátul lehetett a kertben.

Inam szakadtából rohanni kezdtem, mint akit üldöznek. Addig fogalmam sem volt arról, hogy tudok ilyen gyorsan futni. Berontottam az első szállodába, ami az utamba került, és bezárkóztam egy szobába, hogy nyugodtan kisírjam magam.

Másnap reggel a szokásos időben bementem a rózsakertészetbe dolgozni, visszaöltöztem bézsbe, a hógömböt kitettem a pultra, este pedig hazamentem az otthonomba.

A segédem azt mesélte, hogy előző este a boltban keresett egy híres ügyvéd, mindenáron beszélni akart velem, úgy viselkedett, mint akinek elment az esze, még a pult alá is benézett. És azt is mondta, hogy élőben nem is néz ki olyan jól, mint a tévében, sokkal alacsonyabb.

Egy héttel később az újságok megírták, hogy a lyoni gyilkossági ügy gyanúsítottját az ügyvédje, Gabriel Prudent felmentette.

63

Egy apa hiánya felerősíti annak az időnek az emlékét,

amikor még velünk volt.

A perből Geneviève Magnanon kívül csupán egyetlen dolog maradt meg a fejében: Fontanel pofája. Képtelen volt szabadulni tőle. Legalább ezerszer kielemezte magában az öltönyét, a mozdulatait, a viselkedését. Az összes többi tanú közül kizárólag rá emlékezett.

Alain Fontanelt a felperesek ügyvédje utolsóként szólította ki tanúskodni. A szakszemélyzet tagjai, a tűzoltók, a bűnügyi szakértők, a szakács után. Miközben Fontanel magabiztos hangon felelgetett a bíró kérdéseire, Philippe Toussaint azon kapta Geneviève Magnant, hogy lesüti a szemét. Már a tárgyalás első napján, amikor meglátta a nőt a folyosón, és megtudta, hogy ő is ott volt a táborban, átfutott az agyán: Tuti ő gyújtotta fel a szobát. Bosszúból.

Philippe Toussaint mégis inkább Fontanel vallomása alatt kezdett el gyanakodni. Rossz érzése volt. És biztos volt benne, hogy másnak is feltűnt, hogy itt valami bűzlik. Körülnézett a teremben, hogy a többi szülőre is hasonló hatással volt-e Fontanel nyilvánvaló hazudozása, de semmi. A többi szülő halott volt. Mint Violette, két lábon járó halott. Mint a kastély igazgatónője a vádlottak padján, aki üres tekintettel hallgatta Fontanel vallomását, de mintha képtelen lett volna akár egyetlen szót is felfogni belőle.

Philippe Toussaint ismételten megállapította magában: Ezt az egészet egyedül én vészeltem át épségben. És mardosta a bűntudat. Amiért Léonine halála nem viselte meg annyira, mint a többieket. Mintha a tragédia összes terhét áthárította volna Violette-re. Amiért nem tudott osztozni a bánatában. Ugyanakkor a lelke mélyén tisztában volt vele, hogy csakis egyvalami tartja felszínen: a harag, abba kapaszkodik. Az elfojtott, szinte elviselhetetlen, vak indulat, amely bármikor kitörhet belőle, és amelyről nem tudott kivel beszélni, mert Françoise-hoz már nem mehetett. Gyűlölte a szüleit, gyűlölte az anyját, gyűlölte azokat az embereket, akik nem tettek semmit, amikor a tűz…

Nem volt jó apa. Menekült a felelősség elől, nem engedte közel magához a lányát, csak úgy tett, mintha. Önző módon túlságosan el volt telve önmagával ahhoz, hogy bárki mást szeretni tudjon. Mert egyszer régen eldöntötte, hogy az életben semmi mással nem foglalkozik, csakis a motorjával és a nőkkel. Hogy leszakítja az összes érett gyümölcsöt, amely ott kelleti magát előtte a fán. De az évek során már a környék összes fáját ledézsmálta, úgyhogy egy haverja megdobta a címmel, ahol kedvére kiszolgálhatja magát. Ahol csupa olyan nőcskével hancúrozhat, akik nem szerelmet keresnek, nem rendeznek jelenetet, nem kérik számon, hanem ugyanazért mennek oda, amiért a férfiak.

Kihirdették az ítéletet: két év börtön a tábor vezetőjének, ebből egy letöltendő. És kártérítés, rengeteg kártérítés. Amelyet természetesen az utolsó centig meg szándékozott tartani magának. Arra gondolt, miért pont most változtatna ezen a szokásán, ha már az a kicsinyes anyja jól a fejébe verte: „Ne közösködj vele semmiben, az a nő csak azért van veled, hogy megpumpoljon.”

A szülei a bíróság kapujánál várták, szigorúan, mint az igazságszolgáltatás, amelynek a szentélyét épp elhagyta. Ha teheti, kisurrant volna egy oldalajtón, hogy ne kelljen velük lennie. Léonine halála óta nem bírta elviselni őket. Az anyja, aki a kezdetektől Violette-et okolta a fiacskája minden bajáért, a tragédia óta nem talált rajta fogást. Elvégre mégiscsak ő ragaszkodott annyira ahhoz, hogy Léonine-t elküldjék abba az átkozott táborba. Philippe Toussaint megadóan elment velük ebédelni. De egy falat sem ment le a torkán, és egész idő alatt nem is szólt semmit. Miután az apja kitöltött egy csekket, hogy a végén rendezze a számlát, Philippe Toussaint elvette a tollát, és a számla hátoldalára felírta: „Édith Croquevieille, igazgató; Swan Letellier, szakács; Geneviève Magnan, konyhai kisegítő; Éloïse Petit és Lucie Lindon, szabadidő-szervezők; Alain Fontanel, karbantartó.

Aztán hazaindult, és az egész hajcihőből egyedül Fontanel vallomását vitte magával, amelyet száguldás közben már a motoron újra és újra felidézett: „Én fönt aludtam az emeleten. Swan Letellier kiáltozására ébredtem. A lányok akkor már elkezdték kiterelni a gyerekeket. A földszinti szoba lángokban állt, nem tudtunk bemenni. Rosszabbul is alakulhatott volna.”

Violette alig reagált, amikor beszámolt neki az ítéletről. Csak annyit mondott: „Jó”, és kiment leereszteni a vasúti sorompót. Az volt az a pillanat, amikor Philippe Toussaint elkezdte igazán visszasírni Françoise társaságát és a Biot-ban töltött nyarakat. Sokat gondolt azokra az időkre, az emlékek visszarepítették, főleg akkor, amikor a jelen valósága túlságosan lenyomta. Aztán fogta a Nintendóját, és addig játszott, amíg üvöltve teljesen ki nem akadt Mario bénaságán, hogy már megint nem sikerült átlendülnie valami akadályon, csak toporgott egy helyben. Amikor kikapcsolta a tévét, Violette már rég ágyban volt. Nem feküdt be mellé. Inkább felült a motorjára, és elhajtott a címre, hogy kieressze a gőzt olyan nők társaságában, akik ugyanarra vágytak, mint ő, érzelemmentes, szomorú szexre, gyönyörre, a külvilág totális kikapcsolására. De Fontanel szavai nem hagyták nyugodni: „Én fönt aludtam az emeleten. Swan Letellier kiáltozására ébredtem. A lányok akkor már elkezdték kiterelni a gyerekeket. A földszinti szoba lángokban állt, nem tudtunk bemenni. Rosszabbul is alakulhatott volna.”

Mi alakulhatott volna ennél rosszabbul?

Léonine halála visszarántotta a földre. A fennhéjázó önimádat magasából, ahonnan az anyja hathatós biztatására addig mindenkit lenézett: „Ne bízz senkiben, ne törődj senki mással, csak magadra, csakis magadra gondolj!”

Időnként felvetette Violette-nek: „Csináljunk még egy gyereket!” A felesége azt mondta, jó, de csak hogy mielőbb lerázza. Hogy lerázza azt az embert, aki már évekkel korábban kivonult az életéből, aki megcsalta, nem, nem az alkalmi szeretőivel, hanem Françoise-zal, az egyetlen nővel, akit igazán szeretett. Nem azért vette el Violette-et, mert boldoggá akarta őt tenni, hanem hogy végre megszabaduljon az anyjától, aki teljesen rátelepedett.

Rettenetesen sajnálta Violette-et, amikor elveszítették a gyereküket. A felesége fájdalma jobban megviselte, mint a kislánya halála. Szenvedett, amiért semmit sem tud tenni érte. Amiért nincs hozzá köze. A hallgatása miatt, hogy képtelen vele másról beszélgetni, mint samponmárkákról és tévéműsorokról. Hogy képtelen tőle megkérdezni: „Hogy érzed magad?” Emiatt is bűntudata volt. De még a szenvedésben sem volt kitartó. Mert nem volt, aki annak idején megtanítsa neki, hogyan kell szeretni, dolgozni, adni. Egy semmirekellőt neveltek belőle.

Violette rögtön megtetszett neki, amint legelőször megpillantotta a bárpult mögött. Rárepült, mint méh az illatos virágporra. Vonzotta a szemét, mint egy szivárványszínű nyalóka a vásári forgatagban. Az érzés persze meg sem közelítette azt, amit Françoise iránt érzett, de akarta azt a lányt. A hangját, a bőrét, a mosolyát, a madárcsontú testét. Úgy, ahogy volt, a fiús külsejével, a bizonytalanságával, a feltétel nélküli odaadásával. Ezért is csinált neki gyorsan egy gyereket, hogy kisajátítsa, megtartsa saját magának. Úgy volt vele, mint egy finom süteménnyel, nem akart rajta osztozkodni senkivel. Megpróbált sutyiban bevonulni vele egy sarokba, mohón falni kezdte, és nem érdekelte, hogy esetleg összemaszatolja vele magát. Az anyja viszont ott is rajtakapta, de hiába próbálta kimosdatni a drágalátos fiacskáját, a baj már megtörtént, a lány teherbe esett.

1996 augusztusában, vagyis kilenc hónappal azután, hogy a perben Édith Croquevieille-t elítélték, Violette tíz napra elutazott Marseille-be Célia nyaralójába. Philippe Toussaint nem bírta Céliát, és érezte, hogy a nő sem igazán van oda érte. Azzal mentette ki magát a nyaralás alól, hogy meglátogatja Charleville-ben a régi, motoros haverjait. Csakhogy Philippe Toussaint-nek már nem voltak haverjai. Sem régiek, sem újak.

Chalon-sur-Saône-ba ment, egyedül. Alain Fontanel ott dolgozott egy klinikán. Egészen pontosan az 1979-ben épült Szent Teréz kórházban, ahol azóta, hogy a kastélyban megszűnt az állása, harmadmagával ő végezte az összes felújítási munkát a festéstől és mázolástól kezdve az elektromos hálózat és a vízvezetékek folyamatos karbantartásáig. Philippe Toussaint nem tudta magában eldönteni, mi lenne a leginkább célravezető eszköz, hogy szóra bírja a férfit. Kedvesen közelítsen hozzá, vagy inkább addig üsse, amíg ki nem tálal? Fontanel jó húsz évvel volt öregebb nála, szóval afelől nem volt kétsége, hogy ha arra kerülne a sor, könnyűszerrel kicsavarja a karját, és leszereli. Nem tervezett el előre semmit, csak beszélni akart vele, lehetőleg négyszemközt. Hogy nekiszegezhesse a kérdéseit, amelyeket a tárgyaláson valamiért senkinek sem jutott eszébe feltenni.

Philippe Toussaint besétált a kórházba, és a recepción érdeklődött, merre találja Alain Fontanelt. A recepciós visszakérdezett: „Tudja a szobaszámát?” Mire Philippe Toussaint valami olyasmit makogott: „Ja, nem beteg, itt dolgozik.”

– Ápoló? Vagy rezidens?

– Nem, karbantartó.

– Egy pillanat, utánanézek.

Miközben a fiatal nő telefonálgatott, Philippe Toussaint az előcsarnok másik végében, tőle úgy ötven méterre megpillantotta Fontanelt, aki szürke kezeslábasban épp a kórházi büfébe tartott. És amint meglátta, megint elöntötte ugyanaz a rossz érzés, mint a bíróságon. Valahogy nem komálta ezt a férfit. Gondolkodás nélkül, szinte rohanva utánaeredt. Amikor beérte, Fontanel az önkiszolgáló pultnál állt a sorban, a kezében tálcával. Philippe Toussaint szintén fogott egy tálcát, beállt közvetlenül mögé, és kért egy adagot a főételből. Fontanel egy üres, ablak melletti asztalt választott magának. Philippe Toussaint pedig csatlakozott hozzá, és anélkül, hogy megkérdezte volna, szabad-e, szemközt vele letelepedett.

– Ismerjük egymást?

– Beszélni még nem beszéltünk, de igen.

– Segíthetek valamiben?

– Abban biztos vagyok.

Fontanel nyiszálni kezdte a tányérján a húst, cseppet sem zavartatta magát.

– Folyton magára gondolok.

– Általában inkább a nőkre vagyok ilyen hatással.

Philippe Toussaint beharapta az ajkát, nem akarta máris felhúzni magát.

– Arról lenne szó, hogy szerintem nem mondott el mindent a tárgyaláson… Nem megy ki a fejemből a tanúvallomása, egyszerűen beakadt.

Fontanel nem tűnt meglepettnek, vagy ha az volt is, jól tettette magát. Jó egy percig méregette Philippe Toussaint-t, nyilván azért, hogy felidézze az arcát, hátha eszébe jut, hol ült a tárgyalóteremben, aztán letört egy darab kenyeret, és beletunkolta a szószba.

– És mit szeretne? Azt hiszi, a maga két szép szeméért kiegészítem még néhány részlettel?

– Ja, valahogy úgy.

– És miért tennék ilyet?

– Mert tudom kevésbé kedvesen is kérni.

– Tőlem akár le is üthet, nem érdekel. Őszintén megmondom magának, talán még jól is esne, ha megverne. Nem szeretem a munkámat, nem szeretem a feleségemet, még a gyerekeimet sem szeretem.

Philippe Toussaint ökölbe szorította a kezét, de olyan erősen, hogy az ujjai elfehéredtek.

– Leszarom az életét, azt akarom tudni, hogy pontosan mit látott aznap éjjel… Mert maga úgy hazudik, mint a vízfolyás.

– Magnant, Magnant ismeri, ugye? A feleségem.

– …

– A tárgyalás alatt ahányszor csak felnézett, és meglátta a maga képét a teremben, ijedtében majdnem összecsinálta magát.

Ahogy Fontanel kimondta a nevét, Philippe Toussaint előtt megjelent Geneviève Magnan, ahogy az álmatag szemével leselkedik utána az óvoda folyosóján, és állandóan a nyomában koslat, akár egy tüzelő szuka. Az is lepergett előtte, ahogy a kis sziklánál a sárban tapicskolva a motorja reflektorfényében hátulról megbassza. Felfordult a gyomra. Fontaneltől, a kajaszaggal keveredő tömény fertőtlenítőbűztől… Tényleg az a nő gyújtotta volna fel a szobát, így akart bosszút állni rajta? Nem hagyta nyugodni a kérdés.

– Az Isten szerelmére, árulja már el, mi történt…

– Baleset volt. Se több, se kevesebb. Egy rohadt baleset. Hiába nyomoz, nem fog találni semmit, én mondom magának.

Philippe Toussaint felpattant a székéről, egy lendülettel megkerülte az asztalt, és mint egy eszeveszett őrült, nekiesett Fontanelnek. Behúzott egyet az arcába, aztán gyomorszájon vágta, ütötte-rúgta, ahol érte. Úgy érezte, mintha csak egy utcára kidobott matracot püfölne. És az ebédlőben támadt hangos felhördülés ellenére sem hagyta abba. Fontanel egyáltalán nem védekezett. Valaki a tömegből elkapta Philippe Toussaint karját, megpróbálta lefogni, levinni a földre, de benne még emberfeletti erővel tombolt a düh, addig vergődött, amíg nem sikerült kiszabadítania magát, és aztán futva kirontott a büféből. A kezén a bőr több helyen felrepedt, vérzett, olyan keményen ütött.

Fontanel, ahogy arra számított is, nem mondott semmit, nem tett ellene feljelentést testi sértés miatt. Váltig állította, hogy nem ismeri a támadóját.

64

Pihenj, papácska, aludj, de fülelj odafentről,

s halld meg a mennyből gyermeki kacajunk.

Broni temető, 2017. június 2., tiszta, kék ég, 25 fok, délután három óra. Philippe Toussaint (1958–2017) temetése. Tölgyfa koporsó. Szürke márvány sírkő. Kereszt nélkül.

Három koszorú – „Minden szál virág egy-egy kitörölhetetlen, szép emlék” –, fehér liliomcsokor – „Végtelen rokonszenvem jeléül”.

A gyászszalagokon ilyen és hasonló szövegek olvashatók: „Barátomnak”, „Kedves kollégánknak”, „Cimboránknak”. Egy kis, vésett kőtáblán aranyozott motor, mellette felirat: „Emléked örökkön él”.

A sír körül nagyjából húszan gyülekeznek. Philippe Toussaint másik életének szereplői.

Mint az elhunyt törvényes hitvese alá kellett írnom egy beleegyező nyilatkozatot, hogy Françoise Pelletier Luc Pelletier mellé temethesse. Hogy Philippe Toussaint egy helyen nyugodhasson a nagybátyjával, akinek még a létezéséről sem tudtam. Ahogy a fél életéről sem. Semmit.

Megvárom, amíg mindenki szétszéled, és odamegyek a sírhoz. És elhelyezek rajta egy táblát Léonine nevében: „Apámnak”.

65

Halld meg szavunk, amikor elmondjuk, mennyire szeretünk.

Halld meg szavunk, amikor arra kérünk,

segíts elviselni a földi lét nehéz terheit.

1996. augusztus, Geneviève Magnan.

Már régóta vártam. Tudtam, hogy végül úgyis eljön. Már jóval azelőtt tudtam, hogy megláttam Fontanel képét. Összeverve jött haza. Két mankóval. Az arca mindenütt vörösen és lilán fel volt dagadva, két foga hiányzott.

„Már megint mibe keveredtél?”, kérdeztem tőle. Azt hittem, felöntött a garatra, és összekapott a többi kocsmatöltelékkel. Az erőszak a vérében volt, nem lehetett tudni, mikor tör ki belőle. Olyan volt, mint az a másik. Rosszabb estéken néha nekem is oda-odavágott.

De azt felelte: „Ezt beszéld meg azzal a pasassal, aki a hátam mögött kettyintgetett.”

Ez a mondat, pláne Fontaneltől, rosszabbul esett, mint az anyám maflásai. Az ütéseket mindkettőtől elviseltem, pár pofon szinte meg se kottyant. De ezzel mintha belém döfött volna egy kést, és jól megforgatta bennem.

Nem engem vertek össze, nem én nem tudtam lábra állni, mégis én szenvedtem jobban. Annyira, hogy teljesen lebénultam. Meg sem bírtam mozdulni. Pánikoltam.

Visszagondoltam az előző heti disznóvágásra a szomszédban. Hogy az a malac mennyire be volt ijedve, hogy reszketett, milyen kétségbeesetten visított. A félelemtől és a fájdalomtól. Az egész borzalmas volt. Ahogy a férfiak rávetették magukat, és közben röhögtek. Aztán minket, nőket is odarendeltek, hogy csináljuk a hurkát. Abban a halálbűzben. Aznap elhatároztam, hogy fölkötöm magam. Nem akkor jutott eszembe először, hogy „véget vetek az életemnek”, vagy hogy is mondják finomkodva burzsujéknál. Nem, már máskor is eszembe jutott. De akkor valahogy nem akart elmúlni. Tovább kitartott, mint szokott. Fogtam is a pénzt, és elmentem a barkácsáruházba kötelet venni. Már a kezemben volt, de végül visszatettem, mert eszembe jutottak a gyerekeim. Az egyik négy-, a másik kilencéves. Mi lesz belőlük nélkülem, ha egyedül maradnak Fontanellel?

Már akkor tudtam, hogy egy nap el fog jönni kérdezősködni, amikor a bíróság folyosóján a tekintetem összetalálkozott az övével.

Kopogtak. Gondoltam, biztosan a postás, csomagot vártam, rendeltem pár cuccot. De nem a postás volt, ő volt az, ő állt az ajtóban. A szeme fáradt volt, meggyötört. Láttam benne a bánatot. Láttam benne a szépséget. És a megvetést. Úgy nézett rám, mint egy szarkupacra.

Nem akartam beengedni, de nem hagyta kizárni magát, durván rám rúgta az ajtót. Úgy viselkedett, mint valami őrült. Arra gondoltam, hívom a rendőrséget, csak hát mit mondtam volna nekik? Féltem tőle. Az óta az éjszaka óta, ott, a kis sziklánál. Egy ujjal sem ért hozzám, túlságosan undorodott tőlem. Éreztem rajta a gyűlöletet, de meg is volt rémülve. Csak annyit tudtam kinyögni: „Tényleg baleset volt, nem csináltam semmit, soha nem lennék képes ártani gyerekeknek.”

A szemembe nézett, aztán olyat csinált, amire tőle aztán végképp nem számítottam. Lerogyott a konyhaasztal mellé, a karjára borult, és keservesen zokogott. Úgy bőgött, mint egy gyerek, aki a tömegben elvesztette az anyját.

– Akarja tudni, hogy volt?

Megrázta a fejét.

– Esküszöm, hogy baleset volt.

Karnyújtásnyira volt tőlem. Elfogott a vágy, hogy megérintsem, pucérra vetkőztessem, pucérra vetkőzzek, és aztán a magáévá tegyen, hogy legyen miért sipítanom, mint annak idején a kis sziklánál a sötétben. Soha senki sem utálta még önmagát annyira, mint amennyire abban a percben én utáltam magamat.

Ő meg csak ült ott tehetetlenül, reményvesztetten a redvás konyhámban, amit hónapok óta nem takarítottam. Amióta nincs munkám, otthon is inkább csak döglök. Én vagyok a felelős. Bűnös vagyok.

Felállt, rám se nézett, egyszerűen kisétált az ajtón. Leültem a helyére. Az illata ott maradt utána.

Iskola után leadom a gyerekeket a nővéremnél. Ő sokkal kedvesebb nálam. A srácoknak meg megmondom, hogy viselkedjenek rendesen. Hogy maradjanak a fenekükön. A múltkor eltettem azt a pénzt, amit végül nem költöttem el. Hazafelé bemegyek a barkácsáruházba, veszek kötelet.

66

Amikor egy anya meghal, a gyerekeinek életükben először

nélküle kell megküzdeniük a bánatukkal.

– Megkóstolja?

– Örömmel.

Leszedek pár szem koktélparadicsomot, és odaadom Rouault közjegyző úrnak.

– Nagyon zamatos. Itt marad?

– Hova máshova mehetnék?

– Az örökségéből élete végéig elélhet, még dolgoznia sem kell.

– Jaj, csak azt ne! Szeretem ezt a házat, szeretem a temetőmet, szeretem a munkámat, szeretem a barátaimat. Szeretek itt lenni. És különben is, ki viselné gondját az állataimnak?

– Azért legalább egy kis telket vásárolhatna magának, egy nyaralót, ahol csak tetszik.

– Az nem lenne jó. Mert akkor rendszeresen ki kellene járnom oda. Ha az embernek van egy nyaralója, nehezebben szánja rá magát, hogy világot lásson, tudja, úgy, hogy hirtelen gondol egyet, és felül a vonatra. És őszintén, el tud engem képzelni egy saját nyaralóval?

– De hát mihez akar kezdeni azzal a rengeteg pénzzel, ha nem veszi tolakodásnak?

– Ha százat elosztunk hárommal, mennyi is jön ki?

– 33,33333, és így tovább a végtelenségig.

– Na szóval, ez esetben azt csinálom, hogy az egyik 33,33333 százalékot a végtelen sok hármassal odaadom az ingyenkonyhának, a másikat átutalom az Amnesty Internationalnek, a harmadikat meg a Bardot Alapítványnak. És akkor úgy fogom érezni, hogy tettem valamit a világért a temetőm falain kívül is. Jöjjön, közjegyző úr, igyunk egy pohárkával!

Rátámaszkodik a botjára, és a maga ráérős tempójában, mosolyogva jön utánam. Kényelembe helyezzük magunkat a filagóriában, és kibontok egy üveg jól behűtött, aranysárga, édes fehérbort. Rouault közjegyző úr kibújik a zakójából, és miközben belemarkol a sózott földimogyoróba, kinyújtóztatja a lábát.

– Nézze, milyen szép idő van ma! Nap mint nap rácsodálkozom a világ szépségére. Persze tisztában vagyok az elmúlással, sok szomorúság vesz körül, mindenszentekkor az ég is beborul, de az élet mindig újraindul, felülkerekedik mindenen. Mindig elérkezik egy reggel, amikor ragyogóan kisüt a nap, amikor a felperzselt föld is újból kizöldül.

– Legközelebb, ha valamelyik család megint hajba találna kapni az irodámban, azt hiszem, ideküldöm őket, hátha tanulnak magától némi bölcsességet.

– Az örökösödést úgy, ahogy van, el kellene törölni. Szerintem sokkal többre mennénk azzal, ha az emberek mindenüket, amijük csak van, az idejüket, a pénzüket, inkább még életükben megosztanák a szeretteikkel. Az örökség az ördög találmánya, egyedül arra jó, hogy egymásnak ugrassza a rokonságot. Én az élet adományaiban hiszek. A halál ígéreteiben nem bízom.

– Tudta, hogy a férje ilyen gazdag?

– A férjem nem volt gazdag. Túlságosan magányos és nagyon boldogtalan volt. Szerencsére az utolsó éveiben azzal a személlyel élhetett, akivel mindig is kellett volna.

– Ha megkérdezhetem, drága Violette, maga hány éves?

– Fogalmam sincs. 1993 júliusa óta nem tartom számon a születésnapjaimat.

– Új életet kezdhetne.

– Jól vagyok így, elégedett vagyok a mostani életemmel.

67

A futóhomokból, mely alatt rejtve buzog a világ,

előbújik egy szívemnek kedves virág.

1996 augusztusában, egy évvel azelőtt, hogy átvettem volna a temetőt, a szokásosnál rövidebb ideig maradtam Célia házában az öbölben. Felültem egy vonatra, azzal elmentem Mâconig, ott pedig buszra szálltam, arra, ami Tournus felé megáll Brancion-en-Chalonban. Azon a vonalon La Clayette is útba esik. Akkor láttam először, bár csak messziről, az ablak mögül a kastélyt. Néhány perccel később, amikor Brancion-en-Chalon főterén, a polgármesteri hivatal előtt leszálltam a buszról, az egész testemet rázta a remegés. Alig bírtam elvonszolni magam a temetőig. A kastély képe a rengeteg ablakkal, a fehérre meszelt falakkal minden lépésnél ott hullámzott a szemem előtt. A buszról egy pillanatra a tó is feltűnt, zafírfénnyel ragyogott az épület mögött. Fülledt idő volt.

A gondnoklak temető felőli ajtaja nem volt bezárva, Sasha résnyire nyitva hagyta, de nem mentem be. Egyenesen Léonine sírjához siettem, a fejemben még mindig a kastély fehér homlokzatával. Megálltam a sírkő előtt, amin vésett betűkkel négy kislány neve szerepelt, köztük az én lányomé, és akkor először szemrehányást tettem magamnak, amiért nem voltam ott a temetésen, nem kísértem el őt az utolsó útjára, nem adtam vele semmilyen útravalót, még egy fehér kavicsot sem tettem le a sírjára. Haragudtam magamra, holott a Földközi-tengerben, ahonnan épp jöttem, vagy Sasha kertjének virágaiban sokkal erősebben éreztem Léonine jelenlétét, nem gondoltam, hogy ott lenne a földben, az alatt a hideg kőlap alatt. A szívem megtelt fájdalommal. Visszaballagtam Sasha házához.

Nem értesítettem előre, nem tudta, hogy jövök. Már több mint két hónapja felé sem néztem. Amióta Philippe Toussaint megtiltotta, hogy találkozzak vele. A konyhában szép rend volt, a veteményesbe vezető ajtó tárva-nyitva. Nem kezdtem el szólongatni. Kiléptem a szabadba, és megláttam, ahogy a padon hanyatt fekve, az arcán szalmakalappal sziesztázik. Próbáltam minél halkabban odamenni hozzá, de így is meghallott, azonnal felpattant, és a karjába szorított.

– Nincs szebb látvány a verőfényes égboltnál. Szeretem nézni a szalmakalapom rácsain át, úgy nem fájdul bele a szemem. Én kis verebecském, milyen csodálatos meglepetés… Itt maradsz estig?

– Talán tovább is.

– Nagyszerű! Ettél ma már valamit?

– Nem vagyok éhes.

– Főzök neked egy tésztát.

– Mondom, hogy nem vagyok éhes.

– Teszek rá egy kis vajat, és sajtot is reszelek rá. Gyere csak, gyere, rengeteg dolgunk van! Láttad, milyen szépen megnőttek a növényeink? Idén bőséges termésünk lesz. Remek évünk van!

Miközben elnéztem, ahogy derűs arccal sürgölődik körülöttem, hirtelen valami melegség járta át a mellkasomat, valami boldogságféle. Nem volt benne semmi erőltetett, és nem is csak afféle fellángolásnak tűnt, ami pár perc alatt elillan, hanem mintha eltöltött volna a teljesség érzése. Őszintén elmosolyodtam, és az a mosoly ott is maradt az arcomon, egyszerűen mert ahhoz volt kedvem. A lélek, ami már jó ideje csak hálni járt belém, egyszeriben visszaköltözött a testembe.

Szerettem volna, ha minden örökre úgy marad, mint azon a nyáron, abban a pillanatban.

Négy teljes napot töltöttem vele. Elkezdtük betakarítani a paradicsomot, leszedtük az érett szemeket, és nekiláttunk a befőzésnek. Legelőször is egy mosófazékban, amiben Sasha szabad tűzön vizet forralt, sterilizáltuk a befőttesüvegeket. Aztán meghámoztuk és átpasszíroztuk a paradicsomokat, majd a pürét friss bazsalikomlevelekkel üvegekbe töltöttük. Sasha felhívta a figyelmemet a jó szigetelés fontosságára, hogy a fedő alatt a gumit minden évben újra kell cserélni. Végül a hermetikusan lezárt üvegeket tizenöt perc alatt kifőztük.

– Ezzel megvolnánk, így legalább négy évig elállnak. De nézz csak körül, látod, itt fekszik a temetőben ez a rengeteg ember, aki egész életében kuporgatott, ezt-azt félretett, és végül mire ment vele? Úgyhogy mi ketten nem várjuk ki, mikor jön el a kedvező alkalom, nem várunk semmire, hanem már ma este kibontjuk az egyik üveget!

Utána a zöldbab következett. Szálanként megtisztítottuk őket, levágtuk a két végüket, elrendeztük őket az üvegekben, mindegyik adagra ráöntöttünk egy pohár sós vizet, majd szorosan rátekertük a fedőket az üvegekre, és vízben forraltunk rajtuk egyet.

– Idén a zöldbabnak csak egyetlen éjszaka kellett, két napja sincs, hogy ilyen szépen kifejlődtek, mintha megérezték volna, hogy eljössz… Soha ne becsüld alá a kerted jóstehetségét!

A második napomon volt egy temetés. Sasha megkért, hogy kísérjem el. Biztosított, hogy nem kell csinálnom semmit, csak annyi lesz a dolgom, hogy végig ott állok mellette. Addig még sosem vettem részt temetésen. Néztem a sápadt arcokat, a bánattal teli tekinteteket, az elegáns, fekete öltözékeket. Néztem, ahogy a gyászolók megszorítják egymás kezét, támaszt keresve egymásba karolnak, lehajtják a fejüket. Máig emlékszem arra a búcsúbeszédre, amit az elhunyt fia el-elakadó hangon elmondott az apja sírja mellett:

– Papa, ahogy André Malraux mondta, a legszebb főhajtás egy halott előtt, ha megőrzi őt az élő emlékezet. Szeretted az életet, a szép nőket, a jó borokat és Mozartot. Mostantól valahányszor kihúzom a dugót a palackból, vagy meglátok az utcán egy csinos nőt, amikor egy csinos nő társaságában koccintok egy finom borral, tudni fogom, hogy a közelben vagy. Amikor a szőlő rozsdásodni kezd, és a levelek zöldből vörösbe váltanak, amikor a nap meleg fénye pár óra alatt megérleli a szemeket, tudni fogom, hogy a közelben vagy. Amikor meghallok egy klarinétversenyt, tudni fogom, hogy a közelben vagy. Nyugodj békében, papa, majd mi mindent elrendezünk.

Miután az egybegyűltek hazamentek, mi is visszamentünk a házba, és megkérdeztem Sashát, nem szokta-e eltenni a búcsúbeszédeket. Hogy nem jegyzi-e fel őket magának valahova.

– Minek kellenének azok neked?

– Szeretném tudni, mi hangzott el Léonine temetésén.

– Nem őrzök meg semmit. A zöldségek sem hajtanak ki maguktól évről évre. Minden évben elölről kell kezdeni az egészet. Kivéve a koktélparadicsommal: az nem igényli a törődést, kinő bárhol, ahol csak neki tetszik.

– Miért mondja ezt nekem? Hogy jön ez ide?

– Az élet, Violette, olyan, mint a váltófutás. Ha megtetted a távot, átadod valaki másnak a stafétát, aki szintén továbbadja. Én a te kezedbe adtam, és egy nap te is továbbadod.

– De nekem nincs a világon senkim.

– Nem, én itt vagyok neked, utánam meg jön majd valaki más. Ha arra vagy kíváncsi, mi hangzott el Léonine temetésén, írd meg magad. Fogj egy tollat, és még lefekvés előtt vesd papírra!

A harmadik napomon kimentem Léonine sírjához, és felolvastam neki a gyászbeszédemet.

Visszafelé az egyik parcella fasorában összeszedtem Sashát. Sokáig sétáltunk a sírok között, mesélt nekem a halottakról, azokról, akik már rég a föld alatt nyugszanak, és azokról is, akik csak az utóbbi hetekben-hónapokban költöztek be a temetőbe.

– Vannak gyerekei, Sasha?

– Fiatal koromban meg akartam felelni az elvárásoknak, és megnősültem, elvégre mindenki így csinálja. De nagyon nagy butaság az, bolond egy szokás, hogy csak azért, mert mások így csinálják, nekünk is ugyanazt kell tennünk. Az illendőség, a tettetés és a szokásrend megöli a lelket. A feleségemet Verenának hívták, gyönyörű lány volt, és olyan finom hangja volt, mint neked. Egyébként is egy kicsit hasonlítasz rá. És én a magam fiatalos, ostoba gőgjével azt képzeltem, hogy a szépsége majd meghozza a házasság minden velejárójához is a kedvemet. Az esküvőnk napján, amikor megláttam a hófehér csipkeruhájában, és a félénken iruló-piruló arcáról felemeltem a fátylát, megértettem, hogy csak áltatok mindenkit, köztük is elsősorban magamat. Tartózkodón megcsókoltam a száját, a vendégek tapsoltak, de végig csupán egyetlen dolog kötötte le a figyelmemet, a körülöttünk álló izmos férfitestek. Már a lakodalom elején lerészegedtem. A nászéjszaka maga volt a rémálom. Pedig megtettem én mindent, a feleségem bátyjára gondoltam, aki szép szál, barna hajú, fekete szemű fiú volt. De nem működött, nem sikerült örömet szereznem az ifjú arának. Verena az érzelmi túlfűtöttségre és az alkoholra fogta a felsülésemet. Aztán a sok-sok egymás mellett végigforgolódott éjszaka jutalmaként, hetek kitartó próbálkozásai után csak sikerült révbe érnem. Elvettem a szüzességét. De el sem tudom mondani neked, mennyire szégyelltem magam, amikor gyengéden és szerelmesen a szemembe nézett, én meg tudtam, hogy csakis a mocskos fantáziámnak köszönhetem, hogy egyáltalán hozzá tudtam érni. A dolog éjszakánként újra és újra megtörtént, és az ágyunkban sorra megfordult a falu összes bikája, rajta keresztül képzeletben őket simogattam.

Aztán elköltöztünk. Ez is ugyanolyan butaság, mint az első, hogy az ember azt hiszi, hogy a környezetváltozással a hajlamai is megváltoznak. A vágyakat nem lehet csak úgy lerázni magunkról. Azok nem olyanok, mint a vándormadarak vagy a gaz, nem alkalmazkodnak az éghajlathoz. Lecseréltem a kilátást, lecseréltem a lábtörlőt, de továbbra is csak a férfiak hoztak lázba. Számtalanszor megcsaltam a feleségemet mindenféle útszéli közvécékben. Szégyen és gyalázat… Egy idő után belebetegedtem a színlelésbe. Jóllehet Verenával szemben nem színleltem, őt tényleg szerettem. Szinte felfaltam a tekintetemmel, de kizárólag a tekintetemmel, másra nem vágytam tőle. Szerettem a mozdulatait, a bőrét, a járását, de volt egy tincs, ami a hajából mindig az arcába omlott, mintha távol akarna tartani tőle, akár egy tilalom. Elég az hozzá, hogy vérrákom lett. A fehérvérsejtjeim elkezdték bekebelezni a vörösvérsejtjeimet. A fejemben ezek a fehérvérsejtek úgy jelentek meg, mint megannyi fehér ruhás menyasszony, akik csak sokasodtak és sokasodtak az ereimben – a hazugság felemésztett. Talán furcsállni fogod, de a kórházi kezelésektől megkönnyebbültem. Mert felmentettek az alól a kötelességem alól, hogy az ágyban „tisztességben részesítsem” a feleségemet. Micsoda kifejezés ez is… A magam részéről én a lehető legtisztességtelenebbül bántam vele. A paplan alatt behunytam a szemem, az ő testét simogattam, de közben másra gondoltam, bárkire, csak férfi legyen. Még egy tévébemondó is megtette.

Verena teherbe esett. A születendő gyerekünk volt a fény az esküvőnk óta eltelt három év sötét alagútjának a végén. Ilyen pozitív végkimenetelt nem is reméltem. Figyeltem, ahogy gömbölyödik a hasa, és megint elkezdtem kertészkedni. Már majdnem boldog embernek mondhattam magam. Nagyon vártam azt a gyereket, sokat álmodoztam róla. És meg is született, egy fiú. Émile-nek neveztük el. Verena kevesebbet foglalkozott velem, nem is igazán kívánt, teljességgel átadta magát a gyereknevelésnek, én meg minden szempontból egyre jobban lettem. Voltak szeretőim, volt egy kedves, gondoskodó feleségem, aki egy fiút is szült nekem, szinte úsztam a boldogságban, még ha az a boldogság nem is volt egészen felhőtlen. Nagyszerű apa vagyok, azt ugye mondanom sem kell. És persze egy gyerek arra sem jön rosszul, ha az ember nem akar többet ágyba bújni a feleségével. Nagyon praktikus, mert a felesége mindig fáradt, sértődékeny, gyakran fáj a feje, éjszaka felriad a gyerek sírására, folyton aggódik érte, hogy nem fázik-e vagy nincs-e melege, mert jön a foga, mert rosszat álmodott, mert begyulladt a torka. Utána csak egyszer feküdtem le Verenával, egy sok alkohollal átmulatott szilveszter után, de az is elég volt, hogy megint teherbe essen. És három évvel Émile születése után megszületett Ninon. Egy csodálatos, imádnivaló kislány.

Két gyereket is összehoztam Verenával. Kettőt. Kétszer is sikerült létrehoznom magamból valamit, két embernek is életet adtam. Istennek van humorérzéke, és lám, ha arról van szó, hogy viccet csináljon valamiből, a buzikról sem feledkezik meg.

– Most hány évesek?

– Pontosan ugyanannyi idősek, mint a feleségem.

– Ezt nem értem.

– Kortalanok. 1976-ban meghaltak egy közúti balesetben. A Párizs–Marseille autópályán. Három nappal később mentem volna utánuk vonattal a tengerpartra, ahol kibéreltünk egy házat. És tudod, miért?

– Mit miért?

– Hogy miért csak később csatlakoztam volna hozzájuk?

– …

– Verenának azt mondtam, hogy lemaradtam egy munkával, és be kell hoznom magam. ’76-ban mérnökként dolgoztam. De az igazság az, hogy egy laza hétvégét terveztünk az egyik kollégámmal, meleg férfiak egymás között. Amikor elért a halálhírük, szó szerint belebolondultam. Hosszú időre bevonultam egy idegszanatóriumba kényszergyógykezelésre. Ott, azok között a hófehér, kórházi falak között tanultam meg, hogyan tudok másokat a kezemmel gyógyítani. Látod, Violette, neked és nekem, mindkettőnknek megvan a magunk csomagja, és mégis itt vagyunk. Ha összerakjuk kettőnk életét, abból simán kijönne a Victor Hugo összes. Válogatott tragédiák sora, apró boldogságok és sok-sok remény.

– Hol temették el őket?

– Valence mellett, Verena családjának van ott egy közös sírhelye.

– És maga hogy került ide, ebbe a temetőbe?

– Amikor kiengedtek a gyógykezelésről, nem volt semmim. Az itteni polgármester régi jó barátom, időtlen idők óta ismerjük egymást, megsajnált, és felvett utcaseprőnek. Én voltam az a fickó, aki kék kezeslábasban sepreget az önkormányzati kukák mellett, és közben magában beszél. Amikor valamennyire egyenesbe jöttem, és hallottam, hogy megürült a temetőgondnoki állás, megpályáztam. Úgy éreztem, a holtak mellett a helyem. Mások halottjai mellett.

Sasha belém karolt, hogy megtámaszkodjon rajtam. Egy férfi és egy nő jött szembe velünk, és egy konkrét sír felől érdeklődtek. Miközben elmagyarázta nekik, merre menjenek, hol kell lefordulniuk, figyeltem Sashát. Az elbeszélése közben, ahogy egyre több részletet árult el az elveszett családjáról, a háta egy kicsit meggörnyedt. Arra gondoltam, hogy olyanok vagyunk, mint két partra vetett hajótörött. Akik sok vizet nyeltek a balsors óceánjából, de valamilyen csoda folytán végül mégsem fulladtak bele.

– A polgármester nem mondott rögtön igent. Csak hát mivel nekem már nem volt senkim, a szeretteim mind meghaltak, tulajdonképpen helyzeti előnyben voltam. De neked ezt nem kell magyaráznom… Nézd, milyen gyönyörű időnk van! Ma megtanítom neked, hogyan kell rózsát nemesíteni. Az művészet. Tudod, mivel érdemes oltani?

– Nem.

– Kiválasztasz egy olyan ágat, ami már elvirágzott, és kezd fásulni. A zöld száron barnás foltok jelennek meg, mint az én kezemen. Azok mutatják, hogy öregszik. Ez az úgynevezett érett szemzőhajtás. És ha hiszed, ha nem, ezek az öregecske ágak képesek megújulni. Hát nem elképesztő? Mit szeretnél enni ma este? Mit szólnál egy citromos avokádósalátához? Az nagyon egészséges, tele van vitaminokkal és jótékony zsírsavakkal.

A negyedik napon a rozoga Peugeot-jával kivitt a pályaudvarra, és feltett a vonatra. A poggyászomat telepakolta frissen eltett paradicsom- és zöldbabkonzervekkel. A bőröndöm olyan nehéz volt, hogy Malgrange-ban alig bírtam hazavonszolni.

A temető és a vasútállomás között a kocsiban azt mondta, hogy szeretne nyugdíjba menni. Mert már elfáradt, és ideje átadnia a stafétát, és mást el sem tudna képzelni a helyére, csakis engem.

68

A szerelmük fénye, mint az ég kékje.

Nem lesz leánybúcsúd.

Nem leszel első bálozó.

Nem fogsz lassúzni.

Nem hordod magaddal a fél életedet a retikülödben, és nem fog fájni a hasad, amikor menstruálsz.

Nem lesz fogszabályzód.

Nem fogom látni, ahogy felnősz, meghízol, szenvedsz, elválsz, fogyókúrázol, gyereket szülsz, szoptatsz, szeretsz.

Nem lesznek pattanásaid, sem spirálod.

Nem fogom megtudni, milyen az, amikor hazudsz. Nem kell falaznom neked, sem megvédenem téged.

Nem fogod elcsenni az aprót a pénztárcámból. Nem nyitok neked takarékszámlát. Hogy biztosítsam a jövődet.

Nem fogsz fogamzásgátlót szedni.

Nem fogom látni az első szarkalábaidat és májfoltjaidat, a narancsbőrödet, a visszereidet.

Nem fogom kiszagolni a ruháidon, hogy dohányoztál, nem foglak látni cigizni, és nem piszkállak, hogy le kéne szokni.

Nem foglak soha részegen látni, se másnaposan.

Nem fogsz a tévé előtt az érettségidre tanulni, miközben fél szemmel a Roland Garrost nézed, nem fogsz hangosan kiakadni Bovarynéra, hogy micsoda egy „szerencsétlen nyanya”, sem Marguerite Durasra, sem a tanáraidra, hogy ilyeneket olvastatnak veled.

Nem lesz robogód, és megúszod az első szerelmi csalódásodat.

Nem fogsz kapualjakban csókolózni, nem fogsz szexelni.

Nem lesz érettségi bulid.

Soha nem fogunk egymással koccintani.

Nem kell dezodort használnod, és nem veszik ki a vakbeledet.

Nem fogok aggódni, nehogy beszállj valami idegen kocsijába. Ezen már túl vagyunk.

Nem fog fájni a fogad.

Nem megyünk az éjszaka közepén az ügyeletre.

Nem fogsz a munkaügyi központ előtt sorban állni.

Nem lesz bankszámlád, sem diákigazolványod, sem vasúti kedvezményed, sem társadalombiztosítási számod, sem mindenféle hűségkártyád.

Soha nem tudom meg, mit szeretsz úgy igazán, milyen emberekhez vonzódsz. Milyen ruhák tetszenek, milyen könyveket olvasol szívesen, milyen zenéket hallgatsz, milyen illat illik hozzád.

Nem fogsz pofákat vágni előttem, nem csapod rám az ajtót, nem surransz ki a házból egy titkos, éjszakai légyottra, nem fogsz senkire hiába várni, nem szállsz repülőre.

Nem költözöl el. Nem lesz új címed.

Soha nem tudom meg, rágod-e a körmöd, lakkozod-e, használsz-e alapozót, fested-e a szemed.

Sem azt, hogy jó-e a nyelvérzéked.

Soha nem festeted be a hajad.

Örökre Alexandre lesz a nagy szerelmed, az a fiú a nagycsoportból.

Nem mész férjhez.

Megtartod a nevedet. Léonine Toussaint. Kisasszony.

Mindig a bundás kenyér, a rántotta, a sült krumpli, a szarvacska tészta, a palacsinta, a rántott hal, a madártej és a tejszínhab lesznek a kedvenc ételeid.

Másképp fogsz felnőni, abban a szeretetben, amivel magamban én dédelgetlek. Máshol fogsz felnőni, a világ morajaiban, a Földközi-tengerben, Sasha kertjében, a madarak röptében, a napkeltében, az esti szürkületben, azokban a fiatal lányokban, akik véletlenül szembejönnek velem, a fák zizegő lombjában, egy asszony imájában, egy férfi könnyeiben, egy gyertya lángjában, és később, egy nap újjászületsz virág vagy egy kisfiú képében, egy másik anya ölében, ott leszel mindenhol, ahová csak nézek. A szíved együtt dobban az enyémmel, amíg csak élek.

69

Hiába fújja a szél vagy tikkasztja a nap,

az emlékezés virága örökre megmarad.

– Csókolom!

– Jó napot, fiatalember!

A konyhaasztalomnál egy aranyos kisfiú ücsörög, és szívószállal próbálja kiszürcsölni a dobozból az almaleve utolsó cseppjeit. Egyedül van.

– Hol vannak a szüleid?

A gyerek a temető felé bök az állával.

– A papám azt mondta, várjam meg itt, mert odakint esik az eső.

– Hogy hívnak?

– Nathan.

– Kérsz egy szelet csokitortát, Nathan?

Mohón felcsillan a szeme.

– Igen, kérek, köszönöm szépen. Ez a te házad?

– Igen.

– Itt dolgozol?

– Igen.

Pislog. Hosszú, fekete szempillái vannak.

– Itt is alszol?

– Igen.

Úgy néz rám, mintha a kedvenc rajzfilmjéből léptem volna elő.

– És nem szoktál félni éjszaka?

– Nem, nem szoktam. Mitől kellene félnem?

– A zombiktól.

– Mik azok a zombik?

A villájával levág egy jókora falatot a tortaszeletéből, és bekapja.

– Élőhalottak, akik ijesztegetik az embereket. Láttam egy filmet, az nagyon félelmetes volt.

– Nem vagy te egy kicsit fiatal ahhoz, hogy ilyen filmeket nézz?

– Antoine-nál láttam, a számítógépén, de nem is néztük végig, mert annyira ijesztő volt. És amúgy is már hétéves vagyok.

– Ja, ha már hét, akkor nem szóltam.

– Találkoztál már zombikkal?

– Nem, soha.

Úgy tűnik, egy világ omlott össze benne. Bájosan elkámpicsorodik. A macskaajtó táblája megzörren, Tutti Frutti jön be rajta. A szőre tiszta víz. Hogy átmelegedjen, odabújik Éliane mellé a kosarába. A kutya lomhán kinyitja az egyik szemét, majd azonmód visszaalszik. Nathan lekászálódik a székről, és odamegy hozzájuk, hogy megsimogassa őket. Útközben két kézzel megragadja a gatyakorcát, hogy megigazítsa a nadrágját, aztán visszahúzkodja a csuklójára a pulóvere ujját. A sportcipője sarka minden lépésénél színesen világít. Egy Michael Jackson-szám jut róla eszembe, a Billie Jane videóklipje.

– Ez a te cicád?

– Igen.

– Hogy hívják?

– Tutti Frutti.

Ezen elneveti magát. A foga csupa csoki.

– Vicces neve van.

Julien Seul megkocogtatja a temető felőli ajtót, és bejön a konyhámba. Ő is elázott, akárcsak a macskám.

– Jó napot!

A gyerekre pillant, aztán mosolyogva rám néz. Érzem rajta, hogy szeretne odajönni hozzám, megérinteni, de egy lépést sem tesz felém. Beéri azzal, hogy a tekintetével szinte levetkőztessen. Hogy befurakodjon vele a téli ruhám alá, és egy pillanatra lássa felvillanni a nyarat.

– Jól vagy, drágám?

Ledermedek.

– Papa, tudod, hogy hívják a cicát?

Nathan Julien fia. A szívem, mint egy elszabadult vadló, heves vágtába kezd, mintha az imént többször föl-le rohantam volna a lépcsőn.

Julien rávágja:

– Tutti Frutti.

– Honnan tudod?

– Már ismerem. Nem most vagyok itt először. Köszöntél rendesen Violette-nek, Nathan?

Nathan elkerekedett szemmel felém fordul.

– Téged Violette-nek hívnak?

– Igen.

– Itt mindenkinek olyan fura neve van!

Visszaül az asztalhoz, és megeszi a maradék süteményét. Az apja mosolyogva nézi.

– Ideje indulnunk, drágám.

Ezen én kámpicsorodom el. Mint amikor Nathan megtudta, hogy soha nem találkoztam zombikkal.

– Nem maradnak még egy kicsit?

– Délután esküvőre vagyunk hivatalosak Auvergne-be. Az egyik unokatestvérem férjhez megy.

A szemembe néz. Aztán odaszól a fiának:

– Menj ki a kocsihoz, drágám, nem zártam be, mindjárt én is utánad megyek.

– Ebben az esőben? De hát úgy zuhog, mintha dézsából öntenék!

A gyerek válasza annyira váratlanul ér minket, hogy összenevetünk.

– Aki elsőnek ér oda, az választhat zenét.

Nathan felpattan, odaszalad hozzám, és sietve az arcomra nyom egy puszit.

– Ha látnál egy zombit, hívd fel a papámat, ő rendőr.

Azzal a temető felé kirohan a házból, egyenesen a parkolóba.

– Nagyon helyes gyerek.

– Az anyjára ütött… Apropó, az én anyám naplóját elolvasta?

– Még nem értem a végére. Készítsek egy kávét az útra?

Megrázza a fejét.

– Kávét nem kérek, de magát szívesen elvinném magammal az útra.

Nem türtőzteti tovább magát, odajön és megölel. Érzem, ahogy beleszuszog a nyakamba. Behunyom a szemem. Amikor kinyitom, már kint áll a küszöbön. Összevizezte a ruhámat.

– Violette, semmi kedvem ahhoz, hogy egy nap valaki megjelenjen a síromnál a maga urnájával. Kifogásom nincs ellene, csak nincs sok értelme. Meg akarom élni ezt magával, most, amíg még lehet. Együtt akarom bámulni magával az eget… Még az ilyen esős napokon is.

– Velem akar élni?

– Szeretném azt hinni, hogy az anyám kalandja… kapcsolata azzal a férfival, legalább bennünk kiteljesedhet. Hogy ezért, miattunk kellett találkozniuk.

– De én erre nem vagyok alkalmas.

– Nem alkalmas?

– Igen, nem vagyok alkalmas.

– Nem besorozni akarom.

– Mondom, hogy alkalmatlan vagyok rá, valami eltört bennem. Képtelen vagyok szeretni. Velem nem lehet élni. Halott vagyok. Ugyanolyan halott, mint azok, akiknek a kísértete itt kóborol a temetőmben. Hát még nem értette meg? Lehetetlen.

– Semmi sem lehetetlen.

– Ez nem igaz.

Szomorúan elmosolyodik.

– Kár.

Becsukja maga mögött az ajtót, majd két perc múlva kopogás nélkül megint beront rajta.

– Magunkkal visszük.

– …

– Az esküvőre. Csak két óra kocsival.

– De én…

– Tíz percet kap, hogy elkészüljön.

– De én nem me…

– Az előbb felhívtam Nonót, azt mondta, öt perc múlva itt lesz, beugrik maga helyett.

70

Egy nap utánad megyünk,

Isten minket is magához vesz.

1996. augusztus

Amikor Philippe eljött Geneviève Magnan házából – a nagybátyja, Luc kifejezésével élve –, össze volt omolva, mint egy kőrakás. Nyeregbe szállt, és meg sem állt a temetőig. Az egyik parcellában, szerencsére Léonine sírjától elég távol, épp búcsúztatót tartottak. A tikkasztó meleg ellenére egy csomó ember gyűlt össze. Nem vitt virágot Léonine-nak. Nem volt szokása. Virágról mindig az anyja gondoskodott.

Akkor járt ott először egyedül. Az évi kétszeri rendszeres látogatására mindig a szülei vitték.

Az apja és az anyja leparkolt a sorompónál. Ki sem szálltak a kocsiból, ne kelljen találkozniuk Violette-tel, ne kelljen vigasztalniuk. Ő pedig jó fiúként, engedelmesen beült a hátsó ülésre, mint gyerekkorában, amikor családilag nyaralni mentek, csak a hely tűnt azóta sokkal szűkebbnek, és ezúttal nem a tenger volt a végállomás.

Philippe világéletében azt gondolta, hogy azért egyke, mert a szülei csupán egyszer feküdtek le egymással, akkor is csak véletlenül. Meg volt győződve róla, hogy a létezése egy véletlen baleset eredménye.

Az apja, akit a gyász és az anyja mellett eltöltött hosszú évek látványosan megviseltek, pocsékul vezetett. Összevissza nyomkodta a pedálokat, lehetetlen volt megfejteni, mikor miért lép rá a fékre vagy a gázra. Hol hirtelen jobbra, hol ok nélkül balra rántotta a kormányt. Előzött, amikor nem kellett volna, de amikor szabad volt előtte a pálya, eszébe sem jutott előzni. Állandóan eltévedt az úton. A figyelmeztető táblákról gyakorlatilag nem vett tudomást, és mintha a jelentésükkel sem lett volna tisztában.

Az út a sorompótól a temetőig minden alkalommal végtelenül hosszúnak tűnt Philippe-nek. Amikor először megjárták, már kilométerekkel a kastély előtt megérezte az égett szagot. A tűzvész után az egész környék még napokig bűzlött a füsttől.

Azon a napon a kerítés előtt parkoltak le. Nem mertek behajtani, egy darabig némán ültek a kocsiban, és mind a hárman csak bámultak maguk elé. Aztán nagy nehezen kiszálltak, és gyalogszerrel tették meg a fennmaradó kétszáz métert az egykor pompás kastély bekormozódott homlokzatáig. Az épület előtt nagy volt a kavarodás. Sokan odagyűltek, tűzoltók, rendőrök, kétségbeesett szülők, önkormányzati képviselők, és mind a kiégett bal szárnyra meredtek. Borzalmas, felfoghatatlan tragédia. Tompa hangok, szaggatott mozdulatok. Mint egy lassított felvételen. Az egész jelenet valahogy olyan távolinak tűnt, mintha sűrű, vattás köd vette volna körül. Egy ilyen fájdalomnak a súlyát senki sem bírta volna másképp elviselni, csak ha kikapcsolja az agyát, és leválasztja az érzékeléséről az érzéseit. Mert egy ilyen helyzetben a kettő együtt nem megy.

Philippe-et nem engedték a szoba közelébe. Azon a részen a földszint viszonylag nagy területen le volt zárva, mint az amerikai bűnügyi sorozatokban, csak ez itt volt, Franciaországban, és nem a tévében, hanem a való életben. A helyszínt vörös műanyag szalagokkal kerítették körül. A földet és a falakat szakértők vizsgálták, minden apró részletet lefényképeztek. Próbálták megállapítani a tűz terjedésének az útját, rekonstruálták az eseményeket, nyomokat, bizonyítékokat gyűjtöttek. Az ügyész alapos jelentést akart, elvégre négy gyerek halála nem tréfadolog. Mindenáron tudni akarta, kit terhel ezért az esetért a felelősség, hogy megindíthassa ellene az eljárást.

Többen odamentek Philippe-hez: „nagyon sajnálom, nagyon sajnáljuk, őszinte részvétünk, nem szenvedtek”, zúgott a feje a sok együttérzéstől. A tábor személyzetével nem találkozott, bár az is lehet, hogy igen, csak később nem emlékezett rá. A többi gyerek, a szerencsések, a túlélők már nem voltak ott. Értesítették a szüleiket, hogy sürgősen jöjjenek értük.

Léonine holttestét nem kellett azonosítania, nem volt miből. A koporsó kiválasztásával és a gyászjelentéssel sem kellett foglalkoznia, a szülei mindent intéztek helyette. Örült, hogy nem kell semmi ilyesmiben döntést hoznia. Arra gondolt: Soha egy pár cipőt vagy zoknit, egy ruhát, egy sapkát sem vettem a kislányomnak. Ezt Violette csinálta, szerette csinálni. De a koporsó kiválasztásából Violette kiszállt. Ahogy minden másból is kiszállt. Szóval neki ezentúl nem volt kiről gondoskodnia.

Este a szállodából felhívta. Az otthonában a marseille-i nő vette fel a telefont. Így hívta Céliát. Eszébe jutott, hogy hiszen ő kérte meg, hogy jöjjön el hozzájuk. Violette aludt. A nap folyamán az orvos többször is benézett, és injekcióban beadott neki egy kis nyugtatót.

A temetést 1993. július 13-án tartották.

A többiek fogták egymás kezét, egymásba karoltak, támogatták egymást. Ő egész idő alatt nem ért és nem is szólt senkihez. Az anyja tett egy halvány próbálkozást, hogy belekapaszkodjon, de ő hátrahőkölt, mint amikor tizennégy éves korában az anyja az iskola előtt meg akarta puszilni.

A többiek zokogtak, potyogtak a könnyeik. A többiek rogyadoztak. A nők hajladoztak, mint viharban a nádas, néhányukat úgy kellett összeszedni, miután kicsuklott alóluk a lábuk. Kívülről úgy tűnhetett, mintha az egész gyászoló gyülekezet részegen érkezett volna a szertartásra, a temetés alatt senki sem volt képes egyenesen megállni a lábán. Ő kihúzta magát, és egyetlen könnycseppet sem ejtett.

Aztán valamivel később a sír körül a tömegben megpillantotta azt a nőt. Tetőtől talpig feketében. Holtra vált arccal. A semmibe révedő tekintettel. Mi a francot keresett ott Geneviève Magnan? Elkapta róla a tekintetét. Nem érdekelte. Már nem akart senkitől semmit. Françoise-t akarta. Violette-et és Léonine-t akarta. Odaadta nekik a szívét. Ennyi volt, vége.

Az alatt a négy nap alatt, amit akkor Burgundiában töltött, végig ugyanaz a mondat járt a fejében, legalább ezerszer kimondta magában: Még a lányomat sem tudtam megvédeni.

Utána a többiek nyilván elmentek nyaralni. Utána a többiek nyilván még elidőztek abban az átokverte temetőben. Ő meg beszállt a szülei autójába, a szűkös hátsó ülésre, de ezúttal nem a tenger volt a végállomás, hanem Violette és az ő vigasztalhatatlan bánata.

Egy üres szoba az otthonában. Egy rózsaszín falú szoba, ahová azelőtt is alig tette be a lábát. Ahonnan mindig kacagás szűrődött ki, és Violette hangja az esti felolvasásnál.

Ahogy ott állt egyedül a lánya sírjánál, három évvel a tragédia után, nem tudott mit mondani. Nem szólt egy szót sem, nem mondott imát érte. Pedig volt néhány ima, amit ismert. Járt hittanra, volt elsőáldozó. Pont az elsőáldozása napján látta először Françoise-t a nagybátyja oldalán, Luc akkor mutatta be a családnak. Azon a napon, amikor az egyik haverja bátyjával a sekrestyében megbeszélték, hogy mialatt körbejár a misebor, a hecc kedvéért azt fogják mondani:

Mi Atyánk, ki vagy a begyemben,

heréltessék ki a te neved, dőljön meg a te országod,

egye meg a fene a te akaratod, miként a mennyben, úgy a földön is, a mi mindennapi vedelnivalónkat add meg nekünk ma,

és szopasd meg a mi őseinket, miképpen mi is megszopatjuk azokat, akik az agyunkra mennek,

és ne küldj minket a sor végére, de szabadíts meg minket a sok szartól.

Azt már nem.

Ezen úgy röhögtek, hogy a könnyük is kicsordult. Hát még akkor, amikor a farmer és a póló fölé felhúzták magukra a karinget. Ugratták egymást:

– Úgy nézel ki, mint egy kispap.

– Te meg, mint egy lány.

Aztán kimentek, és meglátta Françoise-t. És onnantól le sem bírta venni róla a szemét.

Olyan volt a nagybátyja mellett, mintha a lánya lenne. Elfogadta volna nővérének. Vagy pótanyának. Vagy a gyerekei anyjának. Maga volt a tökéletesség. Úgy tűnt, a nagybátyja nagyon szereti. Ő is első pillantásra beleszeretett.

Látni akarta újra és újra, és minél több időt töltött vele nyaranta, annál többet akart tőle.

Ahogy ott állt egyedül a lánya sírjánál három évvel a tragédia után, megfogadta, hogy nem megy többet Brancion-en-Chalonba, mert nem találja a szavakat. Mert képtelen bármit is mondani Léonine-nak. Legszívesebben felült volna a motorjára, és egyenesen Françoise-hoz száguldott volna, hogy a karjába vesse magát. De sok év telt már el azóta, ki kellett őt törölnie az emlékeiből.

Tudta, mi a dolga. Hogy visszamenjen Violette-hez, letérdeljen előtte, és könyörögjön a bocsánatáért. Hogy elcsábítsa, ahogy a kezdetekkor elcsábította. Még a sorompó és a vonatok előtt. Hogy próbáljon odafigyelni rá, hogy megnevettesse. Hogy csináljon neki még egy gyereket. Hiszen Violette még mindig olyan fiatal. Hogy megígérje neki, kideríti, mi történt azon az éjszakán a kastélyban, és bevallja, hogy beverte Fontanel képét, és annak idején kavart Magnannal. Hogy beismerje előtte a hitványságát, de ennek ellenére megesküdjön neki, hogy felgöngyölíti az igazságot. Igen, csinálnak még egy gyereket, és azt a gyereket nem fogja elhanyagolni. Talán másodjára fiuk lesz, egy kispasi, mindig is arra vágyott. És meg fogja tartóztatni magát. Nem repül rá minden nőre. Talán el is költözhetnének. Új életet kezdhetnének Violette-tel. Van rá példa, meg lehet csinálni, a tévében látott már ilyet.

De előbb vissza kellett mennie Magnanhoz, hogy még egyszer beszéljen vele. „Soha nem lennék képes ártani gyerekeknek.” Miért mondta ezt? Vissza kellett mennie hozzá, hogy szóra bírja. Pár órával azelőtt már majdnem kitálalt, de ő nem akarta meghallgatni. Nem állt rá készen.

Még egyszer, utoljára jól megnézte magának Léonine sírját. Bárhogy próbálkozott, képtelen volt kinyitni a száját, mint ahogy a lánya életében sem volt neki igazán mit mondania. A kérdéseire sem válaszolt. „Papa, miért világít a hold?”

Miután otthagyta a sírt, és sietve kifelé tartott a temetőből, az egyik fasorban meglátta őket. Violette-et és az öreget. Az öreg Violette karjára támaszkodott. Philippe úgy érezte, becsapták. Átlátott a hazugságon. A fejében megszólalt az anyja hangja: „Ne bízz senkiben, ne törődj senki mással, csak magadra, csakis magadra gondolj!”

Úgy tudta, Violette Marseille-ben van, Célia nyaralójában. Azt hitte, elzárkózott a világtól, hogy a tengernél nyugodtan emlékezhessen. Ehhez képest ott volt tőle pár méterre egy másik férfival. És mosolygott. Léonine halála óta Philippe egyszer sem látta mosolyogni.

Violette hat hónapon keresztül minden második vasárnap kijárt a temetőbe. Szóval erre ment ki az egész. Kölcsönkérte a szupermarketes maca piros matchboxát, neki meg azt adta be, hogy Léonine sírjához megy. Ezt ügyesen kitalálta. Szeretője van? Egy ilyen vénember? Hol ismerte meg, hogy találkozott vele? Nem, Violette nem olyan, az lehetetlen.

Philippe elbújt egy nagy kőkereszt mögött, és egy darabig onnan figyelte őket. Kart karba öltve elsétáltak a temető bejáratánál álló házikóig. Az öreg este hétkor kijött a házból, hogy bezárja a kaput. Szóval az a vén fószer ennek az elátkozott helynek a gondnoka. A felesége annak a temetőnek a gondnokával feküdt össze, ahol a lányuk nyugszik. Philippe a sors iróniáján elröhögte magát. Kajánul, keserűen. Ütni, ölni tudott volna. Legszívesebben kinyírt volna mindenkit.

Violette bent maradt a házban. Az ablakon át látta, ahogy a dereka körül egy konyharuhával megterít kettejüknek, pont ugyanúgy, mint otthon náluk. Üvölteni tudott volna a fájdalomtól. Beleharapott az öklébe, még a vére is kiserkedt. Úgy érezte magát, mint a magányos cowboy a westernfilmekben, amiket gyerekkorában látott, akinek a szájába nyomtak egy fadarabot, hogy arra harapjon, amíg kioperálják a hasából a golyót. Violette kettős életet élt, és neki az egészből még csak fel sem tűnt semmi.

Besötétedett. Az öreg és Violette lekapcsolták odabent a villanyt. Behúzták az ablaktáblákat. A felesége nem jött ki a házból. Ott maradt. Ott aludt nála. Kétség nem férhetett ahhoz, mi történik.

Két hónappal azelőtt határozottan megtiltotta Violette-nek, hogy még egyszer betegye a lábát Burgundiába. Amikor Violette megemlítette előtte Magnant, amikor elmesélte neki, hogy elment hozzá, megijedt. Félt, hogy nekiesik. Félt, hogy Violette megtudta, hogy azt a nőt, aki a táborban a gyerekekre főzött, a férje egy ideig dugta.

De így egészen más lett a leányzó fekvése. Violette szeretőt tart. Hát ezért viselkedett annyira másként, valahogy könnyedebben azokon az estéken, amikor másnap elutazott. Havi két vasárnap. És volt pofája neki azt mondani: „Havi két vasárnap elmegyek a temetőbe.” Ő pedig nem gyanakodott. De már kezdte érteni, mitől lett hétről hétre látványosan jobban a felesége.

Későre járt, átmászott a kerítésen, másképp nem juthatott ki a temetőből. Teljes erejéből belerúgott egyet az utca felőli ajtóba, felült a motorjára, és fúriaként elhajtott.

Este tíz óra körül kanyarodott be abba az utcába, amelyikben Magnan lakott. A ház tele volt rendőrökkel, a furgonjuk kint parkolt a kapu előtt. A szomszédokat kihajtották az utcára, pongyolában és köntösben sutyorogtak egymás között a lámpaoszlopok alatt. Arra gondolt, hogy Fontanelnek biztosan eljárt a keze, és keményen ellátta a baját.

Philippe megfordult, keletnek vette az irányt, és megállás nélkül hazahajtott a falujába. De nem a sorompóhoz ment, hanem a címre, ahol a pénzéért megkapta az ölelést, amire vágyott.

71

Együtt néztük az életet, a szerelmet, a boldogságot

a nyitott ablakon át. Együtt hallgattuk a szél zúgását.

Irène Fayolle naplója

1992. október 22.

Tegnap este a híradóban meghallottam Gabriel hangját. Úgy nyilatkozott a riporternek, hogy „egy olyan nőt védek, aki elhagyott”. Nyilván nem ezt mondta, csak én ezt hallottam ki belőle.

A konyhában voltunk, Paul segített vacsorát készíteni, a tévé bent szólt a nappaliban. Annyira meglepett, hogy meghallom az ismerős hanghordozást, azt a hangot, amelyhez életem legszebb emlékei fűződnek, hogy a fazék nagy csörömpöléssel kiesett a kezemből, és a forró víz ráfröccsent a bokámra. Eszeveszett felfordulás lett belőle, Paul azt se tudta, hová kapjon. Azt hitte, azért reszketek, mert megégettem magam.

Betámogatott a nappaliba, és leültetett a kanapéra, a tévé elé, szemtől szembe Gabriellel. Ott villogott abban a beszélő dobozban, amelyet szinte sohasem nézek. Amíg Paul sürgött-forgott körülöttem, és cserélgette a hideg vizes borogatást a lábamon, én a bíróság épületéből sugárzott képeket néztem. Az újságíró elmondta, hogy Gabriel egész héten Marseille-ben vett részt egy tárgyaláson. És hogy az öt vádlott közül hármat felmentetett a szökésben való bűnrészesség vádja alól. A tárgyalás előző nap ért véget.

Vagyis Gabriel Marseille-ben volt, a városban, ahol élek, és nem is jelentkezett. De ha tudok is róla, hogy itt van, mit tettem volna? Elmegyek találkozni vele? Mit mondhattam volna neki? Hogy öt évvel ezelőtt azért hagytam ott az utcán, mert nem voltam képes elhagyni a családomat? Hogy öt évvel ezelőtt megrettentem tőle, megrettentem magamtól? De hogy azóta is sokat gondolok rá?

Julien előbújt a szobájából, és azt mondta az apjának, hogy talán kórházba kellene vinniük engem. Azt nem akartam. Miközben a férjem és a fiam megvitatták a kérdést, és végül előkapartak a gyógyszeres szekrényből egy Panthenol sprayt, én megbabonázva bámultam, ahogy Gabriel az újságíró mikrofonja előtt fekete talárban a meggyőzés kedvéért hadonászik azzal a gyönyörű kezével. Szenvedélyesen beszélt a védenceiről. Szerettem volna, ha lelép a képernyőről, mint Jeff Daniels Mia Farrow-hoz abban a Woody Allen-filmben, a Kairó bíbor rózsájá-ban.

És hozzám vajon hogy állt? Magában engem is felmentett? Talált valami enyhítő körülményt, amelyet felhozhatott a védelmemre, amiért akkor faképnél hagytam?

Vajon mennyi ideig várt rám a kocsiban? Mikor döntött úgy, hogy elindul nélkülem? Mi volt az a pillanat, amikor megértette, hogy nem megyek vele?

Könnybe lábadt a szemem. Pedig nem akartam sírni.

Paul kikapcsolta a tévét.

Amikor a képernyő elsötétült, kibuggyant belőlem a zokogás.

A fiam és a férjem azt hitték, azért, mert fájdalmaim vannak. Kihívták a háziorvost, aki megvizsgálta a sérüléseimet, és megállapította, hogy csak felszíniek, nem esett komolyabb bajom.

Egész éjjel nem aludtam.

A feltűnése, a hangja ráébresztett, mennyire hiányzik Gabriel.

* * *

Másnap reggel Irène kinyomozta Gabriel irodájának a számát. Még mindig ugyanott volt a székhelye, Mâconban praktizált. A telefonban időpontot kért hozzá, amire azt a választ kapta, hogy Prudent ügyvéd úr nagyon elfoglalt, nehéz hozzá bejutni, több hónapot kell várni, de amennyiben sürgős az ügy, jó szívvel ajánlják bármelyik kollégáját az irodában. Irène azt mondta, hogy neki nem sürgős, kivárja a sorát. Meghagyta a telefonszámát, persze nem az otthonit, hanem a kertészetét. Arra a kérdésre, hogy milyen természetű ügyről lenne szó, hirtelen nem tudott mit felelni, csak pár másodperc után kapcsolt: „Prudent ügyvéd úr már ismeri a részleteket.” Az időpontja három hónappal későbbre szólt.

Két nap elteltével Gabriel visszahívta. Irène épp azzal foglalatoskodott, hogy felhúzza a kirakatban a rácsot, amikor a kertészetben megcsörrent a telefon. Azt hitte, valaki még nyitás előtt szeretne leadni egy virágrendelést, ezért sietett felvenni a kagylót, a nagy rohanásban kicsit ki is fulladt. Maga elé húzta a megrendelőtömböt, és kezébe vette a tollat, amelynek a kupakját a segédje megrágcsálta. Gabriel szólt bele először: „Én vagyok az.” Mire Irène: „Jó reggelt!”

– Felhívtad az irodámat?

– Igen.

– Egész héten Sedanban tárgyalok. Van kedved odajönni?

– Igen.

– Akkor várlak.

És letette.

Irène a megrendelőlapra a szállítási címhez beírta: Sedan.

Ezerkétszáz kilométer állt előtte. Át kellett szelnie egész Franciaországot. Fel északnak, egyenes vonalban előre.

Tíz óra körül indult el Marseille-ből, vonattal ment, több átszállással. Lyonban a pályaudvari mosdóban megnézte magát a tükörben, bepúderezte az orrát, és egy kis szájfényt is kent az ajkára. Április volt, bézs ballonkabátot viselt. Ezen elmosolyodott. A haját hátul fekete gumival összefogta. Vett magának egy háromszög szendvicset, egy fogkefét és egy tubus citromos ízesítésű fogkrémet.

Este kilencre ért Sedanba. Fogott egy taxit, és megkérte a sofőrt, hogy a bíróság előtt tegye ki. Tudta, hogy Gabriel ott lesz valahol az egyik közeli kávézóban vagy étteremben. Irène tudta, hogy Gabriel nem az a korán visszavonulós fajta, aki este bekuckózik a szállodai szobájába. Szívesebben lapozta át az ügyiratot egy kávéházi asztalnál. Egy pohár sör és egy adag sült krumpli mellett. Egy pohár bor és a séf napi ajánlata között. Gabrielnek szüksége volt maga körül a nyüzsgésre. Utálta a szállodai szobák síri csöndjét, az ágytakarók és a függönyök súlyos szövetét, a tévét, amelyet a vendégek többsége csak azért kapcsol be, hogy legyen valami háttérzaj.

Körülnézett, és három másik férfi társaságában ki is szúrta egy ablak melletti asztalnál. Gabriel egyszerre cigarettázott és beszélt. A romok és a kigombolt ingnyakak alapján már elég sokat fogyaszthattak. Mind a négyen levették a nyakkendőjüket, és ráhurkolták a székük karfájára.

Amikor Gabriel észrevette, odaintett neki:

– Irène! Gyere, ülj ide hozzánk!

Úgy mondta, mintha Irène csak véletlenül, hazafelé menet nézett volna be abba az étterembe.

Irène köszönt a másik három férfinak.

– Engedd meg, hogy bemutassam neked jeles kollégáimat: Laurent, Jean-Yves és David. Uraim, ő Irène, életem szerelme.

A férfiak elmosolyodtak. Mintha nem vennék komolyan Gabrielt. Mintha Gabrielt nem lehetne komolyan venni, mert az ő szájából ilyen kijelentés csak viccből hangozhatna el. Mintha nem először mutatná be nekik élete szerelmét.

– Ülj csak le! Éhes vagy? Dehogynem, enni muszáj. Audrey kisasszony, kaphatnánk egy étlapot, kérem? Mit iszol? Teát? Sedanban nem illik teát inni! Audrey kisasszony, lenne olyan kedves, és hozna nekünk még egy palackkal ugyanebből a borból? Egy 2007-es burgundiai pinot noir, elalélsz tőle, ha megkóstolod. Gyere, ülj ide mellém!

Gabriel egyik kollégája felállt, hogy átengedje neki a helyét. Gabriel megfogta Irène kezét, és csukott szemmel megcsókolta. Irène meglátta az ujján a jegygyűrűt. Egy fehérarany karikát.

– Örülök, hogy itt vagy.

Irène halat rendelt, és végig nem nagyon szólt bele a társalgásba. Úgy érezte magát, mint egy rajongó csitri, aki átutazott a fél országon, hogy együtt töltsön egy estét a kedvenc rocksztárjával, akinek viszont nem volt sietős lerázni a többieket, hogy végre kettesben maradhasson vele, mert már nem kellett érte kepesztenie. Koncert után úgyis megkapja tőle a jól megérdemelt szerelmes éjszakát.

Irène szeretett volna felszívódni. Megbánta, hogy odautazott. Azon gondolkozott, mire hivatkozva állhatna fel az asztaltól, hogy kisurranjon a hátsó kijáraton, elrohanjon a pályaudvarig, és felpattanjon az első vonatra, ami hazaviszi a frissen húzott, aloe verával illatosított ágyába. Diszkréten kért magának a pincérnőtől egy zöld teát. Gabriel időnként felé fordult, és kedvesen érdeklődött, hogy van, nem fázik-e, nem kér-e valamit enni vagy inni.

Aztán a férfiak asztalt bontottak. Gabriel odament a pulthoz, hogy rendezze a számlát. Irène némán követte a tekintetével.

Odakint időközben eleredt az eső. Bár az is lehet, hogy már korábban is esett, csak Irène-nek nem tűnt fel. Egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Eszébe jutott, hogy nincs nála semmi. Csak a retikülje, benne némi pénz és a csekkfüzete. Arra gondolt, hogy tisztára megbolondult, ő nem ilyen. Általában bölcsen, alaposan megfontolta a dolgokat. De azzal, hogy egy csettintésre ugrott, teljesen nevetségessé tette magát. Szánalmas.

Gabriel az étteremben kölcsönkért egy esernyőt, és megígérte, hogy másnap visszaviszi. Belekarolt Irène-be, és megszaporázta a lépteit, hogy utolérjék a többieket. Mind ugyanoda mentek. Gabriel nem engedte el maga mellől, szorosan fogta a karját.

Az Ardennekről elnevezett szálló halljában ki-ki felvette a szobakulcsát, aztán együtt bevonultak a liftbe. Ketten kiszálltak a másodikon. „Jó éjszakát, fiúk, tegyük el magunkat holnapra!” A harmadik ügyvéd a negyedikig ment. „Aludj jól, David, holnap találkozunk!”

– Fél nyolckor a reggelinél?

– Részemről rendben.

A negyedik és a hatodik emelet között kettesben maradtak a liftben. Gabriel végig Irène szemébe nézett.

A folyosón sötét volt. Tapogatózva elbotorkáltak a 61-es szobáig. Amint az ajtó kinyílt, Irène orrát megcsapta a bútorokba beleivódott füstszag. A falakat narancssárgás, marokkói kőfaragványokat imitáló festett tapéta borította.

Gabriel egy „pardon” kíséretében előrement, felkapcsolta a lámpákat, aztán gyorsan eltűnt a fürdőszobában.

Irène nem tudta, hová tegye a ballonkabátját, ahogy azt sem, mihez kezdjen magával. Megtorpant közvetlenül az ajtónál, és csak állt ott, mint egy márványszobor, mint egy kirakati bábu. Tisztes távolból méregette Gabriel nyitott bőröndjében a keményített nyakú ingek kupacát. A pulóvereit, az összepárosított zoknijait. És azon gondolkozott, vajon ki vasalta ki és hajtogatta össze ilyen gondosan a ruháit.

Gabriel széles mosollyal előkerült a fürdőszobából.

– Gyere beljebb, vetkőzz le!

Irène valószínűleg elég fura arcot vághatott, mert Gabriel elnevette magát.

– Nem úgy értettem. Csak a kabátodra gondoltam.

– …

– Nagyon hallgatag voltál egész este.

– Miért mondta, hogy jöjjek ide?

– Mert úgy éreztem, szívesen találkoznék veled. Látni akartalak. Mindig szívesen találkozom veled.

– És az a jegygyűrű, az micsoda?

Gabriel leült az ágy szélére. Irène pedig lehámozta magáról a ballonkabátját.

– Megkérték a kezem. Arra csak nem mondhattam nemet?! Ha egy nő megkéri egy férfi kezét, arra nem könnyű nemet mondani. És udvariatlanság is lenne. És te? Még mindig férjnél vagy?

– Igen.

– Akkor egálban vagyunk. Egy-egy.

– …

– Gyakran álmodom veled.

– Én is magával.

– Hiányzol. Gyere közelebb!

Irène leült az ágyra, de nem szorosan mellé, hagyott kettejük közt egy tenyérnyi helyet, egy afféle demarkációs vonalat.

– Megcsalta már a feleségét?

– Ha veled teszem, az nem megcsalás, az egyenesen árulás.

– Miért nősült újra?

– Mondtam már, nem én akartam, a nejem kért meg.

– Szereti őt?

– Hogy kérdezhetsz tőlem ilyet? Te elhagynád a férjedet értem? Nem kell válaszolnom. Te nem vagy szabad, Irène, gúzsba kötötted magad. Vetkőzz le! Meztelenre. Nézni akarlak.

– Kapcsolja le a lámpát!

– Nem kapcsolom le, látni akarlak. Felesleges szemérmeskednünk egymás előtt.

– Gondolja, hogy a barátai a kurvájának néztek?

– Ők nem a barátaim, csak kollégák. Vetkőzz le!

– Akkor maga is vetkőzzön le, csináljuk egyszerre!

– Benne vagyok.

72

Ó, Jézus, boldogságom.

Bárcsak hőssé avatna a madarak atyja.

Még mindig esik. Az ablaktörlő egyenletes ritmusban szántja előttünk a szélvédőt.

Nathan elaludt a hátsó ülésen. Sokszor hátrapillantok, hogy megnézzem. Régóta nem láttam alvó gyereket. A rádióban időnként megszólal egy dal, aztán a következő kanyarban recsegve megint elmegy az adás. Két refrén között Juliennel Irène-ről és Gabrielről beszélgetünk.

– Sedan után viszonylag rendszeresen találkoztak.

– Milyen érzés volt elolvasni az édesanyja naplóját, és ennyi mindent megtudni róla?

– Őszintén? Mintha nem is ismertem volna. Egyébként magának adom, mármint a naplót, nem kérem vissza. Tegye el a füzetei közé.

– De hát…

– Ragaszkodom hozzá. Tartsa csak meg!

– Végigolvasta?

– Többször is. Főleg azokat a részeket, amikor magáról ír. Miért nem mondta, hogy ismerték egymást?

– Mert nem igazán ismertük egymást.

– Maga mindig olyan ügyesen kibújik a válasz alól, Violette, kiforgatja a szavakat… Nem tudom, hogy bírjam vallomásra. Rosszabb, mint az őrizeteseim… Komolyan mondom, nem szeretnék szembekerülni magával a kihallgatószobában… Az őrületbe kergetne a válaszaival.

Elnevetem magam.

– Egy barátomra emlékeztet.

– Egy barátjára?

– Sashának hívták. Megmentette az életemet… Azzal, hogy megnevettetett, mint maga.

– Ezt bóknak veszem.

– Mert az is. Hová megyünk?

– A Megbocsátás útjára.

– …

– Ne nézzen így rám, így hívják az utcát. La Bourboule-ban van, az apám ott született. És a rokonságom egy része még ma is ott él… És ha úgy adódik, arrafelé is házasodnak az emberek.

– Meg fogják kérdezni, ki vagyok.

– Majd azt mondom nekik, a feleségem.

– Maga megőrült.

– Nem eléggé.

– Mit viszünk nászajándékba az ifjú párnak?

– Igazság szerint már nem annyira ifjak. Későn találkoztak. Az unokatestvérem hatvanegy éves, a vőlegény is jó ötvenes. Úgy húsz kilométerre van egy benzinkút, ott csak találunk nekik valami jópofa ajándékot. És Nathannak át is kell öltöznie.

– Én már túl vagyok rajta.

– Pedig jól volt úgy, ahogy volt… Maga mindig olyan elegáns, mintha folyton készenlétben állna, hogy részt vegyen valami ceremónián, legyen az esküvő vagy temetés.

Megint kibuggyan belőlem a nevetés.

– És maga? Maga nem öltözik át?

– Nem szoktam. Én mindenhová így járok. Télen farmer és pulóver, nyáron farmer és póló.

Oldalra néz, és rám mosolyog.

– Tényleg egy benzinkútnál akar nászajándékot venni?

– Tényleg.

Mialatt Julien teletölti a tankot, Nathannal elindulunk a mosdóba. Kézen fogom. Feltámad bennem a megszokás. Ez is egy olyan mozdulat, amit sosem felejt el az ember. Ami ösztönösen előjön belőle. Csak kell valami, ami előhozza, egy hajszín, egy régről ismerős illat, egy hasonló arcvonás. Régóta nem fogtam egy gyerek kezét. Eléggé fel is kavar, ahogy érzem a vékonyka ujjait belesimulni a tenyerembe.

Fesztelenül lépek be a shopba. Amikor elhaladunk a pénztár előtt, Nathan szeme elkerekedik az állványon mutatósan elrendezett csokiszeletek, cukorkák és rágók arzenálja láttán.

A férfimosdó ajtaja előtt megtorpanok.

– Oda nem mehetek be veled, itt megvárlak az ajtó előtt.

– Jó.

Nathan átveszi tőlem a táskát a váltóruhájával, bevonul a vécébe, és magára zárja az ajtót. Amikor öt perccel később előkerül, büszkén feszít a fehér ingében és a háromrészes, szürke vászonöltönyében.

– Azt a mindenit! Nagyon csinosan festesz, Nathan.

– Van nálad zselé?

– Milyen zselé?

– Hogy belőjem a hajam.

Amíg mi végigjárjuk a sorokat, hátha találunk hajzselét, Julien összeszed két regényt, egy receptkönyvet, egy doboz kekszet, egy barométert, egy hatrészes tányéralátét-készletet, mindegyik darab másmilyen színű, egy Franciaország-térképet, három DVD-t, egy válogatás CD-t a leghíresebb filmzenékkel, egy földgömböt, egy doboz ánizsos cukorkát, egy esőkabátot férfi méretben, egy női szalmakalapot és egy plüssállatot. A pénztárnál díszcsomagolást kér. A pénztáros azt feleli, hogy nincs csomagolópapírja. És megjegyzi, hogy ez itt nem a Galeries Lafayette, hanem az A89-es autópálya. Julien körülnéz, meglát egy nagy, WWF-logós vászonszatyrot, és az összes szerzeményét belesöpri. Nathan azzal a javaslattal áll elő, hogy vegyenek színes matricákat, azokkal majd körberagasztja a pandát, és tesz mellé bambuszokat és felhőket is. Julien megdicséri: „Zseniális ötlet, öcskös!”

Úgy érzem, mintha ez az egész nem velem történne, mintha kiléptem volna az életemből, át egy másikba, valaki máséba. Mint Irène, amikor Antibes-ban az egyszínű, bézs ruháit lecserélte színesekre, és szandálba bújtatta a lábát.

Nathannal addig túrunk a polcokon, amíg két borotva, három fogkefe és egy csomag frissítőkendő mögül hangos csatakiáltással előhalásszuk az utolsó tégely hajzselét, „ultraerős rögzítés”, áll a címkén. Megint kitör belőlem a nevetés, ma már harmadszorra.

Nathan boldogan viszi magával a mosdóba, hogy „belője a haját”. Iszonyú kócosan jön vissza, az összes hajszála égnek áll, gondolom, a fél tégelyt a fejére kente. Julien egy darabig kétkedő arccal méregeti, de nem szól semmit.

– Na, milyen? Jól nézek ki?

Julien és én egyszerre vágjuk rá: „Igen.”

73

Nem jár ott sebesvonat, hol a boldogság vár,

nem veszem rá a tragacsomat, Concorde-dal sem érek a nyomodba, hajóval se jutok oda, csak ha viszel.

1996. szeptember

Philippe-nek már jó ideje megvolt a bejáratott napirendje. Felkelés reggel kilenc körül. Reggeli, amit Violette odakészített. Híg kávé, pirított kenyér, vaj, meggylekvár, lehetőleg nem darabos. Zuhany, borotválkozás. Motorozás egyig. Kis forgalmú utak, azokon a szakaszokon, ahol tuti nincsenek rendőrök, sem radar, eszeveszett gyorsulás, halálközeli élmény. Ebéd Violette-tel.

Mortal Kombat a Mega Drive videójáték-konzolon délután négyig vagy ötig. Motorozás este hétig. Vacsora Violette-tel. Utána kiment sétálni egyet arra hivatkozva, hogy le kell járnia a vacsorát, de a végén mindig valamelyik szeretőjénél kötött ki, vagy mégis inkább felszállt a motorjára, és elhajtott a címre, hogy kiengedje a gőzt. Olyankor hajnali kettő előtt nem keveredett haza. Ha éppen semmihez sem volt kedve, mert esett az eső vagy még ahhoz is lusta volt, hogy kidugja az orrát a házból, esténként tévét nézett. Violette pedig odaült mellé, és vagy olvasott, vagy együtt nézte vele a filmet, amit Philippe választott.

Amióta két héttel azelőtt meglátta a temetőben a gondnokkal, Philippe másként nézett Violette-re, a szeme sarkából figyelte. Azt fürkészte rajta, vajon gondol-e arra az öregre, fel szokta-e hívni telefonon, amikor ő elmegy otthonról, levelezget-e vele.

Az utóbbi egy hétben arra is rákapott, hogy amikor hazaért, megnyomta a telefonon az újrahívás gombot, de a vonal másik végén mindig ugyanaz a kellemetlen hang vette fel, az anyjáé, akivel előző este vagy két napja beszélt, és anélkül, hogy beleszólt volna, idegesen lecsapta a kagylót.

Az anyja elvárta, hogy kétnaponta felhívja. Ez hozzátartozott a heti rituáléhoz. És a szöveg is mindig ugyanaz volt: „Jól vagy, kisfiam? Eszel rendesen? Alszol eleget? Nem vagy beteg? Óvatosan vezess! Ne rontsd a szemedet a videójátékaiddal! És a feleséged? Elvégzi a munkát? Tisztán tartja a házat? Áthúzza az ágyat minden héten? A számláidat ellenőriztem, minden a legnagyobb rendben. Ne aggódj, van elég pénzed. Apád a múlt héten átutalta az életbiztosításodat. Nekem meg megint itt fáj, ott fáj. Azért, hogy őszinték legyünk, soha nem voltunk valami szerencsések, nem, nem igazán úgy alakultak a dolgaink, ahogy szerettük volna. Az emberek olyan kiábrándítóak! Vigyázz magadra! Apád egyre megalkuvóbb. Még jó, hogy én itt vagyok, hogy gatyába rázzalak titeket! Hamarosan megint hívlak, kisfiam.” Philippe minden alkalommal egyre morcosabban tette le a telefont. Az anyja az éles megjegyzéseivel kezdett az agyára menni. Időnként elgondolkozott, vajon felvette-e a bátyjával újra a kapcsolatot. Luc nagyon hiányzott neki. Françoise elvesztését pedig azóta sem tudta feldolgozni. De valahányszor megpróbálta felhozni a témát, az anyja hol végtelenül feldúltan, hol bánatos hangon hárított, hogy mi ez a számonkérés: „Ne is említsd előttem azokat az embereket, kérlek.” Françoise-t és Lucöt egy kalap alá vette, és egyaránt kiiktatta az életükből.

Ezeket az idegborzoló telefonbeszélgetéseket leszámítva Philippe látszólag békében és nyugalomban tengette a mindennapjait. Azóta, hogy Françoise 1983-ban Antibes-ban feltette arra a vonatra, tulajdonképpen semmit sem változott: a lelkében még mindig ugyanaz a szeszélyes fiatalember volt. És ugyanolyan boldogtalan.

Csakhogy egy reggel öt perc különbséggel két olyan hírt is kapott, ami kizökkentette, és egy csapásra felborított körülötte mindent. Az első postán érkezett.

Épp beleharapott a pirítósába, amelyet még melegen megvajazott, hogy a vaj ráolvadjon, úgy szerette, amikor Violette bejelentette neki, hogy a sorompót 1997 májusában automatizálják. Nyolc hónapjuk maradt, hogy más munkát találjanak maguknak. Violette összehajtogatta a hivatalos értesítőt, visszatette a borítékba, beállította a lekvárosüveg és a vajtartó közé, és kiment leereszteni a sorompót a 9:07-eshez.

El fogom veszíteni Violette-et. Ez volt Philippe legelső gondolata, miután ő is elolvasta a levelet. Nem maradt a kezében semmi, amivel ragaszkodásra bírja. A ház és a munka valamennyire még összetartotta őket, bár maga sem értette, miért. A szál, amely egymáshoz kötötte őket, olyannyira elvékonyodott, hogy szinte már nem is látszott. Azon kívül, hogy mindketten nap mint nap elhaladtak Léonine szobája előtt, amelynek az ajtaja mindig csukva volt, semmi sem maradt a közös életükből. Ha már nem kell majd foglalkoznia a sorompóval, Violette el fogja hagyni azért a vén fószerért.

A konyhaablakból meglátta, hogy az udvaron Violette beszélget valakivel. Annyit onnan is meg tudott állapítani, hogy egy nővel, de nem ismerte fel rögtön. Elsőre kicsit megijedt, hogy valamelyik szeretője pofátlankodott oda, hogy feldobja a feleségének, de hamar elhessegette a gondolatot; azok, akikkel rendszerint kezdett, nem voltak féltékeny típusok. Nem volt veszélyben. Mocsokként viselkedett, bemocskolta Violette-et, de sohasem vállalt felesleges kockázatot.

Viszont egyre kíváncsibb lett, miről folyhat odakint a társalgás, mert ahogy a nőt hallgatta, Violette arca elfehéredett.

Kiment, és Léonine előkészítős tanítónőjével találta szembe magát. Hogy is hívták?

– Üdvözlöm, Toussaint úr!

– Jó napot!

Szemmel láthatóan ő sem volt valami nagy formában. Zaklatottnak tűnt. Sarkon is fordult, és mihamarabb távozott.

A 9:07-es áthaladt. Philippe a vonat ablakait nézte, az elsuhanó arcokat, és közben Léonine-ra gondolt, arra, amikor a lánya még boldogan szalutált az utasoknak. Violette gépiesen, mint egy robot, feltekerte a sorompót, majd tájékoztatta Philippe-et a történtekről:

– Geneviève Magnan öngyilkos lett.

Philippe visszagondolt az utolsó alkalomra, amikor két héttel korábban az éjszaka közepén megállt Magnan háza előtt. Az utca tele volt zsarukkal és álmos, pongyolás lakókkal. Magnan azután dönthetett úgy, hogy véget vet az életének, hogy ő eljött tőle. Miután kizokogta magát nála. „Soha nem lennék képes ártani gyerekeknek.” Miért tette? Annyira gyötörte volna a bűntudat, hogy inkább a halált választotta?

Violette még annyit mondott:

– Kérlek, intézd el, hogy ne ugyanoda temessék, ahová Léonine-t.

Philippe megígérte. Megígérte Violette-nek, hogy nem fogja hagyni, hogy az megtörténjen, még ha a két kezével kell is kikaparnia a földből.

Violette többször is elismételte:

– Nem akarom, hogy annak a nőnek a teste beszennyezze a temetőm földjét.

Philippe aznap reggel nem zuhanyozott le. Csak gyorsan fogat mosott, aztán felpattant a motorjára, és elhúzott. Violette-et pedig otthagyta egyedül, zavartan a sorompó mellett, amellyel még jó két óráig nem volt dolga.

74

Tollhegyre tűzöm a napsugarat,

friss hóval ébresztem az angyalokat.

Rohan az idő, miért van az

Hogy végigmér és befalaz

Miért nem maradsz velem

Miért szaladsz

Mondd, mire jó, hogy az élet

Mint vízen a szárnyas hajó

Úgy suhan…

A terem szinte teljesen kiürült. Már csak két pincérlány maradt, hogy leszedjék az asztalokat, az egyik a papírterítőket gyűjti be, a másik próbálja összesöpörni a konfettit.

Julien és én az egyik sarokban táncolunk, kihasználjuk az utolsó pillanatokat. A diszkógömbről visszaverődő fény apró csillagokkal szórja tele a ruhánk gyűrődéseit.

Már mindenki feladta, még az ifjú házasok is, Nathant pedig az egyik rokon már órákkal ezelőtt hazavitte magához aludni. De Raphaël még fújja a hangfalakból. Ez az utolsó szám. Aztán a DJ – egy enyhén pocakos, beházasodott nagybácsi – is összepakol.

Szeretném, ha ez a nap sosem érne véget. Ha addig nyújthatnám, ameddig csak lehet. Mint annak idején Sormiouban, amikor a nap már régen lenyugodott, de nekünk csak nem akarózott bemenni a partról. Mert a lábujjaink nem tudtak betelni a fodrozódó tenger cirógatásával.

Azóta nem nevettem ennyit. Sőt, talán még soha. Egész életemben nem nevettem annyit, mint ma. Léonine-nal sokat nevettünk, de a saját gyerekével az ember valahogy nem ugyanúgy nevet, mint másokkal. A nevetés sokféle lehet, és nem mindegyik ugyanonnan fakad. Nem mindegy, hogy a testünk melyik zónájából. Az öröm, a bánat vagy a rémület érzése nem mindig ugyanazt váltja ki belőlünk.

És megint elmúlik egy nap

Forogj, forogj, abba ne hagyd

És megint elmúlik egy nap

De ha csak ennyi jut

Nem kéne előre megunjuk…

Vége a számnak. A DJ a mikrofonon keresztül jó éjszakát kíván nekünk. Julien visszakiabál: „Neked is jó éjszakát, Dédé!”

A sajátomat leszámítva még sosem voltam esküvőn. Ha mindegyiken ennyire vidám a társaság és ilyen jó a hangulat, mint ezen a main, meggondolom, nem lenne-e érdemes változtatni a társasági szokásaimon.

Amíg megkeresem a blézeremet, Julien eltűnik a konyhában, és a kezében egy palack pezsgővel és két műanyag talpas pohárral jön vissza.

– Nem gondolja, hogy már így is eleget ittunk?

– Nem, nem gondolom.

A szabadban kellemesen langyos az idő. Egymás mellett sétálunk, Julien belém karol.

– Hová megyünk?

– Hová mehetnénk hajnali háromkor? Szívem szerint hazavinném magamhoz, de ötszáz kilométer most kicsit sok lenne, szóval maradjunk a szállodánál.

– Nem szándékozom magával tölteni az éjszakát.

– Hát, az baj, nagyon nagy baj, mert én viszont pont az ellenkezőjét terveztem. És ez alkalommal nem fogom hagyni elszökni.

– Be akar zárni?

– Bizony, életfogytiglan. Ne felejtse el, hogy rendőr vagyok, megvannak hozzá az eszközeim.

– Julien, tudja, hiszen mondtam is már, én alkalmatlan vagyok a szerelemre.

– Maga félrebeszél, Violette. Már megint ostobaságokat fecseg.

És érzem, hogy valami megint mocorog bennem. Mintha pajkos kis buborékok fickándoznának a gyomromban, a boldogság apró buborékjai, nem bírnak magukkal, rázkódik tőlük a hasam, aztán elindulnak fölfelé, finoman csiklandozzák a torkomat, és amikor a számhoz érnek, gurgulázó nevetés formájában kipukkadnak. Fogalmam sem volt róla, hogy ilyen hang egyáltalán létezik, és hogy én képes vagyok kiadni magamból. Úgy érzem magam, mint amikor az ember a kezébe vesz egy hangszert, és új fogást fedez fel rajta. Ami csak egy gyártási hiba miatt jöhet így össze, de milyen jó, hogy aki összerakta, elrontotta.

Ez lenne a fiatalság? Még nem késő belekóstolni, most, hogy már közelítek az ötvenhez? Bár a maga idején nem éltem meg, a lelkem mélyén talán mégiscsak megőriztem belőle valamit? Itt szunnyadt bennem, csak a kedvező alkalomra várt, hogy felébredjen? De miért pont most, egy szombat este? És miért pont itt, egy esküvőn, ráadásul Auvergne-ben? Miért egy számomra idegen családban, egy olyan férfi mellett, akit alig ismerek?

Megérkezünk a szálloda elé, az ajtaja zárva. Julien a fejéhez kap.

– Nos, Violette, egy címeres ökör áll itt maga előtt. Tegnap, amikor telefonon egyeztettem velük, a recepciós megkért, hogy a mulatság előtt mindenképpen vegyem fel a kulcsot, és írjam fel a kódot, amivel zárás után be tudok menni… Én meg jól elfelejtettem.

Nem bírok magammal. Ha egyszer egy üzlet beindul, nincs megállás. Képtelen vagyok abbahagyni a kacagást. És az egész tovább gerjeszti magát bennem, mint amikor a DJ feltekeri a hangot, és remegnek tőle a hangfalak. Belefájdul a hasam, de el sem tudom mondani, mennyire jólesik. Már levegőt is alig kapok, mégsem tudom leállítani, bárhogy igyekszem.

Julien cseppet sem veszi zokon, sőt, mintha inkább tetszene neki a produkcióm, mosolyogva figyel. Próbálom kinyögni neki: „Így nem egykönnyen lesz ebből életfogytiglan”, de a nagy nevetéstől a nyelvem is elakad. A szememből potyognak a könnyek. Julien odalép hozzám, a kezébe veszi az arcomat, és a hüvelykujjával elmorzsolja őket. Már ő is nevet.

Elindulunk a kocsijához. Viccesen festhetünk, ahogy én görnyedezve botladozom, ő pedig a nadrágzsebében egyik és másik oldalról is egy-egy műanyag pezsgőspohárral, a kezében egy pezsgősüveggel terelget maga előtt.

Kényelembe helyezzük magunkat a hátsó ülésen, egymás mellett, és Julien, hogy végre befogja a számat, megcsókol. Eláraszt a boldogság, és csendben gyökeret ereszt a bensőmben.

Az az érzésem, hogy Sasha itt van valahol a közelben. Hogy ő irányítja Julien mozdulatait, ő látja el instrukciókkal, hogyan bánjon velem, hogyan metssze vissza a láthatatlan hajtásaimat, hogy új életet fakasszon a létfontosságú szerveimből.

75

Vándor vagyok, egy sétáló,

akit a túlpart vonzása bűvöletben tart.

Ma Pierre Georges-ot (1934–2017) temettük. Az unokája kidíszítette a koporsóját. Meghatóan naiv képekkel rajzolta tele. Három egész napot töltött azzal, hogy felvigyen a nyers fára egy gyönyörű tájat és fölé felfesse a kék eget. Közben biztosan az járt a fejében, hogy a nagyapja majd ebben a gyönyörű tájban sétálgat a túlvilágon.

Pierre-t eredetileg Elie Barouhnak hívták, mint az énekest, de a háború előtt a szülei, akik mindketten Brancionban vannak eltemetve, úgy döntöttek, megváltoztatják a nevét. Mindkettőt. Egy női rabbi jött Párizsból, Franciaország harmadik női rabbija, hogy a búcsúszertartást levezényelje. Énekelve imádkozott, nagyon szép volt. Amikor a koporsót leeresztették a családi sírboltba Pierre szüleinek a maradványai mellé, a rabbinő elmondta a kaddist. Aztán mindenki egy marék homokot szórt a koporsóra. A ragyogó kék ég alatt húzódó tájba Pierre a rokonainak és a barátainak hála a tengert is magával vihette.

Mivel ezen a temetésen az ő szolgálataira nem tartottak igényt, Cédric atya visszavonult a konyhámba, ott várta ki a szertartás végét.

Azt mondják, az embernek olyan a családja, amilyet megérdemel. Ahogy Pierre sírja körül elnéztem a gyerekeit és az unokáit, arra gondoltam, hogy Pierre nagyon jó ember lehetett.

A gyászszertartás után volt egy rövid megemlékezés a városháza dísztermében. A család és a barátok összegyűltek és együtt énekeltek az elhunyt tiszteletére. Az esemény nyitott volt, a rokonság bárkit szívesen látott, és a zene egészen a házamig elhallatszott.

A rabbinő, akit egyébként Delphine-nek hívnak, a végén benézett hozzám egy kávéra. Még Cédricet is ott érte. Jó volt látni a katolikus templom szolgáját és a zsinagóga szolgálóleányát együtt, egy asztalnál, ami nevezetesen pont az én konyhámban áll. Rögtönzött egyházi találkozót tartottak vidáman, fiatalosan, kifejezetten jó hangulatban. Eszembe jutott, hogy Sasha imádta volna ezt a jelenetet.

Mivel szép idő volt, kimentem a kertbe dolgozni. Delphine és Cédric utánam jöttek, letelepedtek a filagóriám alatt, és még vagy két órán keresztül beszélgettek és nevetgéltek.

Delphine odavolt a veteményesemtől és a gyümölcsfáimtól. Cédric körbemutogatott neki mindent, és az egészet úgy adta elő, mintha a saját birtokával büszkélkedne. Mintha ezt az ezernyi apró csodát mind az ő Istene intézte volna, aki ott lakott a közelben, alig pár sarokra.

Miközben a padlizsánjaimmal foglalatoskodtam, hallottam, ahogy Pierre Georges hozzátartozói és barátai a főtéren tovább énekelnek. Nyilván kidobták őket a városházáról, de még nem akartak szétszéledni, és átsétáltak a szomszédos parkba.

Pár percre még Delphine és Cédric is félbeszakította a társalgást, és mindketten csak a dalra figyeltek.

Nem akarom én már áltatni önmagamat

Nem üldözöm tovább a vágyaimat

Nem akarom én már kitépni a szívemet

Ebbe a játszmába nem szállok be veled…

Gyönyörködöm benned, de ennyit nem bírok el

Pedig te lehetnél, aki felemel

Csak ne lenne bennem ez a sok félelem

Azért el nem futok, jöhet a szerelem

De mi lesz akkor, ha tovább nem jutok

Ha nekem már végleg nincs benne titok

És hiába várom, hogy rám szakadjon az ég

Mert nincs bennem szeretni bátorság elég…

A földön gubbasztva azon gondolkoztam, hogy ez a dal legalább annyira nekem is szólhatna, mint Pierre-nek.

Este fél hét körül mindenki beszállt az autójába, és elindult vissza Párizsba. És megint megütötte a fülemet az a zaj, amitől évek óta összerezzenek: a kocsiajtók csapódása.

A három sírásóm nálam vacsorázott, kint ettünk a szabadban. Összedobtam magunknak egy salátát, sütöttem mellé krumplit és tükörtojást. Mindenki jóllakott és elégedett volt. A macskák végig ott somfordáltak körülöttünk, mintha ki akarták volna hallgatni, miről beszélgetünk, holott semmi érdemlegesről nem volt szó, egyszerűen élveztük az együtt töltött estét. Nono többször is megjegyezte: „Ugye, milyen jól megvagyunk itt, a mi kedves Violette-ünknél?” Mi pedig kórusban rávágtuk: „De még milyen jól, bizony.” És Elvis hozzátette: „Don’t leave me now.”

Fél tíz felé felszedelőzködtek és hazamentek. Júniusban a leghosszabbak a nappalok. Egy darabig még kint ücsörögtem a kerti padon, és hallgattam a csöndet. A halk neszeket, amiket Léonine már nem hallhat, kivéve persze azt a dalocskát, amit magamban énekelek csakis és egyedül neki, telve tengernyi szeretettel.

Eszembe jut Nathan, ahogy ott zötykölődött mögöttünk a kocsi hátsó ülésén. A hazaút hármasban. A kijózanodás vasárnap reggel. Az a zsenge, gyermeteg szerelemféle, ami épp csak csírázni kezdett közöttünk Juliennel, és még nem sokat hozott, csupán egyetlen levélkét egy törékeny száron, aminek még nem volt ideje meggyökeresedni. Amit még könnyű kitépni a földből. Pár csavarintás, és vége.

A zselétől Nathan haja fehér csimbókokban összetapadt. Kicsit olyan volt, mintha a fejét megcsípte volna a dér. Julien mondta is neki, hogy amint visszaérnek Marseille-be, rendesen meg kell majd mosnia a haját, így nem mehet haza az anyjához. Nathan húzta a száját, és segélykérőn kereste a tekintetemet a visszapillantó tükörben, hátha a védelmére kelek.

Julien megállt a gondnoklak előtt, az utcai bejáratnál, hogy kitegyenek, és aztán rögtön továbbinduljanak. De Nathan meg akarta simogatni az állatokat. Florence és My Way előbújtak, és a lábunkhoz dörgölőztek. Nathan hosszasan gyámbászta őket. Közben megkérdezte:

– Hány cicád van összesen?

– Most éppen tizenegy.

Név szerint végigsoroltam mindegyiket, úgy hangzott, mint egy Prévert-vers.

Nathan pukkadozott a nevetéstől. Megtöltöttük a tálkáikat friss macskaeledellel, de előbb a régit, ami már megszáradt, kiszórtuk a madaraknak. A másik tálkájukban vizet is odakészítettünk nekik. Julien ezalatt elment Gabriel sírjához, hogy ránézzen az édesanyja urnájára.

Amikor visszaért, Nathan könyörgőre fogta, hogy hadd maradjanak még egy kicsit. Szívem szerint én is könyörögtem volna az apjának, hogy maradjanak, és ne is kicsit. De nem szóltam semmit.

Megtízóraiztak a kertben, aztán továbbindultak. Kikísértem őket az autóig. Mielőtt beszálltak, Julien odalépett, hogy szájon csókoljon, de én hátrahőköltem. Nathan előtt nem akartam.

Nathan szeretett volna elöl utazni, az anyósülésen, de az apja azt mondta: „Nem, nem, majd ha már elmúltál tízéves.” Nathan duzzogott, aztán odajött hozzám, és megpuszilt. „Viszlát, Violette, majd még jövünk!”

Majdnem elbőgtem magam. Az ő kocsijuk ajtajának a csapódását valahogy hangosabbnak érzékeltem, mint az összes többit. De azért úgy tettem, mintha nem különösebben izgatna, hogy elmennek. Mintha fellélegeznék. Mintha rengeteg dolgom lenne, nélkülük is el tudnám foglalni magam.

Miután mindezt újra lejátszottam a fejemben, felkelek a kerti padról, bemegyek a házba, és mindkét oldalon, az utca és a temető felől is bereteszelem az ajtókat. Éliane feljön velem a hálószobámba, felugrik az ágyamra, és a lábamnál keresztben végignyúlik rajta. Kinyitom az ablakot, hogy beeresszem a szobába a friss, esti levegőt. Bekenem az arcomat a rózsaolajos ápoló krémmel, az éjjeliszekrényem fiókjából előveszem Irène naplóját, hogy továbbolvassam.

De még mielőtt belemerülnék a kézzel írt sorokba, kiszámolom, hogy Irène ismerte az unokáját, volt pár évük együtt. Azon gondolkozom, hogy vajon milyen nagymama lehetett. Hogy hogyan fogadta Nathan születését. Egy évvel Gabriel halála után.

Irène és Gabriel szerelme valamiért olyannak tűnik nekem, mint az akasztófás játék, amiben a két játékos egyikének ki kell találnia egy szót. De arra még nem jöttem rá, melyikük adta a feladványt.

Julien, amikor eljött hozzám, nem egyedül jött, az anyját és Gabrielt is magával hozta, őket is bemutatta nekem.

Már csak arra vagyok kíváncsi, mi lesz ezekből az ismeretségekből.

76

A család nem esik szét, csupán átrendeződik.

Egy része átlép a láthatatlan tartományba.

1996. szeptember

Aznap reggel, miután megígérte Violette-nek, hogy Geneviève Magnant semmiképpen sem Brancionban temetik el, Philippe Mâconba indult, aztán az utolsó pillanatban meggondolta magát, mégsem kanyarodott le, hanem ment tovább Lyonig, onnan meg Bronba. A délután közepe felé érkezett meg a Pelletier szerviz elé. Hogy bentről ne lássák, elég messze állt meg tőle. Az autószerelő műhely még mindig ugyanolyan volt, mint az emlékeiben. A falak is, fehérek és sárgák. Tizenhárom éve még a környékén sem járt, és bár távolabb parkolt, még onnan is érezte a motorolaj szagát. Azt az illatot, amelyet annyira szeretett.

Egyedül a kocsik változtak, a modellek, a vonalaik, azt még a plexin keresztül is ki tudta venni. Nem vette le a bukósisakját, úgy állt ott órákig. Elég sokáig kellett várnia, hogy láthassa őket.

Este hét körül, amikor Françoise és Luc végre kigördült a kapun egy Mercedesben – Françoise vezetett, Luc mellette ült az anyósülésen –, a szíve olyan szilaj táncba kezdett a mellkasában, mint egy megvadult bokszoló. Még a torkában is érezte, ahogy lüktet. Az autó hátsó lámpáinak fénye már jó ideje elhalványult, amikor Philippe még mindig élete legszebb, velük töltött napjain merengett. Azokon az időkön, amikor érezte, hogy valakik igazán szeretik és mellette állnak. Azokon az időkön, amikor senki sem támasztott vele szemben semmilyen elvárást. Azokon az időkön, amikor leválhatott a szüleiről. Nem eredt a Mercedes után. Épp csak látni akarta őket, biztos akart lenni abban, hogy rendben és épségben megvannak. Hogy élnek, igen, csak ezt akarta tudni.

Aztán berúgta a motort, és továbbment La Biche-aux-Chailles-ba. Abba az átkozott kis faluba, ahol Geneviève Magnan és Alain Fontanel lakott. Útközben rásötétedett. Szeretett éjszaka motorozni, szerette nézni a porszemeket és a bogarakat a reflektor fényében.

Megállt a házuk előtt. A földszinten az egyik ablakban égett a villany. A körülmények ellenére Philippe nem sokat gondolkozott, bekopogott. Alain Fontanel egyedül volt otthon, és látszott rajta, hogy már nem keveset ivott. A monoklija, amelyet két héttel azelőtt Philippe-től kapott, már majdnem egészen felszívódott.

– Geneviève beadta a kulcsot. Hiába jöttél, ma este nem tudod meghúzni.

Fontanel köszönés helyett ezt vetette oda, amikor az ajtóban Philippe-pel találta szembe magát. A szavai telibe találták Philippe-et. Megtántorodott, szédülni kezdett, nem sok híja volt, hogy kidobja a taccsot. Hogy süllyedhetett ilyen mélyre?

Az a férfi előtte, az ajtó túloldalán, megérte a pénzét, felfordult tőle a gyomra, de ha jobban magába nézett, ő sem volt különb nála. Elvégre mégiscsak neki volt viszonya Magnannal. Ő „adta kölcsön” szemrebbenés nélkül egy haverjának.

Ahogy erre visszagondolt, kiment a lábából minden erő. Kénytelen volt megkapaszkodni az ajtófélfában. Azon az estén, szemtől szemben azzal a részeg férfival, aki megvetően méregette, Philippe megértette, mit állhatott ki Magnan kettejük, két ilyen undorító alak között őrlődve. Hogy ő és Fontanel megtaposták azt a nőt. Átérezte a szenvedését, mintha hirtelen valami jeges fuvallat csapta volna meg. Mintha Geneviève Magnan kísértete megmártotta volna benne egy éles kés pengéjét. Elsötétült előtte a világ.

Fontanel, aki látta, hogy menten összerogy ott neki a küszöbön, gúnyosan elmosolyodott, majd sarkon fordult, és bevonult a lakásba, de az ajtót nem zárta be előtte. Philippe betántorgott az előszobába, és némán követte. Odabent áporodott szag volt, az odaégett zsír szaga keveredett a porral, mint az olyan helyeken, ahol soha nem szellőztetnek. Ahol soha senki sem mos fel és nem viszi ki a szemetet. Philippe Violette-re gondolt, aki még télen is minden egyes nap áthúzatta az egész házat. Violette. Ott, abban a büdös előszobában hirtelen rátört a vágy, hogy megölelje. Hogy olyan erősen a karjába szorítsa, ahogyan még sohasem tette. De az az öreg a temetőben biztosan megtette.

A két férfi az étkezőben telepedett le. Ahol Fontanel étkezni szemmel láthatóan nemigen szokott, a viaszosvászonnal leterített asztalon ennivaló nem volt, csak vagy egy tucatnyi üres sörösdoboz. A romok alapján a háztartásban az utóbbi napokban vodka és más tömény szesz is fogyott. És mintha maga az ördög is befészkelte volna magát ebbe az átokverte lakásba, hogy a kezükbe adja a poharat, együtt csendben folytatták az ivást.

Jó darabig egyikük sem beszélt, Fontanel is csak akkor szólalt meg, amikor Philippe körbenézett, és a tekintete megállapodott egy fényképen, amelytől képtelen volt elszakadni. Az ócska, lekoszlott tálalóra állított keretben két fiúcska mosolygott. A felvétel az iskolában készülhetett, amikor az osztályfényképezés után egyesével vagy a testvéreikkel is lefotózzák a gyerekeket, hogy a szülők örüljenek.

– A srácok Geneviève nővérénél vannak. Nála jobb helyük van, mint velem. Soha nem voltam jó apa… És te?

– …

– Ami azoknak a kislányoknak a halálát illeti, a lányodét, Geneviève nem tehetett róla… Úgy értem, szándékosan nem követett el semmit. Nekem csak a történet vége van meg, onnan, amikor felébresztett. Békésen aludtam a szobámban, elsőre azt is hittem, hogy csak rosszat álmodok. Úgy rázott, mint aki meghibbant. Egyszerre zokogott és dumált, egy vakhangot sem értettem abból, amit összehordott… Rólad beszélt, azt mondta, ott van a kastélyban a lányod, aztán előjött Malgrange, amikor az óvodában helyettesített, a sorsról meg a gonoszról hablatyolt… Utána meg az anyját kezdte emlegetni, úgy viselkedett, mint aki rendesen betintázott. A karomnál fogva kiráncigált az ágyból, és közben óbégatott: „Gyere már, gyorsan! Ez rettenetes… rettenetes!” Olyanokat mondott, amiket még sohasem hallottam tőle. Mire leértem a földszintre, már nem volt mit tenni…

Fontanel egy húzásra magába töltött egy doboz sört, és ráküldött egy pohár vodkát. Egy kicsit krahácsolt, aztán vett egy nagy levegőt, és belekezdett, de nem nézett föl, végig a viaszosvászon terítőt bámulta, amely egy helyen kiszakadt, és a körmével a lyukat kapirgálta.

– A dirinő, Croquevieille, nem sokat fizetett nekem a karbantartásért, azt is csak akkor, amikor kedve volt hozzá. De feladatot, azt adott bőven. Villanyszerelés, duguláselhárítás, festés-mázolás, zöldterület-gondozás… Zöldterület, a tököm! Csak fű és szikla. Nyáron Geneviève is beállt, ő intézte a bevásárlást, és kisegített a konyhán. A tábor idejére a dirinő megtoldotta a fizetését, hogy amikor megérkezik a siserehad, ő is aludjon ott a házban… Hogy legyen elég ember, aki felügyeli a gyerekeket. Aznap este Geneviève nem lett volna szolgálatban. De miután a kölykök elmentek lefeküdni, Lucie Lindon megkérte, hogy helyettesítse két órára, amíg felmegy Letellier szobájába elszívni egy spanglit. Lindon egy csomószor kimentette, mindig számíthatott rá. Szóval Geneviève nem akart neki nemet mondani… Viszont nem maradt ott a házban. Lelépett. És egyedül hagyta a kicsiket, amíg elszaladt a nővéréhez, hogy ránézzen a srácainkra, mert a kisebbik éppen beteg volt, ő meg aggódott érte. Totál kivolt attól, hogy nyáron neki le kell passzolnia a gyerekeit, amíg bezzeg mások a tengerparton süttetik a hasukat… Állandóan azt hallgattam tőle: „Te sem vagy jó semmire, még egy rohadt strandra sem viszel el minket…”

Fontanel feltápászkodott, és dohogva kiment hugyozni: „Kurva élet!” Amikor visszajött, nem ugyanoda ült vissza. Mintha a helyét, amíg elvolt, valaki elfoglalta volna.

– Geneviève alig egy óra alatt megjárta oda-vissza. Amikor benyitott az 1-es szobába, rosszul lett, elesett, jól össze is verte a képét… Már napközben sem volt vele minden rendben, egész délután kóválygott a feje. Azt hitte, beteg… Hogy a fiunk ráragasztotta a vírust. Alig bírta összekaparni magát… De valahogy csak eljutott az ablakig, és kinyitotta, hogy friss levegőt szívjon… Ez mentette meg. Öt perc alatt aztán nagyjából magához tért, és kezdtek kitisztulni a gondolatai. És feltűnt neki, hogy valami nem stimmel… Hogy a gyerekek körül túl nagy a csend. De nem értette meg azonnal… A szén-monoxidnak nincsen szaga… Mindegyik szobában volt egy mosdó külön vízmelegítővel… Gázzal működött, de már olyan régi volt, hogy nem szabadott használni, le volt tiltva… Valaki mégis megpiszkálta. Erre Geneviève hamar rájött, mert a beépített szekrény ajtaja, ami mögött az a szarság volt, nyitva maradt… Tárva-nyitva.

Alain Fontanel egy újabb sör után nyúlt, elsőre nem tudta kinyitni, letörte a fedeléről a pöcköt, úgyhogy fogta az asztalon heverő bicskát, és azzal nyomta be a tetejét, de közben tovább beszélt.

– A házban mind tudtuk, hogy azokat az ósdi szarokat már rég ki kellett volna dobni… Hogy az összes olyan, mint egy időzített bomba. Nem tehettem semmit. Akkor már késő volt. Megfulladtak… Szén-monoxid-mérgezést kaptak. Mind a négyen.

Fontanel elhallgatott. A hangja elcsuklott. Akkor először érződött rajta, hogy az eset mélységesen megrázta. A szájába vett egy cigarettát, becsukta a szemét, és rágyújtott.

– Amikor beléptem a szobába, az első dolgom volt, hogy elzárjam a gázt. Megtaláltam a gyufát, amivel valaki begyújtotta. Geneviève sosem tudott hazudni… Még arról is tudtam, amikor dugtad. Látszott a szemében, hogy totál beléd van zúgva. Tisztára meg volt hülyülve. Úgy kényeskedett, mint egy fürdős kurva. Pacsuliszaga volt, mindent magára kent, és vett egy magas sarkút, ami véresre törte a lábát… Aznap este láttam a szemében, hogy nem ő csinálta, hogy tényleg nem tehet az egészről. Iszonyúan beijedt. Láttam rajta, hogy halálosan retteg… Arról nem beszélve, hogy egy olyan régi vacakot akárki nem tud beindítani. Ő legalábbis biztosan nem nyúlt volna hozzá… Az egész személyzet tisztában volt vele, hogy azokat a vízmelegítőket békén kell hagyni. A főnökasszony kellőképpen a fejünkbe verte. Még meg is fenyegetett minket, hogy ha bárki macerálja valamelyiket, a fizetése bánja. A szabályzatba persze nem írta bele, különben azonnal lecsukják, de mi tudtuk… Le kellett volna szereltetnie őket… Ha arról volt szó, hogy a szülőkből kihúzza a pénzüket, kenyérre lehetett kenni, de a felújításra sajnálta a lóvét. Egyedül a közös zuhanyzókban volt hajlandó lecseréltetni a bojlereket.

Valaki kopogott. Fontanel nem nyitott ajtót. Csak annyit morgott az orra alá: „Kibaszott szomszédok, belőlük is elegem van!”, és újratöltött magának. Mialatt Fontanel beszélt, Philippe mozdulatlanul ült a helyén. Pusztán annyira volt képes, hogy rendszeres időközönként a szájához emelje a poharat, és nagyokat kortyoljon a vodkájából, hogy tompítsa a fájdalmát, alkoholba fojtsa a bánatát.

– Geneviève bepánikolt. Azt mondta, nem akar börtönbe menni. Mert hogyha bárki megtudja, hogy kiszökött a saját gyerekeihez, az egészet ráverik. Könyörgött, hogy segítsek neki. Először tiltakoztam. „És hogy a francba segítsek neked? Az lesz a legjobb, ha elmondjuk az igazságot, hogy baleset volt… És aztán megkeressük azt a barmot, aki csinálta.” Ettől totál bekattant, eltorzult az arca… Nekem esett, elmondott mindennek, fenyegetett. Azt mondta, akkor elmeséli a zsaruknak, hogy zaklatom a szervezőlányokat… hogy látta, amikor a szennyesből kikotortam a használt bugyijukat… van bizonyítéka. Lekevertem neki egy pofont, hogy fogja már be végre… Aztán eszembe jutott, hogy amikor katona voltam, egyszer az egyik kopasz azt hitte, hogy elzárta a gázt, és a tűzhelyen felejtett valami kaját, és a fél kaszárnyát leégette… Innen jött az ötlet… Hogy ha kitörne a tűz, az mindent megoldana. Mert ha leég minden, akkor senkinek sem kell börtönbe menni… Pláne, ha úgy állítjuk be a dolgot, hogy a kislányok csináltak valami butaságot, mondjuk, a tűzhelyen felejtettek egy tejeslábost.

Ez volt az a pillanat, amikor Philippe szerette volna leállítani Fontanelt, hogy ne mondja tovább. De egyetlen árva szót is képtelen volt kipréselni magából. Szeretett volna felállni az asztaltól, kirohanni, elmenekülni, befogni a fülét. De meg sem moccant, csak ült tehetetlenül, mint aki lebénult. Mintha két láthatatlan kéz jeges szorítása a székhez szögezte volna.

– A konyhát én gyújtottam fel… Geneviève meg fogott négy bögrét, és bevitte a kislányok szobájába… A folyosó végén vártam, hogy mi lesz, az ajtajukat résnyire nyitva hagytam. Geneviève-et felküldtem az emeletre… Az óta az éjszaka óta állandóan bőgött, nem volt nap, hogy ne jött volna rá… És be volt szarva… Azt mondta, hogy te vagy a feleséged úgyis megtaláljátok, hogy számonkérjétek rajta a történteket…

Philippe testén apró rángások futottak át. Mintha vékony elektródákon áramot vezettek volna a bőre alá.

– Amikor a lángok betörtek a szobába, felrohantam az emeletre, és párszor megrugdaltam Letellier ajtaját, hogy felébredjenek… Aztán bevágtam magam Geneviève mellé az ágyunkba. Lindon előkerült, lement a földszintre, és amikor meglátta a tüzet, hangosan sikoltozni kezdett, én meg úgy tettem, mint aki a legmélyebb álmából riadt fel, mintha fel se fognám, mi zajlik körülöttem… Letellier be akart menni a szobába, de már túl késő volt… A lángok magasra csaptak. Kiürítettük az épületet… Mire a tűzoltók megérkeztek, már minden porig égett… Pokolian festett, vagy még annál is rosszabbul… Lindon soha nem merte feltenni a kérdést Geneviève-nek, hogy hol járt aznap este, miért nem volt ott, hogy mehettek ki a lányok a konyhába anélkül, hogy bárki észrevette volna, mert ez az egész tulajdonképpen az ő hibájából történt. Azt meg, hogy ki a fene piszkálta meg a vízmelegítőt, azóta sem sikerült kideríteni… Sem azt, hogy miért… Meg hogy mikor… Gondolhatod, hogy utána végigjártam az összes szobát, de máshol nem nyúltak hozzá… És inkább befogtam a számat, soha senkinek nem beszéltem erről.

Philippe pár pillanatra elveszítette az eszméletét. Amikor ismét kinyitotta a szemét, a feje nehéz volt, a szája száraz, a gyomra égett.

Nem tudta, mennyi ideig nem volt magánál, de Alain Fontanel még mindig ugyanott ült, a kezében a vodkával teli vizespoharát szorongatta, és véreres szemmel bámult maga elé a semmibe. Az ujjai közt egy félig szívott cigaretta parázslott. A hamu a viaszosvászon terítőre hullott.

– Ne nézz így rám, száz százalékig biztos vagyok benne, hogy nem Geneviève tehet róla, nem ő csinálta. Ne nézz így rám, mondom. Szar alak vagyok, tudom, az a fajta, akit inkább kerülnek az emberek, átmennek az utcán a másik oldalra, de soha egy ujjal sem értem senkinek a gyerekéhez.

* * *

Geneviève Magnan testét 1996. szeptember 3-án helyezték földbe. A sors iróniája folytán, vagy nevezhetjük ezt szerencsétlen egybeesésnek is, pontosan azon a napon, amikor Léonine tízéves lett volna.

Amikor a szerény, La Biche-aux-Chailles-i temetőben, mintegy háromszáz méterre a háztól, amelyben lakott, leeresztették a koporsóját a családi sírboltba, Philippe már messze járt, visszatért az ország keleti felébe a vonatokhoz.

1996–1997 telén hanyagolta a címet, a motorját pedig beállította pihenni a garázsba.

A szülei egyszer jöttek érte, januárban, hogy együtt elkocsikázzanak Brancionba, és meglátogassák Léonine sírját, de Philippe megmakacsolta magát, és nem szállt be az autóba. Utoljára akkor ellenkezett velük, amikor a szünidő alatt az anyja tiltása ellenére elutazott Luchöz és Françoise-hoz, hogy a nyár egy részét velük töltse.

Hat hónapig mást se csinált, csak ült a kanapén, és nintendózott, olyan játékokkal zsibbasztotta az agyát, amelyekben valami hercegnőt vagy királykisasszonyt kellett menteni. Legalább százszor ki is szabadította, ha már az életben azt az egyet, az övét, az igazit nem tudta megmenteni.

Egyik délelőtt a szokásos reggeli meleg pirítós után, de még ebéd előtt Violette felvetette neki, hogy Brancion-en-Chalonban megürül a temetőgondnoki állás, és ő nagyon szeretné azt a munkát, rég nem vágyott így semmire. Úgy festette le neki a helyet, mint ahol garantáltan boldogság várja őket. Úgy írta le az egészet, mint egy ötcsillagos nyaralást.

Philippe viszont úgy nézett a feleségére, mintha az megbolondult volna. De nem a javaslata miatt, hanem azért, mert megértette, hogy Violette továbbra is vele képzeli el az életét, szerepet szán neki a terveiben, a jövőjében. Elsőre reflexből nemet mondott, mivel azt feltételezte, az egész arra megy ki, hogy Violette közelebb legyen ahhoz a vén fószerhez, de aztán rájött, hogy ez a logika nem áll meg. Ha vele akarna lenni, már rég összecsomagolt volna, és odaköltözik hozzá. Philippe csak valamivel később fogta fel, hogy nem mással akarja folytatni, hanem vele.

Az ötlettől, hogy beálljon temetőgondnoknak, borsózott a háta. De azt is végiggondolta, hogy nyilván ott sem kellene többet dolgoznia, Violette mindent elvégezne helyette. És mi máshoz is kezdhetne magával? Éppen előző nap járt a munkaügyi központban, ahol azt mondták neki, hogy frissítse az önéletrajzát. De hát mit írhatna hozzá? A motor bütykölésén és a könnyűvérű nőcskék szédítésén kívül máshoz nem értett. Az ügyintéző felajánlott neki egy képzést, amely után jó eséllyel bármelyik autószervizbe felvennék szerelőnek, sőt, a megjelenése alapján esetleg egy autószalon is szóba jöhetne. De amikor megpróbálta magát elképzelni egy puccos helyen, ahogy kocsikat próbál rásózni a vevőkre, és karbantartási szerződéseket körmöl, valahogy nem jött meg hozzá a kedve. Ő aztán nem fog ébresztőórára kelni, mindennap ugyanabban az időben bejárni a munkahelyére, heti harminckilenc órát robotolni, nyakkendőt kötni, azt már nem, inkább éhen döglik! Micsoda rémálom! Tőle ilyet ne várjon senki! Soha egyetlen munkahelyen sem volt képes huzamosabb ideig megmaradni, és a fejében is csak egyszer fordult meg, hogy talán meg tudna állapodni, tizennyolc éves korában Luc és Françoise műhelyében.

De ha ne adj’ isten elszegődne gyászhuszárnak, ahogy Violette javasolta, a fizetése ugyanúgy, mint eddig, minden hónapban az ölébe pottyanna, és még csak hozzá sem kellene nyúlnia. Mert Violette a sajátjából gondoskodna mindenről, bevásárolna, mosna, főzne, takarítana rá. Az ágyban ott várná a felesége, az asztalon a friss, meleg pirítósa, meglenne mindene, csak a szokásait kellene az új helyen ismét kialakítania, meg megtalálnia a boltban a kedvenc joghurtját. És élhetne tovább úgy, mint egy elkényeztetett kamasz. Violette meg, ahogy megígérte, elfüggönyözné az ablakokat, hogy neki még csak látnia se kelljen a temetéseket. Bezárkózna a Nintendójával az egyik belső szobába, ahová rajta kívül senki sem tehetné be a lábát, és egymás után szabadítaná ki a hercegnőket anélkül, hogy egy sírásó vagy egy eltévedt látogató megzavarná.

És akkor arra is lenne ideje, hogy végre kiderítse, ki volt az a rohadt idióta, aki azon az 1993. július 13-áról 14-ére virradó éjjelen a kastélyban bekapcsolta azt a vízmelegítőt. Körülnézne a helyszínen, kérdezősködne, végigjárna mindenkit, aki bármit tudhat az esetről, még néhány fogat is hajlandó lenne kiverni, ha másként nem megy. Persze titokban kellene nyomoznia, nehogy a biztosítónak eszébe jusson visszakérni a kártérítési összeget, amelyet azután kapott kézhez, hogy Léonine halálát hivatalosan is balesetnek nyilvánították.

Az anyja hatására mániásan félretett minden centet, utálta, hogy ezt csinálja, hogy állandóan garasoskodik, de a saját bőréből mégsem tudott kibújni. Olyan volt ez nála, mint egy genetikai betegség. Mint valami halálos vírus. Mint egy születési rendellenesség. Mint egy terhes örökség, amelyet hiába is próbált volna lerázni magáról. Mire tette félre azt a pénzt? Hová akart menni belőle? Mire akarta elkölteni? Arról fogalma sem volt.

1997 augusztusában költöztek. Az útra egy alig húsz köbméteres kisteherautót béreltek, nem volt sok holmijuk.

Az öreg már nem volt ott a temetőben. De hagyott egy levelet az asztalon. Philippe úgy tett, mintha nem tűnne fel neki, hogy Violette kívül-belül ismeri a ház összes zegzugát. Alighogy megérkeztek, Violette máris eltűnt a kertben. És pár perccel később kiabálva hívta, hogy valamit mindenképpen látnia kell: „Gyere gyorsan! Gyere már ide!” Philippe évek óta nem hallott a hangjában annyi boldogságot. A veteményes végében talált rá, a földön guggolt, és paradicsomot szedett, már egy egész halommal begyűjtött. Aztán kiválasztott egy üde, egészségesen piros szemet, és beleharapott. És Philippe ugyanazt a csillogást látta a tekintetében, mint Léonine születése napján a szülőszobán. Violette neki is odanyújtott egyet: „Ezt kóstold meg!” Először undorodva eltolta magától. Aztán ahogy jobban körülnézett, látta, hogy a ház magasabbra épült, mint a temető, a sírok felől a kertbe nem folyhat be a víz. Kelletlenül átvette a paradicsomot, és kényszeredett mosollyal beleharapott. A leve kibuggyant, rá a kezére, Violette meg elkapta az öklét, és lenyalogatta a velőt az ujjairól. Abban a pillanatban Philippe megértette, hogy még mindig szereti, soha nem szűnt meg szeretni őt, de azt is, hogy már késő. Hogy az idő kerekét már nem tudja visszatekerni.

Leszedte a motorját a teherautóról, és odaszólt Violette-nek: „Megyek, megjáratom kicsit.”

77

Siratlak, de jobban sajnálnám, ha nem ismertelek volna.

1996. október 22.

Drága, kedves Violette!

Már két hónapja, hogy a férjed megtiltotta, hogy idelátogass. Hiányzol. Mondd, mikor jössz el megint?

Ma reggel Barbara dalait játszotta a rádió, őt hallgattam, és rácsodálkoztam, mennyire illik a hangja az őszhöz, a nedves föld illatához. És most nem arra a földre gondolok, amelyben burjánzásnak indulnak a gyökerek, hanem arra, amelyben télire megpihennek, hogy erőt gyűjtsenek későbbre az újjáéledéshez. Az ősz mintha altatódalt zsongana, múló álomba ringatja a természetet. A levelek színt váltanak, úgy pompáznak, mintha egy rögtönzött divatbemutatón az egész kollekciót fel akarnák vonultatni, ezernyi árnyalatban. Ugyanezt hallottam meg Barbara hangjában. Szerintem Barbara vicces. Ha az ember rendesen odafigyel a dalaira, azt hallja ki belőlük, hogy ő még az egészen súlyosnak tűnő dolgokat sem veszi igazán komolyan. Azt hiszem, őrülten bele tudtam volna szeretni, már ha férfinak születik. De hát mit tegyünk, ahogy énekli, „belőlem sem lesz már tengerészfeleség”.

Mivel idén meglehetősen enyhe az évszak vége, és még egyetlen napot sem fagyott, a paradicsomom, a cukkinim és a padlizsánom egészen mostanáig kitartott, nemrég gyűjtöttem be az utolsó termést. Pedig már közeleg a mindenszentek, az mindig egyfajta határvonalat jelent: utána vége a nyári zöldségeknek. A salátaféléim egyelőre gyönyörűen zöldellnek, de alig egy hónap, és már csak a széleslevelű endívia marad meg a szabadban. A káposztáim szépen előbújtak. Hogy felkészüljek az első fagyokra, néhány részen, ott, ahol augusztusban együtt szedtük a krumplit és a hagymát, már felástam az ágyásokat, és beleforgattam a földbe a komposztot. Egy mezőgazdász barátom a minap hozott nekem öt mázsa istállótrágyát, amit a ház oldalánál tárolok gondosan lefóliázva. Muszáj letakarni, mert ha elered az eső, a víz kimossa belőle a legértékesebb tápanyagokat, és akkor nem sok hasznát veszem. Kicsit büdös, de azért nem annyira (és még mindig inkább elviselem a szagát, mint hogy műtrágyát használjak). A szomszédaimat meg nem hinném, hogy zavarja. Jut eszembe, három nappal ezelőtt tartottuk Edouard Chazel (1910–1996) temetését; álmában érte a halál. Időnként elgondolkozom, vajon milyen rémségeket láthat álmában az ember, ha végül inkább a halált választja.

Hallottam, mi történt Geneviève Magnannal, szomorú vég. Azt hiszem, felejteni kell, Violette. Azt hiszem, tovább kell menni, és nem gondolkozni többé azon, ki, hogyan, miért. A múlt nem olyan termékeny, mint a ganéj, amellyel kezelem a talajt. Inkább az oltatlan mészhez hasonlít. Olyan méreg, ami kiszikkasztja a gyökereket. Igen, Violette, a múlt megmérgezi a jelent. Ha túl sokat rágódik rajta az ember, szép lassan felemészti.

Múlt hónapban elkezdtem metszeni a régi rózsabokrokat. De a gombáknak nem kedvezett az időjárás. Nyár végén általában kapunk a nyakunkba két-három nagyobb vihart, és ha eleget esik, egy hétre rá megjelenik a rókagomba. Tegnap kimentem az erdőszélre, a titkos lelőhelyemre, ahol rendszerint annyi van belőle, hogy lapáttal kell összeszedni, de majdnem teljesen üres kézzel tértem haza, mint egy városi gyerek, aki nem tudja, hol kell őket keresni. Szégyenszemre mindössze három nyamvadt kis példány árválkodott a kosaram alján. Azért megettem őket, belesütöttem a rántottámba. És milyen jól tettem! Múlt héten bementem a polgármester úrhoz, beszéltem neki rólad, és meleg szívvel a figyelmébe ajánlottalak. Azt mondta, szeretne találkozni veled, és hogy semmi kifogása az ellen, hogy esetleg te vedd át a helyemet. Tájékoztattam, hogy nem egyedül jelentkezel, férjnél vagy. Erre kicsit húzta a száját, mert az plusz egy fizetést jelent, de mivel korábban négy sírásó volt alkalmazásban, mostanra meg már csak hárman maradtak, elvileg mindketten belefértek a költségvetésbe. Szóval a helyedben nem sokat késlekednék. Érdemes mielőbb lépni, nehogy valahonnan előkerüljön egy másik pályázó – mindig akad egy közeli rokon vagy szomszéd, akinek nem jönne rosszul egy önkormányzati állás. Elismerem, egy temető kapujában nemigen tolonganak az emberek, hogy mindenáron ott akarnának dolgozni, de azért sosem lehet tudni, nem árt elővigyázatosnak lenni. Részemről más nem jöhet szóba, kizárt, hogy ne rád, hanem egy ismeretlenre bízzam a kertemet és a macskáimat!

El kell jönnöd, hogy össze tudjalak hozni a polgármester úrral. A helyi politikusokkal általában érdemes vigyázni, de ő elég rendes ember. Ha a szavát adja, hogy tiéd a hely, akkor nem kell aláírni semmilyen papírt, biztos lehetsz abban, hogy megtartja az ígéretét. Szóval sürgősen találj ki valami ürügyet, hogy mihamarabb eljöhess! Beszéltem már neked a kegyes hazugság előnyös oldalairól? Ha elfelejtettem volna, köss egy csomót a zsebkendődre.

Szeretettel ölellek, drága Violette.

Sasha

– Marseille-be kell mennem, Philippe.

– De oda csak augusztusban szoktál menni, most meg nincs augusztus.

– Nem a partra. Céliának szüksége lenne rám otthon. Csak három-négy napra, nem többre… Plusz az utazás oda-vissza.

– Minek?

– Kórházba megy, és nincs, aki vigyázzon Emmyre.

– Mikor?

– Most azonnal. Elég hirtelen jött a dolog.

– Most?

– Igen, mondom, hogy neki is hirtelen jött.

– Mi baja van?

– Vakbélgyulladás.

– Az ő korában?

– A vakbélgyulladás nem korfüggő… Stéphanie elvisz Nancyba, ott szállok vonatra. És amíg meg nem érkezem, Emmy az egyik szomszédnál lesz… Célia könyörgött, rajtam kívül nincs senkije, muszáj odamennem, és lehetőleg minél hamarabb. A menetrendet odatettem a telefon mellé. És bevásároltam és meg is főztem, csináltam borjúragut és rakott krumplit, neked csak be kell tenned a mikróba, hogy megmelegítsd. A mélyhűtőben van két pizza a kedvencedből, a hűtőt pedig feltöltöttem joghurttal és kevert salátával. A kenyeret megbeszéltem Stéphanie-val, minden délben bead neked egy friss bagettet. Keksz a második fiókban az evőeszközök alatt. Mennem kell, pár nap múlva jövök. Amint megérkeztem Céliához, felhívlak.

* * *

A nagyjából huszonöt perces úton nem sokat beszéltem, de amikor mégis, hazudtam Stéphanie-nak. Ugyanazt a mesét adtam elő neki, amit Philippe Toussaint-nek, hogy Céliának vakbélgyulladása van, és el kell hoznom a szomszédjától az unokáját. Stéphanie nem tudott hazudni. Nem mondhattam el neki az igazat, nehogy akaratlanul is eláruljon. Mert ha az utcán véletlenül összefut Philippe Toussaint-nel, biztosan nem tudja tartani a száját, irult-pirult és zavartan makogott volna.

Stéphanie megkérte az egyik kollégáját, hogy helyettesítse egy órára, amíg ő elvisz engem Nancyba. A kocsiban nemigen volt mit mondanunk egymásnak. Azt hiszem, valami új biokekszről áradozott nekem. A szupermarket kínálatában néhány hónapja megjelentek a biotermékek, és Stéphanie úgy beszélt róluk, mint a Szent Grálról. Nem nagyon figyeltem rá. Sasha levele járt a fejemben, magamban újra és újra végigolvastam. Odaképzeltem magam a kertjébe, a házába, a konyhájába. Alig vártam, hogy ott legyek végre. Miközben a Panda visszapillantó tükrére akasztott fehér plüsstigris himbálózását figyeltem, próbáltam összeszedni a gondolataimat, hogy mivel, milyen érvekkel tudom majd meggyőzni Philippe Toussaint-t, hogy belemenjen az új állásba és a költözésbe.

Vonattal elmentem Lyonig, ott átszálltam egy másikra, Mâconból pedig távolsági busszal mentem tovább, aminek az útvonala elvitt a kastély előtt. Amikor közeledtünk, behunytam a szemem, nem néztem oda.

Késő délután léptem be a leendő otthonomba. A napnak már nem volt ereje, csípett a hideg. A szám kirepedezett. A házban finom meleg volt. A gyertyák, amikkel Sasha mindent telerakott, már kialudtak, de az illatuk még ott lebegett, akárcsak a szertehagyott vászon zsebkendőkre csepegtetett „Rêve d’Ossian” parfümé. Amikor Sasha meglátott, mosolyogva csak annyit mondott:

– Hálát adok a kegyes hazugság intézményének!

Éppen zöldséget pucolt, a keze enyhén remegett. Olyan áhítattal fogta a hámozót, mintha legalábbis egy értékes drágakövet tartana az ujjai között.

Vacsorára minestrone levest készített, tökéletesen sikerült. Evés közben a kertről társalogtunk, gombákról, könyvekről és dalokról. Megkérdeztem tőle, hová megy, mihez fog kezdeni, ha mi beköltözünk. Azt felelte, hogy már mindent jó előre eltervezett. Hogy utazgatni fog, és ha valahol megtetszik neki, hosszabb-rövidebb időre megállapodik. Hogy a nyugdíja elég soványka lesz, de tekintve, hogy maga sem túl vaskos, és milyen keveset eszik, gond nélkül ki fog jönni belőle. Legfeljebb majd gyalogol és másodosztályon utazik, vagy stoppol. Hogy másra már nem vágyik, csak egy kicsit kóborolni a világban. Belevetni magát az ismeretlenbe. Felkeresni a barátait. Mert bár nincs sok barátja, akik vannak, azok igazi barátok. Igen, az is a tervei között szerepel, hogy őket meglátogassa. Hogy rendbe tegye a kertjeiket. Akinek meg nincs, annak kedvet csináljon a kertészkedéshez.

Végső úti célnak Indiát tűzte ki. A legkedvesebb barátja, Sany ugyanis indiai volt, Sasha még gyerekkorában ismerte meg. Sany szülei a nemzetközi diplomáciában dolgoztak, aztán amikor a nagyköveti szolgálat lejárt, hazamentek. Sany a hetvenes évek óta Keralában élt. Sasha többször is járt nála, egyszer még a feleségét, Verenát is magával vitte. És úgy tekintett Sanyra mint a gyerekei, Émile és Ninon keresztapjára. Sasha ott, a távolban akarta bevégezni az életét. Ezt a kifejezést persze Sasha soha nem használta, számára a halál nem lezárást jelentett, hanem megérkezést.

Desszertnek tejberizs is került az asztalra, Sasha még előző este készítette és töltötte újrahasznosított joghurtoscsuprokba. Annyira ízlett, hogy a csupor aljáról a kanalammal az utolsó csepp karamellt is kikapartam. Sasha elgondolkodva nézte, ahogy nyalakodom, és amikor újra megszólalt, elváltozott a hangja:

– A családom elvesztésével tulajdonképpen hatalmas teher hullott le rólam. Nem kellett többé azon aggódnom, hogy a halálom után egyedül maradnak, hogy magukra hagyom őket. Hogy ha fáznak, nélkülöznek, én már nem leszek mellettük, hogy megöleljem, megvédjem, támogassam őket. Amikor egy nap meghalok, engem senki sem fog elsiratni. Nem hagyok magam után bánatot. Könnyű szívvel fogok elmenni, felszabadultan. Az önző ember maga miatt fél a haláltól. Mások azokat féltik, akik nélkülük csinálják tovább.

– De én sírni fogok maga után, Sasha.

– De nem úgy fogsz siratni, ahogy a feleségem vagy a két gyerekem siratott volna. Hanem úgy, mint aki elveszített egy barátot. Soha senkit sem fogsz úgy siratni, ahogy Léonine-t sirattad. Ezt te is tudod.

Felállt, hogy vizet forraljon a teához. Azt mondta, boldoggá teszi, hogy itt vagyok. És hogy én is azok közé a barátai közé tartozom, akiket a nyugdíjas éveiben majd meglátogat. De azért hozzátette: „Persze csak amikor a férjed nincs itthon.”

Aztán zenét hallgattunk, Chopin szonátáit. És hosszan mesélt élőkről és holtakról. A rendszeres látogatókról. Az özvegyasszonyokról. Meg hogy a legrosszabb az lesz, amikor gyerekeket temetnek. De azt is elmondta, hogy egyáltalán nem kötelező részt venni mindenben. A temetői személyzet és a temetkezési vállalkozás között jól működik a szolidaritás. A sírásók bármikor beugranak koporsót cipelni, a halottaskocsi sofőrje szívesen helyettesíti a sírkövest, a sírköves alkalomadtán lapátot ragad, a balzsamozó pedig eligazítja a gyászolókat, ha arra van szükség, mert valaki éppen úgy érzi, hogy nem képes ellátni a feladatát. Az egyetlen, aki nem pótolható, a pap.

Elmondta, hogy sok mindent fogok látni és hallani. Kiborulást és utálkozást, megkönnyebbülést és nyomort, haragot és bűntudatot, bánatot és örömöt, és rengeteg megbánást. Hogy ezen a néhány hektárnyi földön nemre, származásra és vallási meggyőződésre való tekintet nélkül a társadalom minden rétege felvonul.

Napi szinten két dologra kell majd odafigyelnem: egyrészt arra, hogy este ne zárjak be senkit – amikor a gyász még friss, a hozzátartozók könnyen elveszítik az időérzéküket –, másrészt a lopásokra, mert az alkalmi látogatók közül nem kevesen gondolják úgy, hogy szabadon kiszolgálhatják magukat a szomszédos sírokról, és el-elemelnek egy csokor virágot vagy sírtáblát (elvégre a „Drága nagyanyámnak”, „Nagybátyámnak” vagy „Barátom emlékére” felirat elég általános ahhoz, hogy sokaknak megfeleljen).

Jellemzően öregekkel fogok találkozni. A fiatalok többnyire elköltöztek, vagy mert egyetemre járnak, vagy mert máshol találtak munkát. A fiatalok amúgy se nagyon járnak temetőbe. De ha mégis eljönnek, az rossz jel, mert az azt jelenti, hogy egy kortársuk fekszik a föld alatt.

Beharangozta, hogy a november elseje – másnap – mindig az év legforgalmasabb napja. És hogy meg fogom látni, ilyenkor sokakat kell útbaigazítani, mert azok is kijönnek a temetőbe, akik egyébként nem szoktak. Felvázolta nekem a parcellák elrendezését, aztán a ház temető felőli oldalán bevezetett egy szűkös irodaszerűségbe, ahol az elmúlt hat hónap haláleseteinek a nyilvántartását tárolja. Megnyugtatott, hogy természetesen a régebbi kartonok is megvannak, csak azokat a polgármesteri hivatal archiválja.

Az jutott eszembe, hogy Léonine kartonját hiába is keresném, már nem találnám ott, abban az iratszekrényben. Hogy még mindig milyen fiatal lenne, és lám, máris bekerült az archívumba.

A kartonokon a két legfontosabb adat, aminek az elhunyt neve alatt mindenképpen szerepelnie kell, a halálozás pontos dátuma és a sír elhelyezkedése.

Amikor egy sírt felszámolnak, ami elég ritka, de azért előfordul, arra kell majd ügyelnem, hogy a mellette lévő sírok ne rongálódjanak meg. Az egyik sírásó különösen kétbalkezes.

Néhány rendszeres látogatónak behajtási engedélye van a temető egész területére. Őket hamar és idővel már messziről is megismerem, ha másból nem, a motor zúgásából, mivel ezek a kiváltságosok többségükben öregek, akik régi Citroënekkel járnak, és amikor behajtanak, jól kihúzatják a motort.

A többit majd menet közben fokozatosan kitapasztalom. Itt egyik nap sem olyan, mint a másik. Akár regényt is írhatok majd belőle, az élők és a halottak történeteiből, talán egyszer, ha úgy döntenék, hogy inkább tollat ragadok ahelyett, hogy századszor is belekezdenék az Árvák hercegé-be.

Sasha elővett egy üres, vonalas füzetet, és elkezdett listákat írni nekem. Az első oldalra felvezette az összes macska nevét, és mindegyik mellé odaírta, milyen a természete, mi a kedvenc étele, mik a szokásai. A kecskerágóliget bal végében lyukas pulóverekből és régi pokrócokból csinált nekik egy kis fészket. Azon a nagyjából tíz négyzetméternyi részen már nem nagyon járkál senki, ott nyugodtan ellehetnek magukban. És a sírásók segítségével még tetőt is ácsolt fölé, hogy legyen hová behúzódniuk az eső elől. Az állatorvos címét is meghagyta. A családi vállalkozást apa és fia közösen viszi a szomszéd faluban, Tournus-ben, de szükség esetén bármikor kijönnek, és az oltásokra, miskárolásra és egyéb beavatkozásokra megegyezés szerint ötven százalék kedvezményt adnak. A temetőben időről időre kutyák is megjelennek, odakucorodnak a gazdájuk sírja mellé, nekik is gondjukat kell majd viselnem.

Sasha új oldalt kezdett. Egymás alá feljegyezte a sírásók nevét, becenevét, kinek-kinek a jogosultságait, és odakörmölt még néhány apróságot, amit érdemes tudnom róluk. Utána a Lucchini fivérek felsorolása következett, melyik mivel foglalkozik, hol az irodájuk. Végezetül megadta annak a hivatalnoknak a nevét, aki a városházán a halotti anyakönyvi kivonatokkal foglalkozik. A lap aljára pedig ezt írta: „Kétszázötven éve temetnek ide embereket, és még mindig van hely, ennek nincs vége.”

A füzet többi oldalát a következő két napban írta tele. A többi bejegyzés már mind a kertre, a zöldségekre, a virágokra, a gyümölcsfákra, a szezonális munkákra és a növények gondozására vonatkozott.

Másnapra, mindenszentek napjának hajnalára finom zúzmara lepte be a kertet. Nyitás előtt segítettem Sashának betakarítani az utolsó termést. Jól bebugyoláltuk magunkat, fogtunk egy-egy zseblámpát, és a sűrű ködben végigjártuk a dércsípte ágyásokat. Sasha újra szóba hozta Geneviève Magnant. Megkérdezte, mit éreztem, amikor megtudtam, hogy öngyilkos lett.

– Az elejétől fogva azt gondolom, hogy nem a lányok gyújtották föl a konyhát. Inkább egy rosszul elnyomott cigarettacsikk vagy valami ilyesmi okozhatta a bajt. És szerintem Geneviève Magnan tisztában volt az igazsággal, és már nem bírta tovább magával cipelni.

– Szeretnéd tudni, mi történt?

– Léonine halála után mindenáron meg akartam tudni, igen, egyedül az tartott életben. De ma már nem fontos, a tudás nem változtatna semmin, se neki, se nekem. Csak az számít, hogy a virágok, amiket neki ültetek, szépen kinőjenek.

Hallottuk, ahogy az első látogatók megérkeznek, és leparkolnak a kerítés mellett. Sasha elindult, hogy kinyissa nekik a kaput. Én meg követtem. És útközben folytatta a tanításomat: „Az időbeosztást magad alakítod, rajtad múlik, mikor nyitsz és zársz. Idővel majd megtanulod kezelni mások bánatát. Látni fogod, mikor mire van szükség. Nem lesz szíved váratni a korán érkezőket, és este ugyanígy, nem lesz szíved megkérni a gyászolókat, hogy távozzanak.”

Egész nap a látogatókat figyeltem, akik nagy krizantémcsokrokkal zarándokoltak a parcellákban. Hátramentem a macskákhoz is, hogy megnézzem a helyüket, és egyik-másik odajött hozzám, hogy a lábamhoz dörgölőzzön. Megsimogattam őket. Jólesett a társaságuk, örültem, hogy elfogadnak. Előző nap Sasha arról is mesélt, hogy a látogatók közül sokan ragaszkodnak hozzájuk, mert babonásan hisznek benne, hogy az eltávozott szeretteik rajtuk keresztül üzennek nekik.

Délután öt óra körül elkanyarodtam Léonine sírja felé. Gondoltam, ha őt nem láthatom is, legalább újra elolvasom a sírkövön a nevét. De egy pillanat alatt megfagyott az ereimben a vér, amikor a sír mellett megpillantottam a Toussaint szülőket, akik épp egy csokor sárga krizantémot helyeztek rá. A tragédia óta nem találkoztam velük. Amikor évi kétszer eljöttek a fiukért, hogy a ház előtt felvegyék, nem néztem ki az ablakon. Az egészből csak a motorbúgás jutott el hozzám, és Philippe kiáltása: „Elmentem!” Megöregedtek. Az apja meggörnyedt. Az anyja még mindig ugyanolyan büszkén tartotta magát, de egy kicsit azért ő is összetöpörödött. Az idő mindkettejüket megviselte.

Nem lett volna jó, ha meglátnak, a hátam közepére se kívántam, hogy azonnal felhívják a fiukat, és beszámoljanak neki róla, hogy összefutottunk. Főleg mert Philippe Toussaint elvileg úgy tudta, hogy Marseille-ben vagyok. Elbújtam, és távolról figyeltem őket, mint valami tolvaj. Mintha valami rosszat tettem volna.

Sasha mögém lépett. Összerezzentem. Nem kérdezett, csak belém karolt, és annyit mondott: „Gyere, menjünk haza!”

Este beszámoltam neki, hogy Philippe Toussaint szülei Léonine sírjánál jártak. És meséltem Toussaint mamáról, hogy milyen egy gonosz asszony. Hogy az első naptól kezdve milyen megvetéssel tudott átnézni rajtam. Ők voltak a gyilkosok, ők küldték a lányomat abba a szerencsétlen kastélyba. Ők szervezték meg a halálát. Mondtam Sashának, hogy talán nem is olyan jó ötlet, hogy ideköltözzek Brancionba. Mert ahhoz végképp nem lesz erőm, hogy évente kétszer végignézzem, ahogy az anyósom és az apósom vezeklésül virágot hoz a lányom sírjára. Már a mostani feltűnésük is elég volt ahhoz, hogy újraéljem a fájdalmamat. Nem telt el úgy nap, sőt egyetlen perc sem az életemből, hogy ne gondoljak Léonine-ra, de ettől most valami megváltozott. Magamban már helyretettem a kislányom hiányát: tudtam, hogy máshol van, mégis mindig magam mellett éreztem, egészen közel. De a Toussaint szülők megjelenésétől úgy éreztem, mintha távolodna.

Sasha azt felelte, hogy ne aggódjak, amint megtudják, hogy a férjemmel mi gondozzuk a temetőt, nem fognak többet idejönni. Hogy ez a legjobb módja annak, ha nem akarok találkozni velük. Ha távol akarom tartani őket innen.

A polgármester másnap reggel várt minket. Amint beléptem az irodájába, azzal fogadott, hogy 1997 augusztusától miénk a temetőgondnoki állás. Közölte, hogy mindketten minimálbéren leszünk, de kapunk szolgálati lakást, aminek a rezsijét, a vizet, az áramot és az egyéb szolgáltatásokat a város fizeti. És érdeklődött, hogy ezen kívül van-e még kérdésem.

– Nem, nincsen.

Sasha elégedetten mosolygott mellettem.

Aztán a polgármester leültetett minket, és hozatott nekünk teát meg állott kekszet, amiből ő rögtön el is vett egyet, és mint egy gyerek, belemártogatta a csészéjébe. Sasha nem merte visszautasítani a szíves kínálást, pedig utálta a filteres teát. „Vacak, íztelen műanyag ócska kis tasakokban, amikre rábiggyesztenek egy vékony cérnaszálat, komolyan mondom, Violette, ez a civilizációnk szégyene. És ez nekik a »fejlődés«!” A polgármester úr, miután elvett még egy kekszet, a határidőnaplóját lapozgatta.

– Sasha nyilván már beavatta, hogy itt sem minden fenékig tejfel. Hogy csak egyetlen esetet említsek: már vagy húsz éve, hogy a temetőnket egyik napról a másikra szinte elárasztották a patkányok. Kihívtuk a rágcsálóirtókat, azok a sírok között felszórták a területet arzénnal, de a patkányok tovább garázdálkodtak, és egy idő után már alig merte valaki betenni a lábát a temetőbe. Úgy éreztük magunkat, mintha megelevenedett volna Camus regénye, tudja, A pestis. A rovarirtó cég munkatársai növelték a méregadagot, de a helyzet akkor sem javult. A harmadik alkalommal ismételten megtették a szükséges óvintézkedéseket, de az egyikük úgy döntött, elrejtőzik egy sír mögött, hogy kiderítse, mit tudnak ezek a patkányok, hogy nem hat rájuk semmilyen kezelés. És ha hiszi, ha nem, azt látta, hogy odatipeg egy idős asszony seprűvel meg lapáttal, és gondosan begyűjti az összes arzént. Mégpedig azért, hogy aztán fű alatt eladja. Már hónapok óta ezt csinálta! Másnapra meg az összes újság tele volt a hírrel: „Hol az arzén? Itt az arzén! Feketézés a Brancion-en-Chalon-i temetőben”.

78

Annyi szépség van a világon: a hit ereje hegyeket

görget, a tiszta lélek boldogsággal tölt meg, erre gondolj,

mikor közeleg az álom, hogy a szeretet mindig győz a halálon.

– A temető nem több szemétlerakónál. A sírokban csak a maradványokat őrzik, a lelkek máshol vannak.

Miután megosztotta velem ezt a megállapítását, Darrieux grófnő egy hajtásra legurítja a kupica pálinkát, amit kitöltöttem neki. Ma temettük el a nagy szerelme feleségét, Odette Marois-t (1941–2017). Utána bejött hozzám, hogy leüljön a konyhaasztalomnál, amíg elrendezi magában az érzelmeit.

A grófnő nem ment oda a sírhoz, messziről nézte a szertartást. Odette gyerekei tudják, hogy hosszú évekig az apjuk szeretője volt, az anyjuk riválisa, következésképpen meglehetősen hűvösen viselkednek vele.

De mostantól a grófnő akkor és annyi napraforgót hozhat a szeretett férfi sírjára, amikor és amennyit csak akar, nem fogja senki leszaggatni a szirmaikat, és kivágni őket a kukába.

– Úgy érzem, mintha egy régi barátnőmet veszítettem volna el… Pedig látványosan utáltuk egymást. Bár ha jól meggondolom, a régi barátnők a lelkük mélyén egy kicsit mindig utálják egymást. És bevallom, féltékeny is vagyok, amiért ő ment utána elsőként, pedig az ura az én szeretőm volt. Nem elég, hogy az életben, még a halálban is beelőzött, mert mindig mindenben neki kellett az elsőnek lennie, hát tessék. Vén lotyó!

– De azért virágot továbbra is hoz majd a sírjukra?

– Dehogy! Most, hogy már az asszony is ott fekszik mellette, ez igencsak tapintatlanság lenne részemről.

– Hogy találkozott vele, a nagy szerelmével?

– A férjemnek dolgozott. Istállómesterként. Ifjúkorában milyen gyönyörű férfi volt, ha látta volna a fenekét! Azok az izmok, az a test, az a száj, azok a szemek, egy igazi csődör! Még ma is beleborzongok. Huszonöt évig voltunk szeretők.

– És miért nem váltak el, hogy együtt lehessenek?

– Odette előadta neki a nagyjelenetet: „Ha elhagysz, öngyilkos leszek!” Ezzel fenyegette. És köztünk szólva, de ezt csak magának mondom, Violette, nekem ez így tökéletesen megfelelt. Mihez kezdtem volna egy ilyen csodálatos férfival napi huszonnégy órában? Mi maradt volna a nagy szerelemből, ha állandóan együtt vagyunk? Mert azt megtartani nagy munka ám! Soha nem voltam valami takaros háziasszony, én csak olvasgatni és zongorázni tudok, hamar rám unt volna. Így viszont akkor hancúroztunk együtt, amikor kedvünk volt hozzá, és csakis csinosan, kikenekedve-kifenekedve, illatosan látott. Az én kezemnek soha nem volt hagyma- vagy mosogatólészaga, és a férfiak azt imádják, nekem elhiheti. Valljuk be, ez így mindkettőnknek kényelmes volt. A férjemmel körbeutaztuk a világot, elegáns helyekre, napsütötte déli tengerpartokra vitt magával, aztán amikor lebarnultan, kipihenten, kiéhezetten hazatértem, itt várt a szeretőm, és a külön töltött időtől csak még hevesebben lobogott bennünk a szenvedély. Egészen beleéltem magam Lady Chatterley szerepébe. Előtte persze úgy állítottam be a dolgokat, hogy a gróffal, aki húsz évvel volt idősebb nálam, külön szobában alszunk, már nincs köztünk semmi. Ő meg azt mondta, hogy Odette-et az ilyen testi dolgok nem érdeklik. Hazudtunk egymásnak, szerelemből, hogy ne tegyük tönkre se magunkat, se egymást. Valahányszor meghallom Jacques Breltől A régi szeretők dalá-t, rá gondolok, és kicsordul a könnyem… Apropó csordogálás. Ha maradt még belőle, szívesen meginnék még egy utolsó pohárkával abból a pálinkából, Violette. Ma nagy szükségem van rá… Amikor az utcán véletlenül szembetalálkoztunk, Odette mindig végigmért, azt kifejezetten élveztem… És direkt elővettem neki a legnyájasabb mosolyomat. A férjem és a szeretőm alig egy hónap különbséggel hagytak itt. Mindkettőt infarktus vitte el. Szörnyű volt. Egyik napról a másikra elveszítettem mindent. A földet és a vizet. A tüzet és a jeget. Mintha Odette összeszövetkezett volna Istennel, hogy egyesült erővel kifosszanak. De hagyjuk is, ami volt, elmúlt, voltak szép éveim, nem is kevés, nem panaszkodhatom… Mostanra csupán egyetlen kívánságom maradt, az utolsó: ha meghalok, hamvasszanak el, és a hamvaimat szórják a tengerbe.

– Nem akar inkább a gróf mellett nyugodni?

– A férjem mellett? Az örökkévalóságig? Soha! Még a végén halálra unnám magam!

– De hát nem az imént mondta, hogy amit ide eltemetnek, azok csak maradványok?

– A gróf mellett még a maradványaim is unatkoznának. Világéletében földhözragadt ember volt.

Nono és Gaston jelenik meg a konyhában, a szokásos csésze kávéjukért jönnek. Épp hangosan nevetek, ami a képükből ítélve meglepi őket. Nono elvörösödik. Köztudott, hogy egészen odavan a grófnőért. Valahányszor meglátja, irul-pirul, akár egy kamasz.

Pár perccel utánuk Cédric atya is megérkezik. Szabályosan kezet csókol a grófnőnek.

– Nos, atyám, rendben ment minden? Milyen volt?

– Amilyennek egy temetésnek lennie kell, grófnő.

– A gyerekei hoztak zenét?

– Nem.

– Jaj, micsoda mamlaszok! Odette imádta Julio Iglesiast.

– Ezt meg honnan tudja?

– Egy nő mindent tud a riválisáról. Ismeri a szokásait, tudja, milyen parfümöt használ, milyen az ízlése. Hogy amikor fogadja a szeretőjét, az úgy érezze magát, mint a Riviérán, és teljesen kiszakadhasson otthonról.

– Ez nem túl katolikus hozzáállás, ha megjegyezhetem, grófnő.

– Ugyan, atyám, ha az emberek időről időre nem esnének bűnbe, senki sem kucorodna be a gyóntatószékébe feloldozásért. A bűn a maga legfőbb tőkéje. És ha az embereknek nem lenne mit megbánniuk, nem lenne kinek prédikálnia, üresen tátonganának a templomában a padsorok.

Ezután a grófnő Nono felé fordul.

– Norbert, ha szépen megkérem, lenne olyan kedves, hogy hazakísér?

Nono még az eddiginél is jobban zavarba jön, és egészen a füle tövéig elvörösödik.

– Természetesen, állok rendelkezésére, grófnő.

Alighogy Nono a grófnő oldalán átlépi a küszöböt, Gaston kiejti a kezéből a csészét. És miközben kétrét görnyedve összesöpröm a földön a cserepeket, Gaston lehajol hozzám, és odasúgja: „Szerintem Nono hajt a grófnőre, ma talán végre összejön neki.”

79

Ég és föld között a titokzatos idő a legszebb kapocs.

Irène Fayolle naplója

1993. május 29.

Paul beteg. A háziorvosunk szerint a tünetei arra utalnak, hogy valami a májára, a gyomrára vagy a hasnyálmirigyére húzódhatott. Paul szenved, fájdalmai vannak, de nem akar bevenni semmit. Furcsamód ahelyett, hogy kivizsgáltatná magát, és szakorvosi véleményt kérne az állapotáról, egy hét alatt három jósnőt is felkeresett, akik mind hosszú és boldog életet ígértek neki. Paul eddig semmi jelét nem mutatta, hogy hinne a médiumokban, az ilyesmi soha nem érdekelte. Úgy viselkedik, mint azok a megrögzött ateisták, akik a süllyedő hajón hirtelen rátalálnak Istenre, és hozzá imádkoznak, hogy mentse meg az életüket. Biztos vagyok benne, hogy Paul miattam lett beteg. Hogy ez annak a rengeteg hazugságnak az eredménye, amit azért találtam ki, hogy egy szállodai szobában pár órára együtt lehessek Gabriellel.

Lyon, Avignon, Châteauroux, Amiens, Épinal. Az elmúlt egy évben ezeken a helyeken találkoztunk, csak mi országjárás címén inkább ágyra jártunk.

Már két időpontot is szereztem Paulnak az onkológián, hogy csináltasson végre egy MR-t, de egyikre sem ment el. Amikor esténként rendszeresen szóvá teszem, hogy sürgősen kezeltetnie kellene magát, ő csak mosolyog, és azt válaszolja: „Ne aggódj, minden rendben lesz.”

Látom rajta, hogy szenved, és napról napra fogy. Éjjel nyöszörög álmában a fájdalomtól.

Tanácstalan vagyok. Miért csinálja ezt? Megbolondult vagy meg akar halni?

Szép szóval nem tudom rávenni, hogy üljön be a kocsimba, hadd vigyem el a kórházba, kényszeríteni meg nem akarom. Már mindent megpróbáltam, sírtam, veszekedtem vele, de semminek sem enged. Ha ez így megy tovább, nem bírja sokáig, erre rá fog menni.

Könyörögtem neki, hogy árulja el, miért teszi ezt magával, magyarázza el. Hogy miért adja fel. Nem szólt semmit, csak elment lefeküdni.

Kétségbe vagyok esve.

1993. június 7.

Délelőtt Gabriel felhívott a kertészetben. A hangja fel volt villanyozva, egész héten Aixben tárgyal, látni szeretne, velem akarja tölteni az összes éjszakát. Azt mondta, állandóan csak rám gondol.

Azt feleltem, hogy ez most lehetetlen. Hogy nem hagyhatom magára Pault.

Gabriel lecsapta a telefont.

Felvettem a pultról a hógömböt, és üvöltve teljes erőmből a falhoz vágtam.

Nem is igazi hó van benne, csak műanyag pehely. És az, ami köztünk van, nem is igazi szerelem, csak valami titkos viszony mindenféle szállodai szobákban.

Elment az eszünk. Mindkettőnknek.

1993. szeptember 3.

Megmérgeztem Paul teáját. Vagyis feloldottam benne egy adag nyugtatót, hogy elveszítse az eszméletét, és kihívhassam hozzá a mentőket.

Amikor a mentősök kiértek, Paul a nappali közepén feküdt a földön, úgyhogy felpakolták, bevitték a sürgősségire, ahol alaposan kivizsgálták.

Paulnak rákja van.

A betegségtől és a nagy adag gyógyszertől, amit beadtam neki, annyira legyengült, hogy az orvosok úgy döntöttek, határozatlan időre bent tartják.

A laborvizsgálat Paul vérében jelentős mennyiségű nyugtatót mutatott ki. Az orvosoknak azt mondta, saját akaratából vett be annyit, mert elege volt a fájdalomból. Azért mondta, hogy nekem ne legyen bajom az ügyből.

Amikor egyedül maradtunk, elmagyaráztam neki, miért csináltam: nem volt választásom, egyszerűen nem láttam más megoldást arra, hogy bejuttassam a kórházba. Azt válaszolta, hogy meghatja, mennyire szeretem. Azt hitte, már nem szeretem.

Néha megfordul a fejemben, hogy jó lenne elszökni Gabriellel, eltűnni a világ szeme elől. De csak néha.

1993. december 6.

Felhívtam Gabrielt, hogy beszámoljak neki a fejleményekről, a műtétről, a kemoterápiáról. Hogy megmondjam, egy darabig nem találkozhatunk.

Azt felelte: „Megértem”, és letette a kagylót.

1994. április 20.

Ma reggel bejött egy terhes nő a kertészetbe, nagyon csinos volt. Pár rózsabokrot és néhány tő pünkösdi rózsát szeretett volna venni, hogy mire megszületik a gyereke, tele legyen virágokkal a kertje. Kellemesen elbeszélgettünk egymással. Főleg a kertjéről, a házáról, a telek délkeleti fekvéséről, ami a rózsabokroknak és a pünkösdi rózsáknak kifejezetten kedvez. Azt mondta, kislánya lesz, és hogy ez mennyire csodálatos, mire azt feleltem, hogy nekem egy fiam van, és az is csodálatos. Ezen jót kacagott.

Ritkán sikerül megnevettetnem az embereket. Kivéve Gabrielt. És a fiamat, régebben, amikor még kicsi volt, őt is megnevettettem.

Amikor fizetésre került a sor, a vevőm elővette a csekkfüzetét, és hogy igazolja magát, a kitöltött csekkel együtt némi mentegetőzés kíséretében átnyújtott egy személyit:

– Bocsásson meg, csak a férjem igazolványa van nálam. De a családnevünk és a címünk úgyis ugyanaz.

A csekkről kiderült, hogy a nőt Karine Prudent-nak hívják, és Mâconban lakik, a chemin des Contamines 19-ben. Aztán az összehasonlításhoz magam elé vettem az igazolványt, amely Gabriel nevére szólt. Rajta volt a fényképe, a születési dátuma, az ujjlenyomata és ugyanaz a cím: 19, chemin des Contamines. Beletelt pár másodpercbe, mire megértettem. Mire a fejemben összekötöttem a szálakat. Éreztem, hogy elpirulok, égett az arcom. Gabriel felesége figyelte a reakciómat, egy darabig kitartóan nézett, aztán visszavette a kezemből az igazolványt, és becsúsztatta a kabátja belső zsebébe, a szíve alá, ahol Gabriel születendő gyerekét hordta.

Aztán fogta a rózsákkal megrakott kartondobozt, és távozott.

1995. október 22.

Paul szépen gyógyul, úgy tűnik, legyőzte a rákot. Ezt elmentünk megünnepelni hármasban Juliennel. A fiam kollégiumban lakik közel az iskolájához. Amíg Paul még kórházban van, egyedül vagyok itthon. És olyan egyedül érzem magam, mint Julien születése előtt. A gyerekek kitöltik az életünket, és amikor elmennek, űrt hagynak maguk után, hatalmas űrt.

1996. április 27.

Három éve nincs semmi hírem Gabrielről. Amikor közeleg a születésnapom, mindig azt gondolom, jelentkezni fog. Gondolom, hiszem vagy remélem?

Hiányzik.

Elképzelem, ahogy a kertjében játszik a kislányával a rózsabokrai és a pünkösdi rózsái között. És elképzelem, mennyire vágyakozhat a füstös sörözők, a bírósági tárgyalótermek, a veszett ügyek után. Utánam.

80

Beszéljetek hozzám, ahogy mindig is beszéltetek

Ne váltsatok hangot

Ne vágjatok ünnepélyes vagy szomorú arcot

Amin korábban együtt nevettünk, nevessetek

1997. szeptember

Philippe negyedik hete élt Brancion-en-Chalonban. És minden reggel, amint kinyitotta a szemét, elborzadt a síri csendtől. Malgrange-ban a ház előtt volt forgalom, jöttek-mentek a személy- és áruszállító autók; amikor Violette leeresztette a sorompót, és megszólalt a csengő, lefékeztek; a vonatok zakatoltak. Ahhoz képest itt, ezen a komor tájon irtóztató némaság honolt. Még a látogatók is szinte lopakodva közlekedtek, nehogy bárki nyugalmát megzavarják. Egyedül a templom harangja szólalt meg minden egész órában, hogy a kondulásával emlékeztesse az élőket, hogy az idő telik, és mégsem történik semmi.

Még csak negyedik hete tette át ide a székhelyét, és máris elege volt a helyből. A sírokból, a házból, a kertből, a környékből. Meg a sírásókból. Amint behajtottak a furgonjukkal a kapun, Philippe igyekezett minél távolabb maradni tőlük. Köszönésképpen épp csak odaintett nekik, lehetőleg jó messziről. Semmi kedve sem volt összecimborálni azzal a három idiótával. Az egyik, amelyik Elvis Presleynek képzelte és úgy is hívatta magát, totál zakkant volt, a másik folyamatosan röhögött, és minden kivert kóbor állatot begyűjtött, hogy körüludvarolhassa őket, a harmadik meg egy lépést sem tudott úgy megtenni, hogy ne okozzon valami kárt magában vagy a környezetében, tisztára mintha egy elmegyógyintézetből szökött volna meg.

Philippe világéletében óvakodott azoktól az emberektől, akik szeretik az állatokat. Szerinte ez is olyan lányos dolog volt, egy igazi férfi nem hatódik meg egy szőrös jószágtól, csak mert az olyan aranyos. Tudta, hogy Violette mindig is szeretett volna macskát és kutyát tartani, de nem engedte neki. Azt mondta, allergiás rájuk. De az igazat megvallva félt tőlük, és nem bírta, hogy mindenhova odapiszkítanak. Undorodott az állatoktól. Csakhogy a temető tele volt macskákkal, mert Violette és abból a három idiótából kettő etette őket.

A költözésük óta még nem volt temetés, de ennek a napja is elérkezett, délután három órára volt kitűzve a szertartás. Philippe reggel korán elment otthonról. Délre rendszerint hazaért a motorozásból, de ez a nap más volt, semmiképpen sem akart belefutni a szállítókba és a gyászoló gyülekezetbe. Minden különösebb cél nélkül nekivágott a környéknek, és ebédidőre valahogy Mâconban kötött ki.

Megállt egy piros lámpánál. A helyi iskolából épp akkor jöttek ki a gyerekek. Egy csapatnyi kislány között Léonine-t vélte felismerni. Ugyanaz a hajszín, ugyanaz a frizura, ugyanaz a tartás, ugyanaz a járás, de főleg az öltözéke tévesztette meg. Léonine-nak is volt egy ugyanolyan rózsaszín és piros alapon fehér pöttyös ruhája. Abban a pillanatban az futott át az agyán: És mi van, ha Léonine nem is volt bent a szobában, amikor a kastély leégett? Mi van, ha nem is halt meg, csak valakik elrabolták? A Magnanhoz és Fontanelhez hasonló gennyládák bármire képesek.

Leállította a motort, és elindult a gyerekek felé. Amint egyre közelebb ért a kislányhoz, eszébe jutott, hogy amikor utoljára látta Léonine-t, a lánya hétéves volt. És hirtelen ráébredt, hogy ma már nem ezekkel az izgága elsősökkel szaladgálna, hanem a nagyobbakkal komolykodna valamelyik félreeső sarokban. Hogy már rá sem menne az a rikító rózsaszín és piros alapon fehér pöttyös ruhája.

Visszaszállt a motorjára, és megint elöntötte a gyűlölet. A kérlelhetetlen harag, amit a lánya halála miatt érzett. Meg amiért neki itt kell dekkolnia, ezen az átokverte helyen, miattuk.

Keresett egy kellőképpen prolinak kinéző sörözőt, rendelt magának egy steaket sült krumplival, és miután befalta, újból és sokadszorra felírta a papírterítőre a listát:

Édith Croquevieille

Swan Letellier

Lucie Lindon

Geneviève Magnan

Éloïse Petit

Alan Fontanel

Mihez kezdjen ezekkel a nevekkel? Azoknak a bűnösöknek a neveivel, akik ott voltak, és akiket magában végzetes gondatlansággal vádolt. Ki piszkálta meg azt a kurva vízmelegítőt? És miért? Vagy Fontanel csak kitalált neki valami mesét, hogy lehűtse? De mi érdeke fűződött volna hozzá? Miután Geneviève Magnan már meghalt, akár azt is mondhatta volna, hogy a felesége volt a tettes. Ahogy azt is, hogy a tűz véletlenül ütött ki. Alátámaszthatta volna a hivatalos jelentést, miszerint háztartási baleset végzett a gyerekekkel. És simán be is foghatta volna a száját. De amikor utoljára nála járt, Alain Fontanel őszintének tűnt, nem gondolkodott, nem mérlegelt, csak mondta, folyt belőle a szó. Az alkohol megoldotta a nyelvét. De Philippe is ivott, talán nem is emlékezett jól mindenre. Mindketten alaposan berúgtak, együtt megjárták a pokol előszobáját.

Philippe újraolvasta a neveket, bár már annyiszor leírta őket, hogy betéve tudta az összeset. Eltökélte, hogy elmegy a végsőkig. Hogy egyenként felkeresi őket, hogy a szemükbe nézzen. Mert innen már nem fordulhat vissza, tudnia kell.

* * *

1997. november 18.

Amikor Lucie Lindon bekísért a váróba egy újonnan érkező beteget, azonnal felismerte a férfit. A tárgyalóteremből minden szülő arcára jól emlékezett, egy életre az eszébe véste az úgynevezett felperesek vonásait. És rajta, Léonine Toussaint apján külön is megakadt a szeme, egyrészt mert nagyon jóképűnek találta, másrészt mert egyedül volt. A felesége nélkül, magányosan gunnyasztott a házaspárok, Anaïs, Nadège és Océane szülei mellett.

A tanúvallomása alatt az összes szempár rászegeződött. Elmondta, hogy aznap éjjel azon kívül, hogy kiterelte a gyerekeket a többi szobából, és felverte a személyzetet, nem tehetett semmit. Hogy nem hallotta, amikor a kislányok felkeltek, és kimentek ügyködni a konyhába.

A gyerekek halála óta Lucie Lindon állandóan fázott. Úgy érezte, mintha valahonnan mindig fújna a szél. Mintha kivetették volna a sivatagi éjszakába, ahol a fagy ugyanúgy elemésztette, mint a kastélyban a lángok a lányokat. Mintha az egész testét belepte volna a zúzmara, és papírvékony rétegben lerakódott volna a bőre alatt. Hiába öltözött fel melegen, folyton rázta a hideg. Amikor megpillantotta Léonine apját, önkéntelenül keresztbe fonta maga előtt a kezét, és dörzsölni kezdte a karját, hogy kicsit átmelegedjen.

Mit keres itt? Egyik család sem a környéken lakik. Tudja, hogy itt dolgozik? Csak véletlenül tévedt be pont ide, vagy kifejezetten miatta jött? Bejelentkezett időpontra, vagy őt várja, hogy beszéljen vele?

A férfi nyugodtan ült az ablakkal szemközti padon, mint aki türelmesen várja a sorát, a bukósisakját letette a lába mellé a földre. Toussaint. Lucie Lindon végigpörgette mind a három orvos időbeosztását, aki aznap délelőtt bent volt a rendelőben, ahol recepciósként dolgozott, de ezt a nevet semelyik táblázatban sem találta. Az orvosok több mint két órán keresztül nyitogatták az ajtót, hogy név szerint beszólítsák a betegeket a váróból, de Toussaint urat egyikük sem hívta. Délben a férfi még mindig ugyanott ült, és nézett ki az ablakon. Rajta kívül már csak két beteg maradt, aki még nem került sorra. Félórával később, amikor a váró kiürült, Lucie Lindon kilépett a pult mögül, és bezárta a folyosóra vezető ajtót.

Philippe Toussaint felé fordult, és egyenesen a szemébe nézett. Szőke, karcsú, elég csinos. Más körülmények között talán bepróbálkozott volna nála. Bár az udvarlás nem igazán volt az ő asztala, inkább csak leszólította a nőket, mielőtt egy estére felszedte őket.

– Jó napot, uram! Időpontra jött?

– Beszélnem kell magával.

– Velem?

– Igen, magával.

Lucie Lindon akkor hallotta először a hangját. Kicsit csalódott volt. A férfi nyúlósan, elég parasztos kiejtéssel beszélt. A külseje alapján nem erre számított. De hamar napirendre tért fölötte, mert a következő másodpercben kitört rajta a pánik. Remegni kezdett a keze. Hogy leplezze az idegességét, megint dörzsölgetni kezdte a karját.

– Miért pont velem?

– Fontanel azt mondta, aznap este maga megkérte Geneviève Magnant, hogy helyettesítse, és felügyeljen a gyerekekre… így volt?

A hangjában nem volt semmi számonkérő él. Sem harag, sem gyűlölet, sem indulat. Egyszerűen feltett neki egy kérdést. Nem tartotta szükségesnek, hogy bemutatkozzon, tudta, hogy Lucie Lindon felismerte, hogy első pillantásra beazonosította. És hogy tökéletesen érti, melyik estéről beszél.

Lucie érezte, hogy nincs választása. Hogy hazugsággal nem menne semmire. Már Fontanel nevének a puszta említése is csupa rossz emléket idézett fel benne. Alattomos, vén kujon. Soha nem is értette, hogy vehették fel a táborba, és engedhették egyáltalán gyerekek közelébe.

– Igen, így volt. Megkértem Geneviève-et, hogy pár órára ugorjon be helyettem. Fent voltam az emeleten Swan Letellier-nél. És elaludtam. Valaki dörömbölt az ajtón, lementem, és megláttam… a lángokat… Nem tehettem semmit, nagyon sajnálom…

Philippe felállt, és szó nélkül kisétált az ajtón. Ez ügyben Fontanel igazat mondott.

* * *

1997. december. 12.

– Voltak ellenségei?

– Ellenségeim?

– A tűzeset előtt nem volt valaki, aki haragudhatott magára?

– Haragudni, rám?

– Annyira, hogy szándékosan kárt okozzon a kastély felszerelésében.

– Nem értem, mire gondol.

– A földszinti szobákban felszerelt vízmelegítők rendben voltak? Nem voltak hibásak?

– Hibásak?

Philippe Toussaint a gallérjánál fogva megragadta Édith Croquevieille-t. Az Épinali Cora szupermarket mélygarázsában kapta el az asszonyt. A börtönbüntetése letöltése után Édith Croquevieille a férjével Épinalba költözött, ott állapodtak meg.

Philippe lesben állt, kivárta, hogy a nő eltolja a teli bevásárlókocsit az autójáig, kinyissa a csomagtartót, és mindent átpakoljon. Látnia kellett, hogy tényleg egyedül van.

Amikor Philippe Toussaint előlépett a rejtekhelyéről, az asszonynak beletelt néhány másodpercbe, mire összerakta, kicsoda az a sötét, fenyegető alak. És rögtön utána az futott át az agyán, hogy ez a pasas nyilván azért jött, hogy megölje, fel sem merült benne, hogy csak kérdezni akar. Arra gondolt: Hát ez a nap is elérkezett, vége, ütött az utolsó órám. A dolog tulajdonképpen nem is érte váratlanul, évek óta azzal a tudattal élt, hogy a szülők bosszúja bármikor utolérheti.

Amikor végre kiderítette, hol lakik az igazgatónő, Philippe leposztolt a háza előtt, és két teljes napon át figyelte. Az asszony sehova sem ment a férje nélkül. Az ura mindenhova árnyékként követte. Aznap reggel viszont a nő egyedül ült be a kocsijába. Úgyhogy Philippe a nyomába eredt.

– Soha életemben nem ütöttem meg nőt, de ha így folytatja, és minden kérdésemre kérdéssel felel, nem állok jót magamért! Higgye el, gond nélkül beverem a képét. Nincs vesztenivalóm, én már mindent elvesztettem.

Aztán mégis elengedte. Édith Croquevieille látta, ahogy a szeme kékje elfeketedik. Mintha a dühtől a pupillája kitágult volna.

– Akkor felteszem még egyszer a kérdést, ezúttal világosabban: igaz, hogy a gyerekek hideg vízben mostak kezet, mert a szobáikban elromlott a vízmelegítő?

A nő pár másodpercig érezhetően mérlegelt magában, aztán alig hallhatóan kinyögött egy igent.

– A személyzet tudta, hogy azokat a vízmelegítőket nem szabad piszkálni?

– Igen… Évek óta nem működtek.

– Elképzelhetőnek tartja, hogy az egyik szobában valamelyik gyerek nekiállt, hogy megpróbálja begyújtani?

Mielőtt kimondta volna a választ, az igazgatónő határozottan megrázta a fejét.

– Nem.

– Miért nem?

– Mert legalább két méter magasan voltak biztonsági zárral ellátott beépített szekrényekben. Nem kockáztattunk semmit.

– De akkor mégis ki csinálhatta?

– Mit ki csinálhatott?

– Ki buherálta meg az egyik vízmelegítőt?

– Senki. Nem nyúlt hozzájuk senki.

– Magnan?

– Geneviève? Miért tett volna ilyet? Szegény, szerencsétlen Geneviève. De miért faggat engem egyáltalán azokról a vízmelegítőkről?

– Fontanellel minden rendben volt? Jól kijött vele?

– Persze. Soha semmilyen gondom nem volt a személyzetemmel. Soha.

– És a szomszédaival? Egy elhagyott szeretővel?

Édith Croquevieille egyre értetlenebbül felelgetett. El sem tudta képzelni, hová akar Philippe Toussaint kilyukadni ezekkel a keresztkérdésekkel.

– Toussaint úr, 1993. július 13-áig keresve sem találna semmi kivetnivalót az életemben. Nem esett folt a tisztességemen.

Philippe utálta ezt a kifejezést. Az anyja gyakori szavajárása volt. Legszívesebben megfojtotta volna azt a nőt. De mire ment volna vele? Édith Croquevieille már úgyis halott volt. Egy kísértet. Lerítt a ruhájáról, az arcáról, a bánatos nézéséről. A bőre is rendesen megráncosodott. Philippe szó nélkül hátat fordított neki, és otthagyta. A nő utánakiáltott:

– Toussaint úr!

Philippe kelletlenül megállt, és visszafordult. Elege volt, látni sem akarta többé azt az asszonyt.

– Mi a célja? Mit akar kideríteni?

Philippe nem válaszolt. Felpattant a motorjára, és bár semmi kedve sem volt hazamenni, elindult Brancion-en-Chalonba. Fázott, fáradt volt. Három napja nemhogy nem járt otthon, de még fel sem hívta Violette-et. Tiszta ágyneműre vágyott. Arra vágyott, hogy levesse magát a kanapéra, fogja a kontrollerjét, és csak játsszon, ne kelljen gondolkoznia, hogy visszatérhessen a régi szokásaihoz, csak gondolkozni ne kelljen…

81

Nem tudom, bennem vagy-e,

vagy én tebenned, vagy hogy birtokollak-e.

Az hiszem, mindketten egy harmadik lény

foglyai vagyunk, akit úgy hívnak, „mi”.

Gabriel Prudent nem igazán osztozott a felesége ízlésében. Rendszeresen elaludt azok előtt a filmek előtt, amelyeket Karine a sarki videókazetta-paradicsomból kikölcsönzött. A felesége mindig romantikus vígjátékokat választott. Gabriel viszont inkább az olyan filmeket szerette, mint A kaland az kaland Claude Lelouche-tól, annak az összes párbeszédét kívülről fújta, vagy A majom a télben Belmondóval és Gabinnel.

Az egyetlen és összetéveszthetetlen Robert de Nirót leszámítva az amcsik úgy általában nem hozták lázba. De soha nem szállt vitába Karine-nal. Amúgy meg szerette a vasárnap esti közös rituálét, ahogy a kanapén odabújt a feleségéhez, behunyta a szemét, és beszívta a parfümje fűszeres illatát. Az angol nyelvű párbeszédek fárasztották, elálmosodott tőlük. És miközben lassan elnyomta a tévé előtt az álom, tudta, hogy nem marad le semmiről, mert a képernyőn úgyis csupa jó kiállású, tökéletesen fésült színész és színésznő kvaterkázik, vívódik, válik el egymástól, majd fut össze véletlenül az utcán, hogy aztán a végén egymás nyakába boruljon. A stáblista alatt Karine, akit az efféle melodrámák mindig kellőképpen meghatottak, kisírt szemmel finoman felébresztette, és kedvesen, de azért a hangjában némi szemrehányással azt mondta: „Már megint elaludtál, drágám.” Kikapcsolták a tévét, feltápászkodtak, a hálószoba felé menet bekukkantottak a gyerekszobába, egy darabig gyönyörködve nézték, ahogy a kislányuk édesdeden alszik, és magukban megállapították, hogy telik az idő, máris mekkora, aztán szeretkeztek, mielőtt Gabriel másnap megint a nyakába venné az ország tárgyalótermeit, ahol tömött sorokban várták a vádlottak, hogy bizonyítsa a nevükben az ártatlanságukat.

Azon az 1997-es estén Gabriel kivételesen nem aludt el a tévé előtt. Amint Karine benyomta a videókazettát a lejátszóba, és elindult a film, a történet már a legelső képeknél elkapta. Beszippantotta. Nem két színészt látott, akik parádésan játsszák a szerepüket, hanem egy férfit és egy nőt, akik első pillantásra igaziból egymásba szeretnek. Azonosult velük, a szerelmükkel. Mint egy közeli szemtanú, mint azok az ismeretlen emberek, akiket a bíróságon nap mint nap a tanúk padjára szólított. Érezte, ahogy Karine időről időre csodálkozva felé pillant, hogy mi baja lehet, hogy még mindig ébren van.

És amikor a film utolsó perceiben a hősnő csak ült a kocsiban a férje mellett, nem szállt ki, hogy átüljön abba a másikba, amelyikben a szeretője várta, és a magányos szerető bekapcsolta az indexet, hogy örökre elhajtson a távolba, Gabriel érezte, hogy a fal, amelyet négy éve maga köré húzott, hogy elfelejtse Irène-t, megrepedezik, és a ciklonként közeledő érzelmi vihar egy természeti katasztrófa erejével egyszeriben porig rombolja. A saját bőrén érezte a film utolsó képkockáin lezúduló esőt. Újra lejátszódott előtte, ahogy Antibes-ból visszatérve a kocsijában várta Irène-t. „Öt perc, és itt vagyok, csak leteszem a slusszkulcsot.” Órákon át várta, a keze a kormányon, képtelen volt elengedni. Az első pár percben lefoglalta magát azzal, hogy elképzelte, milyen lesz az élet Irène-nel. A közös jövőjükről álmodozott. Aztán a várakozás kezdett hosszúra nyúlni.

Végül csak elengedte a kormányt. Kiszállt az autóból, és bement a kertészetbe. De az üzletben csak egy fiatal eladónőt talált, aki azt mondta, napok óta nem látta Irène-t. Kirohant az utcára, fejvesztve, reménytelenül, végigjárta az egész környéket, nem volt hajlandó elfogadni, hogy Irène nem jön vissza, hogy végül úgy döntött, marad, nem adja fel az életét miatta. Nyilván a férje és a fia iránti szeretetből. Egy sokat használt szakkifejezéssel élve: egyedül ezt tudta felhozni a mentségére.

Visszaszállt a kocsijába, a szélvédőt bámulta, de hiába kapcsolta be a reflektort, sötét éjszakát látott maga előtt, semmi mást.

És egy reggel az irodában a titkárnő azzal jött, hogy egy bizonyos Irène Fayolle telefonált, hogy időpontot kérjen. Nem akart hinni a fülének. Először arra gondolt, hogy biztosan csak névrokon. De amikor meglátta a telefonszámot, a kertészetét, amelyet betéve tudott, de tárcsázni évek óta nem mert, minden kétsége eloszlott. Ő hívta, más nem lehetett.

Aztán jött Sedan, jöttek az ilyen-olyan szállodák az ország legkülönbözőbb pontjain, majd Paul betegsége és Cloé születése. Egyfelől a kór, másfelől a remény.

Négy éve nem hallott Irène felől. Mi lehet vele? Hogy mehet a sora? Paul vajon felgyógyult? És még mindig Marseille-ben laknak? És a kertészetet vajon megtartotta? Eszébe jutott a mosolya, a tartása, az illata, a bőre, a szeplős arca, a teste. A haja, amelyet annyira szeretett összekócolni. Vele nem olyan volt, mint másokkal, vele jobb volt.

A film zárójeleneténél, amikor a gyerekek egy hídról leszórták az anyjuk hamvait a vízbe, Gabriel elsírta magát. Gabriel világába nemigen fért bele, hogy egy férfi sírjon. Még a legeszementebb ítéleteknél, az élet legváratlanabb, legvalószerűtlenebb, legboldogabb, legreménytelenebb pillanataiban sem. Amikor utoljára sírt, úgy nyolcéves lehetett. Akkor is csak azért, mert elesett a biciklivel, és az orvos érzéstelenítés nélkül varrta össze a fejét.

Karine nem érzékenyült el. Normális esetben egy csomó zsebkendőt telesírt volna egy ilyen szomorú történeten, de Gabriel hirtelen támadt érdeklődése a film iránt csupán egy dolgot váltott ki belőle: félelmet.

Eszébe jutott Irène a rózsakertészetben. Hogy milyen finom volt a keze. A haja színe, a hamvas bőre, az illata. Eszébe jutott az a délelőtt, amikor a sajátja helyett Gabriel személyijét vette elő, hogy jelezze neki, hogy ő is van, hogy ő is játszik – és gyereket vár.

Karine akkor szerzett tudomást Irène létezéséről, amikor Gabriel irodájából a titkárnő üzenetet hagyott az otthoni rögzítőjükön, hogy a lyoni szálloda recepciósa szeretne visszajuttatni néhány holmit, amit az ügyvéd úr a legutóbbi ott-tartózkodása alkalmával a szobában felejtett. Előző héten Gabrielnek a lyoni ügyészségen volt tárgyalása. Karine felhívta a hotelt, beszélt a recepcióssal, megadta neki a címüket, és két nappal később meg is kapta a csomagot: két fehér selyemblúz, egy Hermès sál és egy hosszú szőke hajszálakkal teli hajkefe volt benne. Először arra gondolt, hogy ez csakis valami tévedés lehet, aztán eszébe jutott Gabriel. Hogy milyen komor ábrázattal jött haza Lyonból, pedig megnyerte a pert. A férje olyan nyúzott volt, hogy arra gyanakodott, talán valami betegség bujkál benne. De amikor hangot adott az aggodalmának, Gabriel elintézte egy legyintéssel, fáradtan elmosolyodott, és azt mondta, nincs semmi baja, csak kicsit kimerült.

A hazajövetele utáni éjjel álmában Gabriel többször is egy nevet ismételgetett: Reine. Reggel Karine rákérdezett: „Ki az a Reine?” Mire Gabriel elpirult, és belebújt a kávésbögréjébe.

– Reine?

– Egész éjjel őt szólongattad.

Gabriel elnevette magát – Karine többek között a kacaja miatt szeretett bele –, és kedélyesen azt felelte: „Á, csak a vádlott felesége. Amikor felfogta, hogy a férjét felmentették, úgy kellett felmosni.” Csakhogy ezzel félrenyúlt. Karine ismerte az ügyet. Tudta, hogy a vádlottat Cédric Piolet-nak hívják, a feleségét pedig Jeanne-nak. De szeme sem rebbent, a nevét végül is bárki bármikor megváltoztathatja, és van, akinek nem is csak egy van.

De Gabriel szájáról még több napig nem fogyott ki éjszakánként a sóhaj: Reine. Karine ezt a sok munka és az azzal járó stressz számlájára írta. A férje túl sok ügyet vitt egyszerre.

Amikor Karine megismerte, Gabriel már megözvegyült, és egyedül élt. És amikor kezdett komolyabbra fordulni köztük a dolog, mindenesetre megkérdezte tőle, hogy van-e valakije, mire Gabriel azt válaszolta: „Szakaszosan.”

Ez a jelenet villant be Karine-nak, ahogy állt az előszobában a kezében azzal a két fehér selyemblúzzal. A Guerlain parfümtől illatozó sállal és a hajkefével egyetemben visszagyömöszölte őket a kartondobozba, és úgy, ahogy volt, az egész csomagot kihajította a szemétbe. Ezek a tárgyak nem egy egyéjszakás, alkalmi kalandra utaltak, a dolog egyértelműen sokkal súlyosabb volt annál. Az utóbbi hónapokban Gabriel megváltozott. Máshol jártak a gondolatai. Zaklatott volt, mintha valami aggasztotta volna. Karine arra is felfigyelt, hogy a vacsorához a szokásosnál több bort iszik. De amikor szóvá tette, Gabriel Audiard egy sokat idézett szellemességével bújt ki a számonkérés alól: „Nem a bor miatt iszom, hanem hogy berúgjak.” Karine érezte, hogy Gabriel hazugságai mögött a háttérben egy másik nő van.

A telefonszámot a legutóbbi részletező számlákról nem volt nehéz kideríteni. Azokon a heteken, amikor Gabriel nem utazott, és az irodában vagy otthonról dolgozott, a listán rendszeresen szerepelt ugyanaz a kimenő hívás. Mindig reggel kilenc körül. A beszélgetés ritkán volt hosszabb két percnél. Mintha csak kellemes napot akartak volna kívánni egymásnak, és ennyi. Karine beütötte a számot. A vonal másik végén egy fiatal női hang vette fel:

– Rózsakertészet. Miben segíthetek?

Karine azonnal letette. Egy héttel később újra próbálkozott, de megint ugyanaz a lány szólt bele:

– Rózsakertészet. Miben segíthetek?

– Halló? Igen, jó napot! Azt hiszem, betegek a rózsáim, fura, sárgás foltok jelentek meg a szirmok végén.

– Milyen fajta?

– Nem tudom.

– Be tudna hozni pár szálat, hogy közelebbről megvizsgáljuk?

Aztán Karine harmadszor is odatelefonált. És megint csak a lány vette fel:

– Rózsakertészet. Miben segíthetek?

– Reine?

– Egy pillanat, várjon, kérem, rögtön szólok neki. Ki keresi?

– Személyes ügyben hívom.

– Irène, magát keresik!

Karine tévedett: a név, amelyet Gabriel álmában emlegetett, nem Reine volt, hanem Irène. A kertészetben valaki átvette a telefont, és valamivel mélyebb, érzékibb hangon belebúgott a vonalba:

– Halló?

– Irène.

– Igen, parancsoljon.

Karine lecsapta a kagylót. Aznap sokat sírt. Szóval ő volt az, akiről Gabriel úgy beszélt, „szakaszosan”.

Hogy lezárja magában a dolgot, negyedszer is nekiveselkedett, vett egy nagy levegőt, és még egyszer, utoljára felhívta a számot.

– Rózsakertészet. Miben segíthetek?

– Jó napot! Megadná a címüket, kérem?

– Marseille 7. kerületében vagyunk, a La Rose negyedben, chemin du Mauvais-Pas 69.

Karine kivette a lejátszóból a videókazettát, és visszatette a tokba. Gabriel nem mozdult a kanapéról, szégyellte, hogy nem bírta visszatartani a sírást. Abban a pillanatban semmiben sem különbözött a védenceitől, akiknek az ügyes-bajos dolgait a bíróságon képviselte. Bűnösnek érezte magát.

Karine betette a kazettát a táskájába, hogy másnap reggel munkába menet ne felejtse el beadni a kölcsönzőbe, és mintegy mellékesen odaszólt Gabrielnek:

– Négy és fél évvel ezelőtt, amikor Cloét vártam, találkoztam Irène-nel.

Gabriel, noha a tárgyalóteremben a legképtelenebb bonyolító tényező sem érte váratlanul, azt hitte, az emberiség már nem tartogat számára meglepetéseket, hirtelen nem tudta, mit válaszolhatna a feleségének. Elakadt a szava.

– Elmentem hozzá Marseille-be. Vettem tőle pár rózsabokrot és néhány tő fehér pünkösdi rózsát. És amikor fizettem, gyakorlatilag bemutatkoztam neki. De nem ültettem el a virágokat, bedobtam őket a tengerbe… Mint amikor valaki meghal.

Aznap este a hálószobájukba menet nem kukucskáltak be a gyerekszobába, és a szeretkezés is kimaradt. Az ágyban hátat fordítottak egymásnak. Karine egész éjjel le sem hunyta a szemét. Nem hagyta nyugodni a tudat, hogy biztosan Gabriel sem tud elaludni mellette, csak bámul maga elé a sötétben, és fejben rávetíti az esti film jeleneteire a saját történetét Irène-nel. A témát soha többé nem érintették. Pár hónappal később különváltak egymástól. Karine sokáig nem tudta megbocsátani magának, hogy arra a vasárnapra a kölcsönzőben a Madison megye hídjai-t választotta. És Gabriellel ellentétben soha nem nézte újra, holott a tévé rendszeresen leadta.

* * *

Irène Fayolle naplója

1997. április 20.

Egy éve egy sort sem írtam ebbe a naplóba. De nem szeretem, ha nincs a kezem ügyében. A fehérneműs fiókomban tartom, a kombinéim alatt, mint egy titkolózó cselédlány. Időnként előveszem, találomra kinyitom valahol, és pár órára elkalandozom. Az emlékek messzire repítenek, távoli tengerpartokra, ki a szürke hétköznapokból. Egy bizonyos kor fölött az ember már nem szokott naplót vezetni, és én egy ideje jócskán túl vagyok azon a bizonyos koron. De úgy tűnik, Gabriel fiatalon tart, mellette mindig tizenöt évesnek érzem magam.

A haja eléggé megritkult. És felszedett néhány kilót. A tekintete viszont még mindig ugyanolyan komoly, jelentőségteljes, gyönyörű, fekete, csupa mélység. A hangja, a hanghordozása pedig utánozhatatlan. Mint egy szimfónia. Szeretem a szimfóniákat.

Egy kávézóban találkoztunk, a kertészet közelében. Hagyta, hogy teát rendeljek magamnak, kivételesen nem szólt bele, nem fűzött hozzá csípős megjegyzéseket, hogy „az szomorú ital”, és nem akarta feljavítani calvadosszal. Nyugodtnak láttam, megállapodottnak, mintha valamelyest elcsitult volna benne az indulat. Mert minden vonzereje ellenére Gabriel alapvetően indulatos ember volt. Könnyen elragadta a hév, nyilván a sok vádaskodás miatt, amelyet mások helyett a tárgyalóteremben el kellett viselnie és vissza kellett vernie. Az egyik este, amikor Antibes-ban voltunk, azt mondta, hogy néha olyan igazságtalan ítéletek születnek a bíróságon, hogy arra előbb vagy utóbb biztosan rámegy. Hogy bizonyos döntések napokig, hónapokig emésztik. Mielőtt újabb és újabb kávék mellett belekezdett volna, hogy elmesélje, mivel töltötte az elmúlt éveket, hogy van a kisebbik lánya, meg a nagyobbik, az, amelyik már házas, hogy az utolsó feleségével elváltak, hogy mi van a munkában, kikérdezett Paulról és Julienről. Főleg Paul érdekelte, a rákja, a kezelése. Hogy hogyan élünk azóta, amióta megtudta, hogy megmenekült.

Azt mondta, megért, és hogy ami őt illeti, leszokott a dohányzásról, és azért keresett meg, mert látott egy filmet, ami felkavarta, de nincs sok ideje, másnap tárgyalása van Lille-ben, repülővel megy, mert kora este megbeszélést tartanak a kollégáival. És ez alkalommal, ilyen sem volt még, nem kért meg, hogy menjek vele. Nagyjából egy órát töltöttünk együtt. Az utolsó tíz percben a kezemet szorongatta, és mielőtt felállt volna az asztaltól, becsukta a szemét, a szájához emelte és megcsókolta az ujjaimat.

– Szeretném, ha együtt nyugodnánk a temetőben. Ha már az életben nem jöhetett össze, szeretném, ha legalább halálunkban sikerülne. Benne vagy? Velem tartasz az örökkévalóságba?

Gondolkodás nélkül rávágtam, hogy igen.

– De ebből ugye nem fogsz kihátrálni?

– Nem. De akkor már csak egy urnányi hamu leszek.

– Az nem érdekel, magam mellett akarlak tudni. Örökre. Gabriel Prudent és Irène Fayolle, milyen szépen hangzik ez így együtt! Legalább olyan szépen, mint a Jacques Prévert–Alexandre Trauner páros neve. Zseniális ötletnek tartom, hogy az ember a díszlettervezője szomszédságában temettesse el magát. Igazság szerint az én díszlettervezőm te vagy. Tőled kaptam életem legcsodálatosabb háttérfüggönyeit.

– Haldokolsz, Gabriel? Beteg vagy?

– Most először tegeztél le. Nem, egyelőre nem fogok meghalni, legalábbis nem tudok róla, hogy így lenne, nem tervezem. Az egész a miatt a film miatt van, amiről az előbb beszéltem. Felkavart, megérintett bennem valamit. Mennem kell. Köszönöm, Irène, remélem, hamarosan viszontlátlak, szeretlek.

– Én is szeretem magát, Gabriel.

– Látod, ez az egy legalább közös bennünk.

82

Itt nyugszik, kit szerettem.

1998 januárjában jártunk. Inkább csak rájöttem, mi lehet az a lista. Az összes név fel volt sorolva. Magnan, Fontanel, Letellier, Lindon, Croquevieille, Petit. Philippe Toussaint nadrágzsebéből került elő, szinte olvashatatlanul. A farmerral együtt véletlenül a papírt is kimostam, a tinta elmosódott rajta, mintha valaki hosszan sírt volna fölötte, és rácsöpögött volna a könnye. Hogy hamarabb száradjon, a nadrágját nem a fregolira, hanem a fürdőszobai fűtőtestre akartam kiteregetni. Kivettem a mosógépből, akkor vettem észre, hogy valami kikandikál az egyik farzsebéből. Egy papírterítő letépett darabja, négybe hajtogatva, amire Philippe Toussaint sokadszorra megint felírta magának azokat a baljóslatú neveket.

– Miért?

Leroskadtam a kád szélére, és többször hangosan kimondtam: „Miért?”

Öt hónapja költöztünk Brancion-en-Chalonba. És Philippe Toussaint máris megtalálta a módját, hogyan vonja ki magát a napi teendőkből: esős napokon videójátékozott, szép időben motorozott. Visszatért a Malgrange-ban bejáratott régi szokásaihoz, azzal az egy különbséggel, hogy amikor elment, a kiruccanásai rendszerint hosszabbra nyúltak.

A látogatók elől szabályosan menekült, a temetéseknek a közelébe sem ment, nyitáskor és záráskor nem mutatkozott. A halottaktól jobban tartott, mint a vonatoktól. A gyászolók még a vasúti utazóközönségnél is jobban riasztották. Inkább keresett magának néhány cimborát, akikkel együtt ralizhatott a környéken. És gondolom, ezeknek a kimerítő motoros túráknak a végén nyilván mindig valami nő ágyában pihente ki magát. 1997 végén négy teljes napra eltűnt. Megviselten esett haza, és furcsa módon éreztem rajta, hogy kivételesen nem valamelyik szeretőjénél töltötte az időt.

Amikor belépett a házba, rögtön azzal kezdte: „Ne haragudj, hívhattalak volna, de a fiúkkal kicsit messzebbre mentünk, mint terveztük, kimentünk a városból, és ott már nem volt telefonfülke.” Philippe Toussaint életében először mentegetőzött. Életében először bocsánatot kért azért, hogy napokig nem adott magáról életjelet.

A sírásókkal épp aznap kerítettünk sort az 1918-ban a sancyi csatamezőn huszonkét éves korában hősiesen elesett Henri Ange sírjának felszámolására. A valaha fehér sírkövet már nem lehetett megmenteni, de az „Örök sajnálattal” felirat halványan még kivehető volt rajta. Henri Ange számára az örökkévalóság 1998 januárjában végleg lezárult, a maradványai mentek a csontházba. Az volt az első exhumálásom. Nem volt mit tenni, kénytelenek voltunk megzavarni a nyugalmát. A sírt évtizedek óta nem gondozta senki, a kő belesüppedt a földbe, és már egészen megette a moha.

Miközben a sírásók a korhadó koporsó fedelét feszegették, meghallottam Philippe Toussaint motorjának a berregését. Magukra hagytam a fiúkat, nélkülem is be tudták fejezni a munkájukat. És mintegy megszokásból visszasiettem a házba. Valahányszor Philippe Toussaint hazajött, én haptákba vágtam magam a fogadására… Mint a cselédség, amikor a nagyságos úr haza méltóztatik jönni.

Philippe Toussaint levette a bukósisakot; rosszul nézett ki, látszott a szemén, hogy fáradt. Beállt a zuhany alá, sokáig nem került elő a fürdőszobából, aztán néma csöndben megebédeltünk. Utána felment lefeküdni, és másnap reggelig aludt. Este tizenegy körül befeküdtem mellé az ágyba. Hátulról hozzám bújt.

Másnap kényelmesen megreggelizett, majd megint felült a motorjára, de csak néhány órát volt távol. Később bevallotta, mivel töltötte azt a négy napot: Épinalba ment, hogy felkeresse Édith Croquevieille-t, beszélni akart vele.

Öt hónapja éltünk már itt, és bennem egyszer sem merült fel, hogy visszamenjek Geneviève Magnan házához, hogy kikérdezzem Fontanelt, sem az étterembe, ahol Swan Letellier dolgozott. Nem jártam utána, hol lakik a két szabadidő-szervező lány, nem volt miről beszélnem velük. A főnökasszonyt nyilván már kiengedték a börtönből, csak egy évet kellett leülnie. A kastélynak soha többé nem mentem a környékére sem. Léonine hangja is elhallgatott a fejemben, már nem gyötört folyton ugyanazzal a kérdéssel, hogy miért égett ki az a szoba aznap éjjel. Sasha nem tévedett: a hely gyógyító hatással volt rám.

Hamar beépültem a temető életébe, otthon éreztem magam a házban, a kertben. Szerettem együtt lenni a sírásókkal, a Lucchini fivérekkel és a macskákkal, akik a férjem távollétében egyre gyakrabban tértek be a konyhámba, hogy megigyanak nálam egy csésze kávét vagy lefetyeljenek egy kis tejet. Élveztem a társaságukat. Amikor Philippe Toussaint motorja kint állt az utcai bejárat előtt, ki-ki inkább visszahúzódott a maga zugába. A temető személyzete és Philippe Toussaint megtartották egymástól a pár lépés távolságot, köszönni köszöntek egymásnak, jó napot, jó estét, de a viszonyuk ennyiben ki is merült. Ami a macskákat illeti, azok fülüket-farkukat behúzva iszkoltak előle.

A polgármester urat, aki havonta egyszer eljött, hogy átnézzük a folyó ügyeket, láthatóan egyáltalán nem érdekelte, hogy Philippe Toussaint otthon van-e, vagy sem, így is, úgy is csak velem tárgyalt. És biztosított, hogy elégedett a „kettőnk” munkájával. 1997. november 1-jén, miután meglátogatta a szülei sírját, és látta, milyen szép tujákat ültettem mellé, kifelé menet azzal a javaslattal állt elő, hogy mi lenne, ha eladásra is nevelgetnék virágokat, és cserépben árulnám őket, azzal bővíthetnénk a szolgáltatást, én meg rábólintottam.

Hivatali kötelességből 1997 szeptemberében vettem részt az első temetésen. És rögtön aznap elkezdtem feljegyzéseket vezetni: a gyászbeszédről, a jelenlévőkről, hogy ki milyen virágot hozott, milyen színű volt a koporsó, milyen feliratok szerepeltek a táblákon, milyen idő volt, milyen verseket vagy dalokat választottak a hozzátartozók, hogy nem somfordált-e a sír körül egy macska vagy nem repült-e épp arra egy énekes madárka. Valahogy szükségét éreztem, hogy nyoma maradjon a búcsú pillanatának, hogy semmi se törlődjön ki az emlékezetből. Azok miatt, akiket a fájdalom, a bánat, egy váratlan utazás, egy családi viszály vagy bármilyen tilalom távol tart az eseménytől. Hogy legyen kihez fordulniuk, aki ott volt, látott helyettük, és később el tudja mesélni nekik. Ahogyan én is szerettem volna, ha a lányom temetése után valaki ezt nekem, velem, helyettem megteszi. A lányom. Az én édes, egyetlen, szerelmetes kislányom. Nem lett volna szabad elengednem?

Ahogy a kezemben azzal az ázott papírfecnivel, rajta annak a hat névnek az összefolyó betűivel ott görnyedtem a kád szélén, ellenállhatatlan vágyat éreztem, hogy pár órára kiszabaduljak innen. Ugyanúgy, ahogy Philippe Toussaint is csinálta. Hogy elmenjek csavarogni. Hogy kijárjam magamból ezt az egészet. Hogy ne folyton ugyanazt nézzem, hanem lássak mást is, más utcákat, ismeretlen arcokat, ruhákat és könyveket bámuljak a kirakatokban. Hogy visszatérjek az életbe, felszívjam magam. Azon túl, hogy a helyi kisboltban elintéztem a napi bevásárlást, öt hónapja nem mozdultam ki a temetőből.

A parcellák között megkerestem Nonót, hogy megkérjem, vigyen el Mâconba, és késő délután jöjjön értem. Érdeklődött, hogy van-e jogosítványom.

– Igen, van.

Erre előhúzta a zsebéből a szolgálati furgon kulcsát, és a kezembe nyomta.

– Azt vezethetem én is?

– Önkormányzati alkalmazott vagy, nem? Reggel teletankoltam. Menj, használd ki a napot!

Beültem a kocsiba, és elindultam Mâconba. Utoljára Stéphanie Fiat Pandáját vezettem, azóta nem volt részem ilyen korlátlan szabadságban. Útközben Charles Trenet egyik dalát, a Douce France-t dudorásztam, aminek a szövege valahogy így szól: „Franciaország, gyerekkorom szép világa, életem gondtalan nyitánya, szívemben őrizlek én.” Hogy miért pont ezt énekeltem? A képzeletbeli bácsikám dalai valahogy mindig úgy csengtek a fülemben, mint megannyi áhított, de soha nem volt emlék.

A belvárosban parkoltam le. Valamivel tíz óra után értem oda, a boltok már kinyitottak. De még mielőtt a nyakamba vettem volna a várost, ittam egy kávét egy bisztróban, figyeltem a betérő vendégeket, az utcán elhaladó járókelőket, a piros lámpánál veszteglő sofőröket. Az élőket. Az eleven embereket, akiknek kisebb gondjuk is nagyobb annál, mint hogy a halállal foglalkozzanak.

Átsétáltam a Saint-Laurent hídon, lementem a Saône partjára, céltalanul róttam az utcákat. Aznap alapoztam meg a téli és a nyári ruhatáramat. A leárazáson megajándékoztam magam egy szürke egyberuhával és egy jajrózsaszín kombinéval.

Hideg volt, de hétágra sütött a nap. Ahogy közeledett az ebédidő, gondoltam, azon a részen, ahol egymást érik az éttermek, az egyikben veszek magamnak egy szendvicset, kiülök vele a folyópartra, és a maradékot kiszórom a kacsáknak. De hirtelen eszembe jutott az a sziámi macska, amelyik azon a késő estén, amikor Swan Letellier-re vártam, megmentette az életemet, és eltévedtem. Egy számomra teljesen ismeretlen utcában találtam magam. Elértem egy kereszteződéshez, azt hittem, tudom, hol vagyok, de megint rossz irányba kanyarodtam, és csak még jobban eltávolodtam a központtól. Kikeveredtem a lakóövezetbe. Elnézegettem a zárt kapukat, az üresen árválkodó hintákat, a télire műanyag ponyvával letakart kerti bútorokat.

És egyszer csak megtorpantam. Alig száz méterre tőlem, az egyik ház előtt ott állt letámasztva, gondosan lelakatolva. Philippe Toussaint motorja. Úgy dobogott a szívem, mint egy kislánynak, aki a szülei tiltása ellenére kiszökött otthonról. Éreztem, hogy az lenne a helyes, ha sarkon fordulnék és elszaladnék, de valami nem engedett: tudni akartam, mit keres ott. Azokon a napokon, amikor tizenegy óra körül beindította a motort, és délután négykor jött haza a szokásos túrájáról, úgy képzeltem, olyan messzire megy, amilyen messzire csak mehet. Néha elmesélte, merre járt, mit látott. Volt, hogy több mint négyszáz kilométert is megtett. Ahogy szinte kővé dermedten bámultam a Hondáját, az jutott eszembe, hogy még sohasem láttam máshol, kizárólag a mi házunk előtt. Philippe Toussaint sohasem ajánlotta föl nekem, hogy elvinne egy körre. Soha nem tartott otthon két bukósisakot. Amikor vett magának egy újat, a régin mindig gyorsan túladott.

Valamelyik kerítés mögött egy kutya hangos ugatásba kezdett. Ez azonnal visszarántott a valóság talajára. A következő pillanatban az utca túloldalán, ahol foltokban kikopott gyep szegélyezte az úttestet, egy többszintes ház egyik földszinti lakásának az ablakában megláttam, ahogy épp keresztülment a szobán. Felismertem az alakjáról, a szikárságáról, a csámpás járásáról, a bőrdzsekijéről, amibe sietve belebújt, a sunyi fejéről: Swan Letellier. Éreztem, hogy zsibbadni kezd a karom, mint amikor az ember sokáig áll egy helyben mozdulatlanul. A színevesztett, háromemeletes betontömb látott már jobb időket is, az erkélyek omladoztak, némelyiknek a korlátján kint maradt még egy-két, sok tavaszt megélt virágláda néhány szál kiszáradt kóróval.

Pár perccel később Swan Letellier megjelent a lépcsőházban, kilökte maga előtt a vasvázas üvegajtót, és a szemközti járdán elindult valahova. Követtem. A sarki sörözőbe igyekezett. Miután belépett, egyenesen a terem végébe ment. Philippe Toussaint ott várta. Leült az asztalához, szemben vele. Higgadtan beszélgettek egymással, mint két régi ismerős.

Philippe Toussaint végigjárta az eset szereplőit. De mit akart kideríteni? Nyomozott valaki vagy valami után. Nyilván azért írta fel magának újra és újra azt a listát mindenre, ami a keze ügyébe került, éttermi számlára, papírterítőre. Választ keresett valamire, mint amikor az ember rejtvényt fejt, és sehogyan sem képes rájönni a megoldásra.

Az üvegen keresztül nem sokat láttam belőle, csak a haját. Háttal volt nekem, mint a legelső este, amikor az Othellóban megismertem. Amikor a bárpult mögül csodáltam a szőke fürtjeit, amiket a színesen villódzó fények hol zöldre, hol pirosra, hol kékre festettek. Azóta rendesen megőszült, és nem is volt már annyira fiatal. A szivárvány kialudt. És az én szememről is lehullott a rózsaszín hályog, amin keresztül akkor néztem. Arra gondoltam, hogy évek óta kizárólag a szürke hétköznapokban volt alkalmam szemügyre venni, és akkor is csak ha odakint esett. A szép lányok, akik régen tetszeni akartak neki, és a fülébe duruzsoltak, miközben én csak csorgattam utána a nyálamat, lassan elmaradoztak mellőle. Mások jöttek helyettük, testesebb, korosabb alkalmi szeretők vacak garniszállókban. A szagról tudtam, amit Philippe Toussaint a bőrén hazahozott: a finom parfümök olcsó pacsulikká silányultak.

A bisztróban rajtuk kívül senki más nem volt. Negyedóra után Philippe Toussaint felállt az asztaltól, és kiviharzott. Épp csak annyi időt hagyott nekem, hogy behúzódjak a szomszédos zsákutcába. Kilakatolta a motorját, és berregve elhajtott.

Swan Letellier még maradt. Épp a kávéja maradékát szopogatta, amikor odaléptem hozzá. Láttam rajta, hogy nem ismer meg.

– Mit akart?

– Tessék?

– Mi megbeszélnivalójuk volt Philippe Toussaint-nel?

Amint leesett neki, ki vagyok, Letellier arca megkeményedett. Kimért hangon válaszolt:

– Azt állította, hogy a kölykök szén-monoxid-mérgezésben haltak meg. Megfulladtak. Szerinte valaki bekapcsolta a szobában a vízmelegítőt vagy mit. A férje mindenáron bűnbakot keres. Ha engem kérdez, mindketten jobban tennék, ha továbblépnének.

– Dugja föl magának a véleményét, tudja, hova!

Letellier szeme elkerekedett. A torkán akadt a szó. Kimentem az utcára, és a járda szélén elhánytam magam, mintha túl sokat ittam volna.

83

Az embereknek nem ugyanazt jelentik a csillagaik.

Akik úton járnak, azoknak vezetőül szolgálnak a csillagok.

Másoknak nem egyebek csöppnyi kis fényeknél.

– Időnként bánom, hogy leszidtam Léonine-t, amikor hepciáskodott vagy elkövetett valami csintalanságot. Bánom, hogy reggelente kirángattam az ágyból, és elküldtem iskolába, pedig ő még szeretett volna aludni. Bánom, hogy nem is sejtettem, hogy csak ilyen rövid ideig marad velem… De ez sohasem tart sokáig. Inkább a szépre emlékezem, abból a rengeteg boldog pillanatból élek, amiket tőle kaptam.

– Nem akart volna több gyereket?

– Már nem volt meg bennem az anyai ösztön, elmúlt. Úgy éreztem, megint árván maradtam. És hát az apa sem volt hozzá az igazi, hogy azok után még gyereket vállaljak… Meg valljuk be, egyetlen gyereknek sem könnyű, ha tudja, hogy ő csak pótlék.

– És most?

– Most már öreg vagyok hozzá.

Julien hangosan elneveti magát.

– Pszt!

A szájára teszem a kezem. Elkapja az ujjaimat, és belecsókol a tenyerembe. Félek. Megijeszt ez a felfordulás a házamban. Már előre félek attól, amikor pár óra múlva meghallom a kocsiajtók csapódását. Félek, hogy fejjel megyek a falnak ezzel a kapcsolattal, ami még el sem kezdődött igazán.

Nathan és az unokatestvére, Valentin mellettünk alszanak a kanapén. Kényelmesen elférnek egymás mellett, fejtől-lábtól fekszenek, betakargattuk őket. Kócos, fekete hajuk olyan a hófehér kispárnákon, amiket a fejük alá dugtunk, mint egy mogyoróillatú erdei ösvény. Egy alvó gyerek hajába beletúrni olyan érzés, mint amikor az ember kora tavasszal újra kiszabadul a fák közé, és érzi a talpa alatt az őszről ottmaradt süppedős avartakarót.

Julien, Nathan és Valentin tegnap este érkeztek, Auvergne-ből tartottak hazafelé. Az apja szerint a családi látogatás alatt Nathan végig azzal nyúzta: „Ne menjünk vissza Marseille-be, Violette-hez akarok menni, ne menjünk vissza Marseille-be, Violette-hez akarok menni…” Addig rágta az apja fülét, mígnem Julien végül feladta, és belement, hogy tegyenek egy kitérőt a temető felé. Este nyolc körül toppantak be, a kaput már bezártam. Az utca felőli ajtón kopogtattak, de én nem hallottam. Hátul voltam a kertben, épp az utolsó vetés salátámat egyeltem. A két fiúcska lábujjhegyen mögém lopakodott, és a legváratlanabb pillanatban elkiáltotta magát: „Itt vannak a zombik!” Éliane nagy ugatásba kezdett, a macskák viszont barátságosan odagyűltek, mintha megismerték volna Nathant.

Tegnap este jólesett egyedül lenni, fáradt voltam, gondoltam, korán lefekszem, és megnézek a tévében valami sorozatot. Nem volt kedvem beszélgetni. Arra vágytam, hogy lehetőleg ne kelljen szólni senkihez. Erőt vettem magamon, és próbáltam nem mutatni, hogy terhemre van a társaságuk. Szerettem volna örülni a kellemes meglepetésnek. De sehogyan sem ment. Egyedül arra tudtam gondolni, hogy Nathan túl hangos, és hogy Julien túl fiatal.

Julien a konyhában várakozott. Kicsit zavarban volt: „Ne haragudjon, hogy így magára törtünk, de úgy tűnik, a fiam magába szeretett… Elvihetjük vacsorázni?… A szobát már lefoglaltam éjszakára Bréant asszonynál.”

Amint a legelső szó elhagyta a száját, éreztem, hogy a magány úgy hullik le rólam, mint amikor az állatok levedlik magukról a régi, kiszáradt bőrt. Elég volt a hangja, hogy a konyhám egyszeriben fényárba boruljon. Olyan volt az a pillanat, mint amikor egy komornak ígérkező, borús napon hirtelen megnyílik az ég, a napsugarak áttörnek a fellegeken, és foltokban beragyogják a tájat. Ott akartam tartani őket, mindhármukat.

Kizárt, hogy étterembe menjünk, nálam vacsorázunk. Kizárt, hogy elengedjem őket éjszakára a panzióba, mind nálam alszanak. Készítettem nekik sajtos melegszendvicset, főztem szarvacska tésztát, sütöttem tükörtojást és összedobtam egy paradicsomsalátát. Julien segített teríteni. Desszertnek elővettem a fagyasztóból egy doboz epersörbetet. Csokoládébonbont, fagylaltot, valami kekszet és gyümölcsjoghurtot mindig tartottam otthon. Ez afféle régi beidegződés volt nálam. Megszokás. Ugyanolyan, mint amikor a múltkor megfogtam Nathan kezét.

Miután leszedtük az asztalt, a két gyereknek megágyaztam a kanapén, én is azon aludtam, amikor látogatóba jöttem Sashához. A fiúk elemükben voltak, sikongatva ugráltak rögtönzött fekhelyükön, az öreg matrac rugói vidáman nyikorogtak.

Lefekvés előtt könyörögtek, hogy vigyem ki őket a temetőbe „kísérteteket nézni”. Miközben a neveket betűzgették a sírköveken, ontották magukból a kérdéseket. Nem értették például, miért van az, hogy egyes sírok tele vannak virággal, mások meg nem. A dátumokat is elolvasták, és megállapították, hogy a halottak többsége tényleg nagyon öreg.

És miután borzasztóan csalódottak voltak, hogy nem akadt az utunkba egyetlen kísértet sem, megkértek, hogy meséljek nekik „félelmetes történeteket”. A célra Diane de Vigneront és Reine Duchát választottam, akiket a helyiek állítólag időnként láttak feltűnni a temető környékén, Brancion-en-Chalon utcáin vagy az országúton. A fiúk arca kezdett vészesen elfehéredni, úgyhogy biztosítottam őket, hogy ez természetesen csak szóbeszéd, legenda, és én személyesen még sohasem találkoztam velük.

Julien nem jött velünk, kitelepedett a kerti padra dohányozni, elmerült a gondolataiban, és közben fél kézzel Éliane-t simogatta. Amikor visszaértünk, mosolyogva hallgatta a fiúk beszámolóját, hogy bár mi nem láttunk kísérteteket, de azért tuti vannak, mert mások már összefutottak velük a temetőben vagy a környékén. És azzal nyaggattak, hogy mutassak nekik képet Diane-ról fehér ruhában. Azt füllentettem nekik, hogy valahová nagyon eltehettem azokat a régi képeslapokat, mert már egy ideje nem találom őket.

Aztán négyesben bevonultunk a házba. A fiúk háromszor is ellenőrizték mindkét ajtót, hogy rendesen be vannak-e zárva. Az előszobában és a lépcsőn égve hagytam nekik a villanyt. De amikor meglátták Pinto asszony portugál babáit, az ágyuk mellé is kértek még egy kislámpát.

Julien és én elindultunk fel az emeletre, fokról fokra kerülgettük a babákat. Én mentem elöl, Julien szorosan mögöttem. Egy adott ponton megálltam. Éreztem a tarkómon a leheletét, puhán a derekamra tette a kezét, és kedvesen odasúgta: „Csipkedje magát!”

Alighogy magunkra csuktuk a hálószoba ajtaját, már nyílt is újra, és a két fiú bevackolta magát az ágyunkba. Kétoldalt melléjük heveredtünk, és mialatt álomba simogattuk őket, a kezünk Nathan hajában időről időre összeakadt, az ujjaink egymásba fonódtak.

Aztán halkan lesettenkedtünk a földszintre, és szeretkeztünk. Hajnali négy felé a fiúk újra megjelentek, és bebújtak a takarónk alá. Úgy szorongtunk a kanapén, mint a heringek. Képtelen voltam lehunyni a szemem, a szuszogásukat hallgattam. Úgy füleltem, mint azokra a Chopin-szonátákra, amiket Sasha mutatott nekem.

Hat óra körül Julien kézen fogott, felvezetett az emeletre a hálószobámba, és megint szeretkeztünk. Nem gondoltam, hogy valaha még előfordulhat velem, hogy többször is lefekszem ugyanazzal a férfival. Alkalmi kapcsolatok szóba jöhettek. Egy ismeretlennel. Egy betévedt látogatóval. Egy vigasztalhatatlan özvegyemberrel. Egy reményvesztett lélekkel. De csak egyszer, időtöltésképpen.

Most pedig itt ülünk a konyhaasztalnál, és gőzölgő kávét kortyolgatunk. A kezem fahéj- és dohányillatú. A testemen a rózsaillat a szerelmes éjszaka izzadtságszagával keveredik. A hajam kócos, a szám széle ki van csípve. Félek. Mert nemsokára, amikor Julien elmegy, mert el fog menni, a magány, ez a halhatatlan, hűséges társ megint rám telepszik.

– És maga Nathan után nem akart volna több gyereket?

– Nálam is hasonló a helyzet. Nem találtam meg hozzá az ideális anyát.

– És mi van Nathan anyukájával?

– Semmi. Másba szerelmes. El is hagyott miatta.

– Az kemény.

– Hát igen, elég kemény.

– De maga szereti még?

– Nem hiszem.

Feláll, odajön hozzám, megcsókol. Visszatartom a lélegzetemet. Az mindig nagyon finom, amikor egy gyönyörű napon megcsókolják az embert. Sután érzem magam, ügyetlennek. Már el is felejtettem, hogy kell viselkedni ilyen helyzetben. Életet menteni meg lehet tanulni, arra van tanfolyam, de azt sehol sem tanítják, hogyan élessze fel az ember a saját vagy valaki más érzékeit.

– Amint a gyerekek felébredtek, indulunk.

– …

– Ha látta volna, milyen arcot vágott tegnap este, amikor betoppantunk… Rég nem éreztem magam ennyire kínosan… Ha Nathan nem lett volna velem, esküszöm, hanyatt-homlok megfutamodom.

– Csak azért volt, mert már eléggé elszoktam az ilyesmitől…

– Nem jövök többet, Violette.

– …

– Semmi kedvem havi egyszer ágyra járni egy temetőbe.

– …

– Maga halottak között él, regényekkel, gyertyákkal veszi körül magát, portóival ízesíti meg a napjait. Igaza volt, ebben egy férfinak nem nagyon van helye. Pláne egy olyan férfinak, akinek ráadásul gyereke is van.

– …

– És látom a szemében, hogy nem igazán hisz benne, hogy ebből köztünk bármi komoly kikerekedhet.

– …

– Mondjon már valamit! Szólaljon meg, kérem!

– Maga is jól tudja, hogy hosszú távon kettőnk között ez nem működhet.

– Tisztában vagyok vele, persze. Vagyis nem, tulajdonképpen fogalmam sincs, hogy állunk. Ezt magának kell tudnia. Néha azért majd adjon hírt magáról. De ne túl gyakran, hogy ne várjam.

84

Itt állunk a semmi peremén,

keressük mindenütt azt az arcot,

melyet szem elől vesztettünk.

Irène Fayolle naplója

1999. február 13.

Fogalmam sincs, Gabriel honnan értesült Paul haláláról. Futólag láttam délelőtt a temetőben. Persze nem jött közel, behúzódott egy másik sír mögé, mint valami rabló.

Éppen a férjemet temettük, én meg képtelen voltam másra figyelni, egyedül Gabrielre. Hát milyen ember az ilyen? Miféle szörnyeteg vagyok én?

Lesütöttem a szemem, hogy elmondjak egy imát Paulért, és mire újra felnéztem, Gabriel már eltűnt. Kétségbeesetten pillantgattam körbe, végigpásztáztam a tekintetemmel az egész temetőt, de már nyoma sem volt.

Zokogni kezdtem, akár egy igazi özvegy.

Amikor egy nő elveszíti a férjét, azt mondják rá, özvegyen maradt. És ha a szeretőjét veszíti el? Akkor minek hívják? A szeretője után mi marad? Egy dal?

2000. november 8.

Eladom a rózsakertészetet.

2001. március 30.

Reggel telefonált Gabriel. Átlagban havi egyszer felhív. Amikor beleszólok a kagylóba, és meghallja a hangomat, mindig meglepettnek tűnik. Aztán kérdezgetni kezd: „Hogy vagy? Mit csinálsz? Mi van rajtad? Össze van fogva a hajad? Mit olvasol éppen? Voltál mostanában moziban?” Mintha csak meg akarna bizonyosodni róla, hogy rendben megvagyok. Hogy még élek.

2001. április 27.

Meghívtam Gabrielt magamhoz ebédre. Tetszett neki az új lakásom, azt mondta, a saját képemre formáltam.

– A szobák világosak és illatosak, pont olyanok, mint te.

Azt pedig, hogy a paradicsomról elnevezett utcában lakom, nem bírta megállni nevetés nélkül.

– Mi olyan mulatságos ezen?

– Hát az, hogy melletted én is a paradicsomban érzem magam.

– Már amikor épp úgy tartja kedve.

– Láttál már elektrokardiogramot?

– Igen, láttam.

– Az én görbémen akkor vannak nagy kiugrások, amikor rád gondolok, és szívdobogást kapok.

– Maga aztán tényleg nagyon ért a szavakhoz!

– Merem remélni. Ezért fizetnek.

Azt mondta, csapnivaló szakács vagyok, hogy inkább virágokat nevelgessek, ahhoz jobban értek, mint a húsok elkészítéséhez.

Megkérdezte, nem hiányzik-e a munkám.

– Nem. Nem igazán. Talán csak a virágok, egy kicsit. Megkérdezte, hogy dohányozhat-e a konyhában.

– Persze. Visszaszokott a cigarettára?

– Igen. Tudod, azzal is úgy vagyok, ahogy veled. Nem tudom elengedni.

Aztán szokás szerint beszámolt a futó ügyeiről, mesélt a már szinte felnőtt lányáról, aki nem nagyon akar szóba állni vele, meg a kisebbikről, Cloéról. Azt mondta, Cloé nagyon hiányzik neki, annyira, hogy még azt is el tudja képzelni, hogy visszaköltözik az anyjához.

– Hát, ha a lányom közelében akarok lenni, hozzá az anyján keresztül vezet az út. Márpedig én nem vagyok az a visszakéredzkedős fajta. De ha a hegy nem megy Mohamedhez, Mohamed megy a hegyhez.

És engem is kikérdezett Julienről.

Amikor indulni készült, búcsúzóul megpuszilt. A számon. Olyanok voltunk, mint két félénk kamasz.

2002. október 22.

Ma Gabriel-nap van.

Mostanában valahányszor Marseille-ben van dolga, mindig meglátogat. Együtt ebédelünk. A szomszéd házban van egy kifőzde, onnan hozza az ételt (mert az én főztöm ehetetlen: „Nem használsz hozzá elég vajat, nem használsz hozzá elég tejszínt, nem elég zaftos, te mindent vízben párolsz, pedig a zöldség sokkal finomabb, ha borban tocsog”).

Az egyszer használatos alumíniumdobozokkal felszerelkezve megáll az ajtóm előtt, és becsönget. Sosem bírom megenni az adagomat, ő pedig jóízűen elfogyasztja a maradékomat. Általában keveset eszem. És amikor Gabriel ott van a konyhámban, még annyit sem.

Megint összebútorozott Karine-nal, hogy ne kelljen lemondania Cloéról. Ő legalábbis így adja elő. Ezt meg is jegyzem: „Ezt csak úgy mondja.” Mire azt válaszolja: „Ne légy féltékeny, nincs rá okod. Senki miatt.”

– Nem vagyok féltékeny.

– Valld be, hogy egy kicsit azért az vagy. Én féltékeny vagyok rád. Találkozgatsz valakivel?

– Kivel találkozgatnék?

– Honnan tudhatnám, hogy nincs-e szeretőd, nem legyeskednek-e körülötted mindenféle férfiak? Szép vagy. Szemtanúja voltam, hogy amikor bemész valahova, megnéznek a férfiak. Kívánatosnak tartanak.

– Magával találkozgatok.

– De nem alszunk együtt.

– Kéri a maradékomat?

– Kérem.

2003. április 5.

Ma megint Gabriel-nap van. Tegnap este hívott, hogy estefelé, miután végzett a bíróságon, benézne hozzám. Vennem kell egy üveg Suze-t, Gabriel imádja a Suze-t.

Vannak Gabriel-napok. És vannak a Gabriel nélküli napok.

2003. november 25.

Tegnap Gabriel csak késő este futott be. Ebédről maradt egy kis leves, azt befalta, utána evett még egy joghurtot és egy almát. És leöblítette egy pohárka Suze-zel. Láttam rajta, hogy azt már csak a kedvemért issza meg.

– Ha elaludnék, ébressz fel reggel hétkor, kérlek.

Úgy mondta ezt, mintha rendszeresen nálam aludna, pedig még egyszer sem fordult elő. Húsz perccel később mély álomba zuhant a kanapémon. Vittem neki egy pokrócot, és betakartam. Egész éjjel le sem tudtam hunyni a szemem, csak mert ott volt a szomszéd szobában. Végig a Szomszéd szeretők járt a fejemben. Arra gondoltam: Gabriel az én szomszéd szeretőm. Eszembe jutott az a jelenet a filmből, amikor Fanny Ardant-t épp kiengedik a kórházból, a férje egy bőröndben bevisz neki pár ruhát, hogy legyen mit felvennie, és ő azt mondja neki, miközben arra készül, hogy megöli a szeretőjét: „Nagyszerű, elhoztad a kedvenc kombinémat is. Inkább ezt veszem fel, még ha szakadt is, mert ez fehér.” És sóhajt.

Ma reggel ugyanott találtam Gabrielt, ahol este hagytam, hason feküdt a kanapén, csak a cipőjét rúgta le magáról valamikor. A nappaliban dohányfüst szaga érződött, éjszaka biztos felkelt, hogy elszívjon egy cigarettát. Az egyik ablak résnyire nyitva volt.

Sajnáltam, hogy éjjel nem jött át hozzám a hálószobába. Lezuhanyozott, gyorsan legurított egy kávét. Két korty között megjegyezte: „Olyan szép vagy, Irène.” Aztán, ahogy az már a szokásává vált, búcsúzóul a számra nyomott egy puszit. Érkezéskor megölel, és mélyen beleszagol a nyakamba. Távozáskor a számra nyom egy puszit.

2004. július 22.

Elhatároztam, hogy együtt alszom Gabriellel. Lefekszem vele. A mi korunkban ez már-már orvosi előírás. Ki kell használni a lehetőséget. Meg hát mi sem fogjuk örökké kívánni egymást. Amint kinyitottam előtte az ajtót, Gabriel tudta, látta rajtam, leolvasta az arcomról, megérezte, mit akarok. Azt mondta:

– Ajjaj, kezdődnek a bonyodalmak!

– Nem ez lenne az első alkalom.

– Nem, nem az első…

Nem hagytam neki időt, hogy befejezze a mondatot.

85

Ne jöjj el sírva síromig!

Nem fekszem itt, nem alszom itt.

Ezer fúvó szélben lakom.

Végeztem a listámmal, mindent összeírtam Nonónak. Idén is, mint eddig minden évben, a sírokon ő fogja helyettem locsolni a virágokat, amíg a hozzátartozók nyaralni mennek. Éliane-ról és a macskákról Elvis gondoskodik majd. A veteményest és a saját virágaimat Cédric atya felügyeli. Neki azt a feljegyzést adtam oda, amit még Sasha hagyott ott nekem – minden hónapra volt legalább egy oldal.

AUGUSZTUS

A legfontosabb feladat a hónapban: locsolás.

Esténként kell locsolni, mert éjszakára már lehűl az idő. De ne túl korán, különben ha a föld még meleg, a víz azonnal elpárolog, és akkor lesheted.

Napnyugta után kell locsolni, és kannával – meríts hozzá a kútból, vagy használd az összegyűjtött esővizet. A locsolókanna kíméletesebb, mint a slag, ha slaggal locsolsz, a föld besűrűsödik, és nem tud lélegezni. A földnek lélegeznie kell. Úgyhogy időnként a növények tövénél kapával vagy gereblyével érdemes egy kicsit meglazítani.

Begyűjteni a beérett zöldségeket.

A paradicsom nem sürgős, az pár napot kibír.

A padlizsánt háromnaponta érdemes megnézni, különben túl nagyra nő, és megkeményedik.

A zöldbabot naponta szedd le. És azonnal használd is fel. Amit nem tudsz megenni, azt pucold meg, és vagy főzd be, vagy fagyaszd le, vagy osztogasd el.

A többi zöldségre ugyanez érvényes, ne feledd, a földet azért műveljük, hogy másoknak is öröme legyen benne, különben semmi értelme.

Cédric atyának nem kell mindent egyedül csinálnia, segítsége is lesz. A calais-i menekülttábor felszámolása után több szudáni családot beköltöztettek az egyik chardonnay-i kúriába. Cédric atya heti háromszor odajár, és maga is kiveszi a részét az önkéntesek munkájából. Összebarátkozott egy fiatal párral, Kamallal és Anitával, mindketten tizenkilenc évesek, és gyereket várnak. Az önkormányzatnál kijárta, hogy hivatalosan is a szárnyai alá vehesse őket. Eltökélte magában, hogy a gyerek születése után addig támogatja őket, ameddig csak teheti. Amíg elvégeznek valami iskolát, és főleg: megkapják az állandó tartózkodási engedélyt. A helyzetük persze eléggé bizonytalan, Cédric atya szerint egy lőporos hordón ülnek, de ő boldogan vállalta. Tart, ameddig tart, ha egy hónapig, akkor egy hónapig, ha tíz évig, akkor tíz évig, neki mindenesetre örömet okoz, hogy megoszthatja velük az életét, hogy mint a fogadott családjával megélheti velük ezt az időszakot.

– Minden múlandó, Violette, átutazók vagyunk. Egyedül Isten szeretete örök.

Amióta a parókián laknak, Kamal és Anita mindennap betérnek a konyhámba, de másokkal ellentétben ők rendszerint hosszabban elidőznek nálam. Anita teljesen beleszeretett Éliane-ba, Kamalt pedig a veteményesem babonázta meg. Órákig képes Sasha feljegyzései közt bogarászni, és amikor épp nem akad dolga a kertben, a növénytermesztési katalógusokat lapozgatja. Kitűnő érzéke van a kertészkedéshez. Egyszer meg is dicsértem, azt mondtam neki, látom, nem zöldfülű, mire értetlenül azt felelte: „Hát persze, Violette, hiszen fekete vagyok.”

Anitának odaadtam a Boscher-féle olvasókönyvemet, hogy gyakoroljon. Hangosan fel szokott olvasni belőle nekem, és amikor hibázik, vagy megakad egy szón, kijavítom, oda sem kell néznem, az összes olvasmányt kívülről tudom.

Amikor Anita legelőször a kezébe vette a könyvet, megkérdezte, hogy a gyerekemé-e, én meg válasz helyett visszakérdeztem: „Rátehetem a kezemet a hasadra?” Azt felelte: „Igen, tedd csak.” A kartonruhán keresztül megtapogattam a hasát. Anita kuncogott, azt mondta, csiklandozom. A baba rugdalt. Anita szerint ilyen, amikor nevet. Úgyhogy mindhárman vígan voltunk a konyhámban.

Ha valaki meghalna, és le kell bonyolítani a temetését, azt Jacques Lucchinire bíztam. És mivel a távollétemben Gastont sem hagyhatom parlagon heverni, megkértem, hogy naponta ürítse a postaládát, és ha érkezne valami, azt tegye oda a telefon mellé. Bízom benne, hogy a leveleimben nem tud semmilyen kárt tenni.

Ülök az ágy szélén, és nézem a nyitott bőröndöt, amit egyelőre feltettem a komódra. Majd holnap befejezem a pakolást. Mindig túl sok mindent viszek magammal Marseille-be. Pedig a parton ruhákra se nagyon van szükségem. Túl sok „hátha” van a csomagomban.

A bőrönd 1998 óta van meg. Philippe Toussaint akkor hagyott el, csak én még nem tudtam róla. Négy nappal korábban megpuszilt, és azt mondta: „Nemsokára jövök.” Éloïse Petit-hez indult, a másik szabadidő-szervező lányhoz. Őt még nem kérdezte ki. És megígérte: „Utána leállok. Utána új életet kezdünk. Nem bírom itt tovább a sírok között. Leköltözünk délre.”

Végül egyedül kezdett új életet.

Útközben meggondolta magát, és másfelé kanyarodott. És Éloïse Petit helyett Françoise Pelletier-nél kötött ki Bronban.

Négy napja magam voltam. Épp a kert végében térdeltem, bambuszkarókat szúrtam a földbe, hogy a sarkantyúkáknak legyen mire felfutniuk. Mint mindig, amikor Philippe Toussaint nem volt otthon, a macskák előmerészkedtek, fel-alá rohangáltak, fogócskáztak körülöttem egészen addig, amíg az egyikük fel nem borított egy vízzel teli lavórt, amitől annyira megijedtek, hogy mind bebújtak alá. Vicces jelenet volt, hangosan el is kacagtam magam rajta. A ház felől megszólalt egy ismerős hang: „Jó hallani, hogy magadban nevetsz.”

Azt hittem, képzelődöm. Hogy csak a szél zörgeti a fákon a leveleket. Felnéztem, és a szaletliben megláttam az asztalon a bőröndöt. Olyan kék volt, mint verőfényes időben a tenger. Sasha az ajtóban állt. Odamentem hozzá, és megsimogattam az arcát, mert nem hittem, hogy viszontlátom még valaha. Azt gondoltam, megfeledkezett rólam. Ezt meg is mondtam neki: „Az hittem, örökre elhagyott.”

– Soha! Hallod, amit mondok? Én soha nem hagylak el.

Röviden elmesélte, hogy teltek a nyugdíjas lét első hónapjai. Először Dél-Indiába ment Sanyhoz, akit testvéreként szeretett. Aztán jött Chartres, Besançon, Szicília és Toulouse, kastélyok, templomok, kolostorok, utcák, temetők. Úszott tavakban, folyókban, tengerekben. Kezelt fájó hátakat, kibicsaklott bokákat, felszíni égési sérüléseket. Hozzám egyenesen Marseille-ből érkezett, Céliától, akinél teleültette a balkonládákat fűszernövényekkel. Valence-ba készült, Verena, Émile és Ninon, a felesége és a gyerekei sírjához, de előbb még engem is meg akart ölelni. Aztán irány vissza Indiába Sanyhoz.

A holmiját Bréant asszonynál hagyta. Három-négy napot tervezett maradni, amíg végiglátogatja a polgármestert, Elvist, Nonót, a macskákat és a többieket.

A kék bőröndöt nekem hozta. Tele ajándékokkal. Voltak benne teafüvek, füstölők, kendők, varrnivaló szövetek, ékszerek, méz, olívaolaj, többféle szappan, amulettek, könyvek, Bach-lemezek, napraforgómagok. Bármerre járt, mindenhol vett nekem valamit.

– Ahány út, annyi emlék.

– A bőrönd is az enyém?

– Persze, egy nap te is útra kelsz.

Könnyes szemmel körbejárta a kertet. Azt mondta: „A tanítvány túlszárnyalta a mestert… Biztos voltam benne, hogy remekül elboldogulsz vele.”

Együtt ebédeltünk. Valahányszor a távolban meghallottam egy motor búgását, reméltem, hogy talán Philippe Toussaint jön haza. De nem jött.

* * *

Tizenkilenc évvel később ugyanitt azon kapom magam, hogy egy másik férfira várok. Amikor reggel kitárom a kaput, az ő kocsiját keresem a parkolóban. Amikor a sírok között lépéseket hallok magam mögött, megfordulok, és arra gondolok: Talán ő az, visszajött.

Tegnap este azt hittem, valaki kopog az utcai ajtón. Lementem és kinéztem, de nem volt ott senki.

Pedig amikor Julien utoljára itt járt, magára csapta a kocsija ajtaját, és azt mondta: „Majd valamikor találkozunk”, ami elég elvágólagosnak tűnt, nem tettem semmit, hogy visszatartsam. Rámosolyogtam, és rezzenéstelen arccal azt feleltem: „Persze, jó utat hazafelé!”, ami meg úgy hangzott, mintha azt mondtam volna: „Jobb lesz ez így.” Miközben néztem, ahogy Nathan és Valentin lelkesen integet nekem a hátsó ülésről, tudtam, hogy egyhamar nem látom őket viszont.

Az óta a reggel óta Julien csak egyszer adott magáról életjelet. Barcelonából küldött egy képeslapot, hogy megírja, nyáron Nathannal két hónapot ott töltenek. És hogy Nathan anyja időnként pár napra meglátogatja őket.

Irène és Gabriel története végül Julient és Nathan anyját vitte egymáshoz közelebb. Én csak a híd voltam kettejük között, az átmenet. Nélkülem Julien nem feltétlenül értette volna meg, hogy nem veszítheti el a gyereke anyját. Én pedig Juliennek hála már tudom, hogy még képes vagyok a szerelemre. És hogy engem is lehet még szeretni. Ez azért nem olyan rossz eredmény.

86

Eljöttünk, mert egész életünkben kutatunk valami vagy valaki után. Keresgélünk, hátha ráakadunk arra a szerelemre, mely erősebb a halálnál.

1998. január

Aznap, amikor Violette Mâconban rajtakapta, ahogy összedugja a fejét Swan Letellier-vel, Philippe a tarkója bizsergéséből érezte, hogy hátulról figyelik. Hogy valaki, egy ismerős ott van a közelében. De nem tulajdonított neki jelentőséget. Nem igazán. Vagyis nem eléggé ahhoz, hogy megforduljon. Egyedül a vele szemben ülő Swan Letellier érdekelte. Patkányképe van. Ezt már a bíróságon megállapította magában. Apró, mélyen ülő szemek, vésővel faragott arcél, pengeszáj.

Amikor felhívta, a telefonban Letellier azt mondta neki: „Találkozzunk dél körül a sarki presszóban, ott nincsenek sokan, nyugodtan beszélhetünk.”

Philippe neki is ugyanazokat a kérdéseket tette fel, mint mindenkinek, hűvösen, szinte fenyegető kimértséggel: „Ne hazudj, nekem már nincs mit vesztenem!”, ez volt a szemében. És nála is az utolsó, mindent eldöntő kérdésen rugózott: ki a fene kapcsolhatta be azt a kiszuperált vízmelegítőt?

Letellier látszólag semmit sem tudott a történtek hátteréről. Egészen el is fehéredett, amikor Philippe előadta neki Fontanel vallomását: hogy Geneviève Magnan kiszökött megpuszilni a beteg kisfiát, hogy amikor visszaért, és felfedezte a négy halott gyereket az ágyban, bepánikolt, hogy a felelőtlenség elleplezésére a tűz tűnt a legjobb megoldásnak, mert azt el lehet adni háztartási balesetnek, hogy aztán Fontanel volt az, aki bedörömbölt Letellier ajtaján, hogy felébressze, és felverje az emeleten a személyzet többi tagját.

Letellier nem nagyon adott hitelt Fontanel szavainak. Az volt a reakciója, hogy az a fickó súlyos alkoholista, és nyilván hetet-havat összehordott, csak hogy valamiféle magyarázatot adjon a megmagyarázhatatlanra egy gyászoló apának.

A tompa zajra emlékezett, mintha valaki rugdalta volna az ajtaját. Arra is, hogy nehezen ébredt, mert a szervezőlánnyal befüveztek. És a szagra, a füstre, a tűzre. Meg hogy a földszinti szobát már meg sem lehetett közelíteni, olyan magasra csaptak a lángok, lehetetlen volt rajtuk áttörni. A pokoli érzésre. A pillanatra, amikor az ember csak áll tehetetlenül, és azt ismételgeti magában, hogy ez csak rémálom, ilyen a valóságban nem történhet meg. Az is élénken megmaradt benne, ahogy a kislányok kint toporognak az épület előtt, ki papucsban, ki cipőben, amibe éppen bele tudott ugrani. Meg a személyzet fejvesztett kétségbeesése. Croquevieille ájuldozott, levegő után kapkodott. A többiek sokkos állapotban fohászkodtak, kezük-lábuk remegett. Várták a tűzoltókat, akik csak nem akartak megérkezni. Újra és újra számba vették a kimenekített gyerekeket, akik próbálták kidörzsölni a szemükből az álmot, amelyben nekik, felnőtteknek, ezt mindannyian tudták, soha többé nem lesz háborítatlan részük. Még mindig látta maga előtt a kicsik riadt arcát, és azokét, akiknek a szülők a legféltettebb kincsüket a gondjaikra bízták. Mert a szülőket értesíteni kellett, egyenként felhívni mindegyiket, hogy mihamarabb jöjjenek el a gyerekeikért. És hazudni kellett nekik, nehogy időnek előtte kiderüljön, hogy odabent négy kislány hamuvá égett.

A bűntudattól, tette hozzá Swan Letellier, azóta sem tudott egyetlen percre sem szabadulni. Mert ez az egész meg sem történt volna, ha a szervezőlány marad a fenekén, nem megy fel hozzá a szobájába.

Lucie Lindon és ő megbeszélték, hogy a hatóságoknak nem említik Geneviève Magnant, őt nem keverik bele, mivel mindketten magukat hibáztatták. Lucie Lindonnak nem lett volna szabad megkérnie Geneviève Magnant, hogy helyettesítse. De Swan felbiztatta. Ebben az ügyben többen is mulasztást követtek el.

Köztük Croquevieille az állandó garasoskodásával. Nem akart költeni felújításra, holott tisztában volt vele, hogy a szobákban felpöndörödött a linóleum, a tetőszerkezet tele van azbeszttel, az üveggyapot már szinte semmit sem szigetel, a festék lepattogzott, a csapvízben a csövek miatt túl sok az ólom. A tűz túl könnyen terjedt, és a korszerűtlen konyhai felszerelésből is kiszabadultak a mérgező melléktermékek. Nem, itt senkinek sem volt tiszta a keze. Mind nyakig sárosak voltak, Magnan, Lindon, Fontanel, ő maga, és ezt egyáltalán nem volt olyan egyszerű magukban lerendezni… Az egyetlen dolog, amire akár meg is mert volna esküdni, hogy a személyzet biztosan nem piszkálta a vízmelegítőket. A főnökasszony a lelkükre kötötte, hogy azokhoz nem nyúlhatnak. Ráadásul nem is voltak szem előtt, bedugták őket egy beépített szekrénybe, amit a gyerekek nem érhettek fel. Szó szerint emlékezett arra, mit mondott nekik Édith Croquevieille, mielőtt elindították az első turnust: „Nyár van, a gyerekek nyugodtan mosakodhatnak hideg vízben, nem lesz tőle semmi bajuk, a fürdéshez meg rendelkezésükre áll a vadonatúj közös zuhanyzó, ott kedvükre folyathatják a meleg vizet.” Swan Letellier azért emlékezett minderre, mert bár a vizesblokkok állapota közvetlenül nem érintette, a konyha és az ebédlő az ő fennhatósága alá tartozott.

Miután befejezte a mondókáját, elgondolkodott. Az, amit az imént Philippe-től megtudott, érezhetően felzaklatta. Belekortyolt a kávéjába, és közben magában mérlegelte az elhangzottakat. Hogy mennyire hihet Fontanel változatának. Tényleg ő gyújtotta volna fel a konyhát? És a gyerekekkel valóban szén-monoxid-mérgezés végzett volna? Letellier rendelt magának még egy presszókávét. Elég volt odaintenie a pulthoz, a helyen láthatóan jól ismerték, tegeződött a felszolgálókkal.

Geneviève Magnan öngyilkosságának a híre nem lepte meg különösebben. Az óta az éjszaka óta Magnan csak árnyéka volt önmagának. Ez a tárgyalás idején egyértelműen ki is derült, csak rá kellett nézni. Utoljára akkor beszélt vele, amikor az a nő megkereste az étteremben, ahol épp dolgozik, zárás után megvárta kint az utcán. Annyira berezelt, hogy rögtön utána felhívta Magnant, szólni akart neki, hogy ott járt, és mindenfélét kérdezgetett tőle. Erre Philippe azonnal lecsapott:

– Milyen nő?

– Hát a maga felesége.

– Az nem lehet. Nyilván összetéveszti valakivel.

– Azt nem hinném. Nem köntörfalazott, kerek perec megmondta: „Léonine Toussaint anyja vagyok.”

– Hogy nézett ki?

– Sötét volt, nem nagyon emlékszem. Az étteremmel szemben várt egy padon. Nem tudott róla?

– Mikor volt ez?

– Úgy két éve.

Philippe eleget hallott. És túl sokat mondott. Azért ment oda, hogy ő kérdezzen, nem azért, hogy neki tegyenek fel kérdéseket. Felállt az asztaltól, morogva odavetett egy viszlátot, Letellier meg értetlenül nézte, ahogy kicsattog a presszóból. Amikor irányba fordult, Philippe az üveg mögött az utcán Violette-et vélte megpillantani. Kezdek én is becsavarodni. És miután meggyőzte magát, hogy csak képzelődik, egyenesen hazament Brancionba.

A házat üresen találta. Ilyen még egyszer sem fordult elő. Ahogyan az sem, hogy kiment a sírok közé, és végigjárta a temetőt, hogy megkeresse Violette-et, de mindhiába.

Hová mehetett Violette? Mivel tölti az idejét, miközben ő egész nap nincs otthon? Kikkel találkozik? És miért szimatolgat?

Violette két órával utána ért haza. Sápadt volt, amikor belépett az ajtón. Néhány másodpercig csak állt és nézte, mintha egy idegen férfiba botlott volna a konyhájában. Aztán előhúzott a zsebéből egy darab papírt, és odanyújtotta neki: „Léonine megfulladt?”

Philippe felismerte a papírterítő darabját és rajta a saját írását, még ha a neveket alig lehetett is kivenni. A tinta a mosásban teljesen összefolyt.

Violette kérdése áramütésként érte. Próbált kitalálni valami hazugságot, de nem jutott eszébe semmi, hebegett-habogott, mintha Violette legalábbis valamelyik szeretője karjaiban ütött volna rajta:

– Nem tudom, előfordulhat, egyelőre sötétben tapogatózom… Hallottam valamit, de nem biztos, hogy utána akarok menni, eléggé meg vagyok lőve.

Violette odament hozzá, és végtelen gyengédséggel megsimogatta az arcát. Aztán szó nélkül felment lefeküdni. Nem terítette meg az asztalt, nem tette le elé a vacsorát. Amikor Philippe befeküdt mellé az ágyba, Violette megfogta a kezét, és még egyszer feltette neki ugyanazt a kérdést: „Léonine megfulladt?” Elhatározta, hogy addig fogja ismételgetni, amíg nem válaszol.

És akkor Philippe elmesélt neki mindent. Kivéve a viszonyát Geneviève Magnannal. Beszámolt az Alain Fontanellel folytatott beszélgetéseiről, arról is, amikor az első alkalommal a kórház büféjében beverte a képét, meg hogy Lucie Lindonhoz is elment az orvosi rendelőbe, ahol dolgozik. Azt sem hagyta ki, ahogy Édith Croquevieille-t Épinalban a szupermarket mélygarázsában számon kérte, meg hogy délben Swan Letellier-vel találkozott egy mâconi presszóban. Violette csöndben hallgatta, és közben végig a kezét szorongatta. A szobában sötét volt, Philippe órákon keresztül beszélt, az arcát nem láthatta. Philippe pedig érezte, hogy Violette csügg minden szaván. Meg sem moccant mellette. Nem kérdezett vissza. Ő viszont nem tudta magában tartani a kérdést, ami órák óta kikívánkozott belőle:

– Igaz, hogy megkerested Swan Letellier-t?

Violette habozás nélkül válaszolt:

– Igen. Még korábban, amikor még úgy éreztem, muszáj tudnom.

– És most?

– Most már itt van nekem a kert.

– Kivel beszéltél még?

– Geneviève Magnannal, egyszer. De erről már te is tudsz.

– Mással?

– Mással nem. Csak Geneviève Magnannal és Swan Letellier-vel.

– Esküszöl?

– Esküszöm.

87

Nincs miért bánkódni. Nincs mit sajnálni.

Teljes életet élt.

Amikor a Fanny, a Marius vagy a César megy a tévében, még ma is elérzékenyülök rajtuk. Elég, ha csak megszólalnak a színészek, máris elfutják a szememet a könnyek, pedig az összes párbeszédet kívülről tudom. A gyerekkor, az öröm és a csodálat könnyei ezek. Szeretem Ramu, Pierre Fresnay és Orane Demazis fekete-fehér arcát. Szeretem, ahogy egymásra néznek, szeretem minden egyes mozdulatukat. Az apáét, a fiúét, a fiatal lányét. A szeretet gesztusait. Jó lett volna, ha nekem is van egy ilyen apám, aki úgy néz rám, mint César a fiára, Mariusre. Jó lett volna, ha fiatalkoromban én is kapok az élettől egy olyan szerelmet, mint ami Fanny és Marius között van.

Amikor a trilógia első részét, a Marius-t először láttam, úgy tízéves lehettem. Nevelőszülőknél laktam, és a többi gyerekük épp nem volt otthon. Valami táborba mentek, vagy rokonlátogatásra, ha jól emlékszem. Nyári szünet volt, másnap nem kellett iskolába menni. A „szüleim” meghívták magukhoz néhány barátjukat, kint sütögettek a kertben. Egy idő után engem elengedtek az asztaltól. Bevonultam a házba, és a nappaliban leültem a tévé elé, be volt kapcsolva. Akkor fedeztem fel magamnak ezt a történetet, ami még a színesfilm-korszak előtt készült. Amikor bekapcsolódtam, nagyjából fél óra már lement belőle. Fanny a kockás terítős konyhaasztalnál sírt, az anyja kenyeret vágott vele szemben. Az első mondat, amit elkaptam, valahogy így hangzott: „Nosza, edd csak meg azt a levest, te mimóza, de ne potyogtasd bele a könnyeidet, eléggé megsóztam.”

Az arcok, a párbeszédek rögtön megragadtak, és főleg a belőlük áradó szeretetteljes humor. Képtelen voltam elszakadni a képernyőtől. Aznap későn feküdtem le, mert egyhuzamban az egész trilógiát végignéztem.

A szereplők érzései még ma is ugyanolyan egyetemesnek és összetettnek hatnak. Még ma is ugyanolyan szépnek és igaznak hallok minden szót, amit kimondanak. A szövegük, a hangsúlyaik zene füleimnek.

Azt hiszem, ezeknek a filmeknek köszönhetően Marseille-ért már azelőtt odavoltam, hogy először megfordultam volna a városban és találkoztam a helyiekkel. Tekinthetjük ezt valamiféle megérzésnek. Valahányszor Sormiou felé rákanyarodom a kacskaringós útra, ami a nagy kékséghez vezet, és megpillantom magam előtt a táj vadregényes szépségét, mintha az álmaim válnának valóra. És olyankor teljes mértékben értem és megértem Marcel Pagnolt, mert látom, honnan jönnek a szereplői. Ezek közül a meredek, hófehér sziklák közül, a perzselő napsütésből, a smaragdszínű, kristálytiszta víz mellől, az égbolt háborítatlan kékje alól, a cédrusok tövéből. Ezt a tájat a természet rendezte ilyenné, nincs benne semmi mesterkéltség, süt belőle a méltóság és az egyszerűség. Önmagáért beszél. Tiszta sor, miért szippantja be Mariust a tengerészet. És szinte látom magam előtt Panisse urat, ahogy végszámra gyártja a vitorlavásznat, „hogy a szél messzire sodorja mások gyerekeit”, ahogy azt César a szemére veti.

Amikor Céliával kinyitogatjuk a pirosra festett ablaktáblákat, és a fény ráesik a régi tálalóra, a nyersfa asztalra és a napszítta sárga székekre, a mosogató melletti csöpögtetőre, az itt-ott fellógatott szárított levendulacsokrokra, a foghíjas kövezetre és az égszínkék lambériára, mindig eszembe jut az a jelenet, amikor César nem hagyja, hogy Marius és Fanny összecsókolózzon, mert Fannynak férje van: „Nem, gyerekek, ezt nem tehetitek, Panisse rendes ember, ne akarjátok nevetségessé tenni a saját bútorai előtt!”

A házat 1919-ben még Célia anyai nagyapja építette a saját két kezével. A halála előtt megeskette az unokáját, hogy soha nem válik meg tőle. Mert ilyen tető nincs még egy a világon, egy palotáért sem adná.

Már huszonnégy éve járok nyaranta ide. És az érkezésem előtti napon Célia minden évben eljön, megtölti a hűtőszekrényt és friss ágyneműt húz nekem. Hoz kávét és filtert a kávéfőzőbe, citromot, paradicsomot, barackot, juhsajtot, mosószert, fehérbort egy helyi pincészetből. Hiába könyörgök neki, hogy ezeket hagyja csak rám, egyedül is be tudok vásárolni magamnak, vagy legalább engedje, hogy kifizessem, ő hallani sem akar róla, és mindig elmondja: „Befogadtál magadhoz, pedig azt sem tudtad, ki vagyok.” Azért próbálkoztam, egyszer az egyik fiókban hagytam egy borítékot pénzzel, de egy héttel később Célia postán az egészet visszaküldte.

Miután berendezkedtem, kipakoltam a ruháimat, lemegyek az öbölbe a halászokhoz, akik itt születtek és itt töltik az egész évet. Mesélnek nekem a tengerről, hogy fogyatkoznak benne a halak, ahogy a helyiek is fogyatkoznak, és ahogy ők kikopnak az életből, velük együtt a beszédből is fokozatosan kikopnak bizonyos szavak. Sohasem engednek el üres kézzel, mindig kapok tőlük ajándékba pár tengeri sünt, tintahalat vagy valami házi süteményt, amit a feleségük vagy a lányuk készített.

Célia ma is kint várt a pályaudvaron. A vonat több mint egy órát késett. Várakozás közben kávét ivott, éreztem rajta az illatát. Egy éve nem találkoztunk. Hosszan és szorosan megöleltük egymást.

Aztán megkérdezte:

– Nos, Violette, van valami újság?

– Philippe Toussaint meghalt. És Françoise Pelletier nem sokkal utána eljött hozzám.

– Ki?

88

Mosollyal tekintek vissza az életemre,

mert szép volt, és főleg mert volt kit szeretnem.

Philippe Toussaint többé nem jött haza, de Sasha maradt Bréant asszony panziójában.

Amikor még nem tudtam, azt mondtam Sashának, miközben kipakoltam a kék bőröndből az ajándékokat, hogy az a férfi, akivel megosztottam az életemet, bár helyesebben inkább csak a fedelemet, nagyon úgy tűnik, sokkal jobb ember, mint amilyennek eddig mutatta magát.

Amikor még nem tudtam, azt mondtam Sashának, hogy az a férfi, akit eddig végtelenül önzőnek gondoltam, akire már jó ideje nem figyeltem, rá se tudtam nézni, aki kivonult az életemből, és mélységes magányba taszított, attól a naptól fogva, amikor Mâconban megláttam egy bisztróban Swan Letellier-vel, hirtelen egészen más színben tűnt fel előttem.

Amikor még nem tudtam, elmondtam Sashának, hogy aznap este, amikor hazaért Mâconból, Philippe Toussaint bevallotta, hogy az után nyomoz, mi történt valójában a kastélyban. Hogy végigjárta és kikérdezte a személyzet minden tagját, hátha valaki elárulja végre az igazságot. Mert a tárgyaláson egy szavukat sem hitte. Egyedül Éloïse Petit-vel nem beszélt még, neki egyelőre nem akadt a nyomára.

A férjem elmesélte Alain Fontanelt és a többieket. Megfogtam a kezét, mert féltem, hogy megnyílik alattam az ágy, és elnyel a sötétség, még úgy is, hogy ott fekszik mellettem. Magam elé képzeltem azoknak az arcát, akik életében utoljára látták a kislányomat. Azokét, akik képtelenek voltak vigyázni rá, és megőrizni nekem a mosolyát. Azokét, akik nem végezték a kötelességüket.

A kicsik egyedül maradtak, miközben az a szervezőlány fent hempergett és füvezett a szakáccsal. Geneviève Magnan kiszökött, és felügyelet nélkül hagyta a gyerekeket. Az igazgatónő meg mindent besöpört a szőnyeg alá, más nem érdekelte, csak hogy begyűjtse a szülőktől a zsíros csekkeket.

Miközben szinte szó szerint beszámolt mindarról, amit Fontaneltől hallott, a megbütykölt vízmelegítőről és a szén-monoxid-mérgezésről, ájulás kerülgetett. Végig annak az újfajta öblítőnek az illatára koncentráltam – tavaszi szellő –, amivel előző nap kimostam az ágyneműt. Üvölteni akartam, hangosan világgá kürtölni a fájdalmamat, de inkább újra és újra felidéztem magamban a flakonon a címkét, rózsaszín és fehér jázminok voltak rajta. Ugyanolyan virágok, mint Léonine ruhácskáin, amikbe annak idején belekapott a szél, én meg valahányszor úgy éreztem, hogy nem bírom tovább elviselni a jelent, képzeletben felültem a fodraikra, és mint egy repülő szőnyegen, felszálltam velük a magasba, minél messzebbre a földi valóságtól. Egész éjszaka a kispárnahuzatot szagolgattam, miközben hallgattam, ahogy Philippe Toussaint hosszú ideje először megint beszél velem.

Amikor még nem tudtam, megint megsimogattam az arcát, és szeretkeztünk, mint fiatalkorunkban, amikor a szülei bejelentés nélkül betoppantak. Amikor még nem tudtam. Amikor még nem tudtam, hogy Philippe Toussaint Malgrange-sur-Nancyban lefeküdt Geneviève Magnannal, hosszú ideje először egy pillanatra megint hittem neki.

* * *

Philippe Toussaint többé nem jött haza, de Sasha maradt Bréant asszony panziójában.

Egy hónap elteltével, 1998-ban, elmentem a rendőrségre, hogy bejelentsem a férjem eltűnését. A polgármester úr tanácsolta, hogy ezt kellene tennem. Különben nem mentem volna. A közrendőr, aki a kapunál fogadott, eléggé furcsállta a dolgot. Hogyhogy csak ennyi idő után kerestem fel a hatóságot?

– Mert a férjem gyakran kimaradozott.

Bevezetett a legközelebbi irodába, hogy kitöltessen velem egy nyomtatványt, és amíg előkerített egy tisztet, megkínált kávéval, amit nem mertem visszautasítani.

Adtam személyleírást. A tiszt megkért, hogy menjek haza egy fényképért. Amióta átköltöztünk, egyetlen fotót sem csináltunk, sem magunkról, sem másról. Az utolsó kép még Malgrange-sur-Nancyban készült rólunk, amikor az újságírók kedvéért Philippe Toussaint átkarolta a derekamat.

A tiszt megkért, hogy írjam le a motorja típusát, meg hogy milyen ruhát viselt, amikor utoljára láttam.

– Farmer, fekete bőr motoroscsizma, fekete bomberdzseki és piros garbó volt rajta.

– Van valami különös ismertetőjegye? Tetoválás? Bőrelváltozás? Látható anyajegy?

– Semmi.

– Elvitt magával valamit, esetleg fontos iratokat, ami arra engedne következtetni, hogy huzamosabb időre távozott?

– A videójátékai és a lányunkról készült fényképek érintetlenül otthon vannak, azóta sem nyúlt hozzájuk senki.

– Megfigyelt valami változást a viselkedésében vagy a szokásaiban az eltűnését megelőző hetekben?

– Nem.

Azt nem árultam el a tisztnek, hogy amikor utoljára láttam Philippe Toussaint-t, épp Éloïse Petit munkahelyére készült Valence-ba. Végül neki is a nyomára bukkant, jegyszedő volt egy moziban. Még otthonról felhívta, és a következő csütörtökön délután két órára megbeszélt vele egy találkát a mozi elé.

A találka napján valamikor délután Éloïse Petit telefonált. Nyilván visszakereste a számot, amiről Philippe Toussaint hívta. Amikor felvettem, azt hittem, az önkormányzattól keresnek az anyakönyvi osztálytól. Mert ha szükségük van valami adatra egy már lement vagy közelgő temetésről, egy névre, születési évre, kataszterszámra, rendszerint késő délután szoktak rám csörögni. Amikor Éloïse Petit bemutatkozott, remegett a hangja. Elsőre nem is értettem, kivel beszélek. Aztán amikor összeraktam, ki az, és miért hív, izzadni kezdett a tenyerem, és kiszáradt a torkom.

– Valami gond adódott?

– Gond? Az a legnagyobb gond, hogy Toussaint úr nincs itt, nem jött el, kettőre beszéltük meg, és már két órája várom a mozi előtt.

Rajtam kívül bárki azonnal a legrosszabbra gondolt volna, hogy Philippe Toussaint-t baleset érte, és végigtelefonálta volna az összes kórházat Mâcon és Valence között, rajtam kívül bárki élt volna az alkalommal, hogy rendesen kiossza Éloïse Petit-t: „Hol voltál azon az éjszakán, amikor a földszinten az 1-es szoba lángba borult? Békésen szuszogtál az ágyadban, és átaludtad az egészet?” De én csak annyit mondtam, hogy nincs ebben semmi meglepő, Philippe Toussaint-re világéletében nem lehetett számítani, és ezek szerint ez most sincs másként.

A vonal másik végén Éloïse Petit hosszan hallgatott, majd köszönés nélkül letette a kagylót.

Azt sem mondtam el a tisztnek, hogy egy héttel azután, hogy Philippe Toussaint „kirepült”, kereken hét nappal az után a találka után, amire nem ment el, egy fiatal nő jelent meg a temetőben, hogy lerója a kegyeletét a gyerekek, a gyerekem sírjánál. Sok más látogatóhoz hasonlóan ő is tőlem vett virágot, és nagy felindultságában ő is betért egy meleg italra meg egy kis szíverősítőre a konyhámba. Amikor kinéztem az ablakon, és a kapunál megpillantottam, azonnal megismertem: Lucie Lindon. A fotón, amit Sashától kaptam róla, és még mindig őriztem, jóval fiatalabb, elevenebb és mosolygósabb volt. Azóta az arca kifakult, a szeme alatt sötét karikák húzódtak.

Készítettem neki egy forró teát, amibe belelöttyintettem pár gyűszűnyi pálinkát, bár – lám, miféle ellentmondásokba keveri az embert a sors – szívem szerint inkább patkánymérget kevertem volna bele. Miután átmelegedett, belediktáltam egy pohárka tömény alkoholt, még egyet, és egy harmadikat is. És ahogy reméltem, végül megoldódott a nyelve.

Azt a beszélgetést, ha akarnám, sem tudnám elfelejteni. Mert mialatt Lucie Lindon kiöntötte nekem a lelkét, olyan szorosan ökölbe szorítottam a kezem, hogy a körmöm belefúródott a tenyerembe. Az életvonalamon még ma is látszanak a forradások. Emlékszem, a vérem is kiserkedt, de nem mertem szétnyitni az ujjaimat, nem akartam, hogy lássa, hogy tudja.

Lucie Lindon elmesélte, hogy régebben a környéken dolgozott.

– Tudja, felügyelő voltam abban a táborban, öt évvel ezelőtt, amikor négy kislány bennégett a La Clayette-i kastélyban. Itt vannak eltemetve. A tragédia óta nem alszom, amint lecsukom a szemem, látom magam előtt a lángokat, a tragédia óta állandóan fázom.

És csak beszélt és beszélt. Én meg tovább töltögettem neki. Jobb kézzel, mert a másik foglalt volt, éppen véresre sebeztem, de nem fájt, azt meg sem éreztem. Csak a szavait. A monológja végén felsóhajtott, és elejtette, hogy „szerencsétlen Geneviève Magnan”, neki nagyon nem volt könnyű, mert annak idején viszonya volt a kis Léonine Toussaint apjával.

– Viszonyuk volt?

Fémes ízt éreztem a számban. A vér ízét. Mintha vasat ittam volna. Épp csak arra voltam képes, hogy még egyszer visszakérdezzek. „Viszonyuk volt?”

Ez volt az utolsó két szó, amit Lucie Lindon előtt kiejtettem. Aztán elnémultam. Ő meg felállt, hogy elinduljon. Valamit kiszúrhatott rajtam, mert mélyen a szemembe nézett. A csupasz kezével elkente az arcán a könnyeket, megtörölte az orrát és a száját. Olyan keservesen és hangosan szipogott, hogy legszívesebben ököllel nekiestem volna.

– Igen, neki és a kis Léonine Toussaint apjának. Egy vagy két évvel a tragédia előtt. Amikor Geneviève valami óvodában dolgozott… Nancy mellett, azt hiszem.

Nem mondtam el a tisztnek, hogy amikor megértettem, hogy Magnan négy gyereket mészárolt le csakis azért, hogy bosszút álljon rajta, rajtunk, a lányunkon, Sashának üvöltöttem, zokogtam ki magamból a gyűlöletet és a fájdalmat, másnak nem tudtam. Nem mondtam el a tisztnek, hogy Philippe Toussaint kifaggatta annak a kastélynak a teljes személyzetét, ahol a lányunk meghalt. És tette mindezt a tárgyalás után, mert azok alapján, ami ott elhangzott, senkinek egy szavát sem hitte. És mert volt rá oka. Muszáj volt kiderítenie, mi történt, hogy felmenthesse magát. Nem a bűnöst kereste, hanem a saját mentségét, bizonyítékot az ártatlanságára.

A végén a tiszt megkérdezte, lehetséges-e, hogy Philippe Toussaint-nek szeretője van.

– Nem is egy.

– Hogy érti ezt?

– A férjemnek mindig voltak szeretői.

A válaszomon eléggé megrökönyödött. Láthatóan nem szívesen, de végül beleírta a jegyzőkönyvbe, hogy Philippe Toussaint még a legyet is röptében. Zavarában letett elém még egy kávét. Azt ígérte, hogy ha bármit megtud, jelentkezik. Hogy haladéktalanul kiadja a körözést. Azóta nem hívott, de egyszer összefutottam vele, az édesanyja, Josette Leduc, született Berthomier (1935–2007) temetése napján. Amikor meglátott, szomorúan rám mosolygott.

* * *

Amikor megtudtam, hogy Philippe Toussaint-nek viszonya volt Geneviève Magnannal, másodszor is elveszítettem Léonine-t. Először a nagyszülei ragadták el tőlem, bár ők nem akartak rosszat, aztán a fiuk vette el tőlem, aki viszont tökéletesen tisztában volt vele, hogy mit csinál. Így lett a balesetből gyilkosság.

Feltúrtam a fejemben az emlékeimet, százszor és ezerszer végiggondoltam azokat a reggeleket, amikor óvodába vittem a lányomat, és a délutánokat, amikor érte mentem, iszonyúan próbálkoztam, hátha sikerül felidéznem azt a nőt, ahogy a terem végében pakolászik, vagy a folyosón, az öltözőszekrényeknél, az udvaron, a kapuban ügyel a rendre, hogy nem szólított-e meg valamikor. Hacsak egy „Jó napot!”, egy „Viszlát holnap!”, „Szép időnk van”, „Gombolja be a kislánya kabátját, meg ne fázzon!”, „Ma elég fáradtnak tűnt napközben”, „Nem volt nála az üzenőfüzete, az a kék borítós” erejéig is. Elképzeltem, hogy az óvodai ünnepségeken a dalok és körtáncok alatt mi folyhatott Geneviève Magnan és a férjem között. Nyilván szemeztek, összemosolyogtak, jelzéseket adtak egymásnak. Némán, cinkosan, ahogy a szeretők szoktak.

Próbáltam rájönni, mikor és hol találkozgathattak, mennyi ideig tartott, és hogy Philippe Toussaint hogy bánhatott vele, ha Geneviève Magnan végül ilyesmire vetemedett. És hiába vertem a fejemet a falba, nem jutott eszembe semmi. Mintha az egész kiesett volna.

Futólag láttam ugyan, de meg sem néztem igazán, a szememben hozzátartozott az óvodai berendezéshez, aminek a fiókjaiba nem volt betekintésem. Hogy nem vetted észre, Violette?! Amikor megtudtam azt, amit képtelen voltam feldolgozni, Sasha átvette tőlem a temetőben a napi teendőket, mert én megint teljesen elhagytam magam. Csak ültem vagy feküdtem, bámultam magam elé, és a saját gondolataim körül forogtam körbe-körbe.

Ha Sasha nincs mellettem, ha nem épp akkor állít be a kék bőröndjével és az ajándékaival, erre már tényleg rámentem volna. Sasha újfent a gondomat viselte. Tanítgatott. A magot korábban már elhintette, ez alkalommal arra kellett rávezetnie, hogyan álljak ellen a fagynak, ami hirtelen és váratlanul rajtam ütött. Megmasszírozta a lábamat és a hátamat, forró italokat, teát, citromos vizet, erőlevest itatott velem. Tésztát főzött nekem, és vigyázott, hogy ne nyakaljam mértéktelenül a bort. Felolvasott, és ápolta a kertet. Locsolt, árulta a virágaimat, kísérgette a gyászoló családokat. Bréant asszonynak meg szólt, hogy egyelőre nem tudja, meddig marad.

Minden reggel kiparancsolt az ágyból, elküldött mosakodni, segített felöltözködni. Aztán hagyta, hogy visszafeküdjek. Az ételt felhozta, elém rakta, és addig zsörtölődött, amíg nem voltam hajlandó enni: „Nyugdíjba mentem, nem erről volt szó!” A konyhában bekapcsolta a zenét, és a lépcső felé vezető ajtót nyitva hagyta, hogy az ágyamból is halljam.

Aztán egyik napról a másikra a napsugarak megint bekandikáltak az ablakomon, megcsiklandozták a talpamat, és a macskák is visszamerészkedtek a szobámba. Széthúztam a függönyt és kitártam az ablakot. Lementem a konyhába, vizet forraltam a teához, és alaposan kiszellőztettem a házat. Aztán újból nekiálltam a kertnek. Adtam friss vizet a virágoknak. Megint elkezdtem fogadni a gyászoló rokonokat, behívtam őket egy meleg italra vagy egy kis szíverősítőre. Magamban persze tovább fortyogtam: „Fel tudja ezt fogni, Sasha? Philippe Toussaint lefeküdt Geneviève Magnannal!” Egész álló nap ugyanazt hajtogattam: „És még csak fel sem jelenthetem azt a nőt, mert meghalt. Fel tudja ezt fogni, Sasha? Halott!”

– Ne keress mindenre magyarázatot, Violette, ne hagyd, hogy felemésszen!

Sasha igyekezett józan belátásra téríteni:

– Attól még, hogy ismerték egymást, szándékosan nem ártott volna a gyerekeknek. Szörnyűség, ami történt, de a kettőnek nincs köze egymáshoz, csak szerencsétlen egybeesés. Baleset volt. Tényleg. Tragikus baleset.

És valahányszor beakadt nálam a téma, Sasha meggyőzött, hogy tévedek. Szemben Philippe Toussaint-nel, aki sok mindent kipusztított belőlem, Sasha mellett feltöltődtem. Ők testesítették meg az életemben a rosszat és a jót.

– Violette, a borostyán megfojtja a fákat, soha ne felejtsd el visszametszeni. Soha! Amint megint megkörnyékeznek a sötét gondolatok, fogd a metszőollód, és nyisszantsd le őket tövestül, ne sajnáld!

Philippe Toussaint 1998 júniusában tűnt el.

Sasha 1999. március 19-én állt tovább Brancion-en-Chalonból. Csak akkor szánta rá magát az utazásra, amikor már biztos volt benne, hogy elfogadtam: ami történt, megtörtént, véletlen volt, nem volt idegenkezűség.

– Most, hogy ez nyugvópontra jutott benned, Violette, már tovább tudsz majd lépni.

Gondolom, azért kora tavasszal indult útnak, mert tudta, hogy úgy még az egész nyár előttem van, hogy megszokjam a hiányát. És addig is virágok közt leszek.

Gyakran beszélt az utolsó, nagy utazásáról. De valahányszor felhozta, érezte, hogy még nem állok készen, hogy elengedjem. Az volt a terve, hogy repülővel elmegy Bombayig, és onnan kényelmesen lezarándokol délre, Keralába, Amritapuriba. És egyelőre nem tudta, és nem is akarta előre meghatározni, hogy meddig marad, mint Bréant asszony panziójában. Sokszor mondogatta:

– A halálba meg kell érkezni. Régi álmom, hogy szeretném, ha a végállomás Kerala lenne, Sany mellett. Bár az én koromban az ember már nemigen szövöget terveket, minden álom réginek számít. Mint a bor, azok is megpimpósodnak.

Sasha nem akarta, hogy Verena és a gyerekei mellé temessék. Az volt a kívánsága, hogy a holttestét máglyán hamvasszák el, és bízzák a Gangesz sodrára.

– Hetvenéves vagyok. Még maradt pár évem. Megnézem, lehet-e valamit kezdeni azzal a földdel. Igyekszem megosztani az ottaniakkal azt a keveset, amit a növényekről tudok. És a gyógyítást sem hagyom abba, még sokak fájdalmain könnyíthetek. Örömmel tölt el, amikor ezekre gondolok.

– Felajánlja a két keze munkáját India népének?

– Aki igényt tart rá, annak miért is ne?

Egyik este vacsora közben John Irvingről és az Árvák hercegé-ről beszélgettünk. Azt mondtam Sashának, hogy ő az én Larch doktorom, a fogadott apám. Mire azt felelte, hogy nemsokára elengedi a kezemet, mert érzi, hogy készen állok rá, és a fogadott apáknak is tudniuk kell elengedni a gyerekeiket. És hogy hamarosan eljön majd az a reggel, amikor nem hoz nekem friss kenyeret, és nem veszi meg idefelé a Saône-et-Loire Megyei Hírlap-ot.

– De azért csak nem fog búcsú nélkül elmenni?!

– Ha nekiállnék búcsúzkodni, Violette, soha nem mennék el. El tudod képzelni, hogy kikísérsz a pályaudvarra, és a peronon hosszan ölelgetjük egymást? Miért tegyük ki magunkat ennek? Nem gondolod, hogy már így is eleget szomorkodtunk? Rám itt már nincs szükség. De te még fiatal vagy, és látod, a nap is milyen gyönyörűen kisütött. Szeretném, ha új életet kezdenél. Holnaptól mindennap búcsút veszek tőled.

És megtartotta az ígéretét. Másnaptól kezdve minden este, mielőtt elindult a panzióba, szorosan megölelt, és azt mondta: „Viszontlátásra, Violette, vigyázz magadra, szeretlek”, mintha akkor találkoznánk utoljára. Aztán a rákövetkező reggelen megint megjelent. Meghozta a kenyeret és az újságot, és letette őket a kisasztalra a teásdobozok és a kertészeti magazinok mellé. Aztán kedélyesen elbeszélgetett a Lucchini fivérekkel, Nonóval és a többiekkel. Elment a temető végébe megnézni a macskákat Elvisszel. Útbaigazította a látogatókat. Segített gyomlálni Gastonnak. Este pedig, miután kettesben megvacsoráztunk, megint megölelt, és azt mondta: „Viszontlátásra, Violette, vigyázz magadra, szeretlek”, mintha akkor találkoznánk utoljára.

Egész télen így búcsúzkodott. Aztán 1999. március 19-én egyszer csak nem érkezett meg reggel. Elmentem, és bekopogtattam Bréant asszonyhoz. Sasha elutazott. Már napokkal azelőtt becsomagolta a bőröndjét, és előző este, amikor hazament tőlem, úgy határozott, ideje nekivágni, hogy megvalósítsa a legrégebbi álmát, még mielőtt az menthetetlenül megpimpósodna.

89

Boldogságban éltünk egymással.

Békében nyugszunk egymás mellett.

Irène Fayolle naplója

2009. február 13.

Nemrég telefonált a régi eladólányom: „Asszonyom, most mondták a tévében, hogy a barátja, az az ügyvéd ma reggel szívrohamot kapott a bíróságon… Már nem tudták megmenteni az életét.”

Nem tudták megmenteni. Gabriel meghalt.

Gyakran mondogattam neki, hogy én előbb fogok meghalni, mint ő. Csak azt nem tudtam, hogy egyszerre fogunk meghalni. Mert ha Gabriel meghal, én is meghalok.

2009. február 14.

Valentin-nap van. Gabriel utálta a Valentin-napot.

Amikor leírom a nevét, Gabriel, Gabriel, Gabriel, úgy érzem, itt van velem. Talán azért, mert még nem volt meg a temetés. Amíg a halottaink nem kerülnek be a földbe, itt maradnak a közelünkben. Még nem mentek el, nem érzékeljük a távolságot, ami elválasztja tőlünk őket.

Amikor utoljára találkoztunk, veszekedtünk. Megkértem Gabrielt, hogy távozzon a lakásomból. Mérgesen fordult ki az ajtón, vissza se nézett. Hallgattam, ahogy a lépcsőházban elhal a léptei zaja, vártam, hogy talán visszajön, de nem jött vissza. Rendszerint este még fel szokott hívni, de a veszekedésünk óta egyszer sem csörrent meg a telefonom. És ezen most már nem tudok változtatni.

2009. február 15.

Hogy mi maradt rám Gabrieltől… A szabadság, azt neki köszönhetem. Az Antibes-ban vásárolt ruhák egy fiók mélyén, egy bontott palack Suze, néhány vonatjegy, oda-vissza, három regény, az Árvák hercege és Jack Londontól a Martin Eden. Anne Delbée Egy nő című könyvének egy ritka, különleges kiadását is megkaptam tőle. Gabriel rajongott Camille Claudelért.

Néhány évvel ezelőtt utánamentem Párizsba. Három napot töltöttünk ott együtt. Amint megérkeztem, kézen fogott, és elvitt a Rodin múzeumba. Egyedül nem volt kedve odamenni, ragaszkodott hozzá, hogy együtt nézzük meg Camille Claudel műveit. A kertben a Calais-i polgárok előtt megcsókolt.

– A kezüket és a lábukat Camille Claudel formázta. Nézd ezt a szépséget!

– Magának is szép a keze. Amikor először láttam tárgyalni az aix-en-provence-i bíróságon, le sem tudtam venni róla a szemem.

Gabriel ilyen volt: amikor az ember a legkevésbé sem várta, folyton meglepetést okozott. Sziklaszilárd, megingathatatlan jellem, egy macsó, aki az étteremben soha nem hagyta volna, hogy egy nő fizessen vagy bort töltsön magának. Igazi férfi. Arra számítottam, hogy azért megyünk a múzeumba, hogy leboruljon Rodin nagysága előtt, hogy a Balzac vagy A gondolkodó fogja lenyűgözni, ehhez képest Camille Claudel egyik szobra, A keringő jóval nagyobb hatást tett rá.

Miközben jártuk a termeket, egy pillanatra sem engedte el a kezem. Mint egy gyerek. Rodin bámulatos alkotásai nem különösebben érdekelték.

Ellenben amikor megálltunk Camille Claudel talapzatra helyezett, meztelenül sutyorgó nőalakjai, A fecsegők előtt, megszorította az ujjaimat. Egészen közel hajolt hozzájuk, és sokáig úgy is maradt, próbálta minél jobban elnyújtani a pillanatot. Mintha magába akarta volna szívni az illatukat. Csillogó szemmel csodálta, ahogy a zöld ónixból faragott, több mint százéves apró lányok összedugják a fejüket. És egyszer csak halkan megszólalt: „Kócosak.”

Amikor kijöttünk a múzeumból, rágyújtott, és bevallotta, hogy ezzel a kiállítással mindenképpen meg akart várni, mert látatlanban is tudta, hogy szüksége lesz a kezemre, hogy lefogjam, nehogy véletlenül elemelje A fecsegők-et. Még egyetemista korában beléjük szeretett, pedig csak fényképen látta a szobrot. Vágyakozott utánuk, birtokolni akarta őket. És tudta, hogy felügyelet nélkül nem mehet a közelükbe.

– Az, hogy bűnözőket védek, még nem jelenti azt, hogy nekem ne lenne hajlamom a bűnözésre. Azok a fecsegő hölgyikék olyan kicsik, olyan finomak, hogy gond nélkül bedughatnám őket a kabátom alá, és kisurranhatnék velük. El tudod képzelni, milyen lenne, ha hazavihetném őket? Hogy milyen érzés lenne minden este velük feküdni, és másnap arra ébredni, hogy még mindig ott vannak?

– Ez azért elég nehézkesen menne, tekintve, hogy az élete nagy részét gyakorlatilag szállodákban tölti.

Gabriel elnevette magát.

– Mindenesetre jó, hogy fogtad a kezem. Megmentettél a bűnbeeséstől. Ilyen segítség a védenceimnek sem ártana, mert ha valaki visszatartja őket, talán ők sem követtek volna el semmilyen ostobaságot.

Este az Eiffel-torony tetején vacsoráztunk, kettesben, a Jules Verne-ről elnevezett étteremben. Gabriel azt mondta: „Ez a három nap arra van, hogy kipipáljuk az összes kötelező klisét, mert nincs szebb dolog az életben a kliséknél.” És amikor a mondat végére ért, a csuklómra csatolt egy gyémántokkal kirakott karkötőt. A kövek vakító fénnyel csillámlottak a fehér bőrömön. Úgy ragyogtak, hogy szinte el sem akartam hinni, hogy igaziak. Elsőre strassznak is néztem őket, mint amilyeneket az amerikai szappanoperákban aggatnak a színésznőkre.

Másnap a Sacré-Cœurben épp gyertyát gyújtottam a Szűzanyának, amikor hátulról odalépett hozzám, belecsókolt a nyakamba, és köré kanyarított egy gyémánt nyakláncot. Aztán a vállamnál fogva magához húzott, és a fülembe súgta: „Szerelmem, olyan vagy, mint egy karácsonyfa.”

Az utolsó napunkon, mielőtt a lyoni pályaudvaron feltett volna egy vonatra, megfogta a kezemet, és a középső ujjamra húzott egy gyűrűt.

– Ne értsd félre a szándékaimat! Tudom, hogy nem szereted az ékszereket. Nem is azért adtam őket, hogy viseld. Azt szeretném, ha eladnád ezeket a csecsebecséket, és abból, amit értük kapsz, utazgass, rendezz be magadnak egy saját kuckót, költsd magadra a pénzt. És ne köszönd meg! Azt nem viselném el. Ezek nem olyan ajándékok, amikért hálálkodnod kéne. Én így tudok gondoskodni rólad, ha bármi történne velem. Jövő héten meglátogatlak. Hívj fel, amint megérkeztél Marseille-be! Máris hiányzol, mindig olyan nehéz elválnom tőled. De szeretem, hogy hiányzol. Szeretlek.

A nyakláncot eladtam, annak az árából vettem a lakást. A karkötőt és a gyűrűt a bankomban tartom egy széfben, az lesz a fiam öröksége. A fiamra hagyom életem nagy szerelmét. Ez így igazságos. Gabriel is ezt akarta volna. Igazságot.

Gabriel lobbanékony természetű ember volt. Aki nem akart vele összeveszni, engem is beleértve, jobban tette, ha nem bocsátkozott vitába vele. De amikor utoljára láttam, nem bírtam megállni. Gabriel a tárgyalóteremben hevesen nekiment az egyik kolléganőjének, az összes újság erről cikkezett. Az ügyvédnő egy olyan asszonyt védett, aki megölte a szadista férjét, aki évek óta kegyetlenül bántalmazta. Én pedig Gabriel szemére mertem vetni, hogy minek kellett nekitámadnia a kolléganőjének.

A konyhában voltunk, előtte szeretkeztünk, Gabriel vidám volt, gondtalannak, egyszerűen boldognak tűnt. Nálam mindig elengedte magát, amint átlépte a küszöbömet, mintha megpihent volna, nem hozta magával a szennyesét. Kortyolgattam a teámat, és közben valahogy kibukott belőlem a méltatlankodás: hogy volt képes nekimenni annak az ügyvédnőnek, aki felvállalta egy bántalmazott nő ügyét? Hogy lehet ennyire biztos a saját igazában? Mi lett belőle? Kinek képzeli magát, hogy ilyen elvágólagosan ítélkezik? Hová tűntek a magasztos eszméi?

Gabriel üvölteni kezdett. A sértett büszkeség beszélt belőle, teljesen kikelt magából. A fejemhez vágta, hogy mit értek én ehhez, az ügy sokkal összetettebb annál, hogy én azt átláthatnám. Hogy mi jogon szólok egyáltalán bele. Hogy én csak teázgassak, és inkább maradjak csöndben, nevelgessem csak a rózsáimat, az való nekem, bár a végén azokat a szerencsétlen virágokat is levágom, tönkreteszem őket, mint magam körül mindent.

– Azt sem tudod, miről beszélsz, Irène! Te, aki soha életedben egyetlen valamirevaló döntést sem voltál képes meghozni!

Egy idő után befogtam a fülem, hogy ne halljam, ahogy szitkozódik. És megkértem, hogy azonnal hagyja el a lakásomat. Miközben néztem, ahogy konok képpel öltözködik, már megbántam, hogy elküldtem. De akkor már késő volt, nem táncolhattam vissza. Mindketten túlságosan büszkék voltunk, egyikünk sem volt képes bocsánatot kérni a másiktól. Ennél jobbat érdemeltünk volna. Annál, hogy haraggal váljunk el egymástól.

Bárcsak visszacsinálhatnám…

Legszívesebben kiállnék az ablakba, és hangosan kikiáltanám a világba, hogy mindenki hallja: „Béküljetek ki egymással! Tanuljatok meg bocsánatot kérni! Békéljetek meg a szeretteitekkel! Ne várjátok meg, amikor már túl késő!”

2009. február 16.

Ma felhívott egy közjegyző: Gabriel úgy rendelkezett, és meg is tette hozzá a szükséges lépéseket, hogy a halálom után mellé temethessenek a szülővárosa, Brancion-en-Chalon temetőjében. És a közjegyző arra is megkért, hogy fáradjak be az irodájába, ahol Gabriel letétbe helyezett nekem egy levelet.

„Én szerelmem, én édes, drága, csodás szerelmem, hajnali fény vagy éjsötét csillan szemedben, szeretlek mindig, örökké, tudod.

Na tessék, én, aki folyton szónokolok, bárkit meggyőzök bármiről, a tárgyalóteremben könnyedén rögtönzök, gyilkosokat, ártatlanokat védek, most kénytelen vagyok Jacques Breltől lopni, hogy a lelkem legmélyét feltárjam előtted.

Ha ezt a levelet olvasod, az azt jelenti, hogy én már alulról szagolom az ibolyát. Most az egyszer előnyben vagyok veled szemben. Nem tudok semmi olyasmit írni, amit már ne tudnál, hacsak azt nem, hogy mindig is utáltam a keresztnevedet.

Irène, hát hogy hangzik ez, Irène? Neked minden jól áll, te bármit magadra vehetsz. De ez a név, mint színben a palackzöld vagy a mustársárga, egyszerűen nem áll jól senkinek.

Aznap, amikor a kocsiban vártalak, tudtam, hogy nem jössz vissza. Tudtam, hogy a semmire várok. De pont ez a semmi tartott ott.

Nem jön vissza. Nem marad semmim.

Annyira hiányoztál! És ez igazán még csak most kezdődik.

A szállodai szobák, a délutáni szeretkezések, a tested vonalai a takaró alatt… Az én életemben te vagy az első, a második, a tizedik és az utolsó szerelem. Hozzád fűződnek a legszebb emlékeim. A legnagyobb reményeim.

Soha nem felejtem el, ahogyan az a tucatnyi vidéki kisváros egyszeriben nagyvárosi fényárba borult, amint tipegve megjelentél egy utcasarkon. Hazaviszem magammal a zsebre dugott kezedet, az illatodat, a bőrödet, a sáljaidat.

Szerelmem.

Látod, nem hitegettelek, fenntartok neked magam mellett egy helyet az örökkévalóságban. Csak azon gondolkozom, vajon odafent is magázni fogsz-e még.

Ne siess, én ráérek, megvárlak. Élvezd még egy kicsit odalentről a napsütést! És főleg ne szalaszd el az utolsó havat!

Hamarosan találkozunk!

Gabriel”

2009. március 19.

Végre rászántam magam, hogy kimenjek Gabriel sírjához. Miután kizokogtam magam, és sikerült lebeszélni magamat arról, hogy letérdeljek, kikaparjam a föld alól, jól megrázzam, és egyenesen az arcába üvöltsem: „Mondja, hogy ez nem igaz, mondja, hogy nem halt meg!”, letettem egy hógömböt a fekete márvány sírkőre. És ígéretet tettem Gabrielnek, hogy időnként visszajövök, hogy felrázzam. És néztem a sírt, a majdani síromat.

A levelére élőszóban válaszoltam:

– Szerelmem, az én legszebb emlékeim is magához fűződnek… Nekem nyilván kevesebb nővel volt dolgom, mint magának, vagyis mit is beszélek, kevesebb férfival, alig néhányhoz volt közöm. Maga csak csettintett, és máris megkapta, akit csak akart. Vagy talán még annyit sem kellett érte tennie. Elég volt egyszerűen önmagát adnia. Maga az első, a második, a tizedik, az utolsó szerelmem. Betöltötte az életemet. És én is megtartom az ígéretemet, követni fogom az örökkévalóságba. Addig is tartsa melegen a helyemet, mint amikor maga ért korábban a légyottjainkra, és a szállodai szobában előmelegítette nekem az ágyat… Küldje el a címet, mert egy ilyen nagy utazásra alaposan fel kell készülni. Meglátom, mivel megyek, vonattal, repülővel vagy hajóval, még nem döntöttem. Szeretem.

Sokáig ott maradtam vele. Elrendezgettem a síron a virágokat, kidobtam, amelyik már elhervadt, elolvasgattam a sírtáblákat. Azt hiszem, így hívják őket.

A temetőnek, ahol Gabriel nyugszik, gondnoka is van, egy hölgy. Gabriel boldog lehet, imádta a nőket. Amikor mellém ért a sétája közben, odaköszönt. Váltottunk is pár szót egymással. Nem is tudtam, hogy ilyen foglalkozás egyáltalán létezik. Hogy vannak, akiket azért fizetnek, hogy rendben tartsák, felügyeljék mások nyughelyét. Az a hölgy pedig a kapunál még virágot is árul.

Nem zárom le, írom tovább ezt a naplót, mert ezzel valamelyest elevenen tartom Gabrielt. De Istenem, milyen hosszúnak tűnik még az út előttem!

90

A november örök, mindig ugyanazok

a körök, behúz a sok emlék,

az élet majdnem szép.

1998. június

Noha Mâcontól alig kétszáz kilométert kellett Valence-ig megtennie, az út végtelennek tűnt Philippe-nek. Amikor csak úgy motorozgatott bele a vakvilágba, nem érzékelte a távolságot. De amikor valami konkrét céllal el kellett jutnia A pontból B pontba, azt kényszernek élte meg. Nem tudta és már nem is akarta megszokni a kötöttségeket.

Amióta Violette megtalálta azt a papírt, és rájött, hogy nyomoz, Philippe-nek az egésztől elment a kedve. Mintha addig egyedül a titkolózás hajtotta volna előre. És az, hogy kitálalt, visszafogta volna a lendületét. Elakadt. A beszédtől nem felszabadult, hanem úgy érezte, kiürült.

Úgy tűnt, Violette már lerendezte magában a dolgot, nem nézett hátra. Még ő sem.

Hát jó, Éloïse Petit-t még meghallgatja, de aztán lapoz. Mintegy lezárásképpen elmegy arra a találkára, hogy végleg maga mögött hagyhassa a múltat.

Éloïse Petit a megbeszélt helyen, a mozi előtt várta. Az alatt a tábla alatt ácsorgott, amelyre az aznapi vetítések időpontját kiírták. Mögötte hatalmas plakát hirdette Az angol beteg-et. Philippe a pénztár előtti tülekedés ellenére rögtön kiszúrta a lányt a tömegben. Épp előadásszünet volt, nagyban zajlott a ki- és beengedés. A szervezőlány szintén megismerte, elvégre két évvel korábban a tárgyaláson látták egymást.

Éloïse, mint aki attól tart, hogy a munkatársai a szájukra veszik, odaintett Philippe-nek, elindult az utcán, és két sarokkal odébb egy amerikai típusú kávézóig meg sem állt. Egész úton nem szóltak egymáshoz. Philippe elbizonytalanodott. Azon gondolkodott, mi a fenét keres abban az idegen városban azzal a nővel. Kifogyott a kérdésekből. Mi köze lehetett neki ahhoz a szaros vízmelegítőhöz? Mit értett ő ahhoz?

Leültek, rendeltek két melegszendvicset, egy szénsavmentes vizet és egy kólát. Éloïse-ből sugárzott a kedvesség. Még érdemben meg sem szólalt, de Philippe érezte rajta, hogy maximálisan megbízhat benne, amit a többiekről nem mondhatott el. Tudta, hogy ez a lány nem fog hazudni neki. Hogy őszinte lesz vele.

Éloïse elmesélte, hogyan érkeztek meg a gyerekek a táborba 1993. július 13-án. A szobabeosztásnál figyelembe vették, hogy ki kivel szeretne aludni. Azokat a gyerekeket, akik korábbról már ismerték egymást, nem akarták szétválasztani. Ezt figyelembe véve Lucie Lindon és ő igyekeztek, és úgy tűnt, sikerült is mindenkinek a kedvére tenni. Aztán a gyerekek elfoglalták a szobáikat, ők meg segítettek nekik kipakolni a ruháikat és az ágyuk melletti éjjeliszekrényben elrendezgetni a személyes tárgyaikat.

Utána együtt körbejárták a kastély körüli parkot, meglátogatták a pónikat, és bekísérték őket a legelőről az istállóba. A gyerekek imádták, hogy lecsutakolhatják a lovakat, hogy pancsolhatnak, hogy kefével lesimítgathatják a szőrüket, beterelhetik őket a bokszaikba, és az abrakoltatásban is részt vehetnek. A vacsoránál alig lehetett bírni velük, hogy maradjanak meg a fenekükön, annyira fel voltak dobva. Az ebédlőben nagy volt a hangzavar, mert ha huszonnégy vidám kislány elkezd csivitelni, annak azért van hangja. Este fél tízkor takarodót fújtak, és miután mindenki elvégezte a tisztálkodást a közös zuhanyzóban, ki-ki visszavonult a saját szobájába.

– Miért nem a szobájukban mosakodtak?

A kérdés meglepte Éloïse-t.

– Már nem is tudom… A közös zuhanyzó tiszta volt, nemrég esett át teljes felújításon. Emlékszem, én is oda jártam.

Miközben ezen gondolkozott, Éloïse a száját harapdálta.

– Rémlik, hogy a szobákban nem volt meleg víz. Legalábbis nálam.

– Miért?

Felfújta az arcát, és miután lassan kieresztette a levegőt, sajnálkozó ábrázattal azt felelte:

– Nem tudom… Talán mert elöregedett a vízvezeték. A kastély egyébként is eléggé omladozott. A fal is sok helyen bepenészesedett. Fontanelre meg várhattunk, hiába szóltunk neki, hogy ki kellene cserélni egy villanykörtét, neki az is hetekbe tellett.

A gyerekek Franciaország északi és keleti részéről érkeztek, folytatta Éloïse. Az utazás, a meleg, a délutáni program, az újdonság ereje kimerítette őket. Morgolódás nélkül elmentek lefeküdni. Lucie Lindon háromnegyed tizenegy körül végigjárta a szobákat, hogy ellenőrizze, mindenki rendben megvan-e. Összesen hat szoba volt, három a földszinten és három az emeleten. Minden szobában négy-négy gyerek. Addigra a kislányok már mind ágyba bújtak, volt, aki még olvasott, mások beszélgettek, fényképeket és rajzokat mutogattak egymásnak. Amolyan kislányos témákról folyt a társalgás: „De szép a pizsamád!”, „Kölcsönadod majd azt a ruhádat?”, „Én is olyan cipőt szeretnék, mint a tied”. Meg macskákról, házakról, szülőkről, testvérekről, iskoláról, tanárokról, barátnőkről. És természetesen a pónikról. Alig bírták kivárni, hogy másnap felülhessenek a hátukra.

A földszinti 1-es szobát Éloïse Petit nehezen hozta szóba Philippe előtt. Léonine-t, Anaïst, Océane-t és Nadège-t nem is nevezte néven. Csak úgy beszélt róluk mint „az 1-es szobában lakó kislányok”-ról, és amikor odaért, lehajtotta a fejét, és egy darabig csöndben maga elé nézett.

Az volt az utolsó szoba, amit villanyoltás előtt ellenőriztek. A kislányok már félálomban voltak, amikor Lucie Lindon benyitott hozzájuk, hogy megkérdezze, nincs-e szükségük valamire, és mindegyiküknek adott egy-egy zseblámpát arra az esetre, ha éjszaka ki kellene menniük. Emellett biztosította őket arról, hogy ha bárki rosszat álmodna vagy bármelyiküknek megfájdulna a hasa, ott lesz a szomszéd szobában, és a folyosón égve hagyja a villanyt.

Dolguk végeztével Éloïse maga is lefeküdni készült, Lucie pedig elindult Swan Letellier szobájába. De előtte még benéztek a konyhába, ahol Geneviève Magnan az asztalnál a rézedényeket tisztogatta. Lucie előre megbeszélte vele, hogy amíg nem ér vissza a földszintre, addig ő vigyáz helyette a gyerekekre, nem megy messze. Geneviève jó éjszakát kívánt a két szervezőlánynak. Fáradtnak tűnt, vagy szomorúnak. Éloïse nem igazán tudta eldönteni, pontosan mit látott rajta.

– Felmentem a szobámba, és hamar elaludtam. Éjszaka egyszer felkeltem, hogy becsukjam az ablakot, mert csapkodta a szél.

Éloïse Petit szemében különös fény villant. Mintha a jelenet felidézése közben eszébe jutott volna valami, amit az ablakából látott, de addig nem tulajdonított neki jelentőséget. Mint amikor az ember beszélgetés közben a másik háta mögött megpillant egy ismerőst, vagy történik valami a háttérben, és bár nem figyel oda, az az alak vagy váratlan esemény tudat alatt megragad a fejében.

– Feltűnt magának valami?

– Mikor?

– Amikor becsukta az ablakot.

– Igen.

– Mi?

– Azok ketten.

– Kicsodák?

– De hát tudja.

– Geneviève Magnan és Alain Fontanel?

Éloïse Petit megvonta a vállát. Philippe nem tudta mire vélni, sem értelmezni a mozdulatát.

– Igaz, hogy viszonya volt Geneviève-vel?

Philippe ledermedt.

– Ezt meg kitől hallotta?

– Lucie mesélte. Azt mondta, Geneviève szerelmes volt magába.

Philippe lehunyta a szemét, próbált lehiggadni, és pár másodperc múltán összeszorított foggal kipréselte magából:

– Nem ezért jöttem, hanem hogy a lányomról beszéljünk!

– Mit akar tudni?

– Azt akarom tudni, ki piszkálta meg a vízmelegítőt az 1-es szobában. A gyerekek szén-monoxid-mérgezésben haltak meg. Miközben a táborban mindenkinek a lelkére volt kötve, hogy nem nyúlhat azokhoz a kurva vízmelegítőkhöz!

Philippe felemelte a hangját. Az ordítozásra a kávézó összes fogyasztó és elviteles vendége felkapta a fejét, és rosszallóan feléjük sandított.

Éloïse elpirult, mintha az imént akaratlanul kiteregette volna a nagyvilágnak a szerelmi életét. Úgy beszélt Philippe-hez, mint egy elmeháborodotthoz, aki az imént a szeme láttára kattant be. Tagoltan, kedvesen, nehogy megint felhergelje:

– Fogalmam sincs, miről beszél.

– A mosdóban valaki bekapcsolta a vízmelegítőt.

– Melyik mosdóban?

– Abban, ami ahhoz a szobához tartozott, amelyik kiégett.

Philippe látta, hogy hiába magyaráz, Éloïse valóban egy árva kukkot sem ért belőle. És ettől kételkedni kezdett. Hogy az egészből talán semmi sem igaz. Hogy az a történet a vízmelegítővel csak mese, elterelés. Be kellett látnia, hogy napnál világosabb, hogy Geneviève Magnan vagy Alain Fontanel, vagy ketten együtt azért gyújtották fel az 1-es szobát, hogy bosszút álljanak rajta.

– Az gyulladt ki? A régi vízmelegítő? Onnan indult a tűz?

Éloïse kérdése megmentette attól, hogy még jobban belesüppedjen ezekbe a sötét gondolatokba.

– Nem, a tüzet Fontanel idézte elő… hogy az egészet úgy állítsa be, mintha baleset lett volna. Meg hogy fedezze Magnant.

– De miért kellett fedeznie?

– Mert Magnan lelépett. Nem volt a helyén, és amikor visszaért… Már késő volt… A gyerekek már megfulladtak.

Éloïse a szája elé kapta a kezét. Nagy, kék szeme könnybe lábadt, riadt tekintettel meredt Philippe-re. Philippe-nek Françoise jutott róla eszébe, az a nap, amikor beúszott utána a tengerbe, és ő kétségbeesetten kapálózott a vízben. Ugyanazt a pánikot látta Éloïse szemében, a lány alig kapott levegőt, szinte fulladozott.

Ezután jó tíz percig nem szóltak egymáshoz. Az ételhez hozzá sem nyúltak, egy falat sem ment volna le a torkukon. Philippe végül rendelt két presszókávét.

– Kér még valamit?

– Talán ők lehettek.

– Fontanel és Magnan, tudom.

– Nem, azok az emberek.

– Miféle emberek?

– Az a pár. A maga ismerősei. Láttam őket elmenni, amikor becsuktam az ablakot.

– Milyen pár?

– Azok, akikkel a tűzeset másnapján visszajött. A szülei. Vagyis hát csak gondolom, hogy a szülei.

– Most én nem értem, hogy maga miről beszél.

– De hát azt csak tudja, hogy aznap este ott jártak a kastélyban, vagy nem?

– Kinek a szülei?

Philippe lába alól kicsúszott a talaj. Érezte, ahogy zuhanni kezd, mintha lelökték volna egy felhőkarcoló tetejéről.

– Július 14-én is együtt jöttek. Azt hittem, tudja, hogy előző nap benéztek a táborba. Gyakran előfordul, hogy a szülők vagy a családtagok meglátogatják a gyerekeket, de általában nem este jönnek. Ezért is lepődtem meg.

– Maga meghibbant, miket hord nekem itt össze?! A szüleim Charleville-Mézières-ben laknak. Mit kerestek volna Burgundiában egy nappal a tűz előtt?

– Márpedig ott voltak, láttam őket. Esküszöm. Épp akkor mentek ki a kapun, amikor becsuktam az ablakot.

– Biztosan összetéveszti őket vala…

– Azt nem hinném. Az anyját könnyű beazonosítani a kontyáról, a tartásáról, a modoráról… Nem tévedek. A tárgyalás zárónapján is láttam őket, kint várták magát a bíróság előtt.

És akkor Philippe-nek beugrott egy emlék. Tisztán, világosan, mellbevágóan, mint amikor az ember tudatalattijából évek múltán előbukkan egy apró részlet, és ettől hirtelen belehasít a felismerés. Volt valami, valami szokatlan, ami akkor, 1993. július 14-én a körülmények folytán érthető módon nem tűnt fel neki.

Felhívta a szüleit, közölte velük: „Léonine meghalt.” Azok rögtön kocsiba ültek, és néhány órával később a ház előtt felvették a fiukat, aki életében először nem hátra, hanem előre ült, az apja mellé; az anyja ledőlt a hátsó ülésen. Philippe-et lesújtotta a bánat, le volt taglózva, egész úton ki sem nyitotta a száját. Időnként hallotta, ahogy az anyja hátul nyöszörög. Azt meg tudta, hogy az apja magában az egyik üdvözlégyet mormolja a másik után.

Philippe bigottnak és papucsnak tartotta az apját, aki mindenben teljességgel alávetette magát a felesége akaratának. Inkább olyan apát szeretett volna magának, mint a nagybátyja, Luc. Amikor Philippe a világra jött, hiba csúszott a természet rendjébe: jó családba született, csak nem a megfelelő testvértől.

Amikor Éloïse szóba hozta a szüleit, Philippe-nek eszébe jutott, hogy aznap az apja meg se kérdezte tőle a címet, hogy merre kell menni, úgy vezetett, mint aki ismeri az utat. Az autópálya-lehajtónál La Clayette még ki volt táblázva, de utána se egy nyíl, se egy kiírás, semmi sem igazította el őket abban, hogyan jussanak el a kastélyig. Gyerekkorában a szülei állandóan veszekedtek az autóban, mert az apja rettentő rosszul tájékozódott, az anyja meg ettől folyton ideges volt. Vagyis ha az apja aznap nem tévedt el, az csakis azért lehetett, mert már járt azon a helyen.

Miközben Philippe gondolatban végigjárta ezt a kálváriát, Éloïse-nak volt ideje őt alaposabban szemügyre venni. És bár leginkább iszonyatot látott az arcán, megállapította magában, hogy jóképű férfi. Próbálta felidézni Léonine vonásait, de bármennyire igyekezett, nem emlékezett a kislányra. Sőt, a négy közül egyikre sem. Mintha az agya törölte volna őket. Csak a hangjuk maradt meg a fejében, ahogy a pónikról kérdezősködnek. Nem mondta el Philippe-nek, hogy Léonine elhagyta valahol a plüssét, és hogy mindketten minden zugot átkutattak érte. Léonine elárulta neki: „A nyuszim pont annyi idős, mint én.” Éloïse az ottfelejtett tárgyak közül kitúrt egy kis plüssmackót, hátha átmenetileg az is megteszi helyette. És megígérte Léonine-nak, hogy másnap reggel megint végigjárja az egész kastélyt, és addig nem nyugszik, amíg elő nem keríti azt a nyulat.

Philippe hangja térítette vissza:

– Esküdjön meg Léonine emlékére, hogy ezt soha senkinek nem mondja el!

Philippe mintha kitalálta volna a gondolatait. Éloïse összerezzent. Hirtelen meg sem tudott szólalni. Philippe pedig tovább erősködött:

– Mi ketten soha nem beszéltünk egymással, nem is találkoztunk… Esküdjön meg!

Éloïse, mint a bíróságon, felemelte a jobb kezét, és azt mondta: „Esküszöm!”

– Léonine emlékére?

– Léonine emlékére.

Philippe felírta egy papírra a brancioni temetőgondnokság telefonszámát, és odaadta a lánynak.

– Két óra múlva hívja fel ezt a számot, a feleségem fogja felvenni, mutatkozzon be, és mondja azt neki, hogy felültettem, hiába várt rám egész délután, nem jöttem el a találkozóra.

– De…

– Kérem.

Éloïse megsajnálta, és elvette tőle a cetlit.

– És ha elkezd kérdezősködni?

– Nem fog. Eleget csalódott már bennem ahhoz, hogy ne akarjon bővebben belemenni.

Azzal Philippe felállt az asztaltól, fogta a bukósisakját, és a pultnál kifizette a számlát. Elköszönésképpen még odaintett Éloïse-nak, aztán kiviharzott a kávézóból, vissza a mozi elé, ahol a motorját hagyta.

Ahogy a nyeregből elnézte a termekből ki-be vonuló embereket, az anyja intelme jutott eszébe: „Ne bízz senkiben, ne törődj senki mással, csakis magadra gondolj!”

Majdnem hétszáz kilométer állt előtte, világosban már biztosan nem érhetett oda Charleville-Mézières-be.

* * *

Philippe egy ideig az ablakon át, kintről figyelte a szüleit. Egymás mellett ültek a nappaliban a kanapén, amelyik már olyan régen megvolt, hogy a huzaton még a virágok is kiszikkadtak. Mint az elhagyatott sírokon. Violette nem tűrte a temetőben a száraz kórókat, egytől egyig kihúzkodta őket.

Philippe apja elbóbiskolt a tévé előtt, az anyja egy sorozat ismétlését nézte. Azt a részt Violette már látta. A cselekmény egy pap és egy fiatal lány szerelméről szólt, és Ausztráliában vagy valami hasonlóan távoli vidéken játszódott. Violette időnként el-elpityeredett rajta. Olyankor mindig a ruhája ujjával itatta fel a könnyeit, Philippe hallotta, ahogy szipog. Philippe anyja összeszorított szájjal, szigorúan méregette a színészeket, mintha folyamatosan rosszallná a döntéseiket, és legszívesebben mindegyiknek jól megmosná a fejét. De akkor minek nézte egyáltalán ezt a csöpögős történetet? Ha nem azért megy oda, amiért, Philippe ezen is csak megvonta volna a vállát.

A ház, amelyben felnőtt, hirtelen csupán álságos díszletnek tűnt Philippe szemében. Az évek múlásával a kertben a fák magasra nőttek, a sövény szép dúsra sűrűsödött. A régi vaskerítést a szülei fehér kőfalra cserélték, olyanra, amilyet az amerikai szappanoperákban láttak, a homlokzatot újravakoltatták, a bejárati ajtó elé jobbról és balról gránitból faragott oroszlánszobrokat tetettek. A két lomha vadállatnak nem sok keresnivalója volt a hetvenes években épült „rezidencia” előtt. De persze a szomszédoknak meg kellett mutatni, mire viheti az ember a közszolgálatban. Philippe szülei a postánál dolgoztak, az apja levélkihordóként kezdte, az anyja titkárnőként, onnan küzdötték fel magukat mindketten középvezetői beosztásba. Ezzel párhuzamosan természetesen a fizetésük is emelkedett, és a pénz nagyját gondosan félretették.

A kulcsot Philippe mindig magánál hordta. Megtartotta az első, gyerekkori kulcstartóját, még ha az apró rögbilabda már teljesen összenyomódott és kifakult is rajta. A zárat a szülei azóta sem cseréltették le. Felesleges is lett volna. Mert hát ki akart volna rátörni két ilyen savanyú uborkára, egy ájtatos, imádságba menekülő öregemberre és egy sértett, zsémbes asszonyra, aki úgy érezte, hogy az egész világ ellene szövetkezett?

Philippe hosszú évek óta nem járt a házban. Azóta, hogy összejött Violette-tel. Violette. A szülei őt egyszer sem hívták meg magukhoz. Még akkor sem, amikor már a felesége volt. Az első perctől kezdve lenézték és megvetették.

Chantal Toussaint felsikoltott, amikor a nappali ajtajában meglátta a fiát. A kiáltása felébresztette a férjét, aki épp a legmélyebb álmát aludta.

Philippe már nyitotta volna a száját, de a falon megpillantotta Léonine fotóit, köztük kettőt, amelyek az óvodában készültek róla. Ettől eszébe jutott Geneviève Magnan, ahogy a hipószagú folyosókon bárgyú mosollyal leskelődött utána. Megszédült, kénytelen volt megkapaszkodni a sublótban.

Odahaza Violette egyetlen képet sem hagyott elöl Léonine-ról. Mindet elsüllyesztette az éjjeliszekrénye fiókjába, az ágya mellett őrizte őket annak a vaskos könyvnek a lapjai között, amelyet már rongyosra olvasott.

Az anyja felpattant, oda akart szaladni Philippe-hez, és közben az aggodalomtól elhaló hangon azt kérdezte: „Jól vagy, kisfiam?” Philippe egy kézmozdulattal megállította félúton, jelezte neki, hogy lehetőleg tartsa magát távol tőle. A szülők összenéztek. Mi üthetett a fiukba, talán beteg? Vagy megbolondult? Philippe arca fehér volt, mint a kréta. Pontosan ugyanolyan fehér, mint 1993. július 14. reggelén, amikor együtt odamentek a tragédia helyszínére. Mintha húsz évet öregedett volna azóta.

– Mit kerestetek ott aznap este, amikor a kastély leégett?

Az apja az anyjára sandított, mint aki utasításra vár, hogy mit feleljen erre. De végül szokás szerint az anyja válaszolt. Csendesen, mint egy kedves, aranyos, megszeppent kislány, amilyen sohasem volt, mint hogyha annak a szörnyű balesetnek ő lenne az első számú áldozata.

– Találkoztunk Armelle és Jean-Louis Caussinnel bent a faluban, még mielőtt leadták volna Catherine-t… vagyis Léonine-t és Anaïst a táborban. Egy kávézóba beszéltük meg, nem tettünk semmi rosszat.

– De hogy kerültetek oda egyáltalán?

– Közvetlenül előtte egy esküvőre voltunk hivatalosak lent délen, tudod, az unokatestvéred, Laurence… És gondoltuk, hazafelé körülnézünk egy kicsit Burgundiában.

– Soha sehol sem akartatok csak úgy körülnézni. Soha! Az igazságot akarom hallani.

Az anyja kicsit habozott, nem felelt azonnal, aztán elbiggyesztette az ajkát, és egy hatalmasat sóhajtott. Philippe rámordult, hogy még időben leállítsa:

– Nehogy óbégatni kezdj itt nekem, most az egyszer légy olyan kedves!

Még soha nem beszélt ilyen hangnemben az anyjával. Annak az udvarias, jól nevelt gyereknek, aki mindenre csak bólogatott: „Igen, anya”, „Nem, anya”, „Rendben, anya”, vége volt. A lánya halálával egy kicsit ő is meghalt. És amikor beköltözött mellé a temetőbe, végleg el is temette magában azt az énjét. A szülei pedig még csak azt sem mondhatták, hogy akkor nem figyelmeztette őket: „Megtiltom, hogy még egyszer valaha betegyétek a lábatokat a temetőbe! Nem akarom, hogy összefussatok Violette-tel.”

A tragédia előtt egyedül egy dologban nem fogadott szót az anyjának: amikor a nyári szünidő egy részét a nagybátyjánál töltötte, vele és a feleségével, azzal a „kurta szoknyás fruská”-val. Philippe világéletében vonzódott a közönséges nőkhöz. Az anyja értelmezésében rendszeresen alulválasztott.

Chantal Toussaint lassan visszanyerte a lélekjelenlétét, és vele együtt a vádló, fennhéjázó stílusát. Védekezésből átlendült támadásba.

– Én kértem Caussinéktől, hogy találkozzunk, mert látni szerettem volna, mit pakolt a drágalátos feleséged a kisunokánknak. Tudni akartam, hogy megvan-e mindene. Nehogy szégyenkeznie kelljen a többiek előtt. A feleséged túl fiatalon lett anya, hajlamos volt elhanyagolni Catherine-t… Nem figyelt oda, hogy mindig rendesen le legyen vágva a körme, nem mosta meg a fülét, foltos ruhákat adott rá, és hagyta, hogy azokat is fölvegye, amik összementek a mosásban… Még nézni is fájt.

– Hagyd ezt abba! Violette mindig tökéletesen gondoskodott a lányunkról! És Léonine-nak hívták! Érted, amit mondok? A neve Léonine!

Az anyja összehúzta magán a köntöst, és idegesen megkötötte az övet a derekán.

– Armelle Caussin kinyitotta nekem a csomagtartót, hogy átnézhessem a bőröndje tartalmát, amíg a lányok apád és Jean-Louis mellett játszottak az árnyékban. És igenis sok mindene hiányzott, a silány minőségű és szakadt ruháit meg kidobáltam, és tettem be helyettük vadonatújakat.

Philippe elképzelte, ahogy az anyja valami mondvacsinált ürüggyel odarendeli a falu közepére Armelle Caussint, és lesajnáló képpel méricskéli a lánya kedvenc ruháit. Nem bírta megállni, hogy ne avatkozzon bele más dolgába, Philippe ezt mindig is utálta benne. És ahogy ott állt, legszívesebben megfojtotta volna azt a nőt, aki belé is belenevelte, hogy semmibe vegyen másokat. Az anyja lehajtotta a fejét, nem bírta elviselni magán a fia gyűlölködő tekintetét.

– Délután négy óra körül Caussinék elindultak a gyerekekkel a kastélyba. Nagy volt a hőség, az apád és én úgy döntöttünk, megvárjuk, amíg kicsit enyhül az idő, este előtt nem indulunk haza Charleville-be. Visszamentünk a kávézóba, hogy együnk egy falatot. Amikor kimentem kezet mosni, a mosdókagyló szélén megtaláltam Léonine plüssnyusziját. Tudtam, hogy anélkül képtelen elaludni.

Chantal Toussaint elfintorodott.

– Persze az is nagyon koszos volt… Szappannal jól megsikáltam, gondoltam, a melegben úgyis hamar megszárad.

Amikor ehhez a ponthoz ért az elbeszélésében, visszabotorkált a kanapéhoz, és szinte lerogyott rá, mintha iszonyatos teher nyomná a vállát. A férje pedig követte a példáját, leste minden mozdulatát, akár egy engedelmes pincsikutya, amelyik várja, hátha lepottyan neki a gazdájától egy jutalomfalat, vagy kap egy kis simogatást. De persze hiába várta.

– Simán besétáltunk a kastélyba, senki sem tartóztatott fel minket, minden tárva-nyitva volt, egyetlen felügyelővel sem találkoztunk. Benyitottunk az első ajtón, és rögtön meg is találtuk Léonine-t. Már ágyban volt. Sikerült alaposan meglepnünk, de nagyon megörült nekünk. Hát még annak, amikor meglátta a nyusziját a táskámban! Elmosolyodott, suttyomban kikapta belőle, és gyorsan eldugta a párnája mögé. Nyilván tűvé tett már utána mindent, de szólni biztosan nem mert, nehogy a többiek kinevessék miatta.

Philippe anyja sírva fakadt. A férje átkarolta a vállát, de az asszony lefejtette magáról a kezét, ő meg, mint aki már megszokta, kicsire összehúzta magát mellette a kanapén.

– Megkérdeztem a lányokat, akarják-e, hogy mondjak nekik esti mesét. Kórusban felelték, hogy igen. Felvettem az éjjeliszekrényről egy mesekönyvet, és felcsaptam valahol, a Hüvelyk Matyi-nál nyílt ki. A felolvasás hamar álomba ringatta őket. És mielőtt eljöttünk, még egyszer utoljára megpusziltam a kisunokámat.

– És mi volt a vízmelegítővel? – üvöltötte magából kikelve Philippe.

A szülei megtörten összekucorodtak, és könnyes szemmel, értetlenül bámultak a fiukra, hogy mire véljék ezt a dühkitörést.

– Mit akarsz azzal a vízmelegítővel? Milyen vízmelegítővel? – nyökögte az anyja, miután kifújta az orrát.

– A mosdó fölött! A szobához tartozott egy mosdó is! És egy kibaszott vízmelegítő! Ti nyúltatok hozzá?

Az apja megkönnyebbülten felsóhajtott, mint aki boldog, hogy végre ő is szóhoz juthat.

– Ja, az…

Abban a pillanatban Philippe bármit megadott volna azért, ha az apja megtartja azt a régi jó szokását, hogy hallgat. Vagy csak csendben elmormol egy imát. De az öreg szemmel láthatóan büszke volt arra, hogy egy órára, egyetlen órácskára a felesége neki is vette valami hasznát, nem csak állt ott tétlenül, leeresztett karral, amíg az asszony befejezte a meseolvasást.

– Anyád megkérdezte Léonine-t, hogy lefekvés előtt alaposan megmosta-e a fogát, mire Léonine azt felelte, hogy igen, de egy másik kislány bevallotta, hogy ő bizony nem, mert a csapból nem folyik meleg víz, és a hideg víztől megfájdul a foga. Anyád megkért, hogy vessek már rá egy pillantást, és a vízmelegítőben valóban nem égett a láng, szóval fogtam magam, és…

Philippe térdre roskadt a szülei előtt, két kézzel megragadta az apja gallérját, és zokogva könyörgött neki:

– Hallgass, hallgass, hallgass, hallgass, hallgass, hallgass, hallgass, hallgass, hallgass, hallgass, hallgass…

A két öreg halálra rémült. Philippe motyogott még valamit, amit nem lehetett érteni, aztán felkelt, és ahogy jött, bejelentés nélkül, némán elhagyta a házat.

Amikor felült a motorjára, tudta, hogy nem megy vissza a temetőbe, Brancionba. Tudta, hogy neki nincs már otthona. Sem aznap, sem máskor. Azóta tudta, hogy megkérte Éloïse Petit-t, hogy hívja fel Violette-et, és mondja azt neki, hogy nem ment el a találkozójukra. Violette-nek, aki már régóta nem várta haza.

Reggel, amikor arról győzködte Violette-et, hogy költözzenek le délre, és kezdjenek mindent újra, látta a tekintetében, hogy hinni akar neki, de már nem igazán tud. Ezt még egyszer nem bírta volna elviselni. Úgy érezte, soha többé nem képes a szemébe nézni.

Chantal Toussaint úgy, ahogy volt, pongyolásan kiszaladt utána az utcára, hátha sikerül észhez térítenie a fiát. Hogy ilyen állapotban ne induljon útnak az éjszaka közepén. Hogy látszik, hogy fáradt, kimerült, pihennie kell, majd ő megágyaz neki, a szobája ugyanolyan, mint régen, nem nyúlt semmihez, még a posztereit sem szedte le, és csinál neki Stroganoff-bélszínt meg karamellpudingot, amit annyira szeret, és meglátja, másnapra kitisztulnak a gondolatai…

– Miért nem tudtál belehalni a szülésbe, anya?! Úgy legalább lett volna esélyem a normális életre.

Azzal beindította a motort, és anélkül, hogy bármit mérlegelt volna, elindult egyenesen Bronba. A visszapillantó tükörből még látta, ahogy az anyja összeesik a járdán. Tudta, hogy azzal, amit mondott, aláírta a halálos ítéletét. Pár napnál többet nem jósolt neki. És az apja is követni fogja. Ahogy mindig mindenben.

Nem érzett mást, csak hogy szeretne Luc és Françoise közelében lenni, hogy kiönthesse nekik a szívét, és elmesélhesse ezt az egészet. Mert ők tudni fogják, hogyan kell kezelni, megtalálják a megfelelő szavakat, hogy megvigasztalják, ott tartják maguk mellett, hogy ne kelljen senkivel elszámolnia. Mellettük megint gyerek lehet, Luc gyereke. És végleg szakíthat a korábbi életével.

91

És mikor hantomra lehajtja a fejét

egy sellőlány, akinek ez a hely menedék,

ruhája alig lehelet,

előre elnézést kérek, én Jézusom,

ha keresztem árnyával kicsit betakarom,

s a síron túlról érte repesek.

Irène Fayolle naplója

2013

A minap bementem a temetőgondnok hölgyhöz. Úgy nézett rám, mintha ismerős lennék neki, csak nem tudja, kihez, mihez is kössön. Egyedül ücsörgött a konyhaasztalnál. Épp egy kertészeti katalógust lapozgatott.

– Azon gondolkozom, hogy idén tavasszal mit ültessek. Magának melyik tetszik jobban, a nárcisz vagy a krókusz? Ezek a sárga tulipánok is gyönyörűek.

Ő is olyan dús virágszigeteket akart, mint a képeken. Rengeteg fajta közül lehetett válogatni.

– Azt hiszem, én a nárciszra szavaznék. Én is nagyon szeretem a virágokat. Azelőtt volt egy rózsakertészetem.

– Hol?

– Marseille-ben.

– Ó… Nyáron én is meg szoktam fordulni Marseille-ben, minden évben lemegyek a Sormiou-öbölbe.

– Amikor kicsi volt, a fiammal, Juliennel mi is gyakran jártunk oda. Rég volt.

A gondnok hölgy rám mosolygott, mintha a közös titkunk attól a perctől fogva örökre egymáshoz kötne minket.

– Megkínálhatom valamivel?

– Egy zöld teát szívesen elfogadok.

Felállt, hogy készítsen nekem egy teát. Arra gondoltam, hogy nagyjából egyidős lehet Juliennel. Hogy akár a lányom is lehetne. Azt hiszem, soha nem vágytam lányra. Fogalmam sincs, hogyan neveltem, hogyan terelgettem volna, milyen tanácsokat tudtam volna adni neki. Egy fiúval könnyebb, egy fiú olyan, mint a vadvirág, mint a galagonya, csak nő magától, elég, ha rendesen ellátja, eteti, öltözteti az ember. És néha megdicséri, hogy milyen szép és erős. Egy fiúnak ott az apja, rá tud támaszkodni. A lányokkal minden bonyolultabb.

A gondnok hölgy kifejezetten szép nő. Fekete, egyenes szoknya volt rajta, és hozzá szürke fölső. Csinos volt, elegáns. Finom jelenség. Miatta már majdnem sajnálni kezdtem, hogy nincs lányom. Teafüvet szórt a kannába, leforrázta, aztán pár perc után leszűrte. És hozott mézet, hogy azzal édesítsem. Kellemes meleg volt nála. És jó illat. Azt mondta, ő is szereti a rózsákat. Főleg szagolgatni.

– Egyedül él?

– Igen.

– Tudja, én Gabriel Prudent miatt járok ebbe a temetőbe.

– Tizenkilencedik sor, cédrusliget. Ő az?

– Igen. Maga mindenkiről tudja, hol a nyughelye?

– Nagyjából. De ő híres ember volt, ügyvéd, sokan eljöttek a temetésére. Melyik évben is halt meg?

– 2009-ben.

A gondnok hölgy felállt, odahozta az asztalhoz a 2009-es nyilvántartását, és megkereste benne Gabriel nevét. Szóval igaz, amit beszélnek, hogy mindenről feljegyzést vezet. A vonatkozó részt hangosan felolvasta nekem: „2009. február 18. Gabriel Prudent temetése, zuhogó eső. A sírnál százhuszonnyolcan gyűltek össze. A második felesége és a két lánya, Marthe Dubreuil és Cloé Prudent is jelen volt. Az elhunyt kérésére senki sem hozott virágot, sem koszorút. A család vésetett neki egy táblát ezzel a felirattal: »Gabriel Prudent, a bátor ügyvéd emlékére. ‘Egy ügyvéd számára a bátorság elengedhetetlen, anélkül a többi nem számít: az ügyvédi munkában a tehetség, a műveltség, a jog ismerete mind egyaránt hasznos. De a döntő pillanatban már kizárólag szavakra és mondatokra támaszkodhatunk, amelyek, ha nincs mögöttük bátorság, csak felcsillannak, és egyhamar kialszik a fényük.’ (Robert Badinter)« Pap nem volt. Keresztet nem állítottak. A gyászolók nem maradtak tovább fél óránál. Miután a temetkezési vállalat alkalmazottjai leeresztették a koporsót, és behantolták a sírt, mindenki távozott. Az eső még mindig zuhogott.”

A gondnok hölgy újratöltötte a csészémet. Megkértem, hogy olvassa fel még egyszer, amit Gabriel temetéséről feljegyzett. Nem haragudott érte, szívesen eleget tett a kérésemnek.

Elképzeltem a gyászoló gyülekezetet Gabriel sírja körül. Ahogy talpig feketében ott toporoghatott az a sok ember esernyővel, jó melegen beöltözve. Sálban, könnyek között.

Mondtam a gondnok hölgynek, hogy Gabriel mindig ideges lett, valahányszor bárki a bátorságát méltatta. Mert szerinte abban nincs semmi bátorság, ha az ember burkolt formában lehülyézi a törvényszék elnökét. Nap mint nap ételt osztani munkaidő után a rászorulóknak egy külvárosi nyomortanyán, vagy 1942-ben zsidókat rejtegetni a pincében, az igen, az bátorság. Gabriel sokszor visszatért erre, és mindig azt mondta, hogy ahhoz, amit ő csinál, nem kell bátorság, az ő munkája nem jár semmilyen kockázattal.

A gondnok hölgy megkérdezte, hogy sokat beszélgettünk-e Gabriellel. Mondtam neki, hogy igen. És megkértem, hogy az, amit Gabriel a bátorságról gondolt, hogy mennyire nem vette magára, lehetőleg maradjon köztünk. Nem akartam, hogy a szerettei, akik megemlékezésképpen merő jó szándékból pont ilyen szöveget választottak a sírjára, megtudják, hogy mekkorát tévedtek.

A gondnok hölgy elmosolyodott.

– Persze. Ami ebben a konyhában elhangzik, az itt is marad. Megőrzöm a titkát.

Úgy éreztem, bízhatok benne, és olyan nyíltan beszéltem előtte, mintha legalábbis igazságszérumot csepegtetett volna a teámba.

– Évente kétszer-háromszor kijövök Gabriel sírjához, hogy felrázzam a hógömböt, amelyet az első alkalommal itt hagytam a neve mellett. Gyűjtöm neki az újságcikkeket, főleg a bírósági híreket, mert tudom, hogy érdekelnék, és ilyenkor felolvasom neki, amit addig összeszedtem. Elmesélem neki, mi történt a nagyvilágban, milyen ügyek forognak éppen a szakmában. Gyilkosságok, féltékenységi drámák, perújrafelvételek. A férjem, Paul, Marseille-ben nyugszik a Szent Péter temetőben, az ő sírját gyakrabban látogatom. És minden egyes alkalommal bocsánatot kérek tőle. Azért, mert a végső nyugalomban nem vele fogok osztozni, hanem Gabriellel. A hamvaim ide fognak kerülni mellé. Gabriel közjegyzői okiratba foglaltatott mindent, és én is elrendeztem a részemet. Ezt senki sem tagadhatja meg tőlünk. Nem voltunk házasok. Tudja, azért is gondoltam, hogy benézek magához, mert ha majd elérkezik az idő, és a fiam, Julien értesül erről, magánál fog kérdezősködni.

– Miért nálam?

– Mert amikor kézhez kapja a végakaratomat, és meglátja, mi áll benne, hogy ne az apja, hanem Gabriel mellé temessenek, biztosan meg akarja majd érteni, miért. Mindent meg akar majd tudni Gabriel Prudent-ról, hogy ki volt, és a legelső ember, akit erről megkérdezhet, az maga lesz. Mert amikor idejön, és megáll ennek a temetőnek a kapujában, maga lesz az első, akibe bele fog botlani. Akárcsak én, amikor legelőször eljöttem.

– Szeretne esetleg üzenni neki valamit?

– Nem. Biztos vagyok benne, hogy maga meg fogja találni a megfelelő szavakat. Vagy Julien a megfelelő kérdéseket. Biztos vagyok benne, hogy maga tudni fogja, hogyan segítsen neki, hogyan vezesse őt végig ezen az úton.

Szívesen elüldögéltem volna még a gondnok hölggyel. Tudtam, hogy ez volt az utolsó alkalom, többet nem megyek vissza Brancion-en-Chalonba. De beültem a kocsiba. És hazamentem Marseille-be.

2016

Befejezem ezt a naplót. Hamarosan Gabriel után megyek. Tudom. Már érzem az orromban a cigarettája illatát. Alig várom, hogy lássam. Ha belegondolok, hogy amikor utoljára találkoztunk, veszekedtünk… Ideje kibékülnünk.

A parfümjére emlékszem. Az arcára nem. Csak az ősz hajára, a fehér bőrére, a finom kezére, a ballonkabátjára. De főleg az illatára. Emlékszem, milyen jól elbeszélgettünk. Hogy milyen szépen beszélt Gabrielről. A fülembe cseng a hangja, ahogy azt mondja, hogy a fia majd megjelenik nálam.

Amikor Julien legelőször bekopogott hozzám, eszembe sem jutott Irène, az egész kiment a fejemből. Csak egy szép férfit láttam kicsit gyűrött, megviselt ruhában. Nem is emlékeztetett az anyjára. Az anyja fiatalon szőke lehetett, a bőre is olyan volt, hamvas, sima, szinte átlátszó, nem is feltételeztem, hogy az a bozontos, sötétbarna hajú, napon cserzett bőrű férfi pont az ő fia lehet. Szerettem, amikor a dohányszagú kezével hozzám ért. De jól meg is ijedtem az érzéstől.

Mielőtt elindultam volna Marseille-be, többször is próbáltam hívni. A telefon kicsöngött, de nem vette fel. Talán megváltozott a száma. Még a kapitányságon is kerestem, ahol azt mondták, elutazott. De ha nagyon fontos, írjak neki, a leveleit rendszeresen utánaküldik.

Mit írhatnék neki?

Julien,

bolondulok magáért, magányos vagyok, lehetetlen nő vagyok. Elhitte, amit mondok, megérdemeltem.

Julien,

én annyira boldog voltam magával a kocsijában.

Julien,

én annyira boldog voltam magával, amikor itt volt velem a kanapémon.

Julien,

én annyira boldog voltam, amikor itt volt velem az ágyamban.

Julien,

maga túl fiatal. De azt hiszem, ezt elengedhetjük.

Julien,

maga túl kíváncsi. Utálom, hogy mindig zsaruként viselkedik.

Julien,

szívesen nevelném magával a fiát.

Julien,

maga nagyon tetszik nekem, pont a zsánerem. Bár nem is igazán tudom, milyen a zsánerem. Gondolom, pont az olyan férfiak, mint amilyen maga.

Julien,

hiányzik.

Julien,

ha nem jön vissza, belehalok.

Julien,

várok magára. Reménykedem. Kész vagyok megváltozni, ha maga is hajlandó változni.

Julien,

rendben, benne vagyok.

Julien,

szép volt, jó volt.

Julien,

Igen.

Julien,

nem.

Az élet megtépázta a gyökereimet. Számomra nincs már új tavasz.

Nehéz szívvel csukom be Irène Fayolle naplóját. Mint amikor az ember egy olyan regény utolsó oldalára ér, amit olvasás közben nagyon megszeretett. Egy olyan regényének, amire már-már a barátjaként tekint, amitől nehezen válik meg, amit legszívesebben folyton a keze ügyében tartana. A lelkem mélyén hálás vagyok Juliennek, amiért nekem adta az édesanyja naplóját, így legalább van róluk, tőlük, mindkettejüktől valami emlékem. Amikor majd hazamegyek, arra a polcra fogom tenni a hálószobámban, amelyiken a legkedvesebb könyveimet tartom. Addig is magamnál hordom a strandtáskámban.

Délelőtt tíz óra van, ülök a fehér homokban egy aleppói fenyő árnyékában, a hátamat egy sziklának támasztom. Errefelé a fák a sziklák repedéseiben vetik meg a gyökereiket. Amikor Irène naplójának a végére értem, a tücskök rázendítettek. A nap már erősen tűz. Érzem, ahogy perzseli a lábujjaimat. Nyáron errefelé az embernek vigyázni kell a bőrére, pár perc alatt leég.

A meredek ösvényen már szállingóznak lefelé a hátizsákos nyaralók. Délre a part megtelik törölközőkkel, hűtőtáskákkal, napernyőkkel. Sormiouban nem sok gyereket látni. A fenti parkolóból egy bő óra gyalogút az öböl. Ilyen terepen családostul azért nem könnyű. Ha nagy ritkán mégis felbukkan a környéken egy gyerek, az két módon lehetséges: vagy az apja hozta le a nyakában, vagy a család egész nyárra kivett a parton egy nyaralót. A helyieknek ezekre a szezonális bérlőkre külön szavuk is van, amit az ország többi részén nem használnak.

Itt még szabad a kávézókban és sörözőkben dohányozni. És a postás írja alá a tértivevényt, hogy ha a címzett épp nincsen otthon, ne kelljen bemennie a városba a küldeményért. Marseille-ben semmi sem úgy megy, mint máshol.

Tegnap este Célia velem maradt vacsorára. Egy nagy serpenyőben megmelegítette a tenger gyümölcseivel gazdagon ízesített paëllát, amit még otthon készített. Én meg közben kipakoltam a kék bőröndből, vállfákra akasztgattam a ruháimat. Aztán együtt kicipeltük a vaslábú kerti asztalkát, tiszta abroszt terítettünk rá, és fogtunk két piros kancsót, az egyiket teletöltöttük vízzel, a másikat rozéval. Egy sárga tálkában odakészítettünk melléjük egy nagy adag jégkockát, felszeleteltük a kenyeret, és kivittünk magunknak két tányért. Célia házában nincs két egyforma edény. Mintha minden egyes darab külön-külön került volna be a háztartásba. Céliával mindketten remekül éreztük magunkat, örültünk a viszontlátásnak, nagyokat nevettünk a másik csip-csup történetein, az aranysárga rizs finom volt, a rozé kellemesen hűs.

A beszélgetéssel úgy elment az idő, hogy Célia éjszakára is maradt. Egy ágyban aludtunk, mint a legelső este, amikor a vasutassztrájk idején Malgrange-sur-Nancyban megismerkedtünk. Eddig még egyszer sem maradt a házban éjszakára.

Leheveredtünk az ágyra, és tovább borozgattunk. Célia meggyújtott két gyertyát. A nagyapja bútorai mintha táncra perdültek volna a lángok remegő fényében. Az ablakokat nyitva hagytuk, hogy járjon a levegő. Langyos volt az idő. A paëlla illata még nem szellőzött ki. A falak magukba szívták az ételszagot. Ettől megint megéheztem, és melegítettem magamnak még egy kis adag rizst. Célia nem kért. Amikor lehajoltam, hogy letegyem az ágy mellé a földre az üres tányért, felpillantottam Céliára. És belenéztem abba a tiszta, kék szempárba, ami olyan volt, mint két apró, pislákoló csillag az éjszakában. Elfújtam a gyertyákat.

– Célia, mondanom kell neked valamit. Nem fogsz tudni tőle aludni, de mivel szabadságon vagyunk, ez talán most nem olyan nagy baj. És ezt semmiképpen sem hallgathatom el előled.

– …

– Philippe Toussaint-nek volt egy nagy szerelme, Françoise Pelletier. Az utolsó éveiben vele élt. Hozzá ment aznap, amikor 1998-ban eltűnt. De ez még nem minden. Tudom, miért tűnt el. Hogy miért nem jött haza. Azon az éjszakán nem a tűz végzett a gyerekekkel… hanem Philippe Toussaint apja.

Célia elkapta a karomat, és riadtan azt suttogta: „Mit beszélsz?”

– A lányok szobájában volt egy régi vízmelegítő, kicsit megbütykölte, és bekapcsolta. Nem tudta, hogy ahhoz tilos hozzányúlni. Mert évek óta használaton kívül helyezték, nem is tisztíttatták. És a szén-monoxid alattomos gáz, színtelen, szagtalan… a lányok álmukban megfulladtak.

– Ki mondta ezt neked?

– Françoise Pelletier. Philippe Toussaint mesélte el neki. Aznap, amikor megtudta. Ezért nem jött haza. Nem bírt többé a szemembe nézni… Michel Jonasznak van ez a dala, ismered? „Hadd halljam, hadd halljam, hogy másért ment el, nem miattam, csak hogy nem miattam…”

– Ismerem, igen.

– Nekem nagy megkönnyebbülés volt megtudni, hogy nem miattam hagyott el. Hanem a szülei miatt.

Célia megszorította a karomat.

Egész éjjel le sem hunytam a szemem. A Toussaint szülőkön gondolkoztam. Már mindketten rég meghaltak. 2000-ben megkeresett egy charleville-mézières-i közjegyző. Hogy hogyan tudná felvenni a kapcsolatot a fiukkal.

Amikor kora reggel besütöttek az ablakon az első napsugarak, és friss levegő járta át a házat, Célia kinyitotta a szemét.

– Főzünk magunknak egy jó erős kávét!

– Célia, találkoztam valakivel.

– Hát, nem sietted el.

– De már vége.

– Miért?

– Megvan nekem a magam élete, megvannak a szokásaim… Olyan régóta élek már egyedül. Ráadásul fiatalabb nálam. Ráadásul nem is Burgundiában él. Ráadásul van egy hétéves fia.

– Kicsit sok itt a ráadás. Csakhogy az élet nincs kőbe vésve, az ember bármikor képes változtatni a szokásain.

– Gondolod?

– Tudom.

– Te változtatnál bárki kedvéért a szokásaidon?

– Miért is ne?

92

Az élet nem más, mint lassú elvesztése mindannak, amit szeretünk.

2017. május

Philippe tizenkilenc éve élt Bronban. Tizenkilenc éve volt már annak, hogy Charleville-Mézières-ből Françoise-hoz menekült. Tizenkilenc éve, hogy egy reggel szánalmas állapotban, akár egy roncs, megjelent a műhely ajtajában. Úgy döntött, hogy ad magának még egy esélyt. Hogy kitörli a naptárból, a fejéből az előző napot. Azt az estét, amikor utoljára szóba állt a szüleivel. Hogy egy vastag hegyű, fekete filctollal átsatírozza a múltat. Kivonul belőle. Húz egy vonalat, egyszer s mindenkorra lezárja a Violette-tel töltött éveket, a szüleit pedig mélyen elássa az emlékezete legsötétebb zugába, ahonnan még véletlenül sem törhetnek elő.

Olyan egyszerű volt felvenni a Philippe Pelletier nevet, és kiadni magát a nagybátyja fiának. Unokaöcs vagy saját fiú, a szomszédok és ismerősök szemében egyre ment. Mindenki számára egyértelmű volt, hogy Philippe családtag, vagyis nem lehetett más, csakis Pelletier.

Olyan egyszerű volt betenni az iratait egy fiókba, és kulcsra zárni. Kivenni az összes pénzt a számlájáról, és áthelyezni egy bemutatóra szóló betétkönyvbe, hogy az anyja ne tudja követni, mikor, hol és mennyit költ belőle. Nem menni el szavazni. Nem fizetni a társadalombiztosítást, és nem venni igénybe az állami egészségügyi szolgáltatást.

Françoise elmondta neki, hogy Luc 1996 októberében elhunyt. Meghalt, eltemették. A hír fájdalmasan érintette. De nem ment ki a nagybátyja sírjához. Soha többé az életben nem akarta egyetlen temetőbe se betenni a lábát.

Françoise egy évvel korábban eladta a házat, és beköltözött a városba, alig pár száz méterre a műhelytől. Átesett egy súlyos betegségen, lefogyott, meg is öregedett. De Philippe még így is ugyanolyan kívánatosnak látta, mint ahogy fiatalkorából emlékezett rá. De ezt persze nem árulta el neki. Eddig is elég bánatot okozott maga körül. Ezen a téren egy életre kimerítette a fejadagját.

Françoise a rendelkezésére bocsátotta a vendégszobát. A csak remélt, de soha nem volt gyerekszobát. Az első fizetéséből, amelyet Françoise készpénzben adott oda neki, Philippe vett magának új ruhákat. És amikor pár hónappal később felvetette, hogy talán ideje lenne a saját lábára állnia, és a közelben önállóan bérelnie magának egy kis lakást, Françoise úgy tett, mintha nem hallaná. Úgyhogy Philippe nem ment sehova. Benne maradt abban a fura, se veled, se nélküled, lakótársi helyzetben. Közösen használták a fürdőszobát, a konyhát, a nappalit, együtt ettek, de külön szobában aludtak.

Françoise-nak töviről hegyire elmesélt mindent. Léonine-t, Geneviève Magnant, a vízmelegítőt, a címet, az orgiákat, a temetőt, a szülei beismerő vallomását az utolsó este. Egyedül Violette-ről nem mesélt neki. Őt megtartotta magának. Róla csak annyit mondott Françoise-nak: „Ő nem tehet semmiről.”

És ahogy teltek-múltak az évek, szinte meg is feledkezett arról, hogy ki volt az előző életében, milyen ember volt Philippe Toussaint.

Françoise mellett egészen összeszedte magát. Megtanult dolgozni, a műhelyben rendesen végezte a munkáját, szívesen összekente magát gépolajjal, turkált könyékig a motorházban, kalapálta a horpadásokat. A szerelés megnyugtatta, segített neki kordában tartani a vágyait.

1999 novemberében Françoise megint megbetegedett, magas láza volt, ami sehogy sem akart lemenni, és csúnyán köhögött. Philippe nagyon megijedt, és kihívta hozzá az ügyeletet. Amikor a vizsgálat után az orvos elővette a recepttömbjét, hogy felírjon valami gyógyszert, és megkérdezte Philippe-től, hogy a beteg a felesége-e, Philippe gondolkodás nélkül rávágta, hogy igen. Magától értetődően. Françoise nem tiltakozott, a paplan alól némán rámosolygott. Sápadtan, kimerülten. Mint aki beletörődött az elkerülhetetlenbe.

Az orvos tanácsára Philippe készített neki egy harminchét fokos fürdőt, ölbe kapta Françoise-t, kivitte a fürdőszobába, levetkőztette, és segített neki bemászni a kádba, miközben Françoise végig szorosan a nyakába kapaszkodott. Akkor mutatkozott előtte először anyaszült meztelenül. Didergett a vízben, egész testében reszketett. Philippe mosdókesztyűvel finoman végigdörzsölte a bőrét, megmosta a hasát, a hátát, az arcát, a tarkóját. Françoise meg csak annyit mondott: „Vigyázz, fertőzök!” Amire Philippe azt felelte: „Ez nem újdonság, már huszonnyolc éve tudom.” Az 1999. december 31-éről 2000. január 1-jére virradó éjszakán végre beteljesült a szerelmük. Egy ágyban köszöntötték az új évezredet.

Philippe tizenkilenc éve élt Bronban. Aznap reggel Françoise-zal megint szóba került, hogy el kéne adni a műhelyt. Az ötlet nem először merült fel köztük, de ez alkalommal komolyabbnak, már-már elhatározásnak tűnt. Mindketten napsütésre vágytak. Saint-Tropez környékét nézték ki maguknak. És volt elég pénzük, amiből kényelmesen eléldegélhetnének. Françoise pedig hamarosan betöltötte a hatvanhatot, megvoltak a nyugdíjhoz szükséges évei. Megdolgozott azért, hogy még egy kicsit élvezze az életet.

Ebédidőben Françoise elment egy üzlethelyiségek és kisvállalkozások adásvételére szakosodott közvetítő irodába. Philippe hazaszaladt átöltözni. Reggel hidegebb időre készült, és délelőtt munka közben átizzadta a kezeslábasát. Gyorsan lezuhanyozott, tiszta pólót húzott. Azután a konyhában kisütött magának két tojást, és hozzá krémsajttal megette a még előző este levágott, enyhén szikkadt kenyeret. Feltett egy kávét, és miközben lefőtt, hallotta, hogy az előszobában koppannak a járólapon a levelek. A postás épp akkor csúsztatta be őket az ajtóba vágott nyíláson. Philippe gépiesen felszedegette a földről a borítékokat, és az egész paksamétát ledobta a konyhaasztalra. Az Autó-motor magazinon kívül, amelyet Françoise, hogy a kedvében járjon, előfizetett neki, mást soha nem bontott ki, a posta nem az ő dolga volt. A számlákat és egyéb hivatalos papírokat Françoise intézte.

Töltött magának egy csésze kávét, és miközben a kiskanállal elkeverte benne a cukrot, véletlenül rátévedt a tekintete az egyik borítékra: „Philippe Toussaint részére, c/o Françoise Pelletier, 13, avenue Franklin-Roosevelt, 69500 Bron”.

Mintha nem akarna hinni a szemének, még egyszer elolvasta rajta a nevet: Philippe Toussaint. Pár másodpercnyi habozás után óvatosan, mintha levélbomba lenne, két ujjal kihúzta a halomból a küldeményt. A nyomtatott boríték fehér volt, egy mâconi ügyvédi irodából adták fel. Mâcon. Eszébe jutott az a nap, amikor Mâconban megállt egy általános iskola előtt, és figyelte a kapun kitóduló gyerekeket. Főleg azt az egy kislányt, akinek ugyanolyan ruhája volt, mint Léonine-nak. Az a nap, amikor egy pillanatra azt hitte, hogy a lánya még él.

És hirtelen megrohamozta a múltja. Villámcsapásszerűen, mintha gyomorszájon vágták volna. A gyereke halála, a temetés, a pereskedés, a költözés, a nyűglődés, a szülei, az anyja, a videójátékai, a megviselt női testek, a kisebesedett mellbimbók, a hájas hasak, Lucie Lindon és Éloïse Petit arca, Fontanel, a vonatok, a sírok, a macskabűz, minden.

Philippe Toussaint.

Feltépte a borítékot. A keze ugyanúgy remegett, mint Geneviève Magnané, amikor az utolsó találkozásukkor a nő mentegetőzött előtte: „Soha nem lennék képes ártani gyerekeknek.” Rettegett tőle, és végig magázta.

Violette Toussaint, született Trenet megbízott egy ügyvédet, hogy a nevében kezdeményezze a válást. Közös megegyezést javasolt. Az ügyvéd udvariasan felszólította Philippe Toussaint-t, hogy telefonon a lehető leghamarabb egyeztessen időpontot az irodájával.

A többit épp csak átfutotta: „…hozza magával a személyazonosságát igazoló okmányokat… az anyakönyvvezetői okirat száma… házassági szerződés rendelkezett… foglalkozása… nemzetisége… születési helye… a közös gyermekek adatai… a házasság felbontása… a felek aláírásukkal elismerik megegyező akaratukat… anyagi követelést nem támaszt… a mâconi bíróság joghatósága… életközösség megszűnése… további intézkedést nem foganatosít.”

Lehetetlen. Ezt azonnal le kellett állítania. Semmi kedve sem volt visszaforgatni az idő kerekét. Felkapta a levelet, begyömöszölte a dzsekije belső zsebébe, a fejébe húzta a bukósisakot, becsatolta, és már indult is oda. Pedig megfogadta, hogy a környéket is messze elkerüli.

Hogyan derítette ki Violette a címét? Honnan tudott Françoise-ról? Honnan tudta egyáltalán a nevét? A szülei nem adhatták ki, és nemcsak azért, mert már halottak voltak, hanem mert ha valakit, őket aztán végképp nem tájékoztatta a hollétéről. Életük végéig nem is tudták meg, hogy Philippe Bronban horgonyzott le, egy fedél alatt Françoise-zal. Lehetetlen. Egy fenét fog ő elmenni ahhoz az ügyvédhez! Soha!

Valahogy el kellett érnie, hogy Violette végérvényesen hagyja őt békén. Talán ha elutaznak, elköltöznek Françoise-zal, és hivatalosan is felveszi a Philippe Pelletier nevet. Toussaint. Ez a név világéletében kísértette, csakis balszerencsét hozott rá. Rögtön a gyász, a temető, a halál, a krizantémok jutnak róla az ember eszébe. A tél szaga. A kóbor macskák.

Alig száz kilométer választotta el a két életét egymástól. Addig a percig nem is gondolt arra, hogy Bron ilyen közel van Brancion-en-Chalonhoz.

Az utcai bejárat előtt letámasztotta a motort. Úgy nézett a házra, amelyet mindig is utált, mint egy idegen. Az ő szemében az annak a vén fószernek a háza volt. A fák, amelyeket Violette 1997-ben ültetett, magasra nőttek. A kerítést átfestették sötétzöldre. Nem kopogott, csak benyitott és bement. Tizenkilenc éve nem járt ott.

Még mindig ott lakik? Új életet kezdett? Van valakije? Nyilván, hiszen valamiért csak el akar válni. Hogy újból férjhez mehessen.

Valami kaparta a torkát. Úgy érezte, mintha a szájába nyomtak volna egy töltött fegyvert. Viszketett a tenyere, verekedhetnékje volt. Fortyogott benne a gyűlölet. Rég nem fojtogatta olyan erővel a régi keserűség. Visszagondolt az elmúlt tizenkilenc gondtalan évére. De a baj megint csak beütött. És egyik pillanatról a másikra visszaváltozott azzá a férfivá, akit nem szeretett, aki nem szerette önmagát. Megint ugyanaz a Philippe Toussaint volt.

Aznap reggel még minden olyan jól indult. Muszáj volt végre leráznia magáról a múlt sötét árnyait, egyszer s mindenkorra. Nem engedhetett. Nem lágyulhatott el. Nem. Esze ágában sem volt elmenni ahhoz az ügyvédhez. Nem. Az igazolványát eltépte. Szakított a múlttal.

A konyhaasztal tele volt kertészeti magazinokkal, rajtuk használt kávésbögrék. A fogason három kendő és egy fehér mellény. Érezte rajtuk az illatát. Rózsavíz. Még ott lakott, nem költözött el a házból.

Felment az emeletre. A lépcsőn felrugdosta a műanyag dobozokat, látni sem bírta azokat a rusnya babákat. Képtelen volt ellenállni. Ha teheti, puszta ököllel a falnak is nekimegy, de tudta, hogy azzal nem ér el semmit. Körülnézett a hálószobában. Megállapította, hogy más színűek a falak, a földön új, égszínkék szőnyeg, az ágyon halvány rózsaszín takaró, az ablak előtt mandulazöld sötétítőfüggöny. A fehér éjjeliszekrényen egy tubus kézkrém, könyvek, egy félig égett gyertya. Kihúzta a komód legfölső fiókját, és belenézett: csupa rózsaszín alsónemű, ugyanaz az árnyalat, mint a falaké. Végigfeküdt az ágyon. És őt is odaképzelte, ahogy mellette alszik.

Vajon gondolt még néha rá? Visszavárta? Kereste valaha?

A Violette-tel töltött éveket lezárta magában, de még hosszú ideig rendszeresen álmodott vele. Hallotta a hangját, ahogy szólongatja, ő pedig nem felelt, bekucorodott egy sötét sarokba, nehogy észrevegye, és amikor már nem bírta a könyörgését, inkább befogta a fülét. Sokáig ébredt verejtéktől csatakosan reggelente, gyötörte a bűntudat.

A fürdőszobában a parfümök, szappanok, testápolók, kenceficék, fürdősók között szintén csak gyertyákat és regényeket talált. A szennyeskosarat is áttúrta: női fehérnemű, egy fehér selyem hálóing, egy fekete ruha és egy szürke kardigán.

A házban semmi jele sem volt férfinak. Nincs élettársa. De akkor meg minek szívatja? Miért kavarja a szart? Pénzt akar? Tartásdíjat? Az ügyvéd a levélben az ellenkezőjét állította. „Közös megegyezéssel… anyagi követelést nem támaszt.” A fejében megszólalt az anyja hangja: „Vigyázz magadra, csak óvatosan!”

Visszaereszkedett a földszintre. Ahány baba még talpon maradt, lefelé azokat is felrúgta. Hirtelen elfogta a vágy, hogy kimenjen a temetőbe, és meglátogassa Léonine sírját, de végül meggondolta magát.

A háta mögül motoszkálást hallott. Összerezzent és megfordult. Egy öreg, rozoga kutya tisztes távolból szimatolta. De még mielőtt abba is belerúghatott volna, az eb bevonult a rongyos takarókkal kibélelt vackába, összegömbölyödött, és lehunyta a szemét. A konyha egyik félreeső sarkában a földön kis tálkákban oda volt készítve az állatoknak az étel. Még a gondolattól is elfogta az undor, hogy ne adj’ isten úgy kellene élnie, hogy a ruhája állandóan tele van kutya- vagy macskaszőrrel. A hátsó ajtón kiment a kertbe.

Nem vette észre azonnal. A növények ott is szépen megeredtek, mint Léonine mesekönyveiben a rajzokon. A falakra és a kerítésre felkúszott a borostyán és a vadszőlő, a fák koronái sárgában, pirosban, rózsaszínben pompáztak, körülöttük rengeteg tarka virág. Mintha nemcsak a hálószobát, de a kertet is újrapingálták volna.

Ott volt. A veteményesben guggolt. Tizenkilenc éve nem látta. Hány éves is lehetett már?

Nem lágyulhatott el.

Háttal volt neki. Fekete alapon fehér pöttyös ruha volt rajta. A dereka körül kopott kertészkötény. A lábán gumicsizma. A haját fekete gumival copfban összefogta. Pár tincs kikandikált belőle, és huncutul kergetőzött a tarkóján. Kesztyűben dolgozott. A jobb karját felemelte, és a csuklójával megtörölte a homlokát, mintha valami rátapadt és zavarta volna.

El akarta kapni a nyakát. És át akarta ölelni, szorítani. Szeretni akarta, de meg tudta volna fojtani. El akarta hallgattatni. Azt akarta, hogy ne létezzen többé, hogy tűnjön el.

Nem akart többé bűntudatot érezni.

Amikor felegyenesedett és megfordult, Philippe nem látott mást a szemében, egyedül rémületet. Sem meglepetést, sem haragot, sem szerelmet, sem neheztelést, sem sajnálatot. Egyedül rémületet.

Nem lágyulhatott el.

Semmit sem változott. Ugyanolyan volt, mint annak idején az Othello pultja mögött, madárcsontú kislány, akinek csak csettintenie kellett, és máris teletöltötte a poharát. Emlékezett a mosolyára. A szeme körül már megjelentek az első szarkalábak, de a tekintetéből ugyanaz a kedvesség sugárzott, mint régen. A haja a szemébe lógott. A vonásai még mindig finomak voltak, az ajka íve sem csorbult. Csak az a két jól ismert, kis redő mélyült el a szája sarkában.

Meg kellett tartania vele a két lépés távolságot, csak hidegen.

Nem mondhatta ki a nevét.

Nem lágyulhatott el.

Mindig is szebb volt, mint Françoise, mégis a másikat választotta. Ízlések és pofonok… Ez is az anyja szavajárása volt.

A lábánál egy macska ült ugrásra készen. Kirázta a hideg, eszébe jutott, miért is ment oda, miért ment vissza arra a boldogtalan helyre. Eszébe jutott, hogy nem akar emlékezni. Sem rá, sem Léonine-ra, sem senki másra. Már Françoise volt a jelene, és a jövőjét is egyedül Françoise-nak tartogatta.

Durván megragadta Violette-et, megszorította a karját, teljes erejéből, mintha össze akarná roppantani. Mint amikor az ember azért támad, hogy elnyomja magában az érzéseket. Szabadjára engedte a gyűlöletét. A szüleire gondolt, ahogy ott roskadoztak előtte a virágos kanapéjukon. Léonine bőröndjére Caussinék nyitott csomagtartójában, a kastélyra, a vízmelegítőre, az anyja pongyolájára, az apja zavarára. Egyre csak szorította Violette karját, és közben nem a szemébe nézett, azt az apró ráncot figyelte az orrnyerge fölött, ott, ahol a két szemöldöke majdnem összeért.

Jó volt az illata. Nem lágyulhatott el!

– Kaptam egy ügyvédi felszólítást, személyesen akartam visszaadni neked… Jól figyelj rám, mert nem mondom el többször: soha, SOHA többé ne küldj nekem semmit arra a címre! Értetted? Se te, se az ügyvéded. Ha még egyszer bármilyen levélen vagy borítékon meglátom a neved, esküszöm… én esküszöm…

Azzal amilyen hirtelen megragadta, ugyanolyan hirtelen eleresztette a karját, kiengedte a kezéből a tehetetlen testet, a levelet belegyömöszölte a köténye zsebébe, és amikor hozzáért, érezte a szövet alatt a hasát. A méhét. Léonine. Hevesen sarkon fordult, és a konyhán keresztül kifelé indult a házból.

Amikor elviharzott a konyhaasztal mellett, véletlenül lesodort róla egy könyvet, az Árvák hercegé-t. Megismerte a borítón a piros almát. Az a könyv már Charleville-ben is megvolt, Violette nem tudott betelni vele, állandóan újraolvasta. Ahogy lezuhant a földre, a lapok közül fényképek estek ki, mind a hét Léonine-ról készült, és szétszóródtak a rongyszőnyegen. Megtorpant, egy pillanatig habozott, aztán lehajolt, hogy összeszedje őket. Léonine egyévesen, kétévesen, háromévesen, négyévesen, ötévesen, hatévesen, hétévesen. Tényleg hasonlított rá. Visszacsúsztatta a fotókat a könyvbe, és az egészet visszatette az asztalra.

Hiába próbálta lezárni magában a múltat, az elmúlt tizenkilenc év alatt hiába nem foglalkozott vele, elég volt megpöckölni a dugót, és a szellem máris kiszabadult a palackból. A lánya szelleme. Először csak szivárogtak a halvány emlékfoszlányok, aztán ömleni kezdtek a képek. A szülőszobáról, amikor először felvette, a nagyágyból, ahol meleg takaróba bugyolálva ott szuszogott kettejük között, arról, ahogy fürdette, ahogy a kertben játszott, ahogy a küszöbön szalutált, ahogy keresztülment a szobán, ahogy az asztalnál rajzolgatott vagy gyurmázott, ahogy evett, ahogy a felfújható medencében pancsolt, ahogy végigszaladt az óvodai folyosón, a telekről, a nyarakról, ahogy megpördült a flitteres, piros ruhácskájában, ahogy a kis kezével fogta a varázspálcát, és bemutatta a legújabb bűvészmutatványát. És ő egyikben sem szerepelt. Nem volt jelen. Mintha csak külső megfigyelőként, vendégként vett volna részt a lánya életében, mert helyette inkább fiút szeretett volna. Nem olvasott neki mesét, nem vitte el világot látni.

Amikor felült a motorjára, érezte, hogy folyik az orra. A nagybátyja, Luc mindig azt mondta, hogy sírás közben azért ered el az ember orra, mert egy idő után a könnycsatornák már nem bírják a terhelést, túlcsordulnak, és átvezetik a váladékot az orrjáratokba. „A motor is ugyanígy működik, fiacskám.” Luc. Vele is milyen szánalmasan viselkedett, még a feleségét is lenyúlta.

Elfordította a kulcsot, sebességbe kapcsolt, gondolta, pár kilométerrel odébb majd megáll, hogy kifújja magát, és lehiggadjon. Ahogy elsuhant a kerítés rácsai mellett, és a szeme sarkából látta a sírokon a kereszteket, arra gondolt, hogy soha nem hitt Istenben. Valószínűleg az apja miatt, aki folyton imádkozott. Eszébe jutott az elsőáldozása napja, a sekrestye, a misebor, amikor Luc bemutatta a családnak Françoise-t.

Mi Atyánk, ki vagy a begyemben,

heréltessék ki a te neved, dőljön meg a te országod,

egye meg a fene a te akaratod, miként a mennyben, úgy a földön is, a mi mindennapi vedelnivalónkat add meg nekünk ma,

és szopasd meg a mi őseinket, miképpen mi is megszopatjuk azokat, akik az agyunkra mennek,

és ne küldj minket a sor végére, de szabadíts meg minket a sok szartól.

Azt már nem.

Az alatt a háromszázötven méter alatt, amíg a temető kerítése mentén egyre gyorsított, a fejében egymást követték a gondolatok. Az egyik kiszorította a másikat, lüktetett tőlük a koponyája. Három választása volt. Visszarohanni Violette-hez, és bocsánatot kérni tőle. Bocsánat, bocsánat, bocsánat. Minél előbb hazahajtani Françoise-hoz, felcuccolni, és leköltözni délre. El, el, el, minél távolabb. Vagy Léonine után menni. Hozzá, hozzá, hozzá.

Violette, Françoise, Léonine.

Viszont akarta látni a lányát, érezni, hallani, megérinteni, magába szívni.

Életében akkor először vágyakozott Léonine után. Annak idején csak azért akarta, hogy Violette-et maga mellett tartsa. De már nem erről volt szó, őt akarta, gyereket akart. Mindennél, a tengernél, Françoise-nál, Violette-nél is jobban. Ez a vágy erősebb volt a többinél. Tudta, érezte, hogy Léonine valahol vár rá. Igen, várja őt. Régebben ezt nem fogta fel, mert rossz apa volt, hát ideje, hogy végre jó apa legyen, ott, ahol újra találkozhat vele.

Philippe kicsatolta a bukósisakja pántját. Látta maga előtt a kanyart, kihúzatta a motort, gyorsított, és teljes sebességgel nekirohant az erdőszéli fáknak, nem várta meg, hogy leperegjen előtte az élete, nem volt kedve hozzá. Mielőtt becsapódott volna, az útpadkán a semmiből feltűnt előtte egy fiatal nő. Lehetetlen. A nő a suhanó tájban mozdulatlanul, rezzenéstelen arccal nézte, ahogy Philippe majdnem kétszázzal egyenesen felé tart. Philippe-nek átfutott a fején, többre nem maradt ideje, hogy valahol látta már azt a fehér ruhás alakot. Egy régi metszeten. Talán egy képeslapon. Aztán belépett a fénybe.

93

Miénk a nyárutó, az otthon

fülledt melege, a parkolóban az autó,

az élet rutinmenete.

Még nem mentem be a vízbe. Az első fürdéssel minden évben kivárom a megfelelő pillanatot. Félek, hogy Léonine nem lesz ott. Hogy nem fogom érezni. Félek, hogy valamit rosszul csinálok, és ezért nem jön el. Hogy nem hallja meg, ahogy hívogatom, hogy nem ér el hozzá a hangom. Hogy nem érzi, mennyire ragaszkodom hozzá. Félek, hogy már nem szeretem eléggé, hogy örökre elveszítem. Persze a félelmem alaptalan, a halál soha nem választhat el a kislányomtól, és én ezzel tökéletesen tisztában vagyok.

Feltápászkodom, ledobom a szalmakalapomat a törölközőmre. Elindulok a gyöngyházfénnyel csillogó végtelen széles smaragdszőnyeg felé. A nap élesen a szemembe tűz.

Gyönyörű idő ígérkezik. És Marseille-re nem jellemzők az üres ígéretek, ez a táj mindig beváltja a hozzá fűzött reményeket.

A napnak ebben az órájában, ha az égen átúszik egy felhő, az árnyéka feketére festi a víztükröt. Lassan belegyalogolok a hűsen hullámzó tengerbe. Bedugom a fejem a vízbe. Csukott szemmel lemerülök a mélybe. Ő már itt van, mindig itt van, megvárt, egy percre sem mozdult el innen, hiszen bennem van. Olyan, mint valami természeti jelenség. Az orromban érzem a napon átforrósodott bőre sós illatát, mint amikor a napernyőnk alatt hozzám bújt, hogy egy kicsit szusszanjon mellettem. A hátamon érzem a kezét, a kis pálcikaujjait.

Szerelmetes kislányom.

Amikor visszaérek a felszínre, és felnézek az égbolt zavartalan kékjére, tudom, hogy ő mindig velem lesz. Tudom, hogy ez maga az örökkévalóság.

Szokás szerint jó messzire beúszom, nincs kedvem kimenni a vízből. A távolból figyelem, ahogy a fenyők hajladoznak a szélben, figyelem az életet, vele vagyok, velem van. Lassanként közeledem a parthoz. A lábam már leér, a homok simogatja a talpamat. Megfordulok, megállok háttal a strandnak, és bámulom a messzeséget, a lehorgonyzott hajókat, a feléjük vezető ragyogó kristályhidat.

Meleg van, a só csípi az arcomat, a szám már egészen kicserepesedett. Alámerülök, csukott szemmel tempózok, imádok vakon siklani a víz alatt, imádom hallgatni a mélység moraját.

Érzem, hogy valaki van mellettem, de nem ő, hanem valaki más. A bőre súrolja a bőrömet. Az egyik kezét a csípőmre teszi, a másikat a hasamra. Hátulról hozzám tapad, átveszi a mozdulataimat, táncolunk, mintha keringőznénk. Érzem a szíve dobogását, nem tiltakozom, megértettem. Hagyom, hogy belém költözzön egy új szerelem, készen állok, hogy a szívembe fogadjak egy új szívet, egy másik emberét. Érzem a csókjait a nyakamon, a haja cirógatja a hátamat, a keze finoman, óvatosan tapogatózik rajtam. Annyira reméltem, de nem mertem hinni benne, nem akartam hinni neki. Kibukok a felszínre, sűrűn pislog, a szempillája pillangóként verdesi az arcomat. A lénye beszippant. Felfekszem a vízre, alám teszi a karját, megtart, hagyom, hogy vezessen, lebegek, elengedem magam, eljött, rám talált, mellette magamra találok.

Ez a miénk. Együtt lebegünk.

Ketten.

Kacagás.

Egy gyerek.

Hárman.

A karomba egy másik kéz is belekapaszkodik, rám csimpaszkodik. Mint Léonine-é, kicsi, ideges, meleg.

Csak remélem, hogy nem álmodom, csak remélem, hogy élek. Hogy ez az élet. A gyerek a nyakamba ugrik. Nedves puszikkal szórja tele a homlokomat, a hajamat. Aztán hatalmas placcsanással újra beleveti magát a vízbe, és hozzá boldogan sikongat.

– Nathan!

A neve hangos fohászként szakad ki belőlem.

Kapálózik, gyorsan, ügyetlenül. Nagyra nyitja a szemét, koncentrál, mint aki csak nemrég tanult meg úszni, egy kicsit fél, de büszke is magára. Teli torokból kacag, elöl két foga kiesett. Megigazítja a búvárszemüvegét, és alábukik. A víz alatt mintha felbátorodna, köröz körülöttünk. A szájában búvárpipa.

Megint felbukkan. Kiköpi a pipát, és vele egy kis vizet. Leveszi a szemüveget, a gumi nyomot hagyott két hatalmas, barna szeme körül, a déli napfényben csillogó szempár körül. Átnéz a vállam fölött, Julienre, aki a fülembe súgja: „Gyere!”

94

Egyetlen nap sem telik el úgy, hogy ne gondolnánk rád.

2017. szeptember 7. Derült ég, huszonhárom fok, délelőtt fél tizenegy. Fernand Occo (1935–2017) temetése. Tölgyfa koporsó. Fekete márvány sírkő. Családi sírbolt, Jeanne Occo, született Tillet (1937–2009), Simone Occo, született Louis (1917–1999), Pierre Occo (1913–2001), valamint Léon Occo (1933–) nyughelye.

Fehér rózsakoszorú szalaggal: „Őszinte részvétünk”. Szív alakú, fehér liliomkoszorú szalaggal: „Apánknak, nagyapánknak”. A koporsón vörös és fehér rózsák szalaggal átkötve: „Régi harcostársaidtól”.

Három sírtábla: „Apánknak, nagyapánknak. Emlékül a sok szeretetért, amit kaptunk tőled, és amivel körülvehettünk”. „Barátunk emlékére. Nem felejtünk el, gondolatban örökké velünk leszel. Barátaid, a halászok”, „Nem vagy messze, a túloldalról figyeled a lépteinket”.

Nagyjából ötvenen gyűltek össze a temetésre, köztük Fernand lányai: Catherine, Isabelle és Nathalie, velük a hét unokája.

Elvis, Gaston, Pierre Lucchini és én is felsorakozunk. Nono nincs itt. Az esküvőjére készül, délután háromkor a brancioni városházán feleségül veszi Darrieux grófnőt.

A gyászszertartást Cédric atya tartja. De a papunk nem csak Fernand Occóért imádkozik Istenhez. Mostanság valahányszor szóba elegyedik a mennyei atyával, így vagy úgy Kamalt és Anitát is belefoglalja az imáiba: „Szent ige János első leveléből: Mi tudjuk, hogy átmentünk a halálból az életbe, mert szeretjük testvéreinket: aki nem szereti a testvérét, az a halálban marad. Abból ismerjük a szeretetet, hogy ő az életét adta értünk; ezért mi is tartozunk azzal, hogy életünket adjuk testvéreinkért. Akinek pedig világi javai vannak, de elnézi, hogy a testvére szükséget szenved, és bezárja előtte a szívét, abban hogyan maradhatna meg az Isten szeretete? Gyermekeim, ne szóval szeressünk, ne is nyelvvel, hanem cselekedettel és igazsággal.”

A család megbeszélte Pierre Lucchinivel, hogy miközben leeresztik a koporsót és betemetik a sírt, a háttérben szóljon Fernand Occo kedvenc dala. A Szabadság Serge Reggianitól.

Képtelen vagyok odafigyelni a szövegre, pedig tudom, hogy nagyon szép. Léonine-on és az apján gondolkozom; Nonóra gondolok, ahogy épp belebújik az esküvői öltönyébe, és Darrieux grófnőre, ahogy megcsomózza a vőlegénye nyakában a nyakkendőt; Sashára gondolok, ahogy a Gangesz vizén ringatózik; Irène-re és Gabrielre gondolok, akik az örökkévalóságban végre összetegeződtek; Éliane-ra gondolok, aki megint kiszökött, hogy a gazdasszonya, Marianne Ferry (1953–2007) kertjében rohangáljon; Julienre és Nathanra gondolok, akik alig egy óra múlva itt lesznek, a karjukra, az ölelésükre, az illatukra, a melegségre, amit hoznak; Gastonra gondolok, aki soha nem lesz ügyesebb, de ha elesik is, mi mindig összeszedjük; Elvisre gondolok, aki számára más előadó nem létezik, egyedül Elvis Presley.

Néhány hónapja én is kicsit olyan vagyok, mint Elvis, egyetlen dal jár a fejemben, mindig ugyanaz. És az a dal minden suttogó hangot elnyom bennem, rátelepszik a gondolataimra. Vincent Delerm szerezte, megunhatatlan, a címe pedig: Előttem az élet.

Köszönetnyilvánítás

Köszönetet mondok Tessnek, Valentinnek és Claude-nak, az én legfontosabb és örök ihletforrásomnak.

Köszönet Yannicknak, imádott öcsémnek.

Köszönet az értékes segítségért a drága Maëlle Guillaud-nak. És köszönet az Albin Michel kiadó valamennyi munkatársának.

Nektek is köszönet, Amélie, Arlette, Audrey, Elsa, Emma, Catherine, Charlotte, Gilles, Katia. Manon, Mélusine, Michel, Michèle, Sarah, Salomé, Sylvie, William, az értő figyelemért. Szerencsés vagyok, amiért mellettem álltok.

Köszönet Norbert Jolivet-nak, aki a való életben is létező személy, és akinek nem változtattam meg a nevét, mert ő maga az állandóság, harminc évet húzott le sírásóként Gueugnon városának szolgálatában. És akinek a személyében ennek a regénynek köszönhetően egy remek, mindig jó kedélyű és segítőkész barátra tettem szert. Remélem, sok kávét és hűs fehérbort elkortyolgatunk még együtt az örökkévalóság tiszteletére.

Köszönet Raphaël Fatout-nak, aki Trouville-sur-Merben megnyitotta előttem A völgy vándorai (Les Tourneurs du Val) kapuját, és bepillantást engedett a temetkezés különös, de mélységesen emberi üzletágába. Hálás vagyok Raphaël bizalmáért; soha senkit sem hallottam még olyan szépen beszélni a hivatásáról, a halálról és a jelenvalóságról, mint őt.

Köszönet édesapámnak a kertjéért és a lelkes beavatásért.

Köszönet Stéphane Baudinnek értékes és figyelmes tanácsaiért.

Köszönet Cédricnek és Carolnak a fotózásért és a barátságukért.

Köszönet Denis Fayolle-nak, Robert Badinternek és Éric Dupont-Morettinek.

Köszönet minden marseille-i és cassisi barátomnak, nekem ti jelentitek az öblöt.

Köszönet Eugénie és Simon Lelouchnak, akik elindították bennem ezt a történetet.

Köszönet illeti a vendégszövegekért a következőket: Johnny Hallyday, Elvis Presley, Charles Trenet, Jacques Brel, Georges Brassens, Jacques Prévert, Barbara, Raphaël Haroche, Vincent Delerm, Claude Nougaro, Jean-Jacques Goldman, Benjamin Biolay, Serge Reggiani, Pierre Barouh, Françoise Hardy, Alain Bashung, Chet Baker, Damien Saez, Daniel Guichard, Gilbert Bécaud, Francis Cabrel, Michel Jonasz, Serge Lama, Hélène Bohy és Agnès Chaumié.

Végezetül pedig köszönet mindazoknak, akik annak idején írásra biztattak: csakis miattatok ragadtam megint tollat, és fogtam bele ebbe a második regényembe.

* * *

Mindezek után a fordító is köszönettel tartozik a következőknek: Baranyi Ferenc, Bori Erzsébet, Dunajcsik Mátyás, Gereblyés László, Hajós Kornél, Kálnoky László, Nemes Nagy Ágnes, Rónay György, Sárközi György, Somlyó György, Tóth Árpád, Tótisz András.

És külön köszönet illeti baráti segítségéért Jeney Zoltánt (Alphonse de Lamartine, Jacques Prévert, Raphaël Haroche).

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Valérie Perrin: Changer l’eau des fleurs

Editions Albin Michel – Paris 2018

Fordította Molnár Zsófia

Európa Könyvkiadó, Budapest

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető György Géza vezérigazgató

Szerkesztette Hessky Eszter

Kézirat-előkészítő Rácz I. Péter

Korrektor Balázs Piroska

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 648 5

Minden jog fenntartva.