Sóvárgás

Tracy Wolff

Cartaphilus (szept 2021)

Címke: fantasy, ifjúsági, regény, paranormális, Boszorkány, vámpír, vérfarkas

fantasyttt ifjúságittt regényttt paranormálisttt Boszorkányttt vámpírttt vérfarkasttt

A világtól elzárt Katmere Akadémia nem mondható átlagos középiskolának. Az exkluzív bentlakásos iskola folyosóit alakváltók, boszorkányok és vámpírok járják, a szülei tragikus halála után idekerülő Grace pedig egyetlen dolgot tud biztosan: egyedüli halandóként egyáltalán nem tartozik ide. Az iskola színfalai mögött kíméletlen küzdelem dúl, és Grace egyenesen a viszályok közepébe keveredik, amikor találkozik a Katmere egyik legveszélyesebb lakójával, Jaxon Vegával. A vámpír emberöltők óta senkit sem engedett közel magához, ám most valami ellenállhatatlan erő vonzza őt és a lányt egymáshoz – valami, ami mindkettőjük végzetét jelentheti.

Jaxon magánya mögött ugyanis életveszélyes titkok rejlenek, Grace pedig egyre inkább biztos abban, hogy nem véletlenül került a Katmere Akadémiára… hanem csalinak egy halálos játszmában.
A Sóvárgás és folytatásai az elmúlt évek legzajosabb könyvsikereinek bizonyultak; a letehetetlen vámpírtörténetből a Universal készít filmadaptációt.

A fiaimnak,
akik mindig is hittek bennem,
és
Stephanie-nak,
aki segített, hogy újra higgyek magamban.

0.

Ha nem élsz veszélyesen, megöl az unalom

A szélső terminál ajtajánál állok, a repülőgépet nézem, amire hamarosan fel fogok szállni, és közben mindent elkövetek, hogy ne boruljak ki teljesen.

Eddig nem sok sikerrel.

Nem csak azért, mert mindent magam mögött hagyok, amit eddig ismertem, habár két perccel ezelőttig ez volt a legfőbb problémám. Most azonban, ahogy ránézek erre a masinára, ami nem biztos, hogy megérdemli a repülő nevet, egy egészen újfajta pánik lesz úrrá rajtam.

– Szóval, Grace. – A férfi, akit Finn bácsikám küldött elém, hogy felvegyen, türelmes mosollyal néz végig rajtam. Azt hiszem, Philipnek hívják, de nem vagyok biztos benne. Olyan hangosan dobog a szívem, hogy alig hallom, amit mond. – Készen állsz a kalandra?

Nem. Nem, a legkevésbé sem – sem kalandra, sem semmi másra, ami rám vár.

Ha egy hónappal ezelőtt azt mondta volna nekem valaki, hogy egy repülőtér szélén fogok állni az alaszkai Fairbanksben, azt válaszoltam volna, hogy az illető nagyon el van tájolva. És ha azt is mondta volna, hogy azért leszek Fairbanksben, hogy felszálljak a valaha létező legkisebb repülő alkalmatosságra, és elmenjek vele a világ végére, jobban mondva a Denali, Észak-Amerika legmagasabb hegyének lábánál fekvő kisvárosba, azt mondtam volna, úgy el van tévedve, mint nyáron a Télapó.

Csakhogy harminc nap alatt nagyon sok minden megváltozhat. És még több mindent vehetnek el az embertől.

Valójában az elmúlt hetekben csupán egyetlen dologban lehettem biztos: bármennyire rosszul állnak is a dolgok, mindig lehet rosszabb…

1.

A landolás nem más, mint levetni magad a földre és remélni, hogy nem véted el

– Ott van! – mondja Philip, miközben több hegycsúcs fölött is elrepülünk. Leveszi az egyik kezét a botkormányról, és egy kis épületcsoportosulásra mutat a távolban. – Healy, Alaszka. Otthon, édes otthon.

– Ó, hűha. Ez annyira… – Apró. Nagyon-nagyon kicsinek tűnik. Sokkal kisebb, mint a mi lakónegyedünk San Diegóban, a város egészéről már nem is beszélve.

Persze innen a magasból nehéz bármit is tisztán látni. Na nem a hegyek miatt, amelyek rég elfelejtett szörnyekként tornyosulnak a terület fölé, hanem azért, mert most éppen a „polgári szürkületben” vagyunk, ahogy Philip nevezi ezt a furcsa, ködös, homályos időszakot, habár még alig múlt öt óra. Ennek ellenére azt jól látom, hogy abban az úgynevezett városban, amire Philip mutat, csupa szedett-vedett kinézetű épület áll véletlenszerűen elhelyezve.

– Érdekes. Nagyon… érdekesnek tűnik – fejezem be végül a mondatot.

Nem ez az első jelző, ami eszembe jut… hanem az a régi közhely, hogy a pokol tényleg befagyott… de ez a legudvariasabb, amit mondhatok, miközben Philip egyre lejjebb ereszkedik, és felkészül a leszállásra, ami bizonyára egy újabb traumatikus élmény lesz a sok megrázó élmény sorában, amelyek azóta értek, hogy tíz órával ezelőtt felszálltam a három repülőgépből az elsőre.

És valóban, épphogy megpillantom a repülőtérnek nevezett helyet ebben az ezerfős városban (köszönöm, Google), Philip megszólal:

– Kapaszkodj, Grace! Elég rövid a kifutópálya, mert egy hosszabb szakaszt nehéz lenne bármeddig is hó- és jégmentesen tartani, vagyis gyors landolás lesz.

Fogalmam sincs, mit jelent az, hogy „gyors landolás”, de nem hangzik jól.

Így hát megragadom az ajtóra erősített rudat, amit egész biztosan pont erre a célra szereltek fel, és belekapaszkodom, miközben egyre lejjebb ereszkedünk.

– Jól van, kölyök. Lesz, ami lesz! – mondja Philip. Mellesleg határozottan állíthatom, hogy ez a mondat egyike annak az öt kijelentésnek, amit soha nem akarsz hallani a pilótától, ha még a levegőben vagytok.

A föld fehéren és könyörtelenül terül el alattunk, én pedig szorosan behunyom a szemem.

Másodpercekkel később érzem, hogy a kerék leérkezik a földre. Ezután Philip olyan erősen fékez, hogy csak a biztonsági öv tart vissza attól, hogy lefejeljem a műszerfalat. A repülőgép nyüszít – nem tudom, melyik része adja ki ezt a szörnyű hangot, vagy esetleg ez egy kollektív lélekharang – ezért inkább úgy döntök, hogy nem foglalkozom vele.

Különösen, amikor elkezdünk balra csúszni.

Elharapom az ajkamat, a szememet továbbra is összeszorítom, miközben olyan hevesen dobog a szívem, hogy majd’ kiszakad a mellkasomból. Ha ez a vég, akkor nem akarom látni.

A gondolat eltereli a figyelmemet, és elmerengek azon, vajon mit látott az anyám és az apám feléjük közeledni. Mire befejezem a gondolatmenetet, Philip megállítja a remegő, nyöszörgő gépet.

Pontosan tudom, milyen érzés. Nekem még a lábujjam is reszket.

Félve nyitom ki a szememet, nagy nehezen leküzdöm a késztetést, hogy végigtapogassam magam, hogy tényleg egyben vagyok-e még. Philip azonban csak nevet és azt mondja:

– Ahogy a nagy könyvben meg van írva.

Talán, ha az a könyv egy horrorregény, amit fejjel lefelé olvasott. Visszafelé.

Inkább nem mondok semmit, csak a tőlem telhető legbarátságosabb mosolyt villantom rá, majd kihúzom a hátizsákomat az ülés alól. Kiveszem belőle a kesztyűt, amit Finn bácsi küldött, és felhúzom a kezemre. Ezután kinyitom a gép ajtaját, kiugrom, és egész végig azon imádkozom, hogy a térdem megtartson, amikor leérkezem a földre.

Megtart, de csak épphogy.

Néhány másodpercig várok, nem fogok-e mégis összecsuklani, és szorosabbra fogom magamon vadonatúj kabátomat, mert itt kint szó szerint mínusz tizenhárom fok van. Ezután hátramegyek a gép hátuljához, hogy kivegyem a három bőröndömet. Ez minden, ami az életemből megmaradt.

Összeszorul a szívem, amikor rájuk nézek, de nem engedem, hogy most arra gondoljak, mi mindent kellett magam mögött hagynom, sem arra, hogy idegenek laknak a házban, ahol felnőttem. Elvégre kit érdekel a ház, a rajzeszközök vagy a dobfelszerelés, amikor sokkal többet veszítettem ezeknél?

Inkább megragadom az egyik bőröndöt a repülőgép apró rakterében, és nagy nehezen letornázom a földre. Mielőtt benyúlhatnék a következőért, Philip már ott is van, és olyan könnyen kapja fel a maradék kettőt, mintha párnák lennének benne, nem pedig minden tulajdonom ezen a világon.

– Gyere, Grace! Menjünk, mielőtt összefagysz idekint! – A parkoló felé bök a fejével… még egy épület sincs, csak parkoló… ami körülbelül kétszáz méterre van tőlünk, én pedig majdnem felnyögök. Olyan hideg van, hogy most már amiatt reszketek. Hogy képes valaki így élni? Ez felfoghatatlan. Különösen, ha figyelembe vesszük, hogy amikor ma reggel felkeltem, huszonegy fok volt.

Nem tehetek mást, bólintok és úgy teszek, ahogy mondja. Megfogom a bőröndöm fülét, és elkezdem húzni a földön a kis, betonozott placc felé, ami bizonyára Healy város reptere. Nem is hasonlít San Diego nyüzsgő termináljára.

Philip könnyedén megelőz, két kezében egy-egy nagy bőrönd. Már éppen szólni akarok neki, hogy le is teheti és guríthatja, ám ahogy lelépek a kifutópályáról a havas földre – amely minden irányban körülvesz –, rájövök, miért viszi őket Philip a kezében. Lehetetlen ilyen nehéz bőröndöt a hóban húzni.

Mire elérek a parkoló (hála istennek, letakarított) feléig, fagyás közeli állapotba kerülök, hiába a meleg dzsekim és a műszőrme béléses kesztyűm.

Nem tudom, mit kellene tennem, hogyan fogok eljutni a bentlakásos iskolába, ahol a nagybátyám az igazgató, ezért odafordulok Philiphez, hogy megkérdezzem, létezik-e itt olyan, hogy taxi. Ám mielőtt megszólalhatnék, valaki kilép az egyik platós teherautó mögül a parkolóban, és egyenesen felém indul.

Azt hiszem, ő az unokatestvérem, Macy, de nehéz megállapítani, mert tetőtől talpig vastag védőruha borítja.

– Hát itt vagy! – kiált fel a mozgó sapka-, sál- és kabáthalom. Igazam volt, tényleg Macy az.

– Igen, itt vagyok – válaszolom szárazon, és arra gondolok, vajon túl késő-e ismét fontolóra venni a nevelőszülőket. Vagy a nagykorúsíttatást. Bármilyen élethelyzet jobb San Diegóban, mint egy olyan városban élni, amelynek repülőtere csupán egyetlen kifutópályából és egy apró parkolóból áll. Heather ki fog bukni, ha ezt elmondom neki.

– Végre! – mondja Macy, és kinyújtja a karját, hogy megöleljen. Ez egy kicsit fura. Egyrészt azért, mert ilyen sok ruha van rajta, másrészt pedig, mert vagy húsz centivel magasabb, mint én, pedig egy évvel fiatalabb nálam. Nemrég múlt tizenhat.

– Már több mint egy órája várlak.

Viszonzom az ölelést, de gyorsan elengedem és azt felelem:

– Ne haragudj, késett a repülő Seattle-ből. A vihar miatt nagyon nehéz volt felszállni.

– Igen, ezt gyakran halljuk itt – válaszolja fintorogva. – Biztos vagyok benne, hogy az ottani időjárás még rosszabb, mint a miénk.

Szeretnék ellenkezni – a több kilométeres hótakaró és annyi védőruha, hogy még egy űrhajós is megirigyelné, azért elég szörnyűnek tűnik nekem. De nem ismerem olyan jól Macyt, pedig unokatestvérek vagyunk, és a legkevésbé sem akarom megsérteni. Különben is, rajta és Finn bácsin kívül, meg most már Philipen kívül senkit nem ismerek ezen a helyen.

Nem beszélve arról, hogy ők az egyetlen élő családtagjaim. Ezért csak vállat vonok.

Bizonyára ez a jó válasz, mert Macy visszamosolyog rám, majd Philiphez fordul, aki még mindig a kezében tartja a csomagomat.

– Nagyon köszönöm, hogy elment érte, Philip bácsi! Apa üzeni, hogy jön magának egy rekesz sörrel.

– Ugyan, szóra sem érdemes, Mace. Amúgy is dolgom volt Fairbanksben. – Olyan lazán mondja ezt, mintha nem lenne nagy ügy felszállni egy gépre, és néhány száz kilométert repülni. Persze itt, ahol nincs más, csak hegyek meg hó mindenfelé, talán tényleg nem az. Elvégre a Wikipédia szerint Healynek csupán egyetlen nagyobb útja van, amelyen meg lehet közelíteni a várost, és télen még az is gyakran járhatatlan.

Az elmúlt egy hónapot azzal töltöttem, hogy elképzeltem, vajon hogyan nézhet ki. Milyen lesz.

Gondolom, hamarosan megtudom.

– Azt mondja, pénteken átmegy a sörrel, és együtt nézhetik a meccset, mint két igazi jóbarát. – Azután felém fordul: – Apa nagyon sajnálja, hogy nem tudott kijönni érted, Grace, de történt valami vészhelyzet az iskolában, amit muszáj személyesen elintéznie. De azt mondta, szóljak neki, amint visszaérünk.

– Semmi baj – válaszolom, mert mi mást mondhatnék? Különben is, az elmúlt egy hónapban, amióta meghaltak a szüleim, megtanultam, hogy igazából semmi sem számít.

Kit érdekel, ki jön ki elém, ha végül eljutok az iskolába? Kit érdekel, hogy hol lakom, ha nem a szüleimmel?

Philip elkísér minket a letakarított parkoló széléig, azután leteszi a bőröndjeimet. Macy búcsúzóul sietve megöleli, én pedig kezet fogok vele és azt motyogom:

– Köszönöm, hogy eljött értem!

– Nagyon szívesen! Ha bármikor pilótára lenne szükséged, én vagyok az embered. – Kacsint egyet, azután visszaindul a gépe felé.

Néhány másodpercig nézzük, ahogy távolodik, majd Macy megfogja mindkét bőröndöm fülét, és gurítani kezdi a földön, végig az apró parkolón át. Int nekem, hogy menjek utána és hozzam a maradék csomagot. Megteszem, habár legszívesebben visszafutnék a kifutópályára Philiphez, és beszállnék abba az apró repülőgépbe, majd követelném, hogy vigyen vissza Fairbanksbe. Vagy ami még jobb… San Diegóba.

Ez az érzés csak erősödik, amikor Macy így szól:

– Nem kell pisilned? Még legalább másfél óra, amíg innen elérünk az iskoláig.

Másfél óra? Lehetetlennek tűnik, hiszen az egész város úgy nézett ki, mint amin tizenöt vagy maximum húsz perc alatt keresztül lehet menni. Na persze a levegőből nem láttam semmi olyan épületet, ami egy kicsit is hasonlítana egy közel négyszáz gyereket befogadó intézményhez, vagyis az iskola talán nem is pontosan Healyben van.

Önkéntelenül is arra gondolok, milyen sok hegy és folyó veszi körül ezt a várost mindenfelől, és hogy hova kerülök, mielőtt véget ér ez a nap. Egyébként mégis mit gondolt, hol pisilhetnék itt?

– Nem, kösz, jól vagyok – válaszolom egy pillanat múlva, bár a gyomrom felkavarodik és idegesen összerándul.

Ez az egész nap arról szólt, hogy ideérjek, és ez már önmagában is elég rossz volt. Amikor azonban elindulunk, magunk után húzva a bőröndjeimet a leszálló sötétben, a jéghideg levegő minden egyes lépésnél arcul csap, és hirtelen minden nagyon gyorsan, nagyon valóságossá válik. Különösen, amikor Macy átsétál a parkolón egy motoros szánhoz, amely a járda mellett áll.

Először azt hiszem, hogy csak viccel, de aztán elkezdi felpakolni a csomagjaimat a szán után kötött szánkóra. És ekkor rájövök, hogy ez tényleg megtörténik. Tényleg motoros szánon fogok utazni a majdnem sötétben, Alaszkán keresztül mínusz húsz fokban, ha hinni lehet a telefonom applikációjának.

Már csak a gonosz boszorkány hiányzik, hogy azt károgja, elkap engem meg a kiskutyámat is. Na persze ezen a ponton már valószínűleg nem számítana.

Rémült ámulattal nézem, ahogy Macy felerősíti a bőröndöket a szánkóra. Lehet, hogy fel kellene ajánlanom a segítségemet, de azt sem tudnám, hol kezdjek neki. Mivel a legkevésbé sem szeretném, hogy az a néhány megmaradt holmim a hegyoldalban szóródjon szanaszét, úgy döntök, ha valamikor érdemes a profikra hagyni a dolgot, akkor az most van.

– Ezekre szükséged lesz – mondja nekem, és kinyit egy kis táskát, ami már akkor is oda volt erősítve a szánkóra, amikor idejött. Egy ideig keresgél benne, aztán előhúz egy vastag sínadrágot és egy vastag gyapjúsálat. Mindkettő élénk rózsaszín, ami gyerekkoromban a kedvenc színem volt, de ma már nem annyira szeretem. Mégis nyilvánvaló, hogy emlékezett rá abból az időből, amikor utoljára találkoztunk, ami önkéntelenül is meghat, ahogy most felém nyújtja őket.

– Köszönöm! – Igyekszem mosolyogni, már amennyire képes vagyok rá.

Néhány sikertelen próbálkozás után sikerül felhúznom a nadrágot meleg alsóneműmre és emoji mintás gyapjú pizsamaalsómra (az egyetlen meleg nadrágra, amim van), amit a nagybátyám utasítására vettem magamra, mielőtt elindultam a repülővel Seattle-ből. Ezután hosszan nézem Macy szivárványszínű sálját, azt figyelem, hogyan van a nyaka és az arca köré tekerve, és megpróbálom utánozni.

Nehezebb, mint amilyennek tűnik, különösen úgy elhelyezni, hogy ne csússzon le minden egyes mozdulat után az orromról.

Végül sikerül, és Macy ekkor átnyújt nekem egy sisakot, ami a motoros szán kormányára volt felakasztva.

– A sisak szigetelt, ezért melegen tartja a fejedet, ráadásul megvéd, ha balesetünk lenne – közli. – Emellett van szemellenzője is, ami megvédi a szemedet a hideg levegőtől.

– A szemem is meg tud fagyni? – kérdezem nem kicsit megrettenve, miközben elveszem tőle a sisakot, és próbálok felülemelkedni azon, milyen nehéz levegőt vennem a számra és az arcomra tekert sálon keresztül.

– A szem nem tud megfagyni – válaszolja, közben igyekszik visszafojtani nevetését. – De a szemellenző megakadályozza, hogy könnyezzen, és így sokkal kényelmesebb lesz.

– Ja igen. – Lehajtom a fejem, és vér önti el az arcomat. – Idióta vagyok.

– Dehogyis. – Átkarolja a vállam és megszorítja. – Alaszka elsőre mindenkinek nagy falat. Bárkinek, aki idejön, meg kell tanulnia az itteni életet. Te is hamarosan belerázódsz.

Erre azért nem vennék mérget. Nem tudom elképzelni, hogy ez a hideg, idegen hely valaha is ismerős legyen nekem, de nem mondok semmit. Főleg úgy, hogy Macy milyen sok mindent tett már azért, hogy úgy érezzem, szívesen fogad.

– Nagyon sajnálom, hogy ide kellett jönnöd, Grace – teszi hozzá egy perc múlva. – Úgy értem, nagyon izgatott vagyok, hogy itt vagy, csak azt kívánom, bárcsak ne azért lenne, mert… – Elcsuklik a hangja, mielőtt befejezhetné a mondatot. De ehhez már hozzászoktam. A barátaim hetek óta tojáshéjon járkálnak körülöttem, és azt tapasztaltam, hogy senki sem akarja kimondani azokat a szavakat.

Most azonban túl fáradt vagyok ahhoz, hogy kimondjam helyette, ezért csak felveszem a sisakot és becsatolom úgy, ahogy Macy mutatta.

– Készen vagy? – kérdezi, miután felhelyeztem magamra az összes lehetséges védőfelszerelést.

A válasz nem változott azóta, amióta Philip ugyanezt kérdezte tőlem Fairbanksben. A legkevésbé sem.

– Igen. Teljesen.

Megvárom, hogy ő szálljon fel először a motoros szánra, azután felülök mögé én is.

– Kapaszkodj a derekamba! – kiáltja, miközben beindítja a motort, én pedig engedelmeskedem. Másodpercekkel később már száguldunk is a végtelen hosszan elterülő sötétben.

Még soha életemben nem féltem ennyire.

2.

Csak azért, mert toronyban élsz, még nem leszel herceg

Az utazás nem is annyira rossz, mint gondoltam.

Úgy értem, nem jó, de ez inkább annak köszönhető, hogy egész nap úton voltam, és már szeretnék eljutni valahová – bárhová –, ahol tovább maradhatok, mint egy átszállásnyi idő. Vagy mint egy nagyon hosszú motoros szános utazás.

Ha pedig az a hely történetesen meleg és mentes a helyi vadállatoktól, amiket a távolban hallok üvölteni, akkor részemről rendben van. Különösen, mivel mindenem elzsibbadt a derekamtól lefelé.

Éppen azt próbálom kitalálni, hogyan leheljek életet zsibbadt fenekembe, amikor hirtelen letérünk az ösvényről (az „ösvény” szót itt a lehető leglazább értelemben használom), amit eddig követtünk, és elérünk egy fennsíkra a hegy oldalában. Miközben egy kisebb erdő fái között kanyargunk, fényt pillantok meg előttünk.

– Az a Katmere Akadémia? – kiáltom.

– Igen. – Macy egy kicsit lassít, és úgy kerülgeti a fákat, mintha egy hatalmas szlalompályán lennénk. – Körülbelül öt perc múlva odaérünk.

Hála istennek! Ha még tovább kellene itt ülnöm, lehet, hogy lefagyna két-három lábujjam, pedig dupla gyapjúzokni van rajtam. Úgy értem, mindenki tudja, hogy Alaszka hideg, de meg kell mondanom, hogy rohadtul hideg, és erre nem készültem fel.

Újabb üvöltés hallatszik a távolban, amikor kiérünk a fák közül, ám nehéz bármi másra figyelnem, mint az előttünk tornyosuló hatalmas épületre, amely minden egyes másodperccel egyre közelebbről látszik.

Vagy mondjam inkább azt, hogy az előttünk tornyosuló hatalmas kastélyra, mert ez az építmény nem is hasonlít a modern épületekhez, és egyáltalán nem olyan, mint bármelyik iskola, amit valaha láttam. Korábban megpróbáltam rákeresni a Google-ön, de kiderült, hogy a Katmere Akadémia olyan elit, hogy még a Google sem hallott róla.

Először is óriási. De tényleg monumentális… és hatalmas területen helyezkedik el. Innen úgy tűnik, mintha a kastély előtt lévő kőfal félig körülölelné a hegyet is.

Másodszor elegáns. Úgy értem, nagyon-nagyon elegáns, egy olyan építészeti stílusban épült, amiről csak a művészettörténet-órákon hallottam. Boltívek, külső támívek és hatalmas, díszes ablakok uralják a szerkezetet.

Harmadszor pedig, ahogy közelebb érünk, önkéntelenül is arra gondolok, hogy rosszul látok, vagy tényleg vízköpők – valódi vízköpők – állnak ki a kastély falából a magasban. Tudom, hogy csak képzelődöm, de hazudnék, ha azt mondanám, nem számítottam egy kicsit arra, hogy talán Quasimodo fogad minket, amikor végül ideérünk.

Macy lefékez a hatalmas kapu előtt, és beüti a kódot.

Másodpercekkel később kinyílik a kapu, és mi ismét elindulunk.

Minél közelebb érünk, annál szürreálisabb lesz ez az egész. Mintha belekerültem volna egy horrorfilmbe vagy egy Salvador Dalí-festménybe. Lehet, hogy a Katmere Akadémia egy gótikus kastély, de legalább nincsen körülötte várárok, állapítom meg magamban, amikor kiérünk az utolsó kis erdőből is. És a bejáratát sem őrzi tűzokádó sárkány. Csak egy hosszú, kanyargós bekötőút vezet oda, mint bármelyik másik elit magániskolánál, amit a tévében láttam… kivéve, hogy itt hó borítja az utat. Milyen meglepő.

Az utat, amely egyenesen az iskola hatalmas, elképesztően díszes bejáratához vezet.

Antik bejáratához. Kastélykapujához.

Megrázom a fejem, hogy kitisztítsam. Úgy értem, milyen lett az életem?

– Mondtam, hogy nem lesz olyan vészes – szólal meg Macy, amikor lefékez a bejárat előtt, és felveri a havat. – Nem láttunk egyetlen rénszarvast sem, sőt még farkast sem.

Igaza van, ezért bólintok, és úgy teszek, mintha nem lennék teljesen megrendülve.

Úgy teszek, mintha a gyomrom nem rándult volna görcsbe, mintha az egész világ nem fordult volna fel fenekestől egy hónap alatt másodjára.

Úgy teszek, mintha jól lennék.

– Vigyük fel a csomagodat a szobádba, és csomagoljunk ki!

Az majd segít ellazulnod.

Macy leszáll a szánról, ezután leveszi a sisakját és a sapkáját. Most először látom meg a sok védőöltözet nélkül, és önkéntelenül is elmosolyodom szivárványszínű haja láttán. Rövidre van vágva, tépett stílusban, aminek teljesen le kellett volna lapulnia háromórányi motorozás után, mégis úgy néz ki, mintha most lépett volna ki egy szépségszalonból.

Most, hogy belegondolok, a haja passzol a megjelenéséhez, mivel az összeillő dzsekije, csizmája és sínadrágja úgy fest, mintha egy alaszkai divatmagazin címlapjáról lépett volna le. Ugyanakkor biztosra veszem, hogy én úgy nézek ki, mint aki néhányszor összecsapott egy dühös rénszarvassal. És veszített. Csúnyán. Ami jogos, mivel így is érzem magam.

Macy gyorsan leveszi a szánkóról a csomagomat, és ezúttal én fogok meg kettőt. Alig teszek azonban néhány lépést a hosszú úton a kastély lenyűgöző bejáratáig, máris alig kapok levegőt.

– A magasság miatt van – magyarázza Macy, és kivesz a kezemből egyet. – Nagyon gyorsan jöttünk felfelé, és mivel te a tengerszintről jössz, beletelik néhány napba, amíg hozzászoksz az itteni ritka levegőhöz.

A gondolattól, hogy alig kapok levegőt, beindul a pánikroham, amit egész nap alig tudtam féken tartani. Behunyom a szemem, veszek egy mély lélegzetet – vagy legalábbis olyan mélyet, amilyet itt lehet –, és próbálom megakadályozni, hogy elhatalmasodjon rajtam.

Öt másodpercig bent tartom a levegőt, majd kifújom. Belégzés, tíz másodpercig bent tartom, aztán kifújom. Belégzés, öt másodpercig tartom, aztán kifújom. Ahogy Heather anyukája tanította. Dr. Blake terapeuta, és adott néhány tanácsot, hogyan kezeljem az idegességet, amit a szüleim halála óta érzek. Sajnos nem vagyok biztos benne, hogy a tippjei ezzel a helyzettel is elbírnak, sőt abban sem, hogy én képes leszek megbirkózni vele.

Mégsem álhatok itt lefagyva örökké, mint az egyik rám bámuló vízköpő. Különösen úgy, hogy még behunyt szemem ellenére is érzem, ahogy Macy aggódva figyel.

Veszek még egy mély levegőt, azután kinyitom a szemem, és mosolyt küldök az unokatestvérem felé, amit egyáltalán nem érzek belül.

Tettesd, amíg meg nem valósul, ugye?

– Minden rendben lesz – nyugtat meg, a szemében együttérzés csillog. – Te csak maradj itt, és pihenj! Majd én felviszem a bőröndödet az ajtóhoz.

– Én is elbírom.

– Komolyan, nem gond. Csak szusszanj egy kicsit! – Felemeli a kezét az egyetemes jelzéssel, hogy „Állj!”. – Nem sietünk sehová.

A hangja szinte könyörög azért, hogy ne ellenkezzek, ezért nem teszem. Különösen, hogy a pánikroham miatt, amit egyre nehezebb visszatartanom, még nehezebben tudok levegőt venni. Ezért csak bólintok és nézem, ahogy – egyesével – felviszi a bőröndjeimet az iskola bejárati ajtajához.

Eközben egy színes villanás vonja magára a tekintetemet odafent.

Olyan gyorsan tűnik el, hogy miközben keresem, már abban sem vagyok biztos, hogy láttam egyáltalán. Csakhogy… ismét megjelenik. Egy piros villanás a legmagasabb torony ablakában.

Nem tudom, ki az, vagy egyáltalán miért számít, de megállok ott, ahol éppen vagyok. Nézem. Várom. Találgatok, vajon meg fog-e jelenni még egyszer, bárki legyen is az.

Nemsokára újra megpillantom.

Nem látom tisztán – messze van, sötét van, az ablak üvege eltorzítja a képet – de az a benyomásom, hogy egy erős állkapcsú, sötét és borzas hajú, piros dzsekis alakot látok világos háttér előtt.

Nem feltűnő, és nem indokolja semmi, hogy megakadt rajta a szemem. Azt pedig pláne nem, hogy miért tartotta meg a figyelmemet. Mégis azon kapom magam, hogy olyan hosszú ideig bámultam azt az ablakot, hogy Macy már mind a három bőröndömet felvitte a lépcső tetejére.

– Készen állsz rá, hogy újra megpróbáld? – kiált le fentről az ajtó elől.

– Igen, persze. – Elindulok felfelé az utolsó harminc- valahány lépcsőn, nem törődöm azzal, mennyire szédülök. Hegyibetegség… még egy dolog, ami miatt San Diegóban nem kellett aggódnom.

Fantasztikus.

Még egyszer utoljára felnézek az ablakra, és nem lep meg, hogy bármi volt is ott, ami engem nézett, már régen eltűnt. Ennek ellenére megmagyarázhatatlan csalódottság lesz úrrá rajtam. Aminek semmi értelme sincs, ezért lerázom magamról. Így is épp elég bajom van.

– Ez a hely hihetetlen – mondom az unokatestvéremnek, amikor kinyitja az ajtót és besétálunk.

Jóságos ég! Ha azt gondoltam, hogy a kastély kívülről impozáns látványt nyújt a hegyes boltívekkel és a faragott kövekkel, most, hogy belülről is látom… most, hogy bent vagyok, úgy érzem, pukedliznem illene. Vagy legalábbis alázatosan meghajolnom. Mármint, azta! Csak ámulok.

Nem tudom, hova nézzek először – a magas mennyezetre a bonyolult fekete kristálycsillárral, vagy a lobogó tüzű kandallóra, amely az előcsarnok teljes jobb oldali falát uralja. Végül a kandalló mellett döntök, mert meleg. És mert elképesztően gyönyörű. A bonyolult mintájúra faragott, ólomüveg berakásos kandallópárkány visszaveri, és az egész helyiségben szétteríti a lángok fényét.

– Klassz, mi? – kérdezi Macy mosolyogva, amikor megáll mögöttem.

– Nagyon klassz – értek egyet vele. – Ez a hely…

– Varázslatos. Tudom. – Felvonja a szemöldökét. – Akarsz többet látni?

Tényleg akarok. Még korántsem vagyok meggyőződve róla, hogy ez az egész alaszkai bentlakásos iskolásdi jó dolog, de ez nem jelenti azt, hogy nem akarok jobban körülnézni a kastélyban. Úgy értem, ez tényleg egy kastély kőfallal és bonyolult szövésű faliszőnyegekkel, amik előtt muszáj megállnom, hogy megcsodáljam őket, miközben belépünk valami társalgószerű helyiségbe.

Az egyetlen probléma az, hogy minél beljebb megyünk az iskolába, annál több diákkal találkozunk. Egyesek csoportokba verődve állnak és beszélgetnek, nevetgélnek, míg mások a faasztaloknál ülnek, könyvek, telefonok vagy laptopok fölé hajolva. Az egyik helyiség hátsó sarkában antik kinézetű, többféle árnyalatú vörös és aranyszínű kárpittal borított kanapén hat fiú ül, és egy hatalmas tévén xboxozik. Néhányan köréjük gyűltek nézni a játékot.

Csak akkor jövök rá, amikor közelebb érünk, hogy nem a videójátékot nézik. Nem a könyveiket. De még a telefonjaikat sem. Mindannyian engem bámulnak, ahogy Macy átvezet – jobban mondva felvonultat – a helyiségben.

A gyomrom összerándul, lehajtom a fejem, hogy leplezzem nyilvánvaló zavaromat. Értem én, hogy mindenki kíváncsi az új lányra – különösen, ha az az igazgató unokahúga – de attól, hogy megértem őket, még nem lesz könnyebb elviselni ezt a fürkésző figyelmet egy csapat idegentől. Különösen, mivel biztos vagyok benne, hogy a hajam borzalmasan áll, miután lenyomta a sisak.

Túlságosan lefoglal az, hogy elkerüljem a szemkontaktust mindenkivel, és uraljam a légzésemet, ezért nem tudok megszólalni, miközben átsétálunk a szobán, azután kilépünk egy hosszú, kanyargós folyosóra. Végül azonban azt mondom Macynek:

– El sem hiszem, hogy ide jársz iskolába.

– Mindketten ide járunk – emlékeztet futó mosollyal kísérve.

– Igen, de… – Én csak most jöttem ide. És még sehol nem éreztem magam ennyire oda nem illőnek.

– De? – ismétli meg és felvonja a szemöldökét.

– Túl sok ez így egyszerre. – A külső fal gyönyörű ólomüveg ablakait nézem, valamint a mennyezet alatt húzódó, bonyolult faragású díszlécet.

– Ez igaz. – Lelassít, amíg utol nem érem. – De ez az otthonunk.

– A te otthonod – suttogom, és minden erőmmel próbálok nem gondolni a házra, amit elhagytam, ahol az édesanyám verandáján lévő szélharang és szélforgó volt a legvadabb dolog.

– A mi otthonunk – válaszolja, és előveszi a telefonját, majd küld egy gyors üzenetet. – Majd meglátod. És ha már itt tartunk, apa azt akarja, hogy kérdezzelek meg a szobaproblémát illetően.

– Szobaprobléma? – ismétlem meg, majd körülnézek a kastélyban, hirtelen szellemekre és megelevenedő páncélruhákra gondolok.

– Már minden egyágyas szobát kiadtunk erre a félévre. Apa viszont azt mondja, hogy áthelyezhetünk valakit az egyik egyágyasból, ha ilyet szeretnél, de nagyon bíztam benne, hogy inkább velem akarsz egy szobában lakni. – Egy pillanatra reménykedő mosoly ragyog fel az arcán, de gyorsan eltűnik, miközben folytatja: – Úgy értem, teljesen megértem, ha egyedül akarsz lenni azok után, hogy…

Megint az a befejezetlen mondat. Minden alkalommal megvisel. Általában figyelmen kívül hagyom, de most nem tudom visszafogni magam.

– Mi után?

Csak most az egyszer, azt akarom, hogy valaki más mondja ki. Talán akkor valóságosabb lesz, és kevésbé rémálomszerű.

Macynek viszont elakad a lélegzete, és olyan fehér lesz, mint a fal. Rájövök, hogy nem ő lesz az, aki megteszi. Igazságtalanság tőlem, hogy rá akarom kényszeríteni.

– Sajnálom – suttogja. Látszik rajta, hogy mindjárt sírva fakad. Nem! Na azt már nem! Azt nem engedem!

Semmiképpen sem, amikor csak az tart össze, hogy szarkasztikus megjegyzéseket teszek, és képes vagyok egymástól teljesen elkülönítve kezelni a dolgokat.

Nem fogom megengedni, hogy bármelyik is meggyengüljön. Főleg nem itt, az unokatestvérem és mindenki más előtt, aki éppen erre jár. Nem most, amikor a rám irányuló tekintetekből nyilvánvaló, hogy én vagyok a legújabb látványosság az állatkertben.

Ezért ahelyett, hogy Macy karjába vetném magam, hogy átöleljen, amire pedig kétségbeesetten vágyom, ahelyett, hogy arra gondolnék, mennyire hiányzik az otthonom, a szüleim, az életem, elhúzódom tőle és a képességeimnek megfelelő, legszebb mosolyt villantom rá.

– Akkor mutasd meg nekem a szobánkat!

Az aggodalom nem tűnik el a szeméből, a tekintete azonban határozottan felragyog.

– A szobánkat? Tényleg?

Nagyot sóhajtok, és búcsút mondok a békés magányról szőtt álmaimnak. Nem olyan nehéz, mint gondoltam, de persze sokkal többet veszítettem az elmúlt egy hónapban, mint egy kis személyes tér.

– Tényleg. A közös szoba tökéletesen hangzik.

Egyszer már felzaklattam, ami annyira nem vall rám. Ahogy az sem, hogy miattam kirakjanak valakit a szobájából. Különben is, a gorombaság és a kivételezett helyzet biztos módja annak, hogy magamra haragítsak embereket – és ez jelenleg határozottan nem szerepel a teendőim listáján.

– Király! – vigyorog Macy, majd átölel és erősen magához szorít. Ezután rápillant a telefonjára és a szemét forgatja.

– Apa még mindig nem válaszolt az üzenetemre. Szörnyű, milyen ritkán nézi meg a telefonját. Szerintem várj meg itt, én pedig elmegyek, hogy megkeressem. Azt mondta, azonnal látni akar, ahogy megérkezünk.

– Én is veled mehetek…

– Csak ülj le, Grace! – Egy díszes, francia vidéki stílusú székre mutat, amely a lépcső mellett jobbra egy kis alkóvban áll egy sakkasztal mellett. – Biztosan kimerült vagy, ezt én elintézem. Pihenj egy kicsit, amíg idehozom apát!

Mivel igaza van – fáj a fejem, a mellkasom pedig még mindig szorít –, bólintok és lehuppanok a legközelebbi székre. Több ez, mint fáradtság. Semmi másra nem vágyom, mint hogy hátradőljek a széken, és egy pillanatra lehunyjam a szemem. De attól félek, hogy elalszom, ha megteszem. Azt pedig semmiképpen sem kockáztatom meg, hogy én legyek a lány a folyosón, akinek nyál csorog végig az arcán a legelső napján… vagy ami azt illeti, bármikor.

Nem azért, mert kifejezetten érdekel, inkább csak azért, hogy ne aludjak el, megfogom az előttem álló egyik sakkfigurát. Bonyolultan kifaragott kő, a szemem elkerekedik, amikor rájövök, hogy mit nézek. Egy tökéletesen megformált vámpírt, fekete köpenyével, félelmetes vicsorgásával és hosszú szemfogával. Olyan tökéletesen illik ennek a gótikus kastélynak a hangulatába, hogy önkéntelenül is elmosolyodom. Ráadásul igazi mestermunka.

Most már felkeltette az érdeklődésemet, ezért megfogok egy figurát a másik oldalról, és majdnem hangosan felnevetek, amikor rájövök, hogy az meg egy sárkány. Egy vad, fenséges példány, hatalmas szárnyakkal. Egyszerűen gyönyörű. Az egész készlet az.

Visszateszem, majd felveszek egy másik sárkányt. Ez már kevésbé ádáz, a szeme álmos, a szárnya be van hajtva, de még alaposabban kidolgozott. Jobban megnézem, és elámulok, hogy milyen aprólékosan van kifaragva. Tökéletes még a szárnya csúcsa is, a karma íve, mind azt tükrözik, milyen gondos munkát végzett vele a művész. Sosem voltam a sakk híve, de ettől a készlettől lehet, hogy kedvet kapok hozzá.

Amikor leteszem a sárkányfigurát, átnyúlok a másik oldalra és megfogom a vámpírkirálynőt. Gyönyörű. Hosszú, hullámzó haja és bonyolult díszítésű köpenye van.

– A helyedben én nagyon vigyáznék vele. Csúnya a harapása. – A mély, zengő hang olyan közelről szólal meg, hogy majdnem leesem a székről. Ehelyett csak összerezzenek, hangos koppanással visszateszem a sakkfigurát a táblára, aztán megpördülök… a szívem hevesen dobog… és szemtől szemben találom magam a legfélelmetesebb fiúval, akit valaha láttam. Nem csak azért, mert szexi… habár határozottan az.

Mégis van benne valami más, valami több, valami erős és lehengerlő, amit nem tudok megfejteni. Mármint, persze. Olyan az arca, amiről a tizenkilencedik századi költők imádtak írni: túl komor ahhoz, hogy gyönyörű legyen, ugyanakkor túlságosan lenyűgöző, hogy bármi mást lehessen mondani rá.

Elképesztően magas arccsont. Telt, vörös ajak.

Olyan éles áll, hogy szinte vágni lehet vele. Sima, alabástromfehér bőr.

És a szeme… feneketlen obszidián, ami mindent lát, de semmit sem árul el. A leghosszabb és legérzékibb szempillák veszik körül, amiket valaha láttam.

Ami pedig még ennél is rosszabb, hogy az a mindentudó szem lézerként szegeződik rám, én pedig hirtelen megrémülök, hogy mindent lát rajtam, amit olyan hosszú ideig elszántan próbáltam titkolni. Megpróbálom lehajtani a fejem, elszakítani a tekintetem az övétől, de képtelen vagyok rá. Rabul ejt a pillantása, megbabonáz a belőle sugárzó, mágneses vonzerő.

Nagyot nyelek, hogy levegőhöz jussak. Nem sikerül.

Most már vigyorog, a szája egyik sarka ferde mosolyra húzódik, amit minden porcikámban érzek. Ettől csak még rosszabb lesz az egész, mert az az önelégült vigyor arról árulkodik, hogy pontosan tudja, milyen hatással van rám. És ami még rosszabb, élvezi is.

A felismeréstől bosszúság hasít belém, ami felolvasztja a zsibbadtságot, amely a szüleim halála óta körbevesz. Felébreszt a kábulatból, ami az egyetlen dolog volt, amely visszatartott attól, hogy egész nap, mindennap azt üvöltsem, mennyire igazságtalan, ami történt. Hogy üvöltsek a fájdalom, a rémület és a tehetetlenség miatt, ami átvette az uralmat az életem fölött.

Nem jó érzés. És az, hogy mindezt ez a srác váltja ki belőlem, vigyorral az arcán, a hideg szemével, ami nem hajlandó elengedni az enyémet még akkor sem, amikor azt követeli, hogy ne nézzek túl mélyen bele, még jobban feldühít.

Ez a harag ad erőt, hogy elszakítsam tőle a tekintetem. Elfordítom a fejem, kétségbeesetten keresek valami mást… bármi mást… amit nézhetek.

Sajnos olyan közel áll pont előttem, hogy mindent eltakar a testével.

Elszántan kerülöm a pillantását, mindegy, csak ne oda nézzek. Így viszont magas, karcsú alakjára téved a szemem. Ó, bárcsak ne tettem volna, mert fekete farmerja és pólója csak még jobban kihangsúlyozza lapos hasát és kemény, jól kivehető bicepszét. Nem beszélve széles válláról, amivel mindent kitakar előttem.

Ha pedig hozzávesszük sötét, dús haját, ami épp csak egy kicsit hosszabb a kelleténél, előrehullik az arcába, és eltakarja őrülten különleges arccsontját, nem tehetek mást, minthogy megadom magam. Nincs mit tenni, muszáj bevallanom – ellenszenves vigyor ide vagy oda – ez a srác baromi vonzó.

Kicsit gonosz, nagyon vad, és totálisan veszélyes.

Az a kevés oxigén, amit sikerült ezen a magaslati helyen a tüdőmbe szívnom, teljesen eltűnik, amikor erre rájövök. Ettől pedig még dühösebb leszek. Mert ne már! Mikor lettem egy kamaszoknak szóló regény hősnője? Az a lány, aki elájul az iskola legjóképűbb és legelérhetetlenebb srácától?

Pfuj! Nem fog megtörténni.

Elhatározom, hogy csírájában elfojtom ezt az érzést, bármi legyen is ez, ezért kényszerítem magam, hogy újra ránézzek. Ezúttal, amikor találkozik és összecsap a tekintetünk, rájövök, hogy nem számít, ha én úgy viselkedek, mint egy hatalmas, romantikus közhely.

Mert ő nem az.

Egyetlen pillantás és tudom, hogy ez a sötét hajú fiú a tekintetéből sugárzó zárkozottsággal, és a menj-a-picsába stílusával nem főhőse senki történetének. Legkevésbé az enyémnek.

3.

Nem csak a vámpírkirálynőknek csúnya a harapása

Elhatározom, hogy véget vetek ennek a farkasszemet nézésnek, mert kezd erőfitogtatás-jelleget ölteni, ezért keresek valamit, amivel megtörhetem a csendet. Végül úgy döntök, arra az egyetlen dologra reagálok, amit a srác eddig mondott nekem.

– Kinek csúnya a harapása?

Kinyújtja mellettem a karját, kezébe veszi azt a sakkfigurát, amit letettem, és felemeli a királynőt, hogy én is lássam.

– Ő nem valami kedves. Döbbenten bámulok rá.

– Ez egy sakkfigura.

Obszidián szeme viszonozza a pillantásomat.

– És? Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt akarom mondani, hogy ez egy sakkfigura.

Márványból készült. Nem tud megharapni senkit.

Előrebiccenti a fejét egy amolyan sosem lehet tudni gesztussal.

– „Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a pokolban, mint amit össze bír álmodni a tudomány.”

– A földön – javítom ki, mielőtt visszafoghatnám magam.

Kérdőn felvonja egyik éjfekete szemöldökét, ezért folytatom:

– Az idézet úgy szól, „Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a földön, mint amit össze bír álmodni a tudomány.”

– Valóban? – Az arca nem változik, de a hangjában van valami gúnyos felhang, ami addig nem volt ott. Mintha én hibáztam volna, nem pedig ő. Pedig tudom, hogy igazam van, emelt irodalmon éppen most fejeztük be a Hamletet múlt hónapban, és a tanárom nagyon sok időt töltött ezzel az idézettel. – Nekem jobban tetszik az én változatom.

– Még akkor is, ha hibás?

– Pont azért, mert hibás.

Fogalmam sincs, hogy mit kellene erre mondanom, ezért csak megrázom a fejem, és arra gondolok, mennyire tévednék el, ha most elindulnék megkeresni Macyt és Finn bácsit. Valószínűleg nagyon, tekintve, hogy mekkora ez a hely, de kezdem úgy érezni, hogy megérné a kockázatot. Mivel minél hosszabb ideig maradok itt, annál inkább rájövök, hogy ez a srác legalább annyira félelmetes, mint amennyire érdekes.

És nem tudom, melyik a rosszabb. Egyre bizonytalanabb vagyok abban, hogy meg akarom-e tudni.

– Mennem kell. – Nagy nehezen kimondom a szavakat, és csak ekkor jövök rá, hogy erősen összeszorítottam az állkapcsomat.

– Igen, ez igaz. – Tesz egy kis lépést hátra, és a társalgó felé bök a fejével, amelyen Macy és én átjöttünk. – Arra van az ajtó.

Nem erre a válaszra számítottam, ezért váratlanul ér.

– És akkor mi van? Vigyázzak, hogy ne üssön meg, amikor kimegyek rajta?

Vállat von.

– Ha kimész ebből az iskolából, nem érdekel, hogy megüt-e az ajtó, vagy sem. A nagybátyádat már figyelmeztettem, hogy nem leszel itt biztonságban, de nyilvánvalóan nem szeret téged túlzottan.

Harag lobban lángra bennem a szavai hallatán, és elűzi a zsibbadtság utolsó morzsáit is, amely eddig kínzott.

– Ki vagy te egyáltalán? Katmere saját elriasztó bizottsága?

– Elriasztó bizottság? – A hangja most olyan ellenszenves, mint az arca. – Hidd el nekem, az én üdvözlésem lesz a legkedvesebb, amit itt kapsz.

– Szóval ez lenne az? – Felvonom a szemöldököm és szélesre tárom a karom. – A nagy „Isten hozott Alaszkában” fogadtatás?

– Sokkal inkább isten hozott a pokolban. Most pedig húzz a francba.

Az utolsó szavakat már dühösen veti oda, és ettől a torkomba ugrik a szívem. Azonkívül a haragom is kilő a sztratoszférába.

– A seggedbe dugott karó miatt vagy ekkora tahó? – kérdezem. – Vagy alapból ilyen elragadó a személyiséged?

Nagyon gyorsan és izzó dühvel hagyják el a számat a szavak, még mielőtt átgondolhatnám, hogy mit mondok. De miután kimondtam, nem bánom meg. Hogyan is tehetném, amikor döbbenet suhan át az arcán, és végre letörli róla azt az idegesítő vigyort.

Legalábbis egy pillanatra. Aztán visszavág:

– Meg kell mondanom, ha csak ennyire futja tőled, akkor egy órát sem adok neked itt.

Tudom, hogy nem kellene megkérdeznem, de olyan önelégülten néz rám, hogy nem bírom visszafogni magam.

– Mielőtt mi lesz?

– Mielőtt valaki felfal. – Nem teszi hozzá, hogy „nyilvánvalóan”, de látszik rajta, hogy ezt gondolja. Ami még jobban feldühít.

– Komolyan? Úgy döntöttél, hogy ez lesz a sorsom? – A szemem forgatom. – Na ne szívd a vérem, ember!

– Nem terveztem, kösz szépen. – Végignéz rajtam. – Biztos vagyok benne, hogy még előételnek sem lennél elég.

Ekkor azonban közelebb lép hozzám, lehajol, és szinte a fülembe suttog:

– Talán mégiscsak beléd kóstolok. – A foga hangosan összecsattan, az éles hang hallatán összerezzenek és megborzongok egyszerre.

Amit gyűlölök… nagyon.

Körülnézek, kíváncsi vagyok, hogy más is tanúja-e ennek a beszélgetésnek. Ám amíg korábban mindenki engem bámult, most úgy tűnik, mindenki a saját dolgával foglalkozik, és senki nem néz rám. Az egyik magas, vörös hajú, vékony fiú olyan furcsán fordítja oldalra a fejét, miközben átmegy a helyiségen, hogy majdnem összeütközik egy másik diákkal.

Ez mindent elmond arról, amit tudnom kell erről a srácról. Elhatározom, hogy visszaszerzem az irányítást a helyzet – és saját magam – fölött, ezért hátralépek egy nagyot. Nem foglalkozom a gyomromban repdeső pterodaktiluszokkal, csak azt kérdezem:

– Neked meg mi bajod van? – De komolyan. Olyan bunkó, mint egy veszett jegesmedve.

– Ráérsz két-háromszáz évig? – Ismét ott van az arcán az az önelégült vigyor… nyilvánvalóan büszke arra, hogy kihozott a sodromból… ezért egy pillanatra, de csak egy pillanatra arra gondolok, milyen jó lenne behúzni egyet egyenesen abba a bosszantó szájába.

– Tudod, mit? Tényleg nem muszáj ilyen…

– Ne mondd meg nekem, hogy mit csináljak! Főleg akkor, ha fogalmad sincs, hogy mibe sétáltál bele!

– Jaj, ne! – Megjátszom, hogy megijedek. – Most jön az, hogy elmondod nekem, milyen nagy, gonosz szörnyetegek vannak odakint a nagy, gonosz alaszkai vadonban?

– Nem, most jön az, hogy megmutatom neked, milyen nagy, gonosz szörnyetegek vannak itt, ebben a kastélyban. – Tesz egy lépést előre, és közvetlenül előttem áll meg.

A szívem ismét hevesen kezd dobogni, olyan szaporán ver, mint egy kalitkába zárt madár, ami ki akar szabadulni.

Gyűlölöm.

Gyűlölöm, hogy fölém kerekedett, gyűlölöm, hogy ilyen közel van hozzám, és olyan sok mindent érzek, amit nem lenne szabad egy olyan srác iránt, aki totál bunkó volt velem. És még jobban gyűlölöm, amit a szemében látok, mintha pontosan tudná, hogy mit érzek.

Megalázó, hogy ilyen heves reakciót vált ki belőlem, miközben ő csak megvetést érez irántam, ezért ismét teszek egy reszkető lépést hátrafelé. Majd még egyet. És még egyet.

Ő azonban követ, ahányszor hátralépek, ő annyiszor lép előre, és végül csapdába esem a sakkasztalnál, ami a combomhoz nyomódik. Nem tudok hova menekülni, megrekedtem itt előtte, miközben hozzám hajol, még közelebb jön, hogy végül az arcomon érzem meleg lélegzetét, és selymes, fekete haja a bőrömet súrolja.

– Te meg mit…? – Az a kis levegő is bent reked, amit sikerült beszívnom. – Mit csinálsz? – kérdezem, amikor kinyújtja előre a kezét mellettem.

Először nem válaszol. Azután elhúzódik, és a kezében tartja az egyik sárkány sakkfigurát. Felemeli, hogy én is lássam. Az egyik szemöldöke kihívóan felemelkedik, úgy válaszol:

– Te akartad látni a szörnyetegeket.

Ez a figura vad, a szemét összehúzza, a karmait felemeli, a szája nyitva van, látszik éles, recés foga. De akkor is csak egy sakkfigura.

– Nem félek egy nyolccentis sárkánytól.

– Pedig jobban tennéd.

– Pedig nem félek. – A szavak fojtottabban csendülnek fel, mint ahogy szeretném, mert lehet, hogy egy lépést hátrált tőlem, de még mindig nagyon közel áll. Olyan közel, hogy érzem az arcomon a leheletét és a testéből sugárzó meleget. Olyan közel, hogy ha egy nagy levegőt vennék, a felemelkedő mellkasom az övéhez érne.

A gondolatra ezernyi pillangó kezd repdesni a gyomromban. Nem tudok hátrálni, de hátrébb tudok hajolni egy kicsit az asztalra. Meg is teszem… miközben a srác feneketlen sötét szeme minden mozdulatomat követi.

A csend hosszúra nyúlik közöttünk, eltelik egy… tíz… huszonöt másodperc is, mire végül azt kérdezi:

– Szóval, ha nem félsz azoktól a lényektől, amik az éjszakában járnak, akkor mitől félsz?

Eszembe jut a szüleim összetört kocsija, aztán az összezúzódott testük. San Diegóban – és valójában az egész világon Finnt és Macyt leszámítva – én voltam az egyetlen hozzátartozójuk, ezért nekem kellett a hullaházba mennem. Nekem kellett azonosítanom a holttestüket. Látnom kellett összeroncsolódott, véres, összetört testüket, mielőtt a halottasháznak esélye lett volna újra elfogadható állapotba hozni őket.

Ismét eltölt az az ismerős fájdalom, ezért azt teszem, amit hetek óta mindig: félresöpröm. Úgy teszek, mintha nem is létezne.

– Nem sok mindentől – válaszolom olyan flegmán, amennyire csak tudom. – Nem sok mindentől félhet az, aki már elveszített mindent, ami számít.

Megdermed a szavaim hallatán, az egész teste megfeszül, és úgy érzem, össze fog omlani. Még a szeme is megváltozik, egy pillanat alatt eltűnik belőle a vad kifejezés, csak a csend marad.

A csend és egy olyan mély fájdalom, amit alig látok meg a maga köré emelt, rengeteg védőpajzs mögött.

De mégis meglátom. Sőt, érzem is, és az én fájdalmamhoz szól.

Szörnyű és lenyűgöző érzés egyszerre. Olyan szörnyű, hogy alig bírom elviselni. És olyan lenyűgöző, hogy nem tudok véget vetni neki.

Ezért nem teszem. És ő sem.

Ehelyett csak állunk ott kővé dermedve. Lesújtva. Saját borzalmas fájdalmunk összekapcsol minket, érzem a köteléket, de nem vagyok képes felfogni.

Nem tudom, mennyi ideig állunk így, némán bámulva egymás szemébe.

Elfogadjuk egymás szenvedését, mert a sajátunkat képtelenek vagyunk.

Elég hosszú idő telik el ahhoz, hogy az ellenséges érzések elpárologjanak belőlem.

Elég hosszú ahhoz, hogy meglássam az ezüst pöttyöket éjfekete szemében – mintha távoli csillagok lennének a sötétben ragyogva, amit nem is próbál elrejteni.

Elég hosszú ideig állunk így ahhoz, hogy megzabolázzam vadul dobogó szívemet.

Legalábbis addig, amíg felém nem nyújtja a kezét, és meg nem fogja az egyik göndör hajfürtömet.

Mert ettől egy pillanat alatt elakad a lélegzetem.

Forróság önt el, miközben kihúzza a fürtöt, és először érzek melegséget azóta, hogy kinyitottam Philip repülőgépének ajtaját Healyben. Zavarba ejtő és letaglózó érzés, fogalmam sincs, mit kezdjek vele.

Öt perccel ezelőtt ez a srác egy igazi seggfej volt velem. Most pedig… most már nem tudok semmit. Csak azt, hogy térre van szükségem. És alvásra. Meg arra, hogy néhány percig rendesen kapjak levegőt.

Ezzel a szándékkal felemelem mindkét kezem, és megtaszítom a vállát, hogy egy kicsit eltoljam magamtól. Olyan érzés, mintha egy gránitfalat akarnék arrébb tolni. Meg sem moccan.

Legalábbis amíg azt nem suttogom:

– Kérlek!

Néhány másodpercig vár, miközben a fejem szédül, a kezem pedig reszket, azután végül hátralép egyet, és elengedi a tincset.

Miközben eltávolodik egy kicsit, beletúr sötét hajába. Hosszú fürtjei csak annyira simulnak hátra, hogy láthatóvá váljon egy recés szélű sebhely a bal szemöldöke közepétől kiindulva lefelé, egészen a szája bal sarkáig. Vékony és fehér, alig észrevehető halvány bőrén, de attól még ott van – különösen a sötét szemöldöke végénél látszik az a gonosz V alak.

Ettől kevésbé vonzónak kellene tűnnie, valahogy – bárhogy – semlegesítenie kellene a kinézete lenyűgöző erejét. A sebhely azonban csak még jobban kihangsúlyozza veszélyes mivoltát, amitől már nemcsak egy újabb angyalarcú, csinos fiú, hanem ezerszer vonzóbb. Egy bukott angyal rosszfiús beütéssel… és számtalan történettel, melyek kisugárzásának alapját adják.

Ha hozzávesszük a fájdalmat, amit korábban éreztem benne, sokkal… emberibb lett. Olyasvalaki, akivel tudok azonosulni, és aki ettől még inkább ellenállhatatlan lesz… a belőle sugárzó sötétség ellenére is. Egy ilyen sebhely felfoghatatlan sérülés következménye. Több száz öltés, számtalan operáció és hónapokon vagy akár éveken át tartó gyógyulás. Gyűlölöm, hogy így szenvedett, ezt nem kívánom senkinek, pláne nem ennek a srácnak, aki megrémít, frusztrál és izgat is egyszerre.

Tudja, hogy megláttam a heget… látom abból, ahogy összehúzza a szemét. Ahogy megfeszül a válla, és ökölbe szorul a keze. Lehajtja fejét, hogy a haja ismét eltakarja az arcát.

Gyűlölöm ezt, gyűlölöm, hogy úgy gondolja, el kell rejtenie valamit, amit pedig az erény jeleként kellene viselnie. Hatalmas erő kell ahhoz, hogy egy ilyet túléljen az ember, hatalmas erő, hogy a másik oldalon jöjjön ki belőle, és büszkének kellene lennie rá, hogy volt hozzá ereje. Nem pedig szégyellnie a belőle visszamaradó heget.

Mielőtt tudatosulna bennem a mozdulat, kinyújtom felé a kezemet, és a tenyerembe fogom sebhelyes arcát.

Sötét szeme felizzik, és azt gondolom, el fog lökni magától, de végül nem teszi. Csak áll ott, hagyja, hogy hosszú pillanatokig simogassam az arcát – és a sebhelyét – a hüvelykujjammal.

– Sajnálom – suttogom, amikor vége meg tudok szólalni a torkomat szorító gombóctól. – Ez biztosan szörnyen fájhatott.

Nem válaszol, csak behunyja a szemét, a tenyerembe hajtja az arcát, és vesz egy hosszú, reszkető lélegzetet.

Azután elhúzódik, hátralép, és most először ő távolodik el tőlem, amióta mögém osont. Ami hirtelen úgy tűnik, mintha egy emberöltővel ezelőtt történt volna.

– Nem értelek téged – mondja váratlanul. Hipnotikus hangja olyan halk, hogy alig hallom.

– „Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a pokolban, mint amit össze bír álmodni a tudomány” – válaszolom, szándékosan az általa helytelenül idézett sorokat használva.

Megrázza a fejét, mintha megpróbálná kitisztítani. Nagy levegőt vesz, azután lassan kifújja.

– Ha nem mész el…

– Nem mehetek el – vágok közbe. – Nincs hova mennem. A szüleim…

– Meghaltak. Tudom. – Komoran elmosolyodik. – Jól van. Ha nem fogsz elmenni, akkor nagyon-nagyon figyelj arra, amit most mondok!

– Mit…?

– Kerüld a feltűnést! Ne nézz túl hosszan senkire és semmire! – Előrébb hajol, a hangja halkan zeng, amikor befejezi. – És mindig, mindig legyél nagyon éber!

4.

A csillogó páncél olyan idejétmúlt

– Grace! – Finn bácsikám hangja visszhangzik a folyosón, én pedig ösztönösen felé fordulok. Elmosolyodom és integetek, habár még mindig nem tértem magamhoz az előbbi, nagyon is figyelmeztetésnek tűnő tanács után.

Visszafordulok, hogy szembenézek Mr. Magas, Sötét és Mogorvával, hogy megtudjam, szerinte mitől kellene annyira félnem – de már nincs ott.

Körülnézek, ki akarom deríteni, hová ment, de mielőtt megtalálhatnám, Finn bácsi hevesen magához ölel, és felemel a földről. Én belekapaszkodom, engedem, hogy megnyugtató illata vigasztaljon – ugyanaz az erdei illat, amit apa is használt.

– Sajnálom, hogy nem tudtam kimenni eléd a repülőtérre.

Néhány gyerek megsérült, és el kellett rendeznem a dolgot.

– Semmi baj. Jól vannak?

– Igen. – Megrázza a fejét. – Csak néhány idióta, akik idiótán viselkednek. Tudod, milyenek a fiúk.

Már éppen meg akarom mondani neki, hogy fogalmam sincs, milyenek a fiúk – az iménti találkozásom is ezt bizonyítja –, de valami furcsa ösztön, amit nem értek, azt súgja, hogy ne említsem a srácot, akivel az előbb beszéltem. Ezért nem teszem. Inkább csak felnevetek és bólogatok.

– De ne beszéljünk többet az igazgatói feladataimról! – mondja, és megint sietve magához ölel, azután hátradől, és az arcomat fürkészi. – Milyen volt az út? És ami még fontosabb, hogy vagy?

– Hosszú volt – válaszolom. – De rendben ment. És jól vagyok. – A nap mottója.

– Biztos vagyok benne, hogy a „jól” kifejezetten túlzás. – Felsóhajt. – Csak elképzelni tudom, milyen nehéz lehetett neked ez a néhány hét. Bárcsak tovább maradhattam volna a temetés után.

– Semmi baj. Az ingatlantársaság szinte mindent elintézett. Heather és az anyja pedig gondoskodtak minden másról. Esküszöm.

Nyilvánvaló, hogy szeretne még valamit mondani, de az is nyilvánvaló, hogy nem akar jobban belemenni a témába itt a folyosó közepén. Ezért végül csak bólint és így szól:

– Akkor jól van. Magadra hagylak Macyvel, hogy berendezkedj. De holnap reggel gyere be hozzám, és megbeszéljük az órarendedet. Azonkívül bemutatlak a tanácsadónknak, dr. Wainwrightnak. Szerintem kedvelni fogod a hölgyet.

Ja igen. Dr. Wainwright. Az iskolai tanácsadó, aki Heather anyja szerint pszichológus is. És nem akármilyen pszichológus. Nyilvánvalóan az én pszichológusom, mivel ő és a nagybátyám egyaránt úgy gondolják, hogy szükségem van rá. Szeretnék vitatkozni velük, de mivel az elmúlt hónapban minden reggel komoly erőfeszítésembe került, hogy ne sírjak a zuhany alatt, úgy vélem, talán mégiscsak jót tenne.

– Rendben, hát persze.

– Éhes vagy? Küldök fel vacsorát, mivel lemaradtál róla. És van még valami, amit meg kell beszélnünk. – Összehúzott szemmel néz rám. – Mondd csak… hogy viseled a nagyobb tengerszint feletti magasságot?

– Jól vagyok. Nem nagyszerűen, de jól.

– Igen. – Megint végignéz rajtam tetőtől talpig, azután együttérzően megköszörüli a torkát, és Macyhez fordul: – Gondoskodj róla, hogy bevegyen néhány Advilt, amikor felértek a szobátokba, és igyon sok vizet. Majd küldök fel levest és gyömbéritalt. Ma este még ne terheljük túl a gyomrát, nézzük meg, hogy érzi magát holnap reggel.

– Jól van. – Remekül hangzik, mivel már az evés gondolatától is hányingerem támad. – Rendben.

– Örülök, hogy itt vagy, Grace. És ígérem, hogy nemsokára könnyebb lesz.

Bólintok, mert mi mást tehetnék? Nem örülök, hogy itt vagyok – úgy érzem, hogy Alaszka olyan, mintha a holdon lennék – de benne vagyok, hogy könnyebb legyen egy idő után. Csak szeretnék végre egy napot úgy átélni, hogy ne érezzem pocsékul magam.

Reméltem, hogy a holnap lesz az, de közben megismertem Mr. Magas, Sötét és Mogorvát, és csak arra tudok gondolni, hogy nézett rám, amikor azt mondta, menjek el a Katmere- ből.

És hogy milyen komor lett a szeme, amikor azt mondtam, nem tehetem. Szóval… valószínűleg nem a holnapi nap lesz az.

Úgy vélem, végeztünk, ezért megfogom az egyik bőröndöm fülét, a nagybátyám azonban így szól:

– Ne aggódj a csomagok miatt! Majd idehívok valakit, hogy… – Elhallgat, és elkiáltja magát a folyosón: – Hé, Flint! Gyere ide, és segíts nekik, légy szíves!

Macy furcsa hangot ad ki, amely félúton van a nyögés és a halálhörgés között, miközben az apja elindul a folyosón, valószínűleg azért, hogy utolérje ezt a Flint nevű fiút.

– Gyere, menjünk, mielőtt apa megtalálja őt! – Megfogja a maradék két bőröndömet, és valósággal futásnak ered a lépcső felé.

– Mi a baj ezzel a Flinttel? – kérdezem, azután megfogom a harmadik bőröndöt, és próbálok lépést tartani vele.

– Semmi! Nagyszerű srác. Elképesztő. Amellett szuper jóképű. Nem kell, hogy így lásson minket.

Azt megértem, hogy úgy véli, engem nem kell ilyen állapotban látnia, mivel biztos vagyok benne, hogy félholtnak nézek ki. Ő viszont…

– Te remekül festesz.

– Ó, nem. Egyáltalán nem. De gyere már! Tűnjünk el…

– Hé, Mace! Hagyd azokat a bőröndöket! Majd én felviszem helyetted. – Egy mély hang szólal meg zengőn néhány lépcsőfokkal alattunk, én pedig megfordulok és megpillantok egy szakadt farmeres, fehér pólós srácot, ahogy felénk szalad. Magas – nem annyira, mint Mr. Magas, Sötét és Mogorva, de legalább annyira izmos. Ám a hasonlóságok itt véget is érnek, mert amíg a másik fickó sötét és hideg, Flint világos és tüzes.

Ragyogó borostyánszínű szeme mintha belülről izzana. A bőre meleg és barna.

Fekete raszta haja van, ami remekül áll neki.

És talán az a legérdekesebb rajta, hogy a szeme is mosolyog, ami annyira különbözik a másik srác jeges tekintetétől, mint amennyire a csillagok különböznek a végtelen, éjfekete égbolttól.

– Elboldogulunk – mondja Macy, a srác azonban nem foglalkozik vele, hármasával veszi a lépcsőfokokat és felszalad hozzánk.

Először mellettem áll meg, óvatosan kiveszi a kezemből a bőrönd fülét, pedig úgy szorítom, mintha az életem függene tőle.

– Szia, Új Lány! Hogy vagy?

– Jól, csak…

– Rosszul van, Flint! – kiált utánunk a nagybátyám odalentről. – A magasság miatt.

– Ja, igen. – A srác szeme együttérzően ragyog. – Az szívás.

– Egy kicsit, igen.

– Akkor gyere, Új Lány! Mássz fel a hátamra! Majd én felviszlek a lépcsőn.

Már a gondolattól is még jobban felfordul a gyomrom.

– Hogy micsoda? N-nem, nem szükséges. – Egy kicsit hátrálok tőle. – Tudok járni…

– Gyere már! – Behajlítja a térdét, hogy könnyebben felmászhassak szuper széles hátára. – Három hosszú lépcsősor áll előtted.

Valóban hosszú az a három lépcsősor, mégis inkább meghalnék, minthogy felmásszak egy idegen hátára.

– Biztos vagyok benne, hogy neked még hosszabb lesz, ha engem is vinned kell.

– Ugyan már! Te olyan kicsi vagy, észre sem fogom venni.

Most akkor jössz, vagy felkapjalak, és a vállamra vesselek?

– Azt nem tennéd – mondom neki.

– Fogadjunk? – kérdezi elragadó vigyorral, mire elnevetem magam.

Ennek ellenére nem szállok fel a hátára. Semmiképpen nem fog az iskola egyik legjóképűbb sráca a hátán felvinni a lépcsőn… sem a hátán, sem átdobva a vállán. Totálisan. Kizárt. Dolog. Nem érdekel, mennyire rosszul viselem a magaslati levegőt.

– Köszönöm az ajánlatot. De tényleg. – A tőlem telhető legkedvesebb mosolyt villantom fel. Azt hiszem, inkább majd lassan megyek. Minden rendben lesz.

Flint megrázza a fejét. Akkor legalább hadd segítsek felmenni neked a lépcsőn! Nem szeretném, ha a legelső napodon legurulnál róla.

– Hogy értve segíteni? – Gyanakvóan összehúzom a szemem, úgy nézek rá.

– Így. – A derekam köré fonja a karját.

Megdermedek a váratlan érintés miatt.

– Te meg mit…?

– Így legalább rám tudsz támaszkodni, ha gond lenne a lépcsőn. Benne vagy?

Már éppen készülök válaszolni, hogy egyáltalán nem, de látom a nevetést borostyánszínű szemében, amikor rám néz – amiből nyilvánvaló, hogy pontosan erre a válaszra számít –, ezért meggondolom magam. Nos, az is közrejátszik, hogy se Finn bácsi, se Macy nem kifogásolja ezt az egészet.

– Hát jó, legyen. Benne vagyok – mondom sóhajtva, miközben forogni kezd körülöttem a hely.

– Mellesleg, a nevem Grace.

– Igen, tudom. Foster említette, hogy jössz. – A lépcső felé indul, magával húz engem is, jobb karjával átöleli a derekamat. – Az enyém pedig Flint.

A lépcső alján megáll, és megfogja a bőröndömet a másik kezével.

– A csomagok miatt ne aggódj! – mondja Macy három oktávval magasabb hangon, mint amilyen általában a hangja.

– Majd én felviszem őket.

– Ebben biztos vagyok, Mace. – Rákacsint. – Vagy akár el is fogadhatod a segítségemet, ha már önként felajánlom. – Ezután bal kezében összefog két bőröndöt, és úgy indul fel a lépcsőn.

Lassan megyünk, hála istennek, mivel néhány fok után már nehezebben kapok levegőt. Hamarosan azonban gyorsítunk – de nem azért, mert hozzászoktam a magassághoz, hanem azért, mert Flint gyakorlatilag teljesen átveszi a súlyomat, és a derekamnál fogva felemel, úgy visz a lépcsőn.

Tudom, hogy erős – az a sok izom a pólója alatt nyilván nem csak dísznek van –, de alig hiszem el, hogy ennyire erős.

Úgy értem, két nehéz bőröndöt cipel felfelé a lépcsőn, plusz még engem is, és még csak nem is liheg.

Végül lehagyjuk Macyt, aki zihálva, lihegve küzdi fel magát az utolsó néhány fokon a harmadik bőröndömmel.

– Most már letehetsz – mondom Flintnek, és fészkelődni kezdek, hogy elengedjen. – Mivel gyakorlatilag te hoztál fel.

– Csak segíteni akartam – mondja, és a szemöldökét emelgeti, amire zavarom ellenére nevetni kezdek.

Letesz, és azt várom, hogy elhúzódjon, amikor a lábam végre leér a földre. Ő azonban továbbra is átkarolva tartja a derekamat, és átvisz a lépcsőfordulón.

– Most már elengedhetsz – mondom neki ismét. – Jól vagyok. – A térdem azonban megbicsaklik és érzem, hogy szédülés tör rám.

Megpróbálom titkolni, de bizonyára nem csinálom túl jól, mert Flint mosolygós tekintete egy szempillantás alatt aggodalmassá válik. Azután megrázza a fejét.

– Igen, amíg el nem ájulsz és át nem esel a korláton. Nem, Foster igazgató engem bízott meg azzal, hogy biztonságban eljuttassalak a szobádba, ezért azt fogom tenni.

Tiltakozni akarok, de bizonytalannak érzem magam, ezért úgy döntök, elfogadom a segítségét, mert talán ez vall nagyobb bátorságra. Így hát bólintok, miközben ő az unokatestvérem felé fordul és azt kérdezi:

– Jól vagy, Mace?

– Szuperül – lihegi, de szinte a földön vonszolja a bőröndömet a lépcsőfordulón keresztül.

– Mondtam neked, hogy én is fel tudom vinni – közli vele Flint.

– Nem az a baj, hogy nehéz a bőrönd – vág vissza Macy. – Hanem az, hogy milyen gyorsan kellett vinnem.

– Nekem hosszabb a lábam. – Flint körülnéz. – Szóval melyik folyosóra kell vinnem őt?

– Az északi szárnyban vagyunk – válaszolja Macy, és a tőlünk bal oldalra eső folyosó felé mutat. – Gyertek utánam!

Minden zsörtölődése és fáradtsága ellenére jószerivel futásnak ered, Flinttel pedig ugyanilyen tempóban követjük. Miközben átrohanunk a lépcsőfordulón, akaratlanul is hálás vagyok azért, hogy még mindig rátámaszkodhatok. Mindig is azt hittem, hogy jó kondiban vagyok, ám az alaszkai élet minden bizonnyal új szintre emeli a sportos fizikumot.

A lépcsőfordulóban négy kétszárnyú ajtó áll – mindegyik súlyos, faragott faajtó –, Macy pedig megáll az Észak feliratú előtt. De még mielőtt a kilincshez nyúlhatna, kivágódik az ajtó, olyan gyorsan, hogy alig marad ideje hátraugrani.

– Hé, mi a fene… – Hirtelen elhallgat, amikor négy fiú sétál ki rajta úgy, mintha ő ott sem lenne. Mind a négyen sötét hajúak, zord külsejűek és baromi szexisek, én azonban csak egyikükre figyelek.

Arra, akivel lent találkoztam.

Ő nem néz rám, csak elmegy mellettem – közömbös arccal és jéghideg tekintettel – mintha láthatatlan lennék.

Mintha ott sem lennék, habár ki kell kerülnie ahhoz, hogy el tudjon menni mellettem.

Mintha nem sokkal ezelőtt nem beszélgettünk volna vagy tizenöt percig.

Kivéve… kivéve, hogy amikor elhalad mellettem, a válla súrolja a karomat. Még azok után is, amit egymásnak mondtunk, forróság önt el az érintéstől. A logika azt diktálja, hogy véletlen volt, de nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy szándékosan csinálta. Ahogy azt sem tudom megállni, hogy megforduljak és utánanézzek, ahogy elsétál.

De csak azért, mert dühös vagyok rá, nyugtatom magam. Csak azért, mert szeretnék esélyt kapni arra, hogy megmondjam neki a magamét, amiért csak úgy eltűnt.

Macy nem mond semmit se neki, se a többi fiúnak, ahogy Flint sem. Inkább megvárják, hogy elmenjenek az útból, azután úgy lépnek be a folyosóra, mintha mi sem történt volna. Mintha nem néztek volna látványosan levegőnek minket.

Flint szorosabban fogja át a derekamat meleg karjával, én pedig önkéntelenül is arra gondolok, vajon miért attól bizsereg a bőröm, akinek jéghideg vér folyik az ereiben, és hagy hidegen az a srác, aki szó szerint meleg testével préselődik hozzám. Úgy tűnik, elcseszett életem a fejemet is totálisan összezavarta…

Szeretném megkérdezni, hogy kik ők – vagyis inkább, hogy ő kicsoda, hogy végre tudjak nevet is társítani ehhez az őrületes testhez és a még őrületesebb archoz –, de úgy érzem, most nem alkalmas rá az idő. Ezért nem szólalok meg, inkább körülnézek és nem gondolok megszállottan egy olyan srácra, akit még csak nem is kedvelek.

Az északi folyosó mindkét oldalán súlyos faajtók sorakoznak, legtöbbjükön valamilyen díszítés látszik. Szárított rózsák X alakot formázva az egyiken, egy másikon szélcsengőnek tűnő valamik bonyolult elrendezésben, a harmadikon pedig egymillió denevérmatrica. Nem tudom eldönteni, hogy az ott lakó személy arról álmodozik-e, hogy egyszer majd denevérszakértő lesz, vagy egyszerűen csak imádja Batmant.

Mindenesetre teljesen lenyűgöznek ezek a díszítések – különösen a szélcsengők, mivel nem tudom elképzelni, hogy túl sokszor fújna a szél egy benti folyosón – és egyáltalán nem lepődöm meg, amikor Macy megáll a legbizarrabb díszítésű ajtónál. Az ajtófélfán virágfüzér fut végig, a tetejéről pedig felfűzött, színes kristályok lógnak a földig, mint valami elegáns gyöngyfüggöny.

– Itt vagyunk – jelenti ki, és nagy lendülettel benyit a szobába. – Otthon, édes otthon!

Mielőtt én is beléphetnék a küszöbön, egy újabb jóképű, teljesen feketébe öltözött srác megy el mellettünk. Nem fordít ránk több figyelmet, mint azok, akik az északi folyosó ajtaján jöttek ki, mégis égnek áll a szőr a hátamon. Mert bár biztos vagyok benne, hogy csak képzelődöm, hirtelen olyan érzésem támad, mintha figyelnének.

5.

Mi köze az élénk rózsaszínnek Harry Styleshoz?

– Melyik az ő ágya? – kérdezi Flint, amikor átvezet a küszöbön.

– A jobb oldali – feleli Macy. A hangja már megint olyan furcsa, ezért hátranézek a vállam fölött, hogy meggyőződjek róla, jól van-e.

Jól néz ki, csak a szeme kerekedett ki, és a tekintete ugrál idegesen felváltva Flint és a szoba többi része között. A szememmel kérdezem tőle, hogy mi a baj, mire ő csak a fejét rázza és az egyetemes jelet közvetíti felém, hogy ne mondj SEMMIT. Ezért nem szólalok meg.

Inkább körülnézek a szobában, ahol a következő néhány hónapban együtt fogok lakni az unokatestvéremmel. Csak néhány másodperc kell, hogy rájöjjek, bármit mondott is azzal kapcsolatban, hogy megérti, ha saját szobát szeretnék, végig azt tervezte, hogy együtt fogunk lakni.

Először is, minden holmiját gondosan a szoba szivárványszínű felére csoportosította át. Másrészt pedig a másik ágy már meg van vetve – természetesen – élénk rózsaszínű lepedővel és élénk rózsaszínű paplannal, amelyen hatalmas, fehér hibiszkuszvirágok vannak.

– Tudom, hogy szereted a szörfözést – mondja, amikor látja, hogy a rikítóan élénk színű paplant nézem. – Úgy gondoltam, talán örülni fogsz, ha valami az otthonodra emlékeztet.

Ez a rózsaszín árnyalat sokkal inkább emlékeztet a szörfös Barbie babára, mint az otthonomra, amit persze semmiképpen nem mondok meg neki. Hiszen nyilvánvaló, hogy mindent megtett, hogy jól érezzem magam. Nagyra értékelem, hogy legalább megpróbálta.

– Köszönöm. Nagyon szép.

– Az biztos, hogy vidám – jegyzi meg Flint, amikor odavezet az ágyhoz. Jelentőségteljes pillantást vet rám, amitől csak még jobban megkedvelem. Nagyon bejön nekem ez a stílus: látja, milyen abszurd Macy ízlése a díszítés terén, de túlságosan kedves ahhoz, hogy bármi olyat mondjon, amivel megbántja az érzéseit. Ha szerencsém van, talán szereztem még egy barátot.

Leteszi a két bőröndömet az ágy lábához, azután hátralép, én pedig lerogyok a matracra. A fejem még mindig szédül egy kicsit.

– Van még valamire szükségetek, mielőtt elmegyek? – kérdezi Flint, miután teljesen szétválunk.

– Nekem nincs – mondom neki. – Köszönöm a segítséget.

– Bármikor, Új Lány. – Tízezer kilowattos mosolyt villant rám. – Bármikor.

Biztosra veszem, hogy Macy halkan nyüszít a mosolyt látva, de nem mond semmit. Csak odasétál az ajtóhoz, halványan elmosolyodik és várja, hogy a fiú kimenjen. Amit Flint meg is tesz, de kifelé menet még integet nekem, Macynek pedig ökölpacsit ad.

Amint becsukódik mögötte az ajtó, amit Macy kulcsa is zár, azt mondom:

– Te belezúgtál Flintbe.

– Nem igaz! – válaszolja, és rémülten néz az ajtóra, mintha a fiú meghallhatná a vastag fán keresztül.

– Ó, tényleg? Akkor mi volt ez az egész?

– Milyen egész? – A hangja körülbelül három oktávval magasabb, mint általában.

– Tudod te. – A kezemet tördelem, a szempillámat rebegtetem, és egész jól utánzom azt a hangot, amit ő adott ki, amikor az apja megkérte Flintet, hogy segítsen nekünk.

– Nem is adtam ki ilyen hangot.

– Pedig pont így hangzott – válaszolom. – De nem értelek. Ha kedveled, miért nem beszélsz vele többet? Úgy értem, ez most tökéletes alkalom lett volna.

– Nem úgy kedvelem, oké? Nem! – Nevetve győzköd engem, amikor látja hitetlenkedő tekintetemet. – Úgy értem, oké, tényleg nagyon jóképű, és kedves, és szuper okos, de nekem van barátom, aki nagyon fontos számomra. Flint pedig annyira… Flint. Tudod? És itt volt a szobánkban, az ágyad mellett! – Felsóhajt. – Megáll az ész!

– Úgy érted, elalél a gyönyörűségtől? – cukkolom.

– Mindegy. – A szemét forgatja. – Nem vagyok belezúgva.

Ez inkább…

– Inkább csak amiatt van, mert ő a suli legnépszerűbb sráca?

– Igen, ez az! Pontosan ez. Habár Flint nincs olyan magasan a listán. Jaxon és a csapata áll a piramis csúcsán, gyakorlatilag bebetonozva.

– Jaxon? – kérdezem. Próbálok lazán beszélni, mintha nem villanyozódott volna fel az egész testem hirtelen. Fogalmam sincs, honnan tudom, hogy róla beszél, de így van. – Ki az a Jaxon?

– Jaxon Vega. – Megjátssza, hogy elalél. – Nem is tudom, hogyan magyarázzam el neked, kicsoda Jaxon… vagyis… várj csak! Hiszen te is láttad.

– Tényleg? – Próbálok nem foglalkozni azzal, hogy a gyomromba megint befészkelték magukat a repülő dinoszauruszok.

– Igen, amikor idefelé jöttünk a szobámba. Ő volt az egyik srác azok között, akik majdnem fejbe vágtak az ajtóval. Elöl állt, az a nagyon jóképű fiú.

Megjátszom az ostobát, bár a szívem hirtelen nagyon gyorsan kezd dobogni.

– Úgy érted, azok, akik teljesen levegőnek néztek minket?

– Igen. – Felnevet. – De ne vedd személyes sértésnek. Jaxon már csak ilyen. Ő olyan…ijesztő.

A korábbi beszélgetésünkből kiindulva ő ennél sokkal összetettebb, de persze nem fogok erről beszélni Macynek, miközben még én sem tudom, mit gondoljak róla.

Ezért azt teszem, amit megtehetek. Témát váltok:

– Köszönöm, hogy előkészítetted nekem a szobát. Nagyra értékelem.

– Ó, ugyan már, semmiség! – Lazán legyint egyet. – Nem volt nagy ügy.

– Biztos vagyok benne, hogy igenis nagy ügy volt. Nem sok olyan céget ismerek, amelyik az alaszkai Healytől másfél órára is szállítana.

Kissé elpirul, és elfordítja a tekintetét, mintha nem akarná, hogy tudjam, milyen nehéz volt megoldania ezt az egészet, csak hogy én otthon érezzem magam. De aztán vállat von, és így felel:

– Hát igen, de apa ismeri azokat, akik ide is szállítanak.

Szóval nem volt gond.

– Akkor is egyértelműen te vagy a kedvenc unokatestvérem.

A szemét forgatja.

– Én vagyok az egyetlen unokatestvéred.

– Ami nem jelenti azt, hogy nem lehetsz a kedvencem.

– Ezt az apám szokta mindig mondogatni.

– Hogy te vagy a kedvenc unokatestvére? – ugratom.

– Tudod, hogy értem. – Felsóhajt, nyilvánvalóan fárasztónak találja a humoromat. – Dilis vagy, ugye, tudod?

– Abszolút.

Nevet, azután odamegy az íróasztala mellett álló mini hűtőszekrényhez.

– Tessék, ezt idd meg! – mondja, és kivesz belőle egy nagy üveg vizet, majd odadobja nekem. – Mindjárt megmutatom a többit is.

– A többit?

– Igen. Van még más is. – Odalép az egyik szekrényhez, és kinyitja az ajtaját. – Úgy gondoltam, a ruhatárad nem igazán alkalmas az alaszkai élethez, ezért egy kicsit kiegészítettem.

– A kicsit nagyon enyhe kifejezés, nem gondolod?

A szekrényben egymás mellett sorakozik több fekete szoknya és nadrág, mellette fehér és fekete blúzok, egy halom fekete és lila galléros póló, két fekete blézer, és két piros- fekete skót kockás sál. Ezenkívül van még több bélelt kapucnis pulóver, néhány vastag pulóver, egy téli dzseki és még két sínadrág – hála istennek egyik sem élénk rózsaszínben. A földön néhány pár új cipő és egy hótaposó csizma áll, valamint egy nagy doboz, nyilvánvalóan tele iskolai holmikkal és könyvekkel.

– Vannak zoknik és meleg fehérneműk, valamint néhány polárfelső és nadrág is a komód fiókjában. Úgy gondoltam, elég nehéz neked már az is, hogy ideköltözz, nem akartam, hogy bármi más miatt is aggódnod kelljen.

És ezzel egy pillanat alatt ledöntötte az utolsó védőbástyámat is. Könnybe lábad a szemem, elfordítom a fejemet, és szaporán pislogok, hogy eltitkoljam, micsoda érzelmi roncs vagyok.

Nyilvánvalóan nem sikerül, mert Macy zavartan felkiált, egy pillanat alatt átszalad a szobán, és kókuszillatú ölelésébe von, amely kicsit furcsán hat így Alaszka közepén. Ugyanakkor furcsán megnyugtató is.

– Ez szívás, Grace. Ez az egész dolog totál szívás, bárcsak jobbá tudnám tenni. Azt kívánom, bárcsak meglegyinthetném a varázspálcámat, és mindent visszaváltoztathatnék, hogy olyan legyen, mint régen.

Bólintok, mert gombóc nőtt a torkomban. És mert erre nincs mit mondani. Kivéve azt, hogy én is ezt kívánom.

Bárcsak az utolsó szavak, amiket a szüleimmel váltottam, ne egy heves veszekedés kellős közepén hangzottak volna el, egy vitában, ami visszagondolva olyan értelmetlennek tűnik.

Bárcsak apa ne vesztette volna el az uralmát az autó felett két órával később, és ne hajtott volna le egy szikla tetejéről, hogy több száz métert zuhanjanak az óceánba.

De leginkább azt kívánom, bárcsak újra érezhetném anya parfümjét, vagy még egyszer újra hallhatnám apa mély, zengő hangját.

Engedem, hogy Macy átöleljen, ameddig csak el tudom viselni – ami körülbelül öt másodperc –, azután elhúzódom. Igazából sohasem szerettem, ha hozzám érnek, és ez csak még rosszabb lett, amióta a szüleim meghaltak.

– Köszönöm… – Az ágyra és a szekrényre mutatok. – Ezt mind.

– Ez csak természetes. És szeretném, ha tudnád, ha valamikor beszélni akarsz, vagy ilyesmi, én itt vagyok. Tudom, hogy ez nem ugyanaz, mert az én anyám elment, nem pedig meghalt. – Nagyot nyel és mély levegőt vesz, mielőtt folytatja: – De azt tudom, milyen érzés egyedül lenni. És különben is jó hallgatóság vagyok.

Most először mondta ki a szót, hogy „meghalt”. Most először nevezte nevén azt, ami a szüleimmel történt. És attól, hogy ezt megtette, sokkal könnyebb köszönetet mondanom neki, ezt komolyan gondolom, habár emlékszem, hogy Jaxon sem kerülte meg a kifejezést. Lehet, hogy egész végig seggfejként viselkedett velem, de kerek perec kimondta azt, hogy a szüleim meghaltak. És nem úgy bánt velem, mint ha egyetlen durva szótól összeomlanék.

Talán emiatt gondolok még mindig rá, miközben el kellene felejtenem, hiszen olyan bunkó volt.

Macy bólint egyet, és aggodalmas tekintettel néz, amitől csak még rosszabbul érzem magam.

– Valószínűleg ki kellene csomagolnom. – Kedvetlenül nézek a bőröndjeimre. Úgy érzem, mintha csak az előbb pakoltam volna be őket. A legkevésbé sem vágyom arra, hogy most kipakoljak belőlük. Pláne úgy, hogy élénk rózsaszínű ágyam úgy hívogat, mint egy szirén.

– Ebben segíthetek. – A szoba másik oldalán lévő ajtóra mutat. – Szerintem menj, zuhanyozz le, és bújj bele a pizsamádba. Én utánanézek, hol van a leves, amit apa felküldött. Azután ehetsz, beveszel néhány Advilt, és lefekszel. Remélhetőleg, amikor felébredsz, már jobban hozzászoksz ehhez a magassághoz.

– Ez igazán… – Tényleg pocsékul érzem magam, a zuhany pedig elképesztően csábító. Ahogy az alvás is, tekintve, hogy a költözés miatt annyira ideges voltam az utóbbi héten, hogy nem sokat aludtam.

– Tökéletesen hangzik, ugye? – fejezi be helyettem a mondatot.

– Igen, nagyon.

– Helyes. – Odamegy a szekrényhez, és kivesz néhány törölközőt. – Ha most bemész zuhanyozni, hozok neked meleg levest, és fél óra múlva remélhetőleg ez az egész nap sokkal jobbnak tűnik majd.

– Köszönöm, Macy. – Megfordulok és ránézek. – Komolyan mondom.

Az arcán mosoly terül szét, a szeme felragyog.

– Nagyon szívesen.

Tizenöt perccel később arra megyek ki a fürdőszobából – lezuhanyozva és kedvenc pizsamámban, egy Harry Styles- pólóban, amit az első szóló turnéján vettem, valamint egy kék polár pizsamanadrágban, amin fehér és sárga százszorszépek vannak –, hogy Macy a szobában táncol Harry Styles Watermelon Sugar című számára. A sors keze…

Macy ámulva csodálja a koncertpólómat – ahogy sejtettem –, ezt leszámítva azonban többnyire békén hagy. Kivéve, hogy a lelkemre köti, igyak meg egy teljes liter vizet és vegyem be a gyógyszert, amit az éjjeliszekrényemre tett.

Mellette ott áll egy tányér csirkehúsleves is, de most nincs erőm ahhoz, hogy megegyem. Inkább bebújok az ágyba, és a fejemre húzom élénk rózsaszín paplanomat.

Mielőtt elalszom, utoljára még arra gondolok, hogy – mindezek ellenére – a ma este volt az első a szüleim halála óta, hogy nem kellett visszafojtanom a sírást a zuhany alatt.

6.

Nem, tényleg nem akarok hóembert építeni

Lassan ébredek fel, a fejem ködös, a testem nehéz, mint a kő. Eltart egy kis ideig, hogy rájöjjek, hol vagyok – Alaszkában –, és hogy a szobában hallható, halk horkolás Macy, nem pedig Heather, akinek a szobájában az elmúlt három hétben csöveztem.

Felülök, próbálom figyelmen kívül hagyni a távolból hallatszó, ismeretlen vonyításokat és üvöltéseket. Ez bárkire a frászt hozná, nemhogy egy olyan lányra, aki városban született és nőtt fel. Azzal vigasztalom magam, hogy a kastély körül hatalmas kőfal húzódik, és elválaszt engem azoktól az állatoktól, amelyek ezeket a hangokat adják ki…

Mégis, ha őszinte akarok lenni magamhoz, nem azért kavarognak ilyen vadul a gondolataim, mert teljesen ismeretlen számomra ez a hely. Igaz, hogy Alaszkában lenni mindenféle szempontból bizarr élmény, de amint száműzöm a fejemből a régi életem emlékeit, rájövök, hogy nem Alaszka ébresztett fel – rápillantok az órára – hajnali 3:23-kor. És nem Alaszka miatt nem tudok visszaaludni.

Hanem miatta. Jaxon Vega miatt.

Nem tudok róla többet, mint akkor, amikor faképnél hagyott a folyosón, én pedig dühösen, összezavarodva és megbántva álltam ott. Jobban fájt, mint amennyire bevallom magamnak. Csak annyit tudok róla, hogy a Katmere Akadémia legnépszerűbb sráca. És azt, hogy ijesztő, ami… ne már, tényleg? Nem igazán kell kristálygömb, hogy ezt megállapítsam.

De komolyan, semmi nem számít, amit Macy mondott nekem, mert úgy döntöttem, hogy nem akarok többet megtudni róla.

Sőt, nem akarom megismerni őt sem.

Mégis, amikor behunyom a szemem, olyan tökéletesen látom magam előtt. Megfeszített állkapcsát. A vékony heget, amely az arca teljes hosszában végigfut. Jeges, fekete szemét, ami egy pillanatra – csak egyetlen pillanatra – megengedte, hogy meglássam benne azt a fájdalmat, ami bennem is kavarog. Talán még többet is.

Pontosan emiatt a fájdalom miatt ülök most itt a sötétben. Ezért aggódom érte, holott egyáltalán nem kellene foglalkoznom vele.

Arra gondolok, hogyan szerezte azt a sebet. Bárhogyan történt is, biztos, hogy szörnyű volt. Félelmetes. Traumatikus. Lesújtó.

Úgy vélem, talán emiatt volt olyan fagyos velem. Amikor megpróbált rávenni, hogy elmenjek, én pedig közöltem vele, hogy nem fogok, akkor előállt azzal a nevetséges – és bevallom, kissé nyugtalanító – figyelmeztetéssel.

Macy azt mondta, hogy Jaxon ijesztő… Vajon ez azt jelenti, hogy mindenkivel úgy bánik, ahogy velem? És ha igen, miért? Mert simán csak bunkó? Vagy azért, mert olyan nagy fájdalom gyötri, hogy csak úgy tud megbirkózni vele, ha félelmet kelt másokban, hogy távol tartsák magukat tőle? Vagy az emberek látják a sebhelyét meg a gúnyos nézését, és maguktól döntenek úgy, hogy elkerülik?

Ez egy szörnyű gondolat, de teljesen azonosulni tudok vele. Persze nem azzal a részével, hogy az emberek félnek tőlem, hanem azzal, hogy távol tartom őket magamtól. Heathert leszámítva a régi barátaim többsége eltávolodott tőlem, miután meghaltak a szüleim. Heather anyja szerint azért, mert az én szüleim halála a saját halandóságukra emlékeztette őket, és arra, hogy az ő szüleik is bármikor meghalhatnak.

Ahogyan ők is.

Logikusan nézve tudtam, hogy igaza van, hogy csak magukat próbálják védeni, az egyetlen módon, ahogy képesek rá. Ettől persze még nem lett kevésbé fájdalmas az eltávolodásuk. És határozottan nem lett könnyebb elviselni a magányt.

A telefonomért nyúlok, küldök néhány gyors üzenetet Heathernek – amit rögtön azután kellett volna, hogy tegnap este megérkeztem. Megírom neki, hogy biztonságban vagyok, és elmagyarázom a hegyibetegséget.

Ezután visszafekszem, próbálok visszaaludni, de sajnos már teljesen felébredtem, és Alaszka, az iskola és Jaxon összemosódva kavarognak a fejemben. Nemsokára az minden vágyam, hogy hagyjanak már békén ezek a gondolatok.

De nem hagynak, és a szívem hirtelen erősebben kezd verni, a bőröm bizsereg. A mellkasomra szorítom a kezem, veszek néhány mély lélegzetet, és próbálok rájönni arra, hogy mitől félek annyira, hogy még levegőt sem kapok.

Hirtelen minden egyszerre rohan meg. Az összes gondolat, amit az elmúlt negyvennyolc órában félresöpörtem, hogy képes legyek végigcsinálni ezt az utazást és ideérjek. A szüleim, hogy elhagyom San Diegót és a barátaimat, a nevetséges repülőút Healybe. Macy elvárásai, hogy barátnők legyünk, az, ahogy Jaxon rám nézett, aztán nem nézett rám, mindaz, amiket mondott. A nevetséges mennyiségű ruha, amit fel kell vennem, hogy ne fázzak. Az a tény, hogy gyakorlatilag be vagyok zárva ebbe a kastélyba a hideg miatt…

Mindez összekeveredik bennem, a félelem és a megbánás hatalmas örvényévé alakul, és a fejemben kavarog. Egyik gondolat sem tisztább, mint a másik, egyetlen kép sem különül el a többitől – csak a közelgő végzet letaglózó érzése.

Amikor legutóbb így kiborultam, Heather anyja azt mondta, hogy teljesen normális ilyen erős érzéseket megtapasztalni egy hatalmas veszteség után. A mázsás súly a mellkasomon, a cikázó gondolatok, a remegő kezem, az érzés, hogy összedől körülöttem a világ… mind teljesen normális. Heather anyja terapeuta, vagyis biztosan jól tudja, most azonban nem érzem természetesnek.

Sokkal inkább félelmetesnek.

Tudom, hogy ott kellene maradnom, ahol vagyok – ez a kastély hatalmas, és fogalmam sincs róla, hogy mi hol van – de ahhoz már eleget tudok, hogy ha továbbra is itt maradok, és a mennyezetet bámulom, a végén igazi pánikrohammá alakul a dolog. Ezért inkább nagy levegőt veszek, és kiszállok az ágyból. Felveszem a cipőmet, majd kifelé menet felkapom a kapucnis pulóveremet.

Otthon, amikor nem tudtam aludni, elmentem futni. Még akkor is, ha hajnali három óra volt. Itt persze ez szóba sem jöhet. Nemcsak azért, mert baromi hideg van, hanem azért is, mert csak isten tudja, milyen vadállattal futnék össze az éjszaka közepén. Nem véletlenül hallgatom azokat az üvöltéseket és vonyításokat már fél órája.

De ez egy hatalmas kastély hosszú folyosókkal. Lehet, hogy futni nem tudok rajtuk, de legalább elmehetek és felfedezhetem egy kicsit. Megnézem, mit találok.

Gondosan becsukom magam mögött az ajtót – a legkevésbé sem akarnám felébreszteni Macyt, miközben olyan kedves volt hozzám –, azután végigmegyek a folyosón a lépcső felé.

Félelmetesebb, mint gondoltam. Az ember azt hinné, hogy a folyosókat éjszaka is megvilágítják, biztonsági előírások, meg ilyesmi, itt azonban félhomály uralkodik. Az a fajta, amelyben épp csak annyi fény van, hogy az ember nyugodtan mindenféle rémisztő árnyakat képzelhessen oda.

Egy pillanatra arra gondolok, talán vissza kellene mennem a szobámba, és elfelejteni ezt az egész elmegyek sétálni/felfedezem a kastélyt dolgot. Csakhogy már a gondolattól is beindul az örvény a fejemben, és ezzel most egyáltalán nem tudnék megbirkózni.

Előveszem a telefonomat, és a beépített zseblámpával világítok magam elé. Hirtelen eltűnnek az árnyak, a folyosó úgy néz ki, mint bármelyik másik. Persze leszámítva a durva kőfalat és a régimódi faliszőnyegeket.

Fogalmam sincs, merre megyek, csak azt tudom, hogy ki akarok jutni erről az emeletről. Alig tudom elviselni a gondolatot, hogy most Macyvel beszéljek – vagy bárki mással, ami azt illeti. Képtelen lennék rá.

Gond nélkül eljutok a hosszú, körkörös lépcsőhöz, és kettesével véve a fokokat lemegyek a földszintre. Miután tegnap lezuhanyoztam, Macy említette, hogy a földszinten van a menza, valamint a könyvtár és jónéhány osztályterem. Vannak osztálytermek a környező épületekben is, de a legalapvetőbb órákat itt tartják a kastélyban, aminek nagyon örülök. Minél kevesebbet kell kint lennem ebben az időben, annál jobb.

Idelent több faliszőnyeget akasztottak a folyosókra, mind elkoptak és kifakultak az évek során. A kedvencem egy többméteres, nagyon élénk színű darab. Lila, rózsaszín, zöld és sárga szálak vannak beleszőve, láthatóan bármiféle rendszer vagy séma nélkül. Csakhogy amikor hátrébb lépek, egy nagyobb területet világítok meg belőle, és rájövök, hogy mégis van benne rendszer. Ez az aurora borealis művészi ábrázolása. A sarki fényé.

Mindig is meg akartam nézni, és valahogy a sok fájdalom és az aggodalom között, hogy Alaszkába kell költöznöm, teljesen elfeledkeztem róla, hogy itt úgyszólván az első sorból láthatom majd.

A gondolat felélénkít, ezért elindulok vissza a bejárat felé a hatalmas kétszárnyú ajtóhoz, ami az udvarra vezet. Nem vagyok annyira ostoba, hogy egy kapucnis pulcsiban és pizsamaalsóban bolyongjak odakint a hóban, de talán ki tudom dugni a fejemet, hogy megnézzem, van-e valami fény az égen.

Lehet, hogy rossz ötlet – talán vissza kellene mennem az ágyba, és egy másik éjszakára halasztani az aurora borealist – de mivel a gondolat már befészkelte magát a fejembe, nem tudok megszabadulni tőle. Apa régen sok történetet mesélt a sarki fényről, ezért mindig is a bakancslistámon szerepelt. Most pedig, hogy ilyen közel vagyok hozzá, nem tudom nem megnézni.

A telefonom lámpájával világítok a folyosón, és amikor odaérek az ajtóhoz, feljebb emelem a fényt, hogy kinyissam a zárakat. Ám még mielőtt hozzáérhetnék az elsőhöz, mindkét ajtó szélesre tárul. Két fiú sétál be rajta, csupán egy-egy retró koncertpólót, farmert és fűzős bakancsot viselnek. Nincs rajtuk kabát, pulóver, de még egy kapucnis pulcsi sem. Csak a szakadt farmer, Mötley Crüe-póló és Timberlands bakancs. Ez a legnevetségesebb dolog, amit valaha láttam, és egy pillanatra önkéntelenül is arra gondolok, hogy talán ennek a kastélynak is saját szellemei vannak, mint Roxfortnak. Olyanok, akik egy rockkoncerten haltak meg a nyolcvanas években.

– Nocsak, nocsak. Úgy tűnik, épp időben értünk vissza – mondja a magasabb. Rézvörös bőre van, sötét haját hátul lófarokba fogta, az orrában fekete karika látszik. – Miért nem vagy ágyban, Grace?

Van valami a hangjában, amitől libabőrös leszek az idegességtől.

– Honnan tudod a nevem? Felnevet.

– Te vagy az új lány, nem? Mindenki tudja a neved. Grace. – Egy lépéssel közelebb jön, és esküdni mernék rá, hogy megszagol. Ami teljesen bizarr, és egyáltalán nem jellemző egy kísértetre. – Szóval válaszolsz a kérdésemre? Miért nem vagy ágyban?

Nem beszélek neki a sarki fényről – különösen, mert mielőtt becsukta az ajtót, kinéztem az égre, és csak a szokásos sötétséget láttam csillagokkal meghintve, amit szinte bárhol máshol is láthatok a világon. Újabb csalódás a csalódások hosszú sorában.

– Szomjas voltam – hazudom bénán, és magam köré fonom a karomat, hogy távol tartsam a hideg széllökést, ami velük együtt jött be a kastélyba, és még mindig itt lebeg körülöttünk. – Csak inni akartam egy kis vizet.

– És találtál? – kérdezi a másik fickó. Ő alacsonyabb és zömökebb, mint az első. Szőke haja alig néhány millimétersere van vágva.

Elég ártatlan kérdésnek hangzik, csakhogy közben elindul felém, behatol az intim terembe, és nem tudom eldönteni, hogy ott maradjak-e, ahol vagyok, vagy meghátráljak.

Végül úgy döntök, hátralépek. Leginkább azért, mert nem tetszik az, ahogy rám néz. És mivel minden egyes lépéssel közelebb kerülök a lépcsőhöz és – remélhetőleg – ezáltal a szobámhoz is.

– Igen, köszönöm – hazudom ismét, igyekszem nyugodt hangon beszélni. – Most pedig visszamegyek a szobámba, és lefekszem.

– Mielőtt alkalmunk lenne megismerni téged? Ez nem valami udvarias dolog, ugye, Marc? – kérdezi a rövid hajú.

– Nem, nem az – válaszolja Marc, és most már ő is nagyon közel van hozzám.

– Különösen, hogy Foster már hetek óta nyaggat minket miattad.

– Ez mit jelent? – kérdezem, és egy pillanatra elfelejtem, hogy félnem kellene.

– Azt jelenti, hogy már három különböző megbeszélésünk volt veled kapcsolatban, és mindegyiken figyelmeztetett minket, hogy viselkedjünk nagyon rendesen veled. Kurvára bosszantó. Ugye Quinn?

– Teljes mértékben. Ha annyira aggódik amiatt, hogy itt vagy, nem tudom, miért nem hagyott ott, ahonnan jöttél. – Quinn kinyújtja felém a kezét, és meghúzza az egyik göndör hajfürtömet. Erősen. Szeretnék elhúzódni, ellökni őt magamtól, és azt kiabálni, hogy hagyjon békén.

Itt valami komoly baj van. Érzem, mint ahogy az alig visszafogott erőszakosságot is érzem, amely hullámokban sugárzik belőlük. Mintha minden vágyuk az lenne, hogy valakit bántsanak, mintha kétségbeesetten szeretnének széttépni valakit. Nem akarok én lenni az a valaki.

– Mit gondolsz, Grace? – kérdezi Marc gúnyosan. – Úgy véled, elbírsz Alaszkával? Mert én szinte biztos vagyok benne, hogy a természet nagyon hamar életképtelennek ítél.

– Én csak… próbálok eljutni az érettségiig. Nem akarok balhét. – Alig tudom kipréselni a szavakat elszorult torkom miatt.

– Balhét? – Quinn felnevet, ám a nevetésében semmi vidámság nincs.

– Úgy nézünk mi ki, mint akik bajt jelentenek?

Úgy néznek ki, mint a baj tökéletes definíciója.

Ha megnézném a „baj” szót a szótárban, az ő képük állna ott, és mellette egy hatalmas figyelmeztetés. Ezt persze nem mondom nekik. Igazából nem mondok semmit, mert azon gondolkozom lázasan, hogyan tudnék kiszabadulni ebből a félelmetes helyzetből. Egy részem azt hiszi, hogy talán csak álmodom, mert ez az egész jelenet olyan, mint valami tipikus, kamaszokról szóló film, ahol az iskolai bántalmazók összeverődnek és megmutatják az új gyereknek, hogy ki a főnök.

Ez viszont itt a valóság, nem egy film, és nem áltatom magam azzal, hogy én vagyok a főnök. Se itt, se bárhol máshol. Ezt szeretném megmondani nekik is, most viszont, ha válaszolnék, azzal a beleegyezésemet közvetíteném feléjük, és ez az egyetlen dolog, amit nem szabad, ha valaki egy bántalmazóval áll szemben. Minél többet adsz nekik, annál többet akarnak elvenni.

– Szóval áruld el, Grace, volt már alkalmad megnézni a havat? – kérdezi Marc, és hirtelen nyugtalanítóan közel jön hozzám. – Lefogadom, hogy még sosem láttál havat ezelőtt.

– Eleget láttam, miközben idejöttem.

– Egy motoros szánon ülve? Az nem számít, ugye, Quinn?

– De nem ám. – Quinn a fejét rázza, arcán vicsorgásszerű mosollyal, amitől minden foga kilátszik.

– Muszáj, hogy közelebbről is megismerd. Mutasd meg nekünk, hogy mit tudsz!

– Mit tudok? – Fogalmam sincs, miről beszél.

– Úgy értem, nyilvánvalóan tudsz valamit. – Ezúttal, amikor Marc beszívja a levegőt, biztos vagyok benne, hogy megszagol engem. – Csak még azt nem tudtam kideríteni, hogy micsodát.

– Ugye? – helyesel Quinn. – Én sem, de valamit biztosan.

Szóval nézzük meg, mit tudsz, Grace!

Megmozdul, felém lendül, és ekkor döbbenek rá, hogy mire készülnek. És hogy milyen nagy veszélyben vagyok.

7.

Valami tényleg nagyon gonosz közeledik

Megpördülök, a véremben tombol az adrenalin, és a lépcső felé iramodom. Marc azonban utánam nyúl és elkap, mielőtt még alig egy métert távolodhatnék. Durván magához ránt – a hátamat a mellkasához –, és magához szorít, miközben teljes erőmből szabadulni próbálok.

– Engedj el! – kiáltom, és hátralendítem a sarkam, hogy térden rúgjam. Nincs valami nagy lendületem, neki pedig a szeme se rebben.

Arra gondolok, hogy rátaposok a lábára, de a Converse tornacipőm még a bakancsában sem tenne kárt, nemhogy a lábában.

– Engedj el, különben sikítok! – mondom neki, reményeim szerint olyan hangon, mint aki nem fél, de persze nem sikerül.

– Csak nyugodtan! – feleli, majd a bejárati ajtó felé vonszol, amit Quinn már készségesen kinyitott neki. – Senkit sem fog érdekelni.

Hátralendítem a fejem, és az állába fejelek, mire káromkodik egyet, és felemeli a karját, hogy stabilan tartsa a fejemet. Ez legalább annyira feldühít, mint amennyire megrémít. Lehajolok, és amilyen erősen csak tudok, beleharapok a karjába.

Felordít és összerándul, az alkarjával szájba vág. Fáj, érzem a nyelvemen a vér fémes ízét, ami csak még jobban feldühít.

– Elég! – kiáltom, teljes erőmből kapálózva és rugdosva. Nem engedhetem, hogy kivigyenek az ajtón, nem lehet. Csak egy kapucnis pulóver és egy polárnadrág van rajtam, odakint pedig legalább mínusz tizenkét fok. Meleghez szokott kaliforniai véremmel nem bírnám tovább tizenöt percnél, mielőtt megfagynék vagy kihűlnék – ha szerencsém van.

Ő azonban nem enged el, a karja acélpántként szorítja a testemet.

– Vedd le rólam a kezed! – kiáltom. Ezúttal már nem érdekel, hogy kit ébresztek fel. Ami azt illeti, még remélem is, hogy valaki felébred. Akárki. Mindenki. Ugyanekkor a tőlem telhető legnagyobb erővel hátrarántom a fejem, el akarom törni az orrát.

Valamit bizonyára eltalálhattam, mert hangos káromkodás kíséretében elenged. Én lerogyok a földre, a lábam összecsuklik, ezért térdre esem, és még éppen időben nézek fel, hogy lássam, amint Marc átrepül az előcsarnokon. A szeme tágra nyitva, a legtávolabbi falhoz csapódik.

Nincs időm azon gondolkozni, mi történhetett, mert csupán egy másodpercbe telik, hogy magához térjen, és rohanni kezdjen az előcsarnokon keresztül, egyenesen felém. Megfordulok, hogy elmeneküljek, felemelve tartom az öklömet, hogy távol tartsam magamtól Quinnt, ha megpróbálna megállítani, de hirtelen őt is repülni látom a levegőben. Ő nem egy falhoz, hanem egy könyvespolchoz csapódik, mire a felső polcról leesik egy váza, és széttörik a fején.

Körülnézek, menekülőútvonalat keresek, de Marc nagyon gyorsan mozog – tényleg villámgyorsan –, és hirtelen már ott is áll a lépcső és köztem. Jobbra kanyarodom, közben próbálom kitalálni a legjobb útvonalat a menekülésre, ám ekkor egy kemény, izmokból épült falnak ütközöm.

A francba. Már hárman vannak? Pánik lesz úrrá rajtam, ezért felemelem a kezem, és megpróbálom ellökni magamtól, bárki is az. Marchoz hasonlóan azonban ő sem moccan. Legalábbis amíg meg nem ragadja a csuklómat és olyan erősen nem húzza felfelé, hogy felemel a földről.

Csak akkor látom meg az arcát, amikor elkezd magához húzni, és rájövök, hogy Jaxon az.

Nem tudom, örüljek-e, vagy még jobban féljek.

Legalábbis addig, amíg a háta mögé nem tol, és a támadóim és közém nem helyezkedik, úgy nézve velük farkasszemet.

Marc és Quinn megtorpannak, a bosszúság félelemmé változik az arcukon.

– Valami gond van? – kérdezi Jaxon. A hangja halkabb, mint korábban, és sokkal karcosabb. Hidegebb, mint az udvaron lévő hó.

– Dehogy, nincs semmi gond – válaszolja Marc erőltetett nevetéssel. – Csak ismerkedünk az új lánnyal.

– Mostanában már így nevezik a gyilkossági kísérletet? Ismerkedés? – Nem emeli fel a hangját, nem tesz semmi olyat, ami csak egy kicsit is fenyegető lenne, mégis mindhárman idegesen várjuk, mikor robban fel.

– Nem bántottuk volna, haver – szólal meg először Quinn. Sokkal vékonyabb a hangja, mint néhány perccel ezelőtt, amikor csak hárman voltunk. Viszont nem akad össze a nyelve, vagy ilyesmi, ebből gondolom, hogy a váza nem ártott neki túl sokat. – Csak néhány percre ki akartuk tenni az udvarra.

– Igen – teszi hozzá Marc. – Csak vicc volt. Nem nagy ügy.

– Ti így nevezitek ezt a szarságot? – kérdezi Jaxon, és a hangja most valahogy még hidegebbnek tűnik. – Ismeritek a szabályokat.

Nem tudom, milyen szabályokról beszél – vagy miért hangzik úgy, hogy az ő személyes feladata azokat betartatni –, a szavai hallatán azonban Quinn és Marc még jobban meghunyászkodnak. Nem beszélve arról, hogy még az arcuk is elzöldül.

– Sajnáljuk, Jaxon. Csak most jöttünk be a futásból, és a dolgok kicsit elfajultak.

– Nem tőlem kell bocsánatot kérnetek. – Félig oldalra fordul, és kinyújtja felém a kezét.

Nem kellene megfognom. Minden, önvédelmi oktatáson élesített ösztönöm azt súgja, hogy meneküljek. Hogy ki kellene használnom ezt a közjátékot, amit Jaxon jelent, és villámgyorsan felszaladni a szobámba.

Obszidián tekintetéből azonban olyan intenzív düh sugárzik, hogy ösztönösen is tudom, azért fordult felém a kezét nyújtva, hogy a másik kettő ne lássa a haragját. Azt nem tudom, miért, csak azt, hogy nem akarja, hogy azok ketten tudják, mennyire feldúlja a dolog. Vagy talán azt nem akarja a tudomásukra hozni, hogy miattam ennyire feldúlt.

Bárhogy van is, ma este megmentett, ezért az adósa vagyok. Hosszan nézek a szemébe, a pillantásommal közlöm vele, hogy megőrzöm a titkát.

Azután megteszem, amit némán kér tőlem, és előrelépek. A kezét nem fogom meg – azt már túlzásnak érzem azok után, amit korábban mondott nekem –, de előrelépek, és tudom, hogy Jaxon nem hagyná, hogy Marc és Quinn bármit tegyenek velem.

A megítélése szerint valószínűleg túl közel állhatok hozzájuk, mert ő is előrelép, félig elém áll, úgy néz figyelmeztetően Quinnre és Marcra, hogy viselkedjenek. A figyelmeztetés alighanem felesleges, mert már mindkettő eléggé megszégyenült.

– Sajnáljuk, Grace! – szólal meg először Marc. – Ez totál szemétség volt tőlünk. Nem akartunk megijeszteni.

Nem válaszolok rá semmit, mert azt rohadtul nem fogom mondani, hogy semmi baj. Ahhoz viszont nem vagyok elég bátor, hogy elküldjem őket a francba, még úgy sem, hogy Jaxon védelmét élvezem. Ezért csak egyet tehetek: jeges tekintettel bámulok az arcukba, és azt kívánom, bárcsak véget érne már ez a bocsánatkérés, hogy végre visszamehessek a szobámba.

– Igen, tudod. – Quinn a mennyezetre mutat. – A hold teszi a dolgát, és…

Ennél jobb magyarázatot nem tudott kitalálni? A hold teszi a dolgát? Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent, de őszintén szólva nem is érdekel. Annyira elegem van már ebből a helyből és minden lakójából. Kivéve persze Macyt, Finn bácsit és – talán, de csak talán – Jaxont.

– Megyek, lefekszem. – Megfordulok, hogy távozzak, Jaxon azonban megint megfogja a csuklómat.

– Várj! – Most szól hozzám először a korábbi vitánk óta, ezért megtorpanok. A hangja sokkal hatásosabbnak bizonyul, mint a csuklómat fogó keze.

– Miért? – kérdezem.

Nem válaszol, csak ismét Marchoz és Quinnhez fordul, és így szól:

– Ezzel még nincs vége.

A két srác bólint, de nem szól semmit. Jaxon kijelentése egyszerre jelentette a beszélgetés végét és közvetített fenyegetést, mert mindketten elindulnak a folyosón, és gyorsabban futnak, mint ahogy valaha bárkit futni láttam.

Mindketten nézzük, ahogy elmennek, majd Jaxon felém fordul. Hosszú másodpercekig nem mond semmit, csak alaposan végigmér tetőtől talpig, sötét szeme feltérképezi a testem minden négyzetcentiméterét. Nem hazudok, kényelmetlenül érzem magam tőle. Nem ugyanúgy, mint ahogy Quinn és Marc mellett éreztem magam rosszul, mert ők azt keresték, milyen gyengeségemet tudják kihasználni. Ez az érzés inkább olyan hűha, de meleg lett itt hirtelen, és miért, ó, miért éppen ez az ócska szakadt pizsamaalsó van rajtam fajta.

Sajnos fogalmam sincs, mit gondoljak erről az érzésről.

– Jól vagy? – kérdezi halkan, és végül elengedi a csuklómat.

– Persze – válaszolom, bár nem vagyok biztos benne, hogy ez igaz. Milyen hely az, ahol az emberek viccből kilöknek a hidegbe, hogy meghaljak?

– Nem nézel ki túl jól.

Ez egy kicsit rosszul esik, habár tudom, hogy igaza van.

– Igen, tudod, rázós napjaim voltak mostanában.

– Azt elhiszem. – A tekintete komoly, az arca megfontolt, miközben rám néz. – Nem kell többé Marc és Quinn miatt aggódnod. Nem fognak megint zaklatni. – A gondoskodom róla részt nem teszi hozzá, de én attól még hallom a szavai mögött.

– Köszönöm – bukik ki belőlem hirtelen. – Úgy értem, hogy segítettél. Nagyra értékelem.

Felszökik a magasba a szemöldöke, és ha lehetséges, a szeme még sötétebb lesz hirtelen ebben a félhomályban.

– Szerinted ezt tettem? Segítettem?

– Miért? Nem?

Megrázza a fejét, és halkan felnevet, mire a szívem megremeg a mellkasomban.

– Fogalmad sincs, ugye?

– Fogalmam? Miről?

– Hogy miattam éppen most lettél eszköz egy játékban, amit nem érthetsz.

– Szerinted ez egy játék? – kérdezem hitetlenkedve.

– Én pontosan tudom, hogy mi ez. És te?

Várom, hogy mondjon még valamit, magyarázza meg ezt a rejtélyes megjegyzést, de nem teszi. Ehelyett csak engem néz elmélyülten, amíg végül feszengeni kezdek. Még sohasem nézett rám így senki, mintha nem tudná eldönteni, hogy hibázott-e azzal, hogy megmentett a közelgő haláltól.

Vagy talán úgy, mintha nem tudná eldönteni, hogy mit mondjon ezek után. Ebben az esetben üdv az istenverte klubban.

Végül ennek a hosszú, komor hallgatásnak nincs semmi eredménye, mert egyszerűen csak azt mondja:

– Vérzel.

– Tényleg? – Azonnal az arcomra kapom a kezem, ami még mindig fáj, mert Marc válla nekiütközött, amikor próbáltam kiszabadulni a szorításából.

– Nem ott. – Felemeli a kezét a számhoz, és óvatosan… olyan óvatosan, hogy alig érzem… a hüvelykujjával végigsimít az alsó ajkamon. – Itt. – Felemeli az ujját, és a halvány fényben látom, hogy egy vércsepp ragyog az ujjbegyén.

– Ó, fúj! – Odanyúlok, hogy letöröljem róla. – Hadd… Felnevet, és nem engedi. Azután az ajkához emeli a hüvelykujját, és miközben mereven a szemembe néz, beveszi a szájába, és lassan lenyalja róla a vért.

Ez a legizgatóbb dolog, amit valaha láttam, de nem tudom, hogy miért. Úgy értem, nem az lenne a helyes reakció, hogy kiráz tőle a hideg?

Talán amiatt van, ahogy felizzik a szeme, amikor megérzi a vérem ízét.

Vagy talán amiatt a kis hang miatt, amit kiad, amikor lenyeli.

Vagy talán, mert végigsimított az ajkamon, azután az ujját a saját szájához érintette, és ez intimebb, mint bármilyen csók, amit korábban átéltem.

– Menned kell. – A szavak mintha kiszakadnának belőle.

– Most?

– Igen, most. – Az arckifejezése szándékosan távoli. Mintha minden erejével próbálná eltitkolni előlem azt, amit gondol. Vagy amit érez. – És nagyon ajánlom, hogy éjfél után maradj az ágyadban, ahol lenned kell.

– Maradjak az… – Felháborít, amit ezzel sugall. – Azt akarod mondani, hogy én vagyok a felelős azért, ami ma este történt?

– Ne légy nevetséges! Persze hogy nem. Jobban kellett volna uralkodniuk magukon.

Furcsa megfogalmazása ez annak, hogy nem kellene megpróbálniuk megölni embereket, és rá is akarok kérdezni, ő azonban folytatja, mielőtt még meg tudnám fogalmazni magamban a kérdést.

– Egyszer már figyelmeztettelek, hogy légy óvatos. Ez a suli nem olyan, mint a régi iskolád.

– Honnan tudod, milyen volt a régi iskolám?

– Nem tudom – válaszolja somolyogva. – De azt garantálhatom, hogy nem is hasonlított a Katmere Akadémiára.

Jaxonnak igaza van – természetesen igaza van –, de most már nem akarok meghátrálni.

– Ezt nem tudhatod.

Ekkor előrehajol, mintha nem tudná visszafogni magát, és az arca meg az ajka egy-két centire áll meg az enyémtől. Mint korábban is, most is tudom, hogy kényelmetlenül kellene éreznem magam. De nem történik meg. Inkább forróság önti el az egész testemet. Ezúttal, amikor megroggyan a térdem, annak semmi köze a félelemhez.

Az ajkam szétnyílik, a lélegzetem elakad, a pulzusom felgyorsul. Jaxon érzi a reakciómat… látom kitágult pupillájából, abból, ahogy a tekintete óvatos és éber lesz.

Hallom, hogy ő is szaggatottan veszi a levegőt, érzem a teste enyhe remegését az enyémhez közel. Egy másodpercre, de csak egyetlen másodpercre azt hiszem, hogy meg fog csókolni. Ekkor azonban még közelebb jön, elhajol a szám mellett, és az ajkát majdnem a fülemhez nyomja. Van egy olyan furcsa érzésem, hogy ő is megszagol, mint korábban Marc és Quinn, habár ez most egészen más hatást tesz rám.

– Fogalmad sincs róla, hogy mit tudok – súgja halkan.

Forró lélegzete miatt nem kapok levegőt, elolvadok, az egész testem magától az övéhez dől.

Ő engedi egy másodpercig vagy kettőig, a kezét a derekamra teszi, a válla felém mozdul. Aztán egy szempillantás alatt eltávolodik tőlem, olyan gyorsan lép hátra, hogy majdnem előrebukok, mert nincs ott a teste, ami megtámasszon.

– Menned kell – ismétli meg ezúttal még halkabban és még reszelősebb hangon, mint korábban.

– Most? – kérdezem hitetlenkedve.

– Igen, most azonnal. – A lépcső felé bök a fejével, én pedig azon kapom magam, hogy arra indulok, habár a fejemben még nem született meg a döntés, hogy megtegyem. – Menj egyenesen a szobádba, és zárd kulcsra az ajtót!

– Azt hittem, azt mondtad, nem kell többé aggódnom Marc és Quinn miatt – mondom a vállam fölött hátranézve.

– Nem is.

– Akkor miért kell…? – Elhallgatok, mert hirtelen rájövök, hogy már magamban beszélek. Jaxon elment.

Én pedig ott maradok és arra gondolok, mikor látom legközelebb. És hogy miért olyan fontos, hogy lássam.

8.

Élni és halni hagyni

Nem hazudok, enyhén sokkos állapotban vagyok, amikor végre visszaérek a szobámba. Mindjárt hajnali öt óra, és a legkevésbé sem vágyom arra, hogy visszamásszak az ágyba, és a mennyezetet bámuljam, amíg Macy felébred. De persze az épületben sem kóborolhatok többet, mivel ha Jaxon nem jelent volna meg, akkor már halott lennék.

Egyáltalán nem támaszkodhatok arra – és nem is akarok –, hogy majd ő megment, ha valami bizarr helyzetbe kerülök, ezért úgy gondolom, az a legokosabb, ha itt maradok a szobámban, amíg Macy fel nem ébred és ki nem kérem a véleményét a történtekről. Ha viszont nem az lesz a reakciója, hogy ÚRISTEN, MI A FRANC?!?!, akkor fogom a még bepakolt bőröndömet és visszamegyek San Diegóba. Sokkal jobb lesz Heather családjánál potyázni a következő nyolc hónapban, mint itt meghalni. Vagy legalábbis ez a kifogásom, és kitartok mellette.

Különösen, hogy San Diegóban nem kell tartanom a hegyibetegségtől.

Hányinger tör rám, amikor lábujjhegyen átosonok a szobán, és alig érek el az ágyamig, amire halk nyögéssel lerongyok.

Macy bizonyára meghallotta, mert így szól:

– Ígérem, a hegyibetegség nem tart örökké.

– Nem csak arról van szó. Hanem mindenről.

– Elhiszem – feleli, azután csend telepszik ránk. Biztos vagyok benne, hogy szándékosan ad nekem teret, hogy rendezzem a gondolataimat és eldöntsem, mit akarok megosztani vele. Én a szürke mennyezetet bámulom az ágyam fölött, úgy érzem, egyre lejjebb ereszkedik rám, azután nagy levegőt veszek.

– Csak… Alaszka olyan, mint egy másik bolygó, tudod? Ezen a helyen minden annyira más, mint otthon, és nagyon nehéz hozzászoknom. – Általában nem szoktam olyan emberekre zúdítani a problémáimat, akiket nem ismerek túl jól… könnyebb mindent inkább magamban tartanom… de itt Macy a legközelebbi barátom. És egy részem úgy érzi, felrobbanok, ha nem beszélhetek valakivel.

– Teljesen megértem. Én egész életemben itt éltem, de néha még nekem is egy kicsit bizarrnak tűnik. Te csupán tizenkét órája vagy ebben az államban, és annak is a legnagyobb részében pocsékul érezted magad. Várj néhány napot, várd meg, hogy elmúljon a hegyibetegség, és vegyél részt néhány órán! Miután kialakítottál egy napirendet, talán nem lesz minden olyan furcsa.

– Tudom, hogy igazad van. És nem is éreztem magam olyan szörnyen, amikor felébredtem, egészen addig, amíg… – Nem fejezem be a mondatot, mert próbálom megtalálni a legmegfelelőbb szavakat, hogy elmeséljem a történteket.

– Amíg mi? – Kitakarózik, és kiszáll az ágyból.

– Tudom, hogy ez egy elég nagy iskola, de ismersz két srácot, akiknek az a neve, hogy Marc és Quinn? – kérdezem.

– Az attól függ. Az egyiküknek van orrpiercingje?

– Igen. Egy nagy, fekete karika. – Az ujjammal az orromra mutatok, hogy szemléltessem.

– Akkor igen, ismerem őket. Egykorúak velem. Jó fejek, nagyon viccesek. Tudod, történt egyszer, hogy… – Biztosan nincs pókerarcom, mert hirtelen elhallgat. Összehúzza a szemét. – Na igen, kezdem azt érezni, hogy inkább azt a kérdést kellene feltennem, hogy te honnan ismered őket.

– Talán csak szórakoztak, de… szinte biztos vagyok benne, hogy megpróbáltak megölni ma este. Vagy legalábbis halálra rémíteni.

– Hogy micsoda? – visítja, és majdnem elejti a kezéből a vizesüveget, amit kivett nekem a hűtőből. – Most azonnal mondd el, hogy mi történt! És ne hagyj ki semmit!

Hajthatatlannak tűnik, ezért szépen sorban elmesélek mindent, amíg oda nem érek ahhoz a részhez, ahol Jaxon megmentett. Nem tudom, mi a véleményem erről – vagy milyen érzéseim vannak ezzel kapcsolatban – ezért még nem állok készen arra, hogy erről beszéljek. Azt pedig semmiképpen nem akarom, hogy Macy beszéljen róla. Ráadásul valamiféle néma megegyezéssel megígértem Jaxonnak, hogy titokban tartom a történteket. Habár most, hogy megint itt vagyok a szobámban, arra gondolok, talán csak képzeltem ezt az egész néma párbeszédet.

– Szóval, mi történt? – kérdezi, amikor nem folytatom. – Hogy menekültél el tőlük?

– Valaki meghallotta a dulakodást, és lejött megnézni, mi történik. Amikor a fiúk rájöttek, hogy van egy szemtanú is, nagyon gyorsan lehiggadtak.

– Azt elhiszem, a szemetek. Biztosan nem akarják, hogy jelentsék őket apának. Csakhogy erre akkor kellett volna gondolniuk, amikor kikezdtek veled. Esküszöm, a saját kezemmel fogom megölni őket.

Annyira dühösnek látszik és hangzik, hogy ezt ki is nézem belőle.

– Mégis mit gondoltak? Nem is ismernek téged, akkor miért tették ezt? – Felpattan, és elkezd fel-alá járkálni. – Egészen biztosan kihűltél volna, ha túl sokáig hagynak odakint, nem beszélve arról, hogy mi történhetett volna, ha több mint tíz percig nem engednek vissza. Tényleg meghalhattál volna. De ennek nincs semmi értelme. Mindig is egy kicsit vadak voltak, tele energiával, de sosem láttam őket szándékosan rosszindulatúan viselkedni senkivel.

– Ennek az egésznek nincs értelme. Már kezdem azt hinni, hogy talán be voltak lőve, vagy valami, mert nincs más magyarázat arra, miért járkáltak odakint egy szál farmerban és pólóban. Úgy értem, ők hogyan tudták elkerülni azt, hogy kihűljenek?

– Nem tudom – válaszolja Macy, de látszik rajta, hogy kényelmetlenül érzi magát, mintha biztosan tudná, hogy az a két fiú drogozik. Vagy mintha azt gondolná, hogy tévedek, amikor azt mondom, hogy meleg ruha nélkül voltak odakint. De tudom, mit láttam. Az a két srác egészen biztosan nem viselt semmiféle védőruhát a hideg ellen.

– Talán csak néhány percig voltak kint – találgat végül, és átnyújt nekem két Advilt. – Mindegy, bármi történt is velük, biztos vagyok benne, hogy apa majd megoldja.

Egy részem nem szeretné elmondani Finn bácsinak, mert az már önmagában is elég nehéz. Ha valaki új egy iskolában, nem kell hozzá még besúgónak is lennie. De valahányszor eszembe jut, mi történhetett volna – és történt is volna, ha Jaxon nem jelenik meg – úgy érzem, Finn bácsinak tudnia kell róla. Máskülönben hogy akadályozza meg, hogy legközelebb valaki mással megtegyék ugyanezt?

– Addig pedig valószínűleg jobb lenne, ha aludnál egy kicsit. Akarsz előtte enni?

Mivel már az ennivaló gondolatára is tiltakozóan felfordul a gyomrom, azt felelem:

– Azt hiszem, ezt most kihagyom. De nem vagyok benne biztos, hogy tudok-e aludni. Talán ki kellene csomagolnom a bőröndömet, és mindent előkészíteni holnapra.

– A csomagod miatt ne aggódj! Már kipakoltam.

– Tényleg? Mikor?

– Tegnap este, miután elaludtál. Úgy gondoltam, ha nem tetszik neked, ahova tettem a ruháidat, bármikor átrendezheted. De így legalább már minden elérhető közelségben van.

– Nem kellett volna megcsinálnod helyettem, Macy.

– Tudom, hogy nem. De nem érzed jól magad, ezért úgy gondoltam, jól jön egy kis segítség. Különben is, ma este buliba megyünk, és muszáj, hogy megtaláld a sminkkészletedet meg a hajformázó eszközeidet.

Nem tudom, melyik okoz nagyobb derültséget bennem: az, hogy Macy ilyen félvállról közli, hogy szeretné, ha buliba mennék ma este, vagy pedig az, hogy tényleg elvárja, hogy kisminkeljem magam, miközben egy szempillaspirálon és néhány tubus szájfényen kívül nincs semmi sminkeszközöm.

Tekintve, hogy ő tegnap teljes sminkben száguldott egy motoros szánon az alaszkai vadonban, csak sejtem, hogyan nézhet ki, amikor buliba megy.

– Szóval, egész pontosan milyen buli lesz ez? – kérdezem, és bebújok az élénk rózsaszín paplan alá, amit elég gyorsan kezdek megszeretni. Talán azért, mert ez a legpuhább és legkényelmesebb takaróm, amim valaha volt.

– Egy isten-hozott-a-Katmere-Akadémián buli. Neked.

– Mi? – Olyan gyorsan ülök fel, hogy a fejem megint lüktetni kezd. – Egy üdvözlőbuli? Nekem? Ez most komoly?

– Nos, hogy őszinte legyek, az iskolában havonta egyszer mindig van egy uzsonnaszerű délutáni összejövetel, hogy a diákok jobban megismerjék egymást. Úgy döntöttünk, hogy a mai uzsonnaparti egy kicsit ünnepélyesebb lesz a tiszteletedre.

– Ó, igen. Mert a diákok eddig annyira szívélyesen fogadtak. – A párnába temetem az arcom és felnyögök.

– Esküszöm, hogy nem vagyunk olyan rosszak. Gondolj csak Flintre! Ő nagyszerű, nem?

– De igen. – Önkéntelenül is elmosolyodom, amikor arra gondolok, hogyan viccelődött velem, Új Lánynak nevezve.

– A legtöbb ember, akivel itt találkozol, olyan, mint ő, nem pedig olyan, mint Marc és Quinn. Esküszöm! – Felsóhajt. – De lemondhatom, ha akarod. Majd azt mondom mindenkinek, hogy a hegyibetegséged nagyon kínoz. Persze, ahogy elnézlek, lehet, hogy ez nem is lesz hazugság.

Annyira igyekszik, hogy ne vegyem észre a hangjában a csalódottságot, de még a párnába temetett fejem ellenére is hallom.

– Nem, ne mondd le! – válaszolom. – Ha nem hányok, akkor elmegyek.

Előbb vagy utóbb úgyis szembe kell néznem ezekkel a magániskolás diákokkal. Jobb, ha inkább ma kerül rá sor, amikor felnőtt felügyelet alatt vannak, és valószínűleg a lehető legjobban viselkednek. Így legalább elég kevés az esélye annak, hogy kidobjanak a hóba vagy valamelyik ablakon… Megborzongok. Ez a vicc még túl korai.

– Szuper! – Lehuppan mellém az ágyra, és átnyújtja a vizespalackot, amit korábban is adott. – Ne felejtsd el, hogy a víz most nagyon jó barátod – mondja egy kacsintás kíséretében.

– Nem akarom! – nyöszörgöm fájdalmasan.

– Hát igen, de én akkor is innék. A hegyibetegség ellen csak sok vízzel lehet védekezni. Úgy értem, persze csak ha nem akarsz tüdő- vagy agyi ödémát kapni, ami, tudod, legalább olyan hamar megölhet, mint a kihűlés.

– Komolyan? – A szemem forgatom, miközben ránézek, de elveszem a kezéből a vizesüveget, és egy hajtásra megiszom a felét. – Mondta már valaki neked, hogy sokkal keményebb vagy, mint ahogy kinézel?

– A barátom. De szerintem ő titokban élvezi.

– Jó neki. – Iszok még egy korty vizet. – Van itt Netflix?

– Viccelsz? – Jelentőségteljesen mered rám. – Alaszka közepén lakom, egy hegyen. Meg is halnék Netflix nélkül.

– Jogos. Mit szólsz A sötétség öröksége című sorozathoz?

Heather barátnőmmel a múlt héten kezdtük el nézni.

Macy szeme hatalmasra tágul.

– A sötétség öröksége?

– Igen. Nagyon klassz sorozat egy csapat kamasz vámpírról, boszorkányról és vérfarkasról, akik mind együtt élnek egy bentlakásos iskolában. Tudom, hogy egy kicsit ostobán hangzik, de nagyon érdekes elképzelni.

– Egyáltalán nem hangzik ostobán – válaszolja Macy, és zavartan köhög egyet. – Benne vagyok. Úgy értem, ki tudna ellenállni egy dögös vámpírnak?

– Én is így gondolom.

Az első epizóddal kezdjük, hogy Macy is lépés tudjon tartani a történettel. Miközben nézzük, ahogy a főszereplő féltestvére vérfarkassá változik, önkéntelenül is arra gondolok, amit Marc és Quinn mondott a holdról. Úgy értem, tudom, hogy csak a hold fényére volt szükségük, hogy megvilágítsa a sötét vadont körülöttük.

Hát persze hogy tudom.

Mégis, két találkozás után Jaxonnal – és mind a kettő azzal végződött, hogy nagyon komolyan figyelmeztetett – nehéz nem arra gondolnom, vajon mibe keveredtem itt.

9.

Még a pokolban is vannak klikkek

– Ne idegeskedj már! – mondja nekem Macy órákkal később, miközben az esti bulira készülődünk. – Elképesztően nézel ki.

– Biztos vagy benne? – Kinyitom a szekrényajtót, és legalább tizedjére nézem meg magam az egész alakos tükörben, amióta elkezdtem öltözködni.

– Teljesen. Ez a ruha elképesztően áll rajtad. A színe pedig tökéletes.

A szememet forgatom.

– Nem a színe miatt aggódom.

– Akkor mi miatt?

– Ó, nem is tudom. – Egy kicsit feljebb húzom a kivágást a mellkasomon, azt szeretném, ha két centivel fentebb lenne. Vagy tízzel. – Talán amiatt, hogy kiesik belőle a mellem? Egyáltalán nem erre az első benyomásra hajtok.

Macy felnevet.

– Ó, te jó ég! Ez a ruha pazar! Te pedig káprázatosan nézel ki benne.

– A ruha tényleg pazar – értek vele egyet. Mert így van. És valószínűleg teljesen elfogadhatóan áll Macy magas, nyúlánk alakján. Nekem azonban nagyobb mellem van, ezért a dolog egy kicsit trükkösebb. – Talán, ha egész este nem veszek mély levegőt, akkor minden rendben lesz.

– Nézd, lehet, hogy jobb lenne, ha farmerban jönnél, ahogy eredetileg tervezted. – Odamegy az ágyamhoz, és felemeli róla a nadrágomat. – Nem akarom, hogy kényelmetlenül érezd magad.

Csábít a dolog, nagyon csábít. De…

– A többi lány farmerban lesz?

– Kit érdekel, hogy a többi lány miben lesz?

– Ezek szerint nem. – Még egyszer feljebb húzom a nyakkivágást, azután feladom és becsukom a szekrényajtót. – Gyere, menjünk, mielőtt még úgy döntök, hogy itt maradok, és egész este a Netflixet nézem.

Macy megölel.

– Tényleg gyönyörű vagy. Menjünk, érezzük jól magunkat!

Másodjára is forgatom a szemem, mert a „gyönyörű” több mint túlzás. A hajam göndör és gesztenyebarna, a szemem egyszerű barna, az orromon és az arcomon pedig véletlenszerűen helyezkednek el a szeplőcsoportok, szóval én sokkal inkább a gyönyörű szöges ellentéte vagyok.

Ha jó napom van, azt lehet mondani rám, hogy aranyos. Macy mellett állva azonban, aki tényleg baromi szép, én egy penészvirágnak tűnök. Jelentéktelennek és unalmasnak.

– Gyere már! – folytatja, majd megfogja a karomat, és az ajtó felé húz. – Ha tovább várunk, nagyon elkésünk a saját bulidról.

– Vagy esetleg teljesen ki is hagyhatnánk – mondom, miközben még mindig az ajtó felé húz. – Udvariasan távol maradnánk.

– Túl késő – válaszolja gonosz mosollyal. – Már mindenki minket vár.

– Ó, hurrá! – Szarkasztikus megjegyzésem ellenére én is elindulok. Minél hamarabb odaérünk, annál hamarabb túlesek a nehezén.

Amikor át akarok menni a kristálygyöngyös függönyön, Macy azt mondja:

– Várj, hadd húzzam félre neked! Nem akarom, hogy megrázzon. Ne haragudj, hogy tegnap nem jutott eszembe.

– Megrázzon? Hogy érted ezt?

– Mindenkit megráz. – Oldalra biccenti a fejét, és furcsán néz rám. – Nem érezted tegnap este, amikor kimentél a szobából?

– Ööö, nem. – Kinyújtom a kezem, és a tenyerembe fogok jónéhány gyöngyöt, próbálok rájönni, miről beszél.

– Tényleg nem érzel semmit? – kérdezi néhány másodperc múlva.

– Tényleg nem. – Lenézek kedvenc, magas szárú, rózsamintás Converse tornacipőmre. – Lehet, hogy a cipő az oka.

– Lehet. – Látszik rajta, hogy kételkedik. – Gyere, menjünk!

Becsukja az ajtót, azután többször is végigsimítja a kezét a függönyön, mintha azt akarná, hogy megrázza. Tudom, ennek egyáltalán nincs értelme, de határozottan úgy tűnik.

– Szóval – kérdezem végül, miután felhagy vele, bármit csinált is. – Miért teszel fel szándékosan olyan gyöngyfüggönyt, ami feltöltődik statikus elektromossággal, és mindenkit megráz, aki hozzáér?

– Nem mindenkit – válaszolja jelentőségteljes pillantással. – És azért, mert szép. Nyilvánvalóan.

– Nyilvánvalóan.

Miközben a folyosón sétálunk, akaratlanul is észreveszem a mennyezeti díszléceket a falakon. Feketére vannak festve, és tüskés, aranyszínű virágok fonják körbe őket. Gondosan kidolgozott és gyönyörű ez a díszítés, és csak egy kicsit bizarr. Persze nem annyira, mint a mennyezeten sorakozó lámpák, amelyek úgy néznek ki, mint három síró, fekete virág, amelyeket görbe, tüskés szár köt össze. Aranyszínű villanykörték vannak a virágok közepén, de részben eltakarják őket a lefelé forduló virágszirmok.

Az egésznek hátborzongató, mégis gyönyörű a hatása, és bár én sosem díszíteném a saját szobámat ilyennel, azt el kell ismernem, hogy lenyűgöző.

Annyira lenyűgöző, hogy szinte észre sem veszem, hogy megnyugszik a gyomrom, mire leérünk az első emeletre. Jobban mondva a pterodaktiluszok pillangókká változnak. De nem panaszkodom, tekintve, hogy ez már hatalmas előrelépés. A fejem még mindig tompán fáj a magasság miatt, de egyelőre az Advil mindent kordában tart.

Csak remélem, hogy ez így is marad.

Tudom, hogy Macy azt mondta, ez egy üdvözlőbuli, amit nekem rendeztek, mégis azt remélem, hogy inkább olyan lesz, mint a szokásos teaparti. A célom az, hogy a lehető legláthatatlanabb legyek, ezért egy, az én tiszteletemre rendezett buli nem illeszkedik a tervembe. Vagy úgy is fogalmazhatok, hogy totálisan megsemmisíti azt.

Ahogy közeledünk az ajtóhoz, megragadom Macy csuklóját.

– Ugye nem akarod, hogy kiálljak mindenki elé? Csak elvegyülünk és körbesétálunk, ugye?

– Hát persze. Vagyis apa azt tervezi, hogy mond egy kis köszöntő beszédet, de nem lesz nagy ügy.

Hát persze hogy ezt tervezi. Úgy értem, miért is ne tenné? Elvégre ki nem gondolja úgy, hogy célkeresztet festeni az új lány hátára jó ötlet? A rohadt életbe.

– Hé, ne légy már olyan aggodalmas! – Macy megáll egy díszesen faragott, szárnyas ajtó előtt, és magához ölel. – Minden rendben lesz. Ígérem!

– Hajlandó vagyok beérni annyival is, hogy nem lesz katasztrofális – mondom neki, de azért ebben nem reménykedem túlzottan. Úgy érzem, mintha egy nagy súly nehezedne a mellkasomra. Összenyomna. Megsemmisítene.

Nem az iskola hibája – már egy hónapja így érzem magam. Mégis, attól, hogy itt vagyok ezen a helyen – Alaszkában –, valahogy minden sokkal rosszabbnak tűnik.

– Érd be annyival, hogy elképesztő lesz – javít ki, aztán megfogja a karomat és a sajátjába ölti. Ezután előrehajol, és úgy nyitja ki mind a két ajtószárnyat, és úgy vonul be, mintha övé lenne ez a hely.

És abból ítélve, ahogy mindenki felé fordul a teremben, ezt könnyen el is tudom hinni. Legalábbis amíg rá nem jövök, hogy a legszörnyűbb rémálmom vált valóra, mert mindenki engem néz. És senki sincs lenyűgözve.

Ezért úgy döntök, hogy inkább a díszítést veszem szemügyre, ami csodálatos. Nem is tudom, hova nézzek először, ezért mindenhová nézek. Megfigyelem a bordó-fekete barokk bársonytapétát, a háromszintes kovácsoltvas csillárt, amelynek minden, bonyolultan megmunkált ágáról fekete kristályok lógnak. Az elegáns vörös székeket és a fekete terítővel leterített asztalokat, amelyek a hatalmas terem hátsó részében állnak.

A sötét falon körülbelül másfél méterre egymástól lámpabúrák sorakoznak, és úgy látszik, valódi gyertyák égnek bennük. Közelebb lépek, hogy a saját szememmel is meggyőződjek róla, és teljesen elvarázsol, amikor felismerem, hogy minden lámpabúra különböző sárkányalakokat formáz. Az egyiknek szét van tárva a szárnya, és egy szép kelta kereszt előtt áll, egy másik össze van gömbölyödve egy kastély tetején, a harmadik nyilvánvalóan éppen repül. Minden sárkányos lámpabúra úgy van megtervezve, hogy a gyertya a nyitott száj közepén álljon. Közelebb lépek, és látom, hogy a gyertya tényleg valódi.

El sem tudom képzelni, hogyan engedhetik meg ezt a nagybátyámnak – az országban egyetlen tűzoltóparancsnok sem egyezne bele, hogy egy iskolában valódi gyertyák égjenek a diákok körül úgy, hogy senki sem figyel rájuk. Na persze a semmi közepén vagyunk Alaszkában, és nem tartom valószínűnek, hogy bármilyen tűzoltóparancsnok bejelentés nélkül ellátogatna a Katmere Akadémiára.

Macy megfogja a karomat, én pedig vonakodva engedem, hogy elhúzzon a sárkányos lámpáktól, beljebb a terembe. Ekkor felpillantok a mennyezetre, és észreveszem, hogy az is vörösre van festve, és ugyanolyan fekete díszlécek húzódnak végig a mennyezet alatt.

– Az egész bulin a díszítést fogod bámulni? – viccelődik Macy halkan suttogva.

– Meglehet. – Kelletlenül elfordítom a szemem a mennyezetről, és a hatalmas büféasztalokra nézek, amelyek a szemközti fal teljes szélességben végighúzódnak. Sajttal, péksüteménnyel és szendviccsel teli tálcák állnak rajtuk, valamint innivalók.

Senki sincs a büféasztalnál, és szinte senki nem ül az asztaloknál sem. A diákok a terem különböző részein csoportokba verődve állnak. Ez az önként vállalt elszigetelődés talán az egyetlen, ami ismerős számomra. Úgy tűnik, nem számít, hogy egy átlagos középiskolában vagy-e San Diegóban, vagy egy nagymenő bentlakásos iskolában Alaszkában – klikkek mindenhol vannak.

És nyilvánvalóan – ha az ember egy nagymenő bentlakásos iskolában van – ezek a csoportok ezerszer olyan sznobok és megközelíthetetlenek, mint bárhol máshol.

Hogy én milyen mázlista vagyok!

Macy és én beljebb megyünk a terembe, és azon kapom magam, hogy a különböző… klikkeket nézem. Nem tudok rájuk jobb szót.

Az ablaknál álló csoport tagjai körül energia és megvetés lengi be a levegőt, miközben végignéznek rajtam. Körülbelül harmincöten vannak, mindannyian egy hatalmas kupacban állnak, mint amikor egy sportcsapat összedugja a fejét, hogy megbeszéljék a taktikát, mielőtt kivonulnak a pályára. A fiúk mindannyian farmert viselnek, a lányok pedig rövid ruhát, ami jól kihangsúlyozza erős, edzett testüket, és megmutatja impozáns izmaikat.

A terem hátsó részén álló új iskolatársaim arcáról kíváncsiság és egy jó adag megvetés sugárzik. Többnyire hosszú, bő ruhákat viselnek, vagy elegáns, gazdagon díszített inget, amelyek anyaga tökéletesen illik a teremhez. Sokkal törékenyebbnek néznek ki, mint az ablaknál álló csoport, és még mielőtt Macy izgatottan integetne feléjük, már tudom, hogy ez az ő klikkje.

Elindul feléjük, én pedig követem, és mosoly mögé rejtem hirtelen támadt idegességemet, habár egyáltalán nem vagyok vidám.

Útközben elmegyünk egy másik nagy csapat diák mellett, és szinte megesküszöm rá, hogy hullámokban árad belőlük a forróság. Ebben a csapatban minden egyes tag magas – még a lányok is majdnem száznyolcvan centisek –, és határozottan feszélyez, hogy mindannyian eltérő mértékű gúnnyal és gyanakvással figyelnek engem. Kosárlabda, valaki?

Legalábbis addig, amíg meg nem pillanatom Flintet a csoport közepén. Vigyorog, és olyan hevesen húzgálja a szemöldökét, hogy önkéntelenül is kuncogni kezdek. A többiekhez hasonlóan ő is farmert és szűk pólót visel, amely jól kihangsúlyozza a mellkasát és a bicepszét. Jól néz ki. Nagyon jól. Na persze ugyanolyan jól néznek ki a barátai is. Mielőtt elfordulok, kiölti rám a nyelvét, mire hangosan felnevetek.

– Mi olyan vicces? – kérdezi Macy, de aztán észreveszi Flintet és a szemét forgatja. – Tudod, mennyi ideig próbáltam magamra vonni a figyelmét – teljesen eredménytelenül –, amíg végül feladtam? Ha nem lennénk unokatestvérek, akiknek az a sorsa, hogy a legjobb barátnők legyenek, neheztelnék rád.

– Biztos vagyok benne, hogy Flintnek és nekem szintén az a sorsunk, hogy barátok legyünk – válaszolom, miközben próbálok lépést tartani nevetségesen hosszú lépteivel. – Nem hiszem, hogy egy fiú rábandzsítana egy lányra, ha akarna tőle valamit.

– Nos, hát ezt sosem lehet tudni. A sár… – Hirtelen elhallgat, és hangosan köhögni kezd, mintha félrenyelte volna a saját nyálát, vagy ilyesmi.

– Jól vagy? – Megütögetem a hátát egy kicsit.

– Igen. – Megint köhög, és idegesen húzgálja bő ruhaujját. – A sármos fiúk.

– A sármos fiúk? – ismétlem meg meglehetősen értetlenül.

– Ha esetleg kíváncsi vagy rá. – Figyelmesen néz rám. – Az előbb. Azt készültem mondani, hogy a sármos fiúk. Szóval, hogy a sármos fiúk néha drasztikus lépéseket képesek tenni azért, hogy a kiszemelt lány észrevegye őket. Szóval, ezt akartam mondani. A sármos fiúk.

– Oooooooookééééé. – Nem mondok semmit, mert most eléggé összezavarodtam. Nem azért, amit mondott, hanem azért, amilyen nyomatékosan mondta. Na persze tegnap is furcsán viselkedett Flint közelében. Talán mindig akkor zavarodik meg, ha Flint is a közelben van.

Nem mond többet, amíg oda nem érünk a gyönyörűen díszített terem közepére. Nem hibáztatom, mert a csoportban, ami mellett most elhaladunk, messze a legfélelmetesebb diákok vannak, akiket eddig láttam. És ez azért mond valamit, tekintve, hogy a teremben mindenki rohadtul nyugtalanító.

Ez a csoport azonban új szintre emeli a dolgot. Kizárólag a fekete vagy a fehér különböző árnyalataiba öltöztek – elegáns ing, ruha, nadrág, cipő, ékszer, csupa tervezői darab! –, mindannyiukról ordít, hogy felveti őket a pénz… valamint olyan hatalom, olyan erő lengi körül őket, amit nem lehet nem észrevenni. Nyilvánvalóan ők is egy klikk, mint a többiek a teremben, de bennük van valamiféle formalitás, ami a többiekben nincs. Az embernek az az érzése, hogy megvédik egymást bárki mással szemben, aki itt van a teremben, viszont az összetartásuk ezzel véget is ér.

Miközben elmegyünk mellettük, rájövök, hogy van még egy hatalmas különbség köztük és az összes többi klikk között. Ők egyáltalán nem néznek rám.

Önkéntelenül is hálás vagyok érte, mert a térdem most már egyre jobban remeg, miközben Macy barátai felé tartunk. Túl sok ez már nekem – nemcsak az, hogy milyen sokan vannak ezen a bulin, és hogy mind engem néznek, hanem az is, hogy milyen nevetségesen összetartó a legtöbb csoport. De tényleg, semmilyen keveredés nincs köztük – egyetlen feketébe öltözött srác sem beszélget hosszú, bő ruhás lánnyal. Egyetlen szuper magas lány sem néz valamelyik sportos kinézetű fiúra, aki az ablaknál áll.

Nem. Úgy tűnik, a Katmere Akadémián mindenki szigorúan a saját körein belül marad. Az arckifejezésük alapján ítélve pedig nem a félelem tartja őket vissza. Hanem a megvetés, amit mindenki más iránt éreznek.

Klassz. De tényleg. Úgy értem, mindig is tudtam, hogy egy magániskola a beképzelt és sznob emberek gyülekezete – ezt ki nem tudja? Csakhogy ilyen szintű kölcsönös lenézésre azért nem számítottam. Mégis mennyire gazdag, előkelő és beképzelt itt egy-egy társaság?

Azt hiszem, jó dolog, hogy az igazgató rokona vagyok, máskülönben nem ütném meg a mércét. A nepotizmus itt most előny… vagy hátrány, attól függően, hogy alakul ez a kis összejövetel.

Nem is értem, miért voltam ideges amiatt, hogy részt kell vennem ezen a bulin…

Csak a büszkeségem tart vissza attól, hogy elmeneküljek, amikor odaérünk Macy barátaihoz. Nos, valamint az is, hogy rendkívül rossz ötlet lenne, ha most úgy viselkednék, mint egy zsákmány. Úgy értem, persze csak akkor, ha nem akarom az utolsó évemet azzal tölteni, hogy mindig elbújok minden rosszindulatú lány elől.

– Alig várom, hogy megismerd a barátaimat – mondja nekem Macy, amikor odaérünk a terem hátuljához. Közelről még látványosabbak. A hajukban különböző drágakövek ragyognak. Fülbevaló, medál, hajcsat, azonkívül szemöldök-, ajak- és orrkarika, mind-mind színes kövekkel díszítve.

Még sohasem éreztem magam ennyire szürkének életemben, és minden önuralmamra szükségem van, hogy ne húzzam megint feljebb kölcsön kapott ruhám nyakkivágását.

– Hé, srácok! Ő itt az unokatestvérem, Gr…

– Grace! – vág Macy szavába egy gyönyörű, vörös hajú lány, akinek hatalmas ametisztmedál lóg a nyakában. – Üdvözöllek a Katmere Akadémián! Már aaaaaaaaannyira sokat hallottunk rólad! – A hangja lelkes, de annyira, hogy már szinte gúnyos, és nem tudom, kit kipróbál kigúnyolni – Macyt vagy engem. Legalábbis amíg bele nem nézek a szemébe, ami gonoszul hideg – és csakis rám irányul.

Micsoda meglepetés!

Nem tudom, mit válaszoljak. Az udvariasság egy dolog, viszont belemenni a játékba, miközben bolondot csinál belőlem, az már teljesen más. Hála istennek, mielőtt eldönthetném, hogy mit tegyek, egy dús, sötét, göndör hajú lány tökéletes ívű szájjal megoldja helyettem:

– Fejezd be, Simone! – mondja neki, azután felém fordul, és (remélem) őszintén rám mosolyog. – Szia, Grace! Lily vagyok.

– Meleg, barna szeme barátságosnak tűnik, fekete hajába szikrázó szalagok vannak szőve, és gyönyörűen mutatnak sötétbarna arcát keretezve. – Ő pedig Gwen.

Egy kelet-ázsiai lányra mutat, aki gyönyörű, lila ruhát visel és mosolyogva üdvözöl.

– Nagyon örülök, hogy megismertelek.

– Ööö, én is örülök, hogy megismertelek. – Próbálkozom, tényleg. A hangom viszont valószínűleg ugyanolyan bizonytalan, mint ahogy érzem magam, ezért a tekintete egyre jobban elfelhősödik.

– Ne is törődj Simone-nal! – mondja, és szinte sziszegi a vörös hajú lány nevét. – Azért olyan keserű, mert az összes fiú téged néz. Nem szereti a konkurenciát.

– Ó, én nem… – Félbehagyom a mondatot, mert Simone felhorkan.

– Ja, biztos azért vagyok keserű. Aggódom a konkurencia miatt. És semmi köze sincs ahhoz, hogy Foster idehozott egy…

– Szerintem menjünk, igyunk valamit! – vág közbe Macy gyorsan.

Már éppen meg akarom mondani neki, hogy nem vagyok szomjas – az enyhe émelygés ismét visszatért –, de meg sem várja a válaszomat, máris belém karol és a büféasztal felé húz.

Az asztal egyik végén két nagy teáskancsó áll, körülötte teáscsészékkel, valamint két nyitott hűtőtáska, amelyekben jéghideg vizesüvegeket és dobozos üdítőket látok.

Megfogok egy teáscsészét – azóta fázom, amióta megérkeztem ebbe az államba. Ekkor észreveszek jónéhány fehér-narancssárga, húszliteres tartályt egy másik asztalon.

– Azok mik? – kérdezem, mert kíváncsi vagyok. És azért is, mert rengeteg innivaló van itt ahhoz képest, hogy mennyien vagyunk a teremben. Nagyon, de nagyon remélem, hogy ez nem azt jelenti, hogy újabb diákok is jönnek még. Ezzel a létszámmal már így is bőven túl vagyunk a komfortszintemen.

– Ó, az csak víz – válaszolja Macy lazán. – Mindig tartunk itt néhány tartállyal, ha esetleg hirtelen leesne a hőmérséklet, és elfagynának a vízvezetékek. Jobb félni, mint megijedni.

Én úgy gondolnám, Alaszkában különleges vízvezetékcsövek vannak extra szigeteléssel, hogy ilyesmi ne fordulhasson elő. De persze mit értek én hozzá? Úgy értem, még csak november van, de máris fagypont alatt van a hőmérséklet odakint. És ez itt normális. Logikusnak tűnik, hogy egy különösen zord tél nagy galibát okozhat errefelé.

Mielőtt még bármi mást kérdezhetnék, Macy lehajol és kivesz egy Dr. Pepper kólát a hűtőtáskából, majd felém nyújtja.

– Gondoskodtam róla, hogy apa Dr. Peppert is rendeljen a bulira meg a menzára is. Még mindig ez a kedvenced, ugye?

Tényleg ez a kedvencem. Azt hittem, teához van kedvem, de valami vonz ebben a vörös színű dobozban. Az otthonomra emlékeztet, meg a szüleimre és a régi életemre. Honvágy hasít a szívembe, elveszem Macytől az üdítőt, mert kétségbeesetten vágyom valamire – bármire –, ami ismerős.

Macy rám mosolyog, biztatóan bólogat és rájövök, hogy tudja, mit érzek. A hála elűzi a honvágyat.

– Köszönöm. Ez nagyon rendes tőled.

– Semmiség – bök meg a vállával. – Szóval, kivel akarsz legközelebb megismerkedni? – Két srác felé bök a fejével, akik a terem hátsó részében két vörös bársonyfotelban ülnek. Gazdagon díszített inget viselnek, amiből egyértelmű, hogy Macy csoportjához tartoznak. – Az ott Cam és a legjobb barátja.

– Cam? – Úgy mondja ezt a nevet, mintha tudnom kellene, hogy az kicsoda, pedig nem tudom.

– A barátom. Már nagyon szeretne megismerni téged.

Gyere!

Erre elég nehéz nemet mondani, ezért meg sem próbálom, habár tudom, hogy Cam és bárki más, aki „már nagyon szeretné megismerni az új lányt”, egészen biztosan csalódni fog. Nem vagyok én olyan érdekes.

– Cam! Ő az unokatestvérem, akiről beszéltem! – kiáltja Macy, még mielőtt odaérnénk a barátjához.

Cam feláll, és felém nyújtja a kezét.

– Grace, ugye?

– Igen. – Kezet fogok vele, és közben észreveszem, milyen fehér a bőre. – Örülök, hogy megismertelek.

– Én is örülök. Macy már hetek óta rólad beszél. – Rám vigyorog. – Remélem, szereted a havat, szörfös lány.

Nem is pazarlom az időt arra, hogy elmondjam neki, nem vagyok valami nagy szörfös. Isten látja lelkem, én is gyakran beleesem a sztereotíp általánosítás hibájába. Mielőtt idejöttem, félig meg voltam győződve róla, hogy egy igluban fogunk lakni.

– Nem tudom, hogy szeretem-e – felelem. – Tegnap láttam először havat.

Ez felkelti a figyelmét… és a barátjáét is.

– Még sohasem láttál havat ezelőtt? – kérdezi a másik srác hitetlenkedve. – Soha?

– Nem.

– San Diegóból jött, James – Macy arcán látszik és a hangján érződik, mennyire fárasztónak találja a srácot. – Ezt olyan nehéz elhinni?

– Azt hiszem, nem. – A fiú megvonja a vállát, és rám vigyorog. Tudom, hogy elbűvölőnek szánta ezt a mosolyt, de nagyon célt tévesztett. Mindig is utáltam az olyan srácokat, akik úgy néznek egy lányra, mintha ennivaló lenne, amit fel kell falniuk. – Szia, Grace!

Nem nyújtja a kezét kézfogásra, én pedig semmiképpen nem emelem fel az enyémet.

– Szia!

– Szóval, eddig mi a véleményed Alaszkáról? – kérdezi Cam, és átkarolja Macy derekát. Meg sem várja a válaszomat, leül és az ölébe húzza az unokatestvéremet.

Mielőtt még válaszolhatnék, Macy nyakába temeti az arcát, aki felkuncog és hozzábújik, közben barátja fényes, barna hajába fűzi az ujjait.

Alighanem ez a végszavam, hogy távozzak, mielőtt a dolgok hirtelen kínossá válnak. Különösen, hogy James továbbra is úgy bámul, mintha azt várná, hogy én mikor ülök az ő ölébe – ami természetesen teljesen ki van zárva.

– Én, ööö, iszom még egyet – mondom neki, majd sután felemelem a még szinte teli kólámat.

– Majd én hozok neked – ajánlja fel James, és megindul előre, én viszont nagyot lépek hátra.

– Nem szükséges.

– Jól vagy, Grace? – Macy csak annyira hagyja abba a kuncogást, hogy ezt megkérdezze, de az arca teljesen komoly.

– Igen, hát persze. Jól vagyok. Én csak… – Megint felemelem Dr. Pepper kólámat. – Mindjárt visszajövök.

Cam bizonyára valami szuper izgató dolgot csinál vele, mert Macy nevetése megváltozik, mélyebb lesz, és körülbelül ugyanekkor meg is szűnök létezni a számára.

Nem várom meg, hogy James ismét felajánlja – vagy ami még rosszabb, ragaszkodjon hozzá –, hogy ő hozzon nekem innivalót. Úgy vágok át a termen, mint akit puskából lőttek ki. Alig érek el azonban az italosasztalhoz, máris két nagyon nagy és nagyon meleg kéz nehezedik a vállamra.

10.

Kiderül, hogy az ördög Guccit visel

Megdermedek, a szívem hangosan ver, a fejemben pedig mint egy felpörgött mantra, az zakatol: csakneJameslegyen, csakneJameslegyen, csakneJameslegyen. De most komolyan. Nincs már így is elég bajom? Muszáj, hogy még egy seggfej is megpróbáljon uzsonnát csinálni belőlem?

Mielőtt azonban kitalálhatnám, hogy mit mondjak, a srác előrehajol és halk, zengő hangján azt kérdezi:

– Akarod, hogy vigyelek a hátamon?

Erre azonnal eltűnik belőlem a feszültség, csupán óvatos öröm marad a helyén.

– Flint! – Megpördülök és látom, hogy rám vigyorog, borostyánszínű szeme huncutul csillog.

– Szia, Új Lány! – mondja elnyújtott hangon. – Jól szórakozol?

– Hát persze. – Felemelem Dr. Pepper kólámat. – Nem látod, hogy szuperül érzem magam?

– Azt látom, hogy valaki nem érti a célzást, ezért úgy gondoltam, segítek neked egy kicsit. – Mindketten egyszerre fordulunk hátra, és látjuk, hogy James… aki mégiscsak követett az italosasztalhoz… duzzogva visszaindul Cam és Macy felé, akik még mindig egymásba vannak gabalyodva.

– Köszönöm. Hálás vagyok érte.

– A hála annyira lejárt lemez. – Olyan hamis, magas hangon mondja ezt, hogy teljesen úgy hangzik, ahogy a tipikus plázacicák beszélnek.

Ez a hang, valamint az a nevetséges kézmozdulat, amit csinál hozzá, olyan hangos nevetésre késztet, hogy majdnem felhorkanok. És ekkor jövök rá, hogy a teremben lévő diákok fele még mindig engem néz… miközben a másik fele szándékosan nem néz rám. Megkönnyebbülnék, hogy így semmibe vesznek, ha nem tudnám, hogy azért csinálják, hogy megértsem, mennyire jelentéktelen vagyok a számukra.

Pfff, ki gondolta volna?

– Szóval, akarsz valamit enni? – kérdezi Flint, és a hátunk mögé bök a fejével. Mielőtt válaszolhatnék, kivágódik a terem szárnyas ajtajának mindkét fele. Olyan hangosan csapódnak a falhoz, hogy mindenki összerezzen, aztán odafordul, hogy megnézze, mi történt.

A dolog pozitív része, hogy így már senki sem figyel rám, mert mindenki őt nézi. Jaxont. És valóban, ki róhatná fel nekik, mivel Jaxon úgy sétál be, mintha övé lenne ez a hely… minden jelenlévővel együtt.

Tiszta fekete Gucci ruhát visel – V nyakú kötött pulóvert, gyapjú hajszálcsíkos nadrágot, elegáns, fényes bőrcipőt – sebhelyes szemöldökét összevonja, sötét szeme olyan hideg, mint odakint a hó. Egyáltalán nem kellene szexisnek lennie. De az. Ó, istenem, de mennyire, hogy az!

A dolog negatív része, hogy mindez a hideg – és sötét – kifejezés egyenesen rám irányul. Valamint Flintre, aki időközben átkarolta a vállamat.

Próbálom elfordítani a tekintetemet, de képtelenség. Próbálok nem Jaxon szemébe nézni, de ma is ugyanolyan rabul ejtő és igéző, mint amilyen tegnap este volt. És már azelőtt így érzek, hogy elkezdett volna mozogni. Könnyedén és kecsesen lépked, a válla hullámzik, a csípője ring, a lába pedig elképesztően hosszú.

Lehengerlő látványt nyújt.

Ő a lehengerlő.

Csak egy srác, emlékeztetem magam, miközben kiszárad a szám, mint egy sivatag. Csak egy átlagos srác, mint bárki más itt. Persze, miközben ezzel nyugtatom magam, tudom, hogy ez hazugság. Jaxon minden, csak nem átlagos. Bármi, csak nem hétköznapi, még ezek között a nyilvánvalóan különleges emberek között sem.

Mellettem Flint halkan kuncog, és meg akarom kérdezni, hogy mi olyan vicces, amikor észreveszem, hogy Jaxon egyenesen felénk tart. A szeméből sugárzó jeges feketeség láttán borzongás fut végig a hátamon. De nem tudom kimondani a szavakat, semmi nem jön ki elszorult torkomon.

Elfúló lélegzetet veszek, remélem, hogy az egy kicsit megnyugtat. Nem segít. Na persze nem is bíztam benne, hogy fog.

Hiszen semmi mást nem látok, csak azt, ahogy rám nézett tegnap este, amikor lenyalta a véremet az ujjáról.

Semmi mást nem hallok, csak a hangját – mély, gonosz, vad hangját –, ahogy figyelmeztet, hogy zárjam kulcsra az ajtómat.

Semmi másra nem tudott gondolni, csak arra, hogy megcsókoljam a száját, és végighúzzam a nyelvemet tökéletes ívű felső ajkán, az alsó ajkát a fogam közé vegyem, és egy kicsit megharapjam.

Nem tudom, honnan jönnek ezek a gondolatok – ez nem én vagyok. Még soha nem gondoltam így egy fiúra ezelőtt. Még a barátomra sem, amikor még otthon laktam. Mielőtt járni kezdtünk, egyszer sem gondoltam arra, milyen lenne megcsókolni őt.

A testemet szorosan az övéhez szorítani.

Jaxont viszont szinte érzem – szinte itt van az íze a nyelvemen. Próbálok valami másra gondolni. A hóra. A holnapi órákra. A nagybátyámra, akinek itt kellene lennie, de jelenleg a színét sem látjuk.

Egyik sem működik, mert csakis őt látom.

A bőröm felforrósodik a tekintetétől, az arcom ég a szégyentől, hogy milyen gondolatok kavarognak a fejemben. Jaxon pedig úgy néz rám, mintha minden egyes gondolatomat hallaná.

Ami lehetetlen. Tudom, hogy az. Az ötlet mégis annyira megrémít, hogy elszakítom róla a tekintetemet, a kólát a számhoz emelem, és próbálok közömbös arcot vágni.

Mindezek hatására félrenyelem a szénsavas italt.

Meggyötört tüdőm tiltakozik, a szám elé kapom a kezem, és erősen köhögni kezdek, a szemem könnyezik, a megalázottság érzése szorítja a gyomromat. Úgy teszek, mintha Jaxon nem engem nézne, mintha Flint nem ütögetné a hátamat, mintha nem érezném magamon az új iskolatársaim jeges tekintetét, miközben próbálok levegőt préselni a tüdőmbe, ami egyáltalán nem akar együttműködni velem.

El kell menekülnöm Flint túlbuzgó segítsége és Jaxon félelmetes, mindenre kiterjedő tekintete elől. Ha legalább megtalálnám a legközelebbi mosdót, békében halhatnék meg. Elindulok – úgy emlékszem, láttam egy mosdót néhány ajtóval arrébb a folyosón –, de alig teszek néhány lépést, Jaxon máris ott terem mellettem. Nem vesz rólam tudomást, még csak nem is néz rám, de amikor elmegy mellettem, egymáshoz súrlódik a vállunk ugyanúgy, ahogy tegnap az emeleten.

A fulladásos rohamom olyan hirtelen szűnik meg, mint ahogy elkezdődött. Friss levegő áramlik a tüdőmbe.

Ha nem tudnám, hogy lehetetlen, azt gondolnám, hogy neki van valami köze hozzá. Nemcsak a fulladáshoz, de ahhoz is, hogy véget ért.

Pedig nincs. Persze hogy nincs. Már maga az ötlet is képtelenség.

Attól, hogy ezt tudom, persze még hátrafordulok és nézem, ahogy elmegy, habár ennél rosszabbat nem is tehetnék az épelméjűségem és a hírnevem szempontjából – a gúnyos hangokból és a kuncogásból ítélve, ami a hátam mögül jön.

Jaxon nem fordul meg. Igazság szerint senkire sem néz, amikor elsétál a büféasztal előtt, és szemügyre veszi a kínálatot. Még csak fel sem pillant, végül kivesz egy hatalmas, tökéletes epret egy tálból.

Azt gondolom, azonnal a szájába veszi, de nem így tesz.

A terem közepére sétál – ahol egy hatalmas, vörös bársony karosszék áll a csillár alatt, mint valami trón, körülötte félkörben pedig néhány másik fotel látható. Miután odaér, leül a karosszékbe, a lábát szétnyitja maga előtt, és mond valamit annak az öt srácnak – mindegyikük sötét hajú, elképesztően jóképű és lenyűgöző –, akik a többi széken ülnek.

Most először veszem észre, hogy van valaki azokon a székeken.

Mostanra már szinte mindenki Jaxont bámulja, próbálja elkapni a tekintetét. Ő azonban mindenkit levegőnek néz, szándékosan az epret figyeli, amelyet a hüvelyk- és a mutatóujja között tart.

Végül felemeli a tekintetét, és egyenesen rám szegezi.

Ezután az ajkához viszi az epret, és kettéharapja.

Ez egyértelmű figyelmeztetés – méghozzá elég durva –, ahogy egy piros csepp egy pillanatra az alsó ajkán lóg.

Tudom, hogy itt kellene maradnom és állnom a tekintetét. Amikor azonban kinyújtja a nyelvét és lenyalja az eper levét az ajkáról, amellyel egyértelműen közli Flinttel és velem, valamint mindenki mással a teremben, hogy menjetek a picsába, megteszem azt az egyetlen dolgot, amire képes vagyok.

Flinthez fordulok, és így szólok:

– Ne haragudj. Mennem kell.

Azután olyan gyorsan indulok az ajtó felé, ami már szinte futás, de még nem szánalmas, mert minden vágyam az, hogy eltűnjek onnan, mielőtt összeroppanok Jaxon nyilvánvaló megvetésének súlya alatt.

Mert egy dolog biztos – ennek a kis műsornak az volt a célja, hogy kihangsúlyozza, mennyire jelentéktelen vagyok minden egyes jelenlévő számára ebben a teremben. Csak tudnám, miért…

11.

A könyvtárban senki sem hallja, ha sikítasz

Miután kijutok a teremből, futásnak eredek. Minden vágyam, hogy olyan távol kerüljek Jaxontól, amennyire csak lehetséges. Fogalmam sincs, merre futok, de az sem számítana, ha tudnám, hiszen fogalmam sincs, merre van bármi is ezen a helyen.

A folyosó végén balra fordulok, csupán az ösztöneim és a kétségbeesés vezet, hogy bárhol legyek, csak ne azon a bulin.

Nem tudom, mit tettem, amivel így feldühítettem Jaxont, nem értem, miért viselkedik egyszer így, egyszer meg úgy velem. Amióta megérkeztem erre a fagyos, isten háta mögötti helyre, négyszer találkoztam vele, és mindegyik más-más élmény volt. Az első alkalommal bunkón viselkedett, a másodiknál levegőnek nézett, a harmadiknál heves volt, a negyediknél pedig dühös. A hangulata olyan gyorsan változik, mint a barátnőm képei az Instagramon.

Megint egy zsákutcába érek, és ezúttal jobbra fordulok. Másodpercekkel később egy lépcsőt látok magam előtt. Legalább olyan egyszerű és jelentéktelen, mint amennyire a főlépcső impozáns és díszes. Végigfutok rajta, aztán egy másikon is, majd még egyen, és elérek az első emeletre. Ott jobbra fordulok, és addig futok, amíg tart a folyosó.

Ekkor már kifulladok egy kicsit, elfog a hányinger is a hegyibetegség miatt, amiből úgy tűnik, nem tudok kigyógyulni. Egy percre megállok, hogy levegőhöz jussak. Közben a kínos érzés végre visszavonul annyira, hogy a logikus gondolkodás át tudja venni a helyét.

Hirtelen totál idiótának érzem magam, amiért így kiakadtam, és még nagyobb idiótának, amiért elszaladtam Jaxontól, aki előadta azt a nagyon félelmetes műsort, hogy beleharap egy eperbe, miközben engem néz.

De mélyen legbelül tudom, hogy ez többről szólt. Az arckifejezéséből, a hanyag testbeszédéből, a szeméből sugárzó nyilvánvaló menj-a-francba kifejezésből, ahogy egyenesen rám nézett. Ennek ellenére most abszurdnak érzem, hogy így elmenekültem.

Annyira nem abszurdnak, hogy vissza akarjak menni abba a nevetségesen kínos buliba, de annyira igen, hogy zavarba jöjjek attól, amit tettem.

Kiegyenesedem, próbálok rájönni, hogy mit csináljak… jelenleg a lista első helyen az áll, hogy visszamenjek a szobámba, bevegyek még egy Advilt és megpróbáljak aludni… ám ekkor rájövök, hogy az iskolai könyvtár előtt állok. Mivel még sohasem voltam olyan könyvtárban, ami ne tetszett volna, nem tudok ellenállni, kinyitom az ajtót és belépek.

Amint odabent vagyok, nagyon furcsa érzés lesz úrrá rajtam. Rettegés ver tábort a gyomromban, minden ösztönöm azt sikítja, hogy forduljak meg, és menjek vissza oda, ahonnan jöttem. Nagyon különös érzés, ilyet még soha nem éreztem, és egy pillanatra fontolóra veszem, hogy hallgatok rá. Csakhogy ma már eleget menekültem, ezért nem veszek tudomást a tüdőmben érzett nyomásról, valamint arról, hogy a gyomrom idegesen összeszorul. Továbbmegyek, amíg oda nem érek a könyvtáros asztalához.

Ha már egyszer ott vagyok, néhány percet szánok arra, hogy csak álljak és körülnézzek a könyvtárban. Egy másodperc alatt elillan belőlem a rémület, és átveszi a helyét a végtelen csodálat. Mert bárki működteti is ezt a könyvtárat, olyan ember, akit nagyon kedvelnék. Részben a könyvek mennyisége miatt – több tízezer van belőlük minimum, számos könyvespolcon sorakoznak –, de van még más oka is.

Véletlenszerű könyvespolcok tetején kőszörnyek állnak, és úgy néznek, mintha a könyveket őriznék.

A mennyezetről néhány tucat szikrázó kristály, valamint fényes szalag lóg, látszólag mindenféle rendszer nélkül.

Az egész helyiségben tanulófülkékké alakították át a nyílt részeket, amelyekben babzsákfotelok és vastag kárpitozású székek vannak, és ahova elfért, még néhány kopott bőrkanapé is került.

A legjobbak azonban, ami miatt mindenképpen találkoznom kell ezzel a könyvtárossal, a matricák, amelyek mindenhova oda vannak ragasztva. A falakra, a könyvespolcokra, az asztalokra, a székekre meg a számítógépekre.

Mindenhová. Nagy matricák, kis matricák, vicces matricák, lelkesítő matricák, márkanév matricák, emoji matricák, szarkasztikus matricák… a lista végtelen, és egy részem legszívesebben körbejárna a könyvtárban, amíg meg nem nézek vagy el nem olvasok minden egyes darabot.

De túl sok van itt ahhoz, hogy egyetlen látogatás alatt megnézzem – ha őszinte akarok lenni, talán még egy tucat látogatás alatt sem végeznék vele –, ezért úgy döntök, hogy azokat a matricákat olvasom csak el, amelyek útba esnek, miközben a kőszörnyeket követem.

Mivel már láttam a könyvtár többi részét is, egy pillanatra sem hiszem el, hogy azok a szobrok véletlenszerűen vannak elhelyezve. Ami azt jelenti, hogy mindenképpen meg akarom tudni, mit szeretne megmutatni nekem a könyvtáros.

Az első kőszörny – egy ádáz kinézetű lény denevérszárnyakkal és dühös vicsorral – a horrorregények polca fölött áll. A könyvespolcot Szellemirtók matricával díszítették, és akaratlanul is felnevetek, amikor elolvasom a könyvek gerincén álló szerzőket. John Webstertől Mary Shelley-ig, Edgar Allan Poe-tól Joe Hillig minden van itt. Az pedig még jobb, hogy külön tisztelettel adózik Victor Hugónak, különösen azzal, hogy A Notre Dame-i toronyőr három példányát olyan viccesen helyezte el, mintha a kőszörny egyenesen azokat nézné.

A második kőszörny egy guggoló alak, amely egy halom csont tetején gubbaszt, és az emberi anatómiáról szóló tankönyvek polcait őrzi.

A harmadik a fantasy polcra vigyáz, amelyen sárkányokról és boszorkányokról szóló, gyönyörű borítójú könyvek sorakoznak. A szobornak furcsa szárnya van, és nagy karma, amely egy miniatűr könyv köré hajlik, amelyet éppen olvas. A többi kőszörnnyel ellentétben, amelyek vad külsejűek, ez a nőstény lény inkább huncutnak tűnik, mintha tudná, hogy bajba kerül, amiért takarodó után fennmaradt, mégsem tudja letenni a könyvet, amit olvas.

Azonnal eldöntöm, hogy ő a kedvencem. Leveszek egy könyvet a polcáról, hogy ma este azt olvassam, ha nem tudok elaludni. Ezután hangosan felnevetek, ahogy végighúzom az ujjam egy címke körvonalán, amelyen az áll, „Nem bajba jutott leányka vagyok, hanem leánykának tűnő sárkány.”

Tovább nézelődöm, egyik kőszörnytől a másikig megyek. A gótikus építészetről szóló kis polc után egy egész könyvesszekrényhez érek, amely kísértettörténetekről szóló könyveket tartalmaz. Minél tovább vagyok itt, annál jobban meg vagyok győződve róla, hogy az itteni könyvtáros a világ legszuperebb embere – ráadásul fantasztikus ízlése van a könyvek terén.

Elérek a sor végéig, befordulok a sarkon az utolsó könyvespolcnál, mert keresem az utolsó kőszörnyet. Meg is találom, egyenesen egy félig nyitott ajtóra mutat. Az ajtó fölött hatalmas felirat áll, hogy csak engedéllyel rendelkező diákok léphetnek be oda. Ez természetesen csak még kíváncsibbá tesz. Különösen, mivel odabent ég a villany, és valami furcsa zenét hallok kiszűrődni.

Próbálom felismerni, ám ahogy egyre közelebb érek hozzá, rájövök, hogy nem is zene, hanem kántálás egy olyan nyelven, amit nem ismerek fel és egyáltalán nem értek.

A kíváncsiságom egy csapásra izgatottsággá változik. Amikor Alaszkáról kerestem információkat, megtudtam, hogy huszonhárom különböző nyelvet beszélnek az állam bennszülött lakosai. Arra gondolok, talán most is egy ilyen nyelvet hallok. Remélem – annyira szeretném meghallgatni valamelyik bennszülött nyelvet. Különösen, mivel nagyon sok közülük a kihalás szélére került, néhányat kevesebb mint négyezren beszélnek az egész világon. Az, hogy ezek a nyelvek hamarosan ki fognak halni, a legszomorúbb dolog, amit valaha hallottam.

Talán szerencsém van, és két legyet üthetek egy csapásra. Megismerhetem ezt a remek könyvtárosnőt (mert egyértelműen női hangot hallok), aki ennek a helynek a felelőse, ráadásul megtaníthat nekem valamit az egyik helyi nyelvről. Bármelyik lehetőség sokkal jobb programnak tűnik, mint egy bulin állni, ahol mindenki engem bámul, holott eleve azért rendezték, hogy szívesen fogadjanak és üdvözöljenek.

Amikor belépek az ajtón, már éppen be akarok mutatkozni, de látom, hogy a kántáló nő egyáltalán nem a könyvtáros. Hasonló korú, mint én, hosszú, selymes, sötét haja van, és az arca az egyik leggyönyörűbb arc, amit valaha láttam.

Talán a leggyönyörűbb.

Egy könyvet tart nyitva maga előtt, abból olvas, ez magyarázza a kántálást, amit hallottam. Szeretném megkérdezni, milyen nyelv ez, mivel nem látom a borítóját, de amikor felkapja a fejét, mert meghallotta, hogy átléptem a küszöböt, belém fagy a szó.

Bárki is ez a lány, az arca ádáz, a bőre kipirult, a szája nyitva van, mert épp egy furcsa hangot készült kiejteni ezen az ismeretlen nyelven. A szó közepén áll meg, és nagyon úgy tűnik, hogy harag villan meg örvénylő, fekete szemében.

12.

Jó móka mindaddig, amíg valaki meg nem hal

Elszántan töröm a fejem, hogyan kérjek bocsánatot – vagy legalább mondjak valami kifogást –, ám mielőtt kitalálhatnék bármit, a lány szeméből eltűnik a harag. Igazság szerint olyan hamar elillan belőle, hogy már nem is tudom, nem csak képzeltem-e. Különösen, mivel a harag, vagy bármi volt is, barátságos üdvözléssé változik, miközben elindul felém.

– Te biztosan Grace vagy – mondja enyhe akcentussal angolul, majd megáll körülbelül harminc centire tőlem. – Már vártam, hogy megismerjelek. – Kinyújtja felém a kezét, én pedig zavartan elfogadom, és közben folytatja:

– A nevem Lia, és van egy olyan érzésem, hogy nagyon jó barátnők leszünk.

Nem ez a legfurcsább üdvözlés, amit valaha kaptam – ez a megtiszteltetés még mindig Brant Haywardnak jár, aki az óvodában azzal fejezte ki a megismerkedésünk fölötti örömét, hogy a fikáját a vadonatúj ruhámra kente –, de szorosan ott van a második helyen. A mosolya azonban ragadós, ezért én is mosolygok.

– Igen, én vagyok Grace – mondom. – Örülök, hogy megismerhetlek.

– Ó, ne légy már olyan hivatalos! – válaszolja, és közben finoman kiterel a helyiségből, mielőtt még megemlíthetném, hogy szeretnék körülnézni. Másodpercekkel később már lekapcsolja a villanyt és bezárja az ajtót mögöttünk, méghozzá bámulatos hatékonysággal.

– Milyen nyelv volt az, amin beszéltél? Valamelyik alaszkai bennszülött nyelv? – kérdezem, miközben visszasétálunk a könyvtár közepe felé. – Gyönyörű.

– Ja, nem. – Könnyed, csilingelő hangon felnevet, ami tökéletesen illik hozzá. – Ami azt illeti, erre a nyelvre a kutatásaim során bukkantam. Még sohasem hallottam kiejtve, ezért nem vagyok biztos benne, hogy jól mondom a szavakat.

– Nos, elképesztően hangzott. Milyen könyv volt az? – Most még jobban bánom, hogy nem néztem meg a borítóját.

– Egy unalmas könyv – feleli, és legyint egyet. – Esküszöm, ez a kutatási feladat lesz a halálom. Most inkább gyere, igyunk egy kis teát, és mondj el mindent magadról! Bőven lesz időnk az iskolai dolgokról beszélni, amikor már tényleg belekerültél, és nem tudsz elmenekülni előle.

Úgy döntök, nem hozom szóba, hogy az új iskolában az órákat várom a legjobban. Ez az egyetlen, aminek tényleg örülök azzal kapcsolatban, hogy Alaszkába költöztem. Úgy értem, az én iskolámban nem volt Boszorkányüldözés az atlanti világban nevű tantárgy. Mellesleg a tea csodálatosan hangzik, tekintve, hogy mi történt, amikor megpróbáltam meginni egy dobozos kólát. Az pedig még jobban vonz, hogy barátot szerezzek ezen a helyen, ahol mindenki úgy néz rám, mintha három fejem lenne… vagy mintha egyáltalán nem is léteznék.

– Biztos vagy benne, hogy nem vagy elfoglalt? Nem akarlak feltartani. Csak szerettem volna felfedezni egy kicsit a könyvtárat. Imádom azokat a kőszörnyeket. Olyan gótikus.

– Ugye? Ms. Royce nagyon jó fej.

– Ó, tényleg? Hadd találjam ki! Flaneling és hipszter stílus?

Ez a típus?

– Nem rossz tipp. De inkább az a hippi szoknyás és virágkoronás típusú nő.

– Most még jobban szeretném megismerni. – Ekkor már a könyvtár ellenkező oldalán vagyunk, mint ahol bejöttem, és elhaladunk egy kis társalgó rész mellett, ahol több fekete kanapé áll, rajtuk lila párnákkal, amelyeken különböző idézetek olvashatók klasszikus horrorfilmekből. A kedvencem Norman Bates híres mondata a Psychóból: „Mindannyian kicsit bolondok vagyunk néha.” Habár a mellette lévő párna is nagyon tetszik: „Félj! Nagyon félj!” – A légyből.

– Ms. Royce imádja a halloweent – mondja Lia nevetve. – Szerintem még nem vette le az összes dekorációt.

Ja, tényleg. Három nappal ezelőtt volt halloween. Annyira minden másra koncentráltam, hogy teljesen elfeledkeztem erről az ünnepről idén, habár Heather hónapok óta készítette saját kezűleg a jelmezét.

Leteszem a legközelebbi asztalra azt a könyvet, amit korábban kiválasztottam. Majd visszajövök érte később, amikor a könyvtáros is itt van. Lia kinyitja a könyvtár ajtaját és int, hogy én menjek előre. Megvárom, amíg lekapcsolja a villanyt és kulcsra zárja az ajtót.

– A könyvtár általában zárva van vasárnap este, de mivel én ebben a félévben magántanuló vagyok, Ms. Royce megengedi néha, hogy sokáig itt dolgozzak.

– Sajnálom. Nem tudtam…

– Nem kell bocsánatot kérned, Grace. – Rám néz, és mintha némi ingerültség látszana a tekintetében. – Honnan is kellett volna tudnod? Csak azért mondom, hogy miért nekem kell bezárnom mindent.

– Jogos – ismerem el, és egy kicsit meglep, hogy milyen kedves.

Elindul a folyosón.

– Szóval, mivel nem a buliban vagy, amit Macy neked szervezett, feltételezem, hogy az első teljes napod a mi illusztris iskolánkban nem ment olyan simán, mint ahogy az unokatestvéred remélte.

Ráhibázott, de nem akarom beismerni, mert azzal úgy érezném, hogy elárulom Macyt. Különösen, mivel nem Macy a probléma. Hanem minden más rajta kívül.

– A buli jó, csak nagyon hosszú napom volt. Szükségem volt néhány perc szünetre.

– Elhiszem. Hacsak nem Vancouverből jöttél, vagy ilyesmi, nagyon nem könnyű megszokni ezt a helyet.

– Igen, határozottan nem Vancouverből jöttem. – Kissé megborzongok, mert váratlanul szél süvít végig a folyosón.

Körülnézek, azt keresem, honnan jöhet, azután Lia elvonja a figyelmemet, mert felhúzza a szemöldökét, és azt mondja:

– Alaszka nagyon messze van Kaliforniától.

– Honnan tudod, hogy Kaliforniából jöttem? – Talán ezért bámult mindenki annyira. Biztosan olyan szorosan vesz körül a nem-idevalósi-vagyok aura, mint egy ruhadarab.

– Azt hiszem, Foster említette, amikor elmondta nekünk, hogy jössz – válaszolja. – És meg kell mondanom, San Diego valószínűleg a legrosszabb hely, ahonnan ide lehet költözni.

– A legrosszabb hely, ahonnan bárhová el lehet költözni – értek egyet vele. – De különösen ide.

– Nem kétlem. – Végignéz rajtam tetőtől talpig, aztán elvigyorodik. – Szóval, nem fagysz meg ebben a ruhában?

– Viccelsz? Azóta fázom, amióta leszállt a repülőm Anchorage-ben. Mindegy, mi van rajtam… már azelőtt is fáztam, hogy Macy rábeszélt erre a ruhára.

– Akkor tényleg azt hiszem, jobb lesz, ha főzök neked egy teát. – A lépcső felé bök a fejével, ami éppen ekkor tűnik fel előttünk. – A szobám a harmadik emeleten van, ha nem baj.

– Ó, a miénk is. Úgy értem, az enyém és Macyé.

– Klassz.

Lia tovább beszél, miközben elindul felfelé a lépcsőn, és rámutat a különböző helyekre, amelyekről úgy gondolja, hogy tudnom kell, micsoda – a kémiai laboratórium, a tanulószoba, a büfé. Egy részem szeretné elővenni a mobilomat, és jegyzetelni – vagy ami még jobb, rajzolni egy térképet, mivel reménytelen vagyok a tájékozódásban. Talán, ha megismerek egy olyan egyszerű dolgot, mint például a kastély elrendezése, akkor minden más is a helyére kerül. És akkor újra biztonságban érezhetem magam… amit már nagyon régóta nem éreztem.

Végül odaérünk Lia szobájához. Feltételezem, hogy a nyugati folyosón van, abból ítélve, hogy milyen irányban helyezkedik el a miénkhez képest. Egy kicsit meglepődöm, amikor az előtt az ajtó előtt áll meg, amin egyáltalán semmilyen díszítés nincs. Ezen az emeleten, vagy talán az egész épületben ez lehet az egyetlen ajtó, ami nincs feldíszítve.

Valószínűleg meglátszik az arcomon a meglepődés, mert így szól:

– Nehéz évem volt. Amikor visszajöttem, nem volt kedvem feldíszíteni.

– Az szívás. Úgy értem, a nehéz év része. Nem a díszítés.

– Tudom, hogy értetted. – Szomorúan elmosolyodik. – A barátom hónapokkal ezelőtt meghalt, és mindenki úgy gondolja, hogy túl kellene tennem magam rajta. De nagyon- nagyon sokáig voltunk együtt, ezért nem olyan könnyű elengedni. Biztos vagyok benne, hogy te megérted.

Egy hónap telt el azóta, hogy meghaltak a szüleim, és sokszor még mindig úgy érzem, mintha sokkos állapotban lennék.

– Nem, tényleg nem könnyű.

Például minden reggel felébredek, és egy percig, csak egyetlen percig nem emlékszem rá, miért van ez a nyomasztó érzés a gyomromban.

Nem emlékszem rá, hogy elmentek, és soha többé nem látom őket.

Nem emlékszem rá, hogy egyedül vagyok.

Aztán hirtelen minden eszembe jut, és vele együtt rám zúdul a gyász is.

Életem legnehezebb dolga volt felszállni arra a repülőgépre tegnap reggel – a holttestük azonosítása után –, és azt hiszem, azért, mert ettől még jobban tudatosult bennem, hogy már nincsenek többé.

Lia és én csak állunk egy ideig a szobája közepén. Két ember, akik ránézésre jól vannak, de belül össze vannak törve. Nem szólunk egy szót sem, nem mondunk semmit. Csak ott maradunk és megemésztjük a tényt, hogy valaki más is ugyanúgy szenved, ahogy mi.

Bizarr érzés. És furcsán megnyugtató is.

Végül Lia odalép az íróasztalához, amelyen egy elektromos vízforraló áll a konnektorba dugva. Vizet tölt bele az asztalon lévő vizeskancsóból, majd bekapcsolja, és kinyit egy üveget, amelyben potpurihoz hasonló levelek vannak, és két teaszűrőbe tesz belőle.

– Segítsek valamit? – kérdezem, habár látszik, hogy boldogul. Jó érzés nézni ezt a rituálét, ahogy házilag készített levelekből teát csinál. Arra emlékeztet, amikor anyával együtt órákat töltöttünk a konyhában, és különböző teakeverékeket állítottuk össze.

– Köszi, megoldom. – A szobában lévő másik ágyra bök a fejével. Az egyfajta kanapé/nappali ágyként funkcionál, piros takaró és ékkövekkel díszített párnák vannak rajta. – Ülj csak le oda!

Megteszem, és közben azt kívánom, bárcsak leggings vagy melegítőnadrág lenne rajtam e helyett a ruha helyett, hogy úgy tudjak ülni, mint egy normális ember. Lia nem beszél sokat teakészítés közben, és én sem. Kicsit nehéz témát találni, mivel már mindent megbeszéltünk a kihalófélben lévő nyelvektől kezdve a halott szeretteinkig.

Ahogy a csend egyre hosszabbra nyúlik, kezdem kényelmetlenül érezni magam. Szerencsére nemsokára forrni kezd a víz a vízforralóban, és Lia egy csésze teát nyújt át nekem.

– Ez a saját különleges keverékem – mondja, majd a szájához emeli a csészéjét, és finoman megfújja. – Remélem, ízleni fog.

– Biztos vagyok benne, hogy finom. – Két tenyerembe fogom a csészét, és majdnem megborzongok a megkönnyebbüléstől, hogy végre valami meleget éreznek az ujjaim. Annak ellenére, hogy a tea borzalmas ízű, megéri az áldozatot, hogy végre nem fázom.

– Ez a csésze gyönyörű – mondom neki, miután iszom egy kortyot. – Japánból való?

– Igen – válaszolja Lia mosolyogva. – A kedvenc boltomból otthonról, Tokióból. Édesanyám minden évben küld nekem egy új készletet. Segít legyőzni a honvágyat.

– Ez csodálatos. – A saját édesanyámra gondolok, hogy minden karácsonyra egy új teáscsészét vett nekem. Úgy tűnik, Liának és nekem tényleg sok közös vonásunk van.

– Szóval, milyen volt a buli? Feltételezem, hogy nem túl jó, tekintve, hogy a könyvtárban kötöttél ki, de legalább sikerült új emberekkel megismerkedned?

– Igen, persze. Nagyon kedvesnek tűnnek. Felnevet.

– Nagyon rosszul hazudsz.

– Hát igen, gondoltam, úgy udvarias, ha megpróbálom. – Iszom még egy korty teát, érzem erőteljes virágízét, de nem vagyok biztos benne, hogy szeretem. Viszont forró, és ez már elég ahhoz, hogy igyak még egy kortyot. – Ezt már mondták nekem korábban is. Mármint, hogy rosszul hazudok.

– Akkor alighanem jobb lesz, ha gyakorlod. A Katmere-ben a túlélés alapfeltétele, hogy jól tudj hazudni.

Most rajtam a sor, hogy nevessek.

– Azt hiszem, akkor komoly bajban leszek.

– Valószínűleg. – Ezúttal egyáltalán nincs vidámság a hangjában, és rájövök, hogy az előző kijelentésénél sem volt.

– Várj csak! – mondom, és furcsa módon zavarba jövök tőle.

– Miben kell hazudnotok, ami olyan fontos?

Lia ekkor egyenesen a szemembe néz, és úgy feleli:

– Mindenben.

13.

Csak menj a francba

Fogalmam sincs, hogy erre mit reagáljak. Úgy értem, mit kellene mondanom?

Mit kellene gondolnom?

– Ne nézz már olyan megbotránkozva! – mondja nekem néhány másodpercnyi kínos csend után. – Csak vicceltem, Grace.

– Ó, ja. – Együtt nevetek vele, mert mi mást tehetnék? Mégis úgy érzem, hogy valami nincs rendben. Talán azért, amilyen komor arcot vágott, amikor azt mondta, hogy mindennel kapcsolatban hazudik. Vagy talán mert akaratlanul is arra gondolok, hogy az volt igaz, és ez most hazugság… bárhogy van is, nem sok mindent tehetek, csak vállat vonok, és azt felelem: – Sejtettem, hogy csak ugratsz.

– Hát persze hogy ugratlak. Látnod kellett volna az arcodat.

– Azt elhiszem – válaszolom nevetve.

Néhány másodpercig nem mond semmit, ahogy én sem, majd a csend kezd megint kínossá válni. Végül az bukik ki a számon:

– Milyen nyelven olvastál korábban? Olyan jól hangzott.

Lia egy pillanatra rám néz, mintha azt fontolgatná magában, hogy válaszoljon-e, vagy sem. Végül azonban válaszol:

– Akkád. Ez a nyelv az ősi sumérból alakult ki.

– Tényleg? Vagyis háromezer éves? Meglepettnek tűnik.

– Igen, valahogy úgy.

– Ez elképesztő. Mindig is lenyűgöztek a nyelvészek és az antropológusok, tudod? Mert az egy dolog, hogy megfejtik, mit jelentenek a különböző betűk és szavak. – Ámulva megrázom a fejem. – De rájönni, hogy hogyan hangzanak? Ettől tényleg eldobom az agyam.

– Ugye? – A szeme izgatottan csillog. – Egy nyelv alapja annyira…

Ekkor megrezzen a telefonom, és egymás után több sms is érkezik rá, ezért Lia elhallgat. Előveszem a mobilom. Sejtem, hogy Macy végül belefáradt abba, hogy a visszatérésemet várja. És valóban, a kezdőlapon több üzenet is megjelenik az unokatestvéremtől, mindegyik egy kicsit idegesebb, mint az előző. Úgy tűnik, jó ideje írhat már nekem, csak le volt némítva a telefonom.

Macy: Hé, hová mentél?

Macy: Még mindig várok, hogy visszagyere

Macy: Hé, hol vagy????

Macy: Megyek megkereslek

Macy: Jól vagy????

Macy: Válaszolj már!!!!!

Macy: Mi folyik itt?

Macy: Grace. Jól. Vagy?????

Gyorsan megírom neki, hogy Jól vagyok, mire a telefonom azonnal ismét megrezzen. Ránézek az unokatestvérem csupa nagybetűs HOL VAGY? válaszára, és tudom, hogy jobban teszem, ha megkeresem, mielőtt teljesen kiakadna.

– Ne haragudj, Lia, de mennem kell. Macy kezd kiborulni.

– Miért, mert eljöttél a buliról? Majd kiheveri.

– Igen, de szerintem tényleg nagyon aggódik. – Nem mesélem el neki, mi történt azokkal a srácokkal tegnap este, nem említem meg, hogy Macy valószínűleg ezért olyan nyugtalan, hogy nem talál sehol. Inkább a telefonomra nézek, és visszaírom neki, hogy Lia szobájában, majd felállok. – Köszönöm a teát!

– Legalább maradj még néhány percig, és idd meg a teádat! – Félig mosolyog, félig csalódott, miközben folytatja: – Biztosan nem akarod, hogy az unokatestvéred azt gondolja, parancsolgathat neked.

Odaviszem a csészémet a mosogatóhoz.

– Nem parancsolgat nekem. Szerintem fél, hogy feldúlt vagyok, vagy ilyesmi. – Könnyebbnek tűnik ezt a magyarázatot adni, mint belemenni abba, hogy mi történt Marckal és Quinn-nel. – Különben is, ha nem tévedek, valószínűleg már úton van ide a szobádba.

– Biztosan igazad van. Macy hajlamos a hisztériára.

– Nem ezt mondtam…

Elhallgatok, mert kopogás hangzik fel az ajtón.

Lia rám vigyorog, és én megmondtam pillantással néz rám.

– Nem kell elmosnod a csészét – mondja, és kiveszi a kezemből. – Csak menj, és mutasd meg Macynek, hogy nem sírtad ki a szemed. És hogy nem gyilkoltalak meg.

– Nem is gondolná, hogy így van. Csak aggódik miattam. – Ennek ellenére egyenesen az ajtóhoz szaladok, kinyitom és – ahogy sejtettem – az unokatestvéremet pillantom meg a másik oldalon. – Itt vagyok – mondom neki mosolyogva.

– Ó, hála istennek! – Szorosan magához ölel. – Már azt hittem, történt valami veled.

– Mégis, mi történhetne, miközben szinte mindenki a bulin van? Csak elmentem sétálni – próbálok viccelődni.

– Nem tudom. – Hirtelen elbizonytalanodik. – Sok minden…

– Szerintem Macy amiatt aggódott, hogy talán kimentél az udvarra – vág közbe Lia. – Ha ebben a ruhában kimentél volna, mostanra már valószínűleg a fagyhalál közelében lennél.

– Igen, pontosan! – Macy készségesen lecsap erre a magyarázatra. – Nem akartam, hogy halálra fagyj, mielőtt véget érne az első teljes napod Alaszkában. – Furcsa ez a válasz, különösen, hogy pontosan tudja, mi történt majdnem velem tegnap este, és hogy nagyon féltem amiatt, hogy kivisznek a hidegbe. Most viszont nem alkalmas az idő, hogy mindebbe belemenjek, ezért inkább Liához fordulok: – Köszönök mindent!

– Nincs mit. – Rám mosolyog. – Ugorj be valamikor később! Majd körmöt festünk, arcpakolást teszünk fel, vagy valami hasonló.

– Jól hangzik. És nagyon szeretnék többet hallani a kutatásodról.

– Körömfestés? – ismétli meg Macy meglepett hangon. – Kutatás?

Lia a szemét forgatja.

– Nyilvánvalóan rád is vonatkozik a meghívás. – Ezután az orrunkra csapja az ajtót.

Ami… valljuk be, elég furcsa, tekintve, hogy egész este milyen barátságos volt velem. Na persze, amikor Macy megjelent, azonnal tüskés lett. Talán ez a hirtelen elköszönés inkább az unokatestvéremnek szólt, mint nekem.

Ezután Macy azt suttogja:

– El sem hiszem, hogy Lia Tanaka manikűrözni akar veled.

Miután meghívott a szobájába.

Nem féltékeny a hangja, inkább csak nem érti. Mintha az lenne a világ legfurcsább dolga, hogy Liában és bennem van valami közös.

– Nem volt nehéz. Nagyon kedvesnek tűnik.

– A „kedves” nem igazán az a jelző, amit vele kapcsolatban használnék – válaszolja Macy, és elindulunk a folyosón. – Ő a legnépszerűbb lány az iskolában, és általában gondoskodik is róla, hogy erre mindenkit emlékeztessen. Habár az utóbbi időben eléggé visszahúzódó lett.

– Igen, gondolom, minden oka megvan rá, miután elveszítette a barátját.

Macy szeme elkerekedik.

– Ezt ő mondta neked?

– Igen. – Baljós érzésem támad. – Talán titok?

– Nem. Csak… úgy hallottam, sosem beszél Hudsonról. – Nagyon furcsa a hangja, amikor ezt mondja, és hirtelen mindenhová néz, csak rám nem. Szinte biztosra veszem, hogy azért, mert kényelmetlenül érzi magát, nem pedig azért, mert az ezeréves faliszőnyeg, amit jelenleg bámul, és amit valószínűleg már milliószor látott, sokkal érdekesebb, mint a beszélgetésünk. Csak tudnám, miért.

– Ez nem annyira meglepő, ugye? – válaszolom. – És nem igazán beszélt róla nekem, csak azt mondta, hogy meghalt.

– Igen. Majdnem egy évvel ezelőtt. Nagyon megrázta a hír az iskolát. – Még mindig nem néz rám, ami egyre furcsábbnak tűnik.

– Ő is ide járt?

– Régebben igen, de már egy éve végzett, mielőtt meghalt.

Ennek ellenére sokunkat megrázott a halála.

– Elhiszem. – Szeretném megkérdezni, mi történt, de olyan kényelmetlenül érzi magát, hogy udvariatlanságnak érzem, ezért ejtem a témát.

Néhány percig csendben lépkedünk, időt adunk a témának, hogy eltűnjön a levegőből. Miután megtörtént, Macy újra a régi lesz, és azt kérdezi:

– Éhes vagy? Nem ettél semmit a bulin.

Már éppen azt akarom mondani, hogy igen, mivel azóta nem ettem semmit, amióta reggel adott nekem egy tál gabonapelyhet a saját készletéből, de minden bizonnyal visszatért a hegyibetegségem, mert már az étel említésére is megmozdul a gyomrom, de nem jó értelemben.

– Tudod, azt hiszem, inkább lefekszem. Nem érzem magam túl jól.

Macy most először tűnik aggodalmasnak.

– Ha holnap reggel sem leszel jobban, szerintem be kellene ugranunk a nővérhez. Már több mint huszonnégy órája itt vagy. Lassan hozzá kell szoknod ehhez a tengerszint feletti magassághoz.

– Amikor rákerestem a Google-ön, azt olvastam, hogy huszonnégy–negyvennyolc órán keresztül tarthat. Ha nem leszek jobban a holnapi órák után, akkor elmegyek, jó?

– Ha nem leszel jobban a holnapi órák után, biztos vagyok benne, hogy apa személyesen fog odarángatni. Nagyon aggódik miattad, amióta azt kérted, hadd maradj San Diegóban, hogy befejezd a negyedévet.

Újabb kínos csend kezd közénk telepedni, és őszintén szólva ezt most nem tudom elviselni. Ezért rajtam a sor, hogy témát váltsak:

– El sem hiszem, milyen fáradt vagyok. Egyébként hány óra van?

Macy felnevet.

– Nyolc, te partiállat.

– Majd a jövő héten bulizok. Miután végre kialudtam magam… és elmúlik ez a francos hegyibetegség. – A hasamra szorítom a kezem, mert a hányinger újult erővel tér vissza.

– Olyan bunkó vagyok! – Macy a szemét forgatja és magát szidalmazza. – Bulit szervezek az első napon, miután megérkeztél. Nagyon rossz ötlet volt tőlem. Annyira sajnálom!

– Nem vagy bunkó. Csak próbáltál segíteni, hogy megismerkedjek a többiekkel.

– Próbáltam felvágni a csodás, idősebb unokatestvéremmel…

– Csak egy évvel vagyok idősebb nálad.

– Az idősebb az idősebb, nem? – Rám vigyorog. – Mellesleg fel akartam vágni veled és segíteni beilleszkedned. Csak arra nem gondoltam, hogy esetleg szükséged lesz néhány napra, hogy levegőhöz juss.

Odaérünk a szobánkhoz, Macy nagy lendülettel kinyitja az ajtót. Éppen időben, mert két másodperccel azután, hogy átlépek a küszöbön, felkavarodik a gyomrom. Alig érek ki a mosdóba, máris kihányom a tea és a kóla undorító keverékét.

Úgy tűnik, Alaszka tényleg megpróbál megölni.

14.

Kopp, kopp, a halál kopog az ajtón

A következő tizenöt percet azzal töltöm, hogy megpróbálom kiadni magamból a gyomrom teljes tartalmát, és azért imádkozom, hogy ha ez az istenverte hely tényleg megpróbál megölni, akkor legyen már végre vége.

Miután fél óra elteltével a hányinger végre abbamarad, kimerült vagyok, és a fejfájás újult erővel tér vissza.

– Hívjam az ápolónőt? – kérdezi Macy, és a hátam mögé lép, majd kitárja a karját, hogy elkapjon, miközben az ágy felé botorkálok. – Szerintem hívnom kellene az ápolónőt.

Felnyögök, amikor bebújok a hűvös takaró alá.

– Még várjunk egy kicsit.

– Nem hinném, hogy…

– Idősebb-unokatestvér előjog. – Rávigyorgok, habár egyáltalán nem belülről fakad a vidámságom, majd elhelyezkedem a párnán. – Ha reggelre nem leszek jobban, majd idehívjuk a nővért.

– Biztos vagy benne? – Macy egyik lábáról a másikra áll, bizonytalanul toporog, nem tudja, mit tegyen.

– Tekintve, hogy amióta megérkeztem ebbe az iskolába, jóval több figyelmet kaptam, mint szerettem volna? Igen. Határozottan.

Látszik, hogy nem örül a döntésemnek, de végül bólint.

El-elszundítok, miközben az unokatestvérem megmossa az arcát és pizsamába öltözik. Amikor lekapcsolja a villanyt és bebújik az ágyba, egy újabb hányingerhullám tör rám. Próbálom leküzdeni, igyekszem tudomást sem venni arról, mennyire szeretném, ha itt lenne az anyukám, és babusgatna egy kicsit, végül pedig nyugtalan álomba szenderülök, és csak akkor ébredek fel, amikor másnap reggel fél hétkor hangosan megszólal az ébresztő. Szinte azonnal benyomja valaki a „szundit”, ezért elhallgat.

Kábultan ébredek fel, próbálok visszaemlékezni arra, hol vagyok, és kinek a rohadt ébresztője sípol a fülembe. Aztán minden eszembe jut. Egy újabb, mosdóba tett látogatás után hajnali háromkor, amikor csak szárazon öklendeztem, elmúlt a hányingerem, aminek rendkívül örülök. Minden más is jónak tűnik – a fejem már nem szédül, és bár a torkom kiszáradt, az sem fáj.

Huh. Úgy tűnik, az internetnek igaza volt abban, hogy huszonnégy-negyvennyolc óra kell az akklimatizálódáshoz. Már ismét a régi vagyok.

Legalábbis amíg fel nem ülök, és rá nem jövök, hogy a testem már egy egészen más történet. Szinte minden izmom úgy fáj, mintha megmásztam volna a Denalit – és lefutottam volna egy maratont. Majdnem biztos vagyok benne, hogy ezt csak a vízhiánynak köszönhetem, amelyhez a tegnapi feszültségem is társult, de ettől még nem lesz több kedvem felkelni. Ahhoz pedig még kevésbé, hogy az első tanítási napomon megjátsszam, hogy jól érzem magam.

Visszafekszem, a fejemre húzom a takarót, próbálom eldönteni, hogy mit szeretnék csinálni. Tíz perccel később még mindig ugyanígy fekszem, amikor Macy mogorván, zsörtölődőve felébred.

Első dolga, hogy lecsapja az ébresztőt, amiért örökké hálás leszek, tekintve, hogy a világ legfülsértőbb és legidegesítőbb hangját választotta – aztán egy másodperc alatt kikel az ágyból, és odajön hozzám.

– Grace? – suttogja halkan, mintha csak meg akarná nézni, hogy vagyok, ugyanakkor nem akarna felébreszteni.

– Jól érzem magam – mondom neki. – Csak fáj minden porcikám.

– Ó! Valószínűleg csak a vízhiány miatt. – Odamegy a szoba sarkában álló hűtőhöz, és kivesz egy vizeskancsót. Ezután két pohárba vizet tölt, és az egyiket ideadja nekem, miközben leül az ágyára. Egy percig üzenetet ír a telefonján… gondolom, Camnek… aztán félredobja a telefont, és rám néz. – Ma suliba kell mennem… három tárgyból is dolgozatot írok… de aztán visszajövök és megnézem, hogy vagy.

Imádom, hogy azt feltételezi, ma nem megyek iskolába, ezért nem ellenkezem. Csupán annyit mondok:

– Nem kell külön fáradnod azzal, hogy rám nézz. Sokkal jobban érzem magam.

– Jó. Akkor tekintsd úgy, hogy ez a jóságos ég, Alaszkába költöztem témájú mentális egészségnap.

– Erre tényleg külön mentális egészségnap van? – kérdezem viccesen, és addig helyezkedek, amíg a hátamat a falhoz támasztva fel nem ülök.

Macy felhorkan.

– Erre egy egész mentális hónap van. Alaszka nem könnyű eset.

Most rajtam a sor, hogy felhorkanjak.

– Nem mondod! Alig negyvennyolc órája vagyok itt, és erre már én is rájöttem.

– Ez csak azért van, mert félsz a farkasoktól – cukkol.

– Meg a medvéktől – ismerem be a legkisebb szégyenkezés nélkül. – Ahogy minden normális ember tenné.

– Jogos. – Vigyorog. – Akkor vedd ki ezt a napot, és csináld azt, amit szeretnél. Olvass, nézz gagyi műsorokat a tévében, egyél a nasikészletemből, ha bírja a gyomrod. Apa majd megmondja a tanároknak, hogy holnap kezded az iskolát, nem pedig ma.

Finn bácsi még csak eszembe sem jutott.

– Apádnak nem lesz kifogása az ellen, ha kihagyom a mai órákat?

– Ő maga javasolta.

– Honnan tudja…? – Elhallgatok, amikor kopogás hangzik fel az ajtón.

– Ki…?

– Apa – válaszolja Macy, és átmegy a szobán, majd nagy lendülettel kinyitja az ajtót. – Ki más?

Csakhogy egyáltalán nem Finn bácsi áll a másik oldalon. Flint az, aki egy pillantást vet Macyre apró hálóingjében, majd rám. Én a tegnapi ruhámban vagyok, a sminkem elkenődött az arcomon, Flint pedig ezt látva úgy vigyorog, mint egy idióta.

– Jól néztek ki, hölgyeim. – Halkan füttyent egyet. – Úgy látszik, rátettetek még egy lapáttal a tegnapi bulira. Vagy néggyel.

– Szeretnéd tudni, mi? – kérdezi Macy évődve, azután beszalad a fürdőszobába, hogy egyedül legyen. Én nem is válaszolok, csak kinyújtom rá a nyelvem. Flint felnevet, és válaszul felhúzza a szemöldökét.

– Tényleg szeretném tudni – mondja, majd átsétál a szobán, és leül az ágyam végére. – Hova menekültél el? És miért?

Ha elmondanám az okait, miért mentem el a buliról, akkor el kellene magyaráznom bizarr reakciómat Jaxonra – nem beszélve mindarról, ami azok után történt –, ezért inkább csak féligazságot mondok:

– Megint előjött a hegyibetegség. Úgy éreztem, hogy hánynom kell, ezért visszajöttem a szobámba.

Erre azonnal lehervad a mosoly az arcáról.

– Most hogy vagy? A hegyibetegséggel nem szabad viccelni.

Kapsz rendesen levegőt?

– Igen, kapok. Esküszöm! – teszem hozzá, amikor látom, hogy nem győztem meg. – Szinte megint teljesen jól érzem magam. Csak hozzá kellett szoknom a hegyekhez, azt hiszem.

– Ha már a hegyekről van szó. – Flint vonzó mosolya ismét visszatér. – Ezért jöttem. Egy csapat barátommal hócsatát rendezünk ma ebéd után. Gondoltam, esetleg te is szeretnél csatlakozni hozzánk… úgy értem, ha jól érzed magad.

– Hócsata? – A fejemet rázom. – Szerintem nem lenne jó ötlet.

– Miért nem?

– Mert azt sem tudom, hogyan kell hógolyót csinálni, nem beszélve arról, hogy kell eldobni.

Úgy néz rám, mintha ostobának tartana.

– Megfogod a havat, összegyúrod golyóvá, aztán hozzávágod a legközelebbi emberhez. – A kezével szemlélteti, amit mond. – Nem nehéz. – Én csak bámulok rá, de nem győzött meg.

– Ugyan már, Új Lány! Csak próbáld ki! Ígérem, jól fogsz szórakozni!

– Vigyázz, Grace! – Macy kilép a fürdőszobából, a haja törölközőbe van csavarva. – Soha ne bízz egy… – Nem fejezi be a mondatot, mert Flint felvont szemöldökkel fordul felé.

– Ma délután hócsatát rendeznek tanítás után – tájékoztatom Macyt. – Azt szeretné, ha csatlakoznánk hozzá. – Macyt ugyan nem hívta meg így konkrétan, de teljesen kizárt, hogy nélküle menjek. Amikor meglátom, milyen boldogan mosolyodik el, úgy vélem, jól döntöttem.

– Komolyan? El kell mennünk, Grace! Flint hócsatái legendásak itt.

– Ettől nem igazán lettem magabiztosabb, tekintve, hogy fogalmam sincs, mit csinálok.

– Jó lesz – mondják mindketten egyszerre.

Ezúttal én vonom fel a szemöldökömet, és a tekintetem kettőjük között ugrál.

– Bízz bennem! – könyörög Flint. – Én majd vigyázok rád.

– Ne bízz benne! – mondja nekem Macy. – Ha ez a srác hógolyót kap a kezébe, valóságos ördöggé változik. De persze ez még nem jelenti azt, hogy ne lenne jó móka.

Még mindig úgy vélem, hogy rossz ötlet, de Flint és Macy az egyetlen barátaim ebben az iskolában. Ki tudja, mi lesz Liával, ami pedig Jaxont illeti… Jaxonra sok mindent lehet mondani, de egyáltalán nem nevezném barátnak.

Sőt, még barátságosnak sem, ami azt illeti.

– Hát jó – adom be a derekam nagy kegyesen. – De ha meghalok a hócsata közben, örökké kísérteni foglak mindkettőtöket.

– Biztos vagyok benne, hogy túl fogod élni – nyugtat meg Macy.

Flint ezzel szemben csak kacsint egyet.

– Ha pedig nem, rosszabb módon is el lehet tölteni az öröklétet.

Mielőtt még bármit válaszolhatnék erre, hozzám hajol, és megpuszilja az arcomat.

– Később találkozunk, Új Lány. – Azután elmegy, kisétál az ajtón, hátra sem néz közben.

Én ott maradok Macyvel, akinek tágra nyílik a szeme a döbbenettől, eltátja a száját, és szinte tapsikol örömében egyetlen kis puszi miatt. Én pedig szomorúan arra gondolok, hogy bármilyen imádni való is Flint, közel sem ébreszt bennem olyan érzéseket, mint Jaxon.

15.

Szóval a pokol tényleg be tud fagyni

– Ő az előbb… – Macy elakadt lélegzettel áll, miután Flint becsukja maga után az ajtót.

– Nem nagy ügy – nyugtatom meg.

– Flint tényleg… – Nyilvánvalóan még mindig nem tudja kimondani a szót, csak az arcára mutat, ugyanoda, ahol Flint megpuszilta az enyémet.

– Tényleg nem nagy ügy – ismétlem meg. – Nem arról van szó, hogy megcsókolt volna, vagy ilyesmi. Csak barátságos akart lenni.

– Velem sosem volt ilyen barátságos. És senki mással sem, ami azt illeti.

– Igen, mivel neked van barátod. Biztos attól fél, hogy Cam szétrúgja a seggét.

Macy felnevet. Őszintén nevet, ami… na jó. Valóban egy kicsit abszurd a gondolat, hogy a vékony, nyurga barátja szétrúgja Flint seggét. De akkor is, nem kellene legalább úgy tennie, mintha megvédené őt?

– Akarod, hogy beszéljek vele? – ugratom. – Megkérjem, hogy legközelebb téged csókoljon meg?

– Isten ments! Nagyon boldog vagyok Cammel és a csókjaival, köszönöm szépen. Csak azt mondom, hogy Flint kedvel téged. – Megfog egy hajkefét, és elkezdi fésülni a haját.

A szavai ellenére a hangjában van valami, ami miatt összevonom a szemöldököm.

– Várj! Te tényleg bele vagy zúgva Flintbe?

– Hát persze hogy nem! Camet szeretem. – De nem néz a szemembe, miközben felvesz valami hajápolószert.

– Aha, hát ez nagyon meggyőző volt. – A szememet forgatom. – Nézd, ha Flinttel szeretnél lenni, miért nem szakítasz Cammel és próbálod meg?

– Nem akarok Flinttel lenni.

– Mace…

– Komolyan beszélek, Grace. Lehet, hogy régen bele voltam zúgva, még kilencedikben, vagy ilyesmi. De az már régen volt, és nem számít.

– Mert itt van Cam. – Figyelmesen nézem az arcát a tükörben, miközben elkezd valamit rákenni rövid, színes hajára.

– Igen, mert szeretem Camet – válaszolja, és felállít néhány hajtincset. – És azért is, mert itt másképp mennek a dolgok.

– Hogy értve másképp?

– A különböző csoportok. Nem keverednek.

– Igen, ezt észrevettem a bulin is. De csak azért, mert nem keverednek, még nem jelenti azt, hogy nem is keveredhetnek, ugye? Úgy értem, ha tetszik neked Flint, és te is tetszel neki…

– Nem tetszik Flint – nyög fel. – Én pedig határozottan nem tetszem neki. De még ha úgy is lenne, nem számítana, mert…

– Miért? Mert népszerű? Felsóhajt, és megrázza a fejét.

– Ennél többről van szó.

– Minél többről? Kezdem úgy érezni magam, mintha a Bajos csajok alaszkai változatába csöppentem volna.

Kopognak, mielőtt válaszolhatna.

– Egész pontosan hány ember ugrik be hozzád reggel fél nyolc előtt? – viccelődöm, miközben elindulok kinyitni az ajtót. Macy nem válaszol, csak megvonja a vállát, és vigyorog, miközben kisminkeli magát.

Kinyitom az ajtót, és a nagybátyámat találom ott, aki aggodalmasan néz rám.

– Hogy érzed magad? Macy mondta, hogy tegnap este hánytál.

– Már jobban vagyok, Finn bácsi. Elmúlt a hányingerem és a fejfájásom is.

– Biztos vagy benne? – Mutatja, hogy másszak vissza az ágyba, ezért megteszem… és őszintén szólva hálás vagyok érte. Olyan keveset aludtam az elmúlt két éjszaka, hogy úgy érzem, még mindig ködös a tudatom, pedig a hegyibetegség végre már elmúlt.

– Akkor jó. – A homlokomra teszi a tenyerét, mintha azt nézné, van-e lázam.

Én már éppen valami vicces megjegyzést akarok tenni arra, hogy a hegyibetegség nem fertőző, ő azonban megpuszilja a fejem búbját, mire elszorul a torkom. Mert ebben a pillanatban annyira hasonlít apára – ahogy összevonja a szemöldökét, a száját pedig rosszallóan összehúzza, amitől még feltűnőbb lesz az arcán a gödröcske –, hogy minden akaraterőmre szükségem van, hogy ne fakadjak sírva.

– Továbbra is úgy gondolom, hogy Macynek igaza van – folytatja, nem veszi észre, milyen érzés kerített hirtelen hatalmába. – Ágyban kellene töltened a mai napot, pihenni, és csak holnap elkezdeni az iskolát. A szüleid elvesztése, a költözés, a Katmere Akadémia, Alaszka… sok ez egyszerre, még a hegyibetegség nélkül is.

Bólintok, és elfordítom a fejem, hogy ne lássa felkavarodott érzéseimet a szememben.

Bizonyára észreveszi a küzdelmemet, mert nem mond többet, csak megütögeti a kezemet, és odasétál a beépített fésülködőasztalhoz, ahol Macy készülődik.

Halkan beszélgetnek, ezért nem hallok semmit, és már nem is figyelek rájuk. Elhelyezkedem az ágyban, felhúzom a takarót az államig és várom, hogy elmúljon az érzés, hogy mennyire hiányoznak a szüleim.

Nem tervezem, hogy elalszom, mégis megtörténik. Amikor legközelebb felébredek, már elmúlt egy óra, a gyomrom pedig szinte megállás nélkül korog. Ezúttal az okozza a kényelmetlen érzést, hogy több mint huszonnégy óra eltelt azóta, hogy valamilyen ételt elfogyasztottam.

A hűtő tetején van egy üveg mogyoróvaj meg egy doboz keksz, ezért rávetem magam. Egy tonna mogyoróvajjal és egy egész doboz keksszel később végre ismét embernek érzem magam.

Ezenkívül úgy érzem, be vagyok zárva ebbe a szobába és ebbe az iskolába.

Igyekszem nem figyelni a nyugtalanságra, megpróbálom az egyik kedvenc műsoromat nézni a Netflixen, vagy elolvasni azt a magazint, amit a repülőgépen nem fejeztem be. Még Heathernek is írok egy üzenetet, habár tudom, hogy iskolában van, de remélem, hogy egy ideig tudunk üzenetben beszélgetni. Csakhogy az egyetlen válasza szerint, amit elküldött, matekból dolgozatot fog írni, így ő sem tud lefoglalni.

Semmi más sem köt le, amivel próbálkozom, ezért végül úgy döntök, hogy belevágok. Talán éppen azzal leszek képes kitisztítani a fejem, ha teszek egy sétát az alaszkai vadonban.

Eldönteni azonban, hogy kimegyek sétálni, és tényleg fel is készülni rá, itt két különböző dolog. Gyorsan lezuhanyzom, majd – mivel totál kezdő vagyok – az interneten nézek utána, hogyan kell felöltözni az alaszkai télre. Kiderül, hogy nagyon körültekintően, pedig még csak november van.

Találok egy weboldalt, ami elég jónak tűnik, és az ott olvasottak alapján már sokkal logikusabbnak találom azokat a ruhákat, amiket Macy vett nekem. Gyapjúharisnyával kezdek, és az egyik ujjatlan pólómmal, aztán ráveszek egy garnitúra aláöltözetet – nadrágot és hosszú ujjú pólót. Az aláöltözet után felveszek egy (természetesen) élénk rózsaszín gyapjúnadrágot és egy szürke gyapjúdzsekit. A weboldal felkínálja azt a lehetőséget, hogy erre még egy vastagabb kabátot is vegyek, de most még közel sincs olyan hideg, mint amennyire néhány hónap múlva lesz, ezért úgy döntök, hogy ezt kihagyom. Inkább magamra veszem a sapkát, a sálat és a kesztyűt, valamint két pár zoknit. Végül az öltözködést egy bélelt, kapucnis dzsekivel zárom, amit a nagybátyám vásárolt nekem, a lábamra pedig egy hótaposó csizmát húzok, amit a szekrény aljában találok. Ez még hegymászásra is alkalmas.

Gyors pillantást vetek a tükörbe, és megállapítom, hogy pontosan olyan nevetségesen nézek ki, mint ahogy érzem magam.

De úgy gondolom, az még nevetségesebb lenne, ha az Alaszkában töltött második teljes napomon halálra fagynék, ezért nem foglalkozom az érzéssel. Különben is, ha a sétám során melegem lesz, levehetem a gyapjúréteget – legalábbis a weboldal szerint –, mivel itt az izzadság az igazi ellenség. Nyilvánvalóan, ha valaki átizzadt ruhában járkál, akkor könnyen kihűlhet. Valamint… gyakorlatilag bármit csinál, az mind kihűléshez vezethet ebben az államban.

Macynek nem üzenetet írok, mert azzal megzavarnám a dolgozatírás közben, hanem egy cetlit hagyok a szobában, hogy elmentem felfedezni az iskola területét. Nem vagyok olyan ostoba, hogy kimerészkedjek a falon kívülre a vadonba, ahol farkasok, medvék és isten tudja, még milyen állatok lehetnek.

Ezután elindulok. Miközben lesétálok a lépcsőn, gyakorlatilag senkire sem nézek, aki szembejön velem… de nincsenek is sokan, mivel a diákok többsége most órán ül. Talán bűntudatot kellene éreznem, hogy én nem ott vagyok, őszintén szólva azonban inkább csak megkönnyebbülés tölt el.

Miután leérek a földszintre, kilépek az első kintre vezető ajtón, és mellbe vág a szél meg a hideg, ezért majdnem meggondolom magam.

Talán mégiscsak fel kellett volna vennem azt a pluszréteget… most viszont már túl késő, ezért a fejemre húzom a kapucnit, és a kabát magas gallérjába rejtem sállal eltakart arcomat. Ezután elindulok az udvaron annak ellenére, hogy minden ösztönöm azt súgja, inkább menjek vissza az házba.

Mindig azt hallgattam, hogy ha valaki elkezd valamit, akkor úgy kell befejeznie, ahogy tervezte, és nem fogok fogolyként bezárva élni ebben az iskolában egy éven keresztül.

Csak a nyamvadt holttestemen át. Zsebre dugom a kezem, és elindulok.

Először annyira szörnyen érzem magam, hogy csak arra tudok gondolni, milyen hideg van, és milyen érzés ez a bőrömön, annak ellenére, hogy a testem szinte minden négyzetcentiméterét több réteg ruha fedi.

Minél többet megyek azonban, annál jobban kimelegszem, ezért gyorsítok a tempón, és végre arra is képes vagyok, hogy körülnézzek. A nap már négy órával ezelőtt feljött – körülbelül délelőtt tíz órakor –, így most először tudok szétnézni nappali világosságban a környéken.

Megdöbbent, hogy milyen gyönyörű minden, még itt az iskola területén is. Hegyoldalban vagyunk, ezért minden lejtős, ami azt jelenti, hogy folyamatosan vagy felfelé vagy lefelé kell mennem egy domboldalon. Nem könnyű feladat, különösen ezen a tengerszint feletti magasságon, de legalább sokkal könnyebben kapok levegőt, mint két nappal ezelőtt.

Jelenleg nincs túl sok fajta növény, de örökzöld fák szegélyezik az egyes ösvényeket, és az iskola területén különböző helyeken csoportosulnak. Gyönyörű zöldben pompáznak a mindent befedő, fehér hótakarón.

Kíváncsi vagyok, vajon milyen érzés a hó – de annyira nem vagyok ostoba, hogy levegyem a kesztyűmet –, ezért kesztyűstül lehajolok és felveszek egy marékkal, aztán hagyom az ujjaim között lehullani, csak hogy megnézzem, hogyan esik le. Amikor kiürül a tenyerem, újra lehajolok, és megint felveszek egy adagot, aztán azt csinálom, amit Flint korábban mondott, és golyóvá gyúrom össze.

Egyszerűbb, mint ahogy gondoltam, és egy-két másodperc múlva már el is dobom, amilyen erősen csak tudom, az útelágazás bal oldalán álló, legközelebbi fához. Elégedetten nézem, ahogy a fatörzsnek ütközve szétrobban, majd arra indulok, amelyik ösvényen a fa áll.

Ahogy azonban közelebb érek hozzá, rájövök, hogy még sohasem láttam ehhez foghatót. A fának sötét, girbegurba gyökerei vannak. Hatalmasak, szürkék és göcsörtösen egymásba fonódnak, mintha egy szörnyű rémálomban lenne, és szinte rákiabál az arra járóra, hogy vigyázzon. Ha pedig ehhez még hozzávesszük a letört ágakat és a leszakított kérget is, az egész fa olyan, mintha egy horrorfilmből került volna ide, nem pedig Katmere egyébként gyönyörű területén nőtt volna.

Nem hazudok, megijeszt. Tudom, hogy nevetséges dolog megijedni egy fától, de minél közelebb érek hozzá, annál rosszabbul néz ki… és annál nyomasztóbb érzésem van a mögötte húzódó ösvénnyel kapcsolatban. Úgy gondolom, már eléggé kiléptem a komfortzónámból a mai napra azzal, hogy egyáltalán kijöttem, ezért inkább a napsütötte úton indulok tovább, a jobb oldali ösvényen.

Kiderül, hogy jól döntöttem, mert amint befordulok az első kanyarban, épületeket pillantok meg. Megállok, hogy tisztes távolból szemügyre vegyem őket. Mivel tanítási órák zajlanak bennük, a legkevésbé sem akarom, hogy azon kapjanak, amint az ablakon bámulok befelé, mint valami kukkoló.

Különben is, minden kunyhó elején – mert kunyhóknak néznek ki – egy felirat van, egy név és az, hogy mire használják.

Megállok a legnagyobb előtt. A neve Chinook: Művészet. A szívem gyorsabban kezd dobogni már attól is, hogy ránézek. Azóta rajzolgatok és festegetek, amióta felfedeztem, hogy a zsírkréták másra is alkalmasak, mint a kifestőkönyvben színezni – ezért egy részem legszívesebben odaszaladna a hóval borított ösvényen, hogy kinyissam az ajtót, és megnézzem, milyen művészeti stúdió van odabent, ahol dolgozhatok.

Ehelyett megelégszem annyival, hogy előveszem a telefonomat és csinálok egy gyors fotót a feliratról. Majd később megkeresem az interneten a „chinook” szót. Tudom, hogy az egyik alaszkai bennszülött nyelven azt jelenti „szél”, de jó szórakozás lesz kideríteni, hogy melyiken.

Kedvem támad megkeresni az összes szót, hogy melyik mit jelent, miközben folytatom az utam és odaérek a többi, távolabbi épülethez is – egyesek nagyobbak, mint a többiek –, és lefényképezek minden feliratot, hogy majd később utánanézhessek a szavaknak. Ráadásul úgy gondolom, ez segíteni fog megjegyezni, hogy mi hol van, mivel még fogalmam sincs, melyik teremben lesznek az óráim.

Ami azt illeti, egy kicsit aggódom, hogy hány órám lesz itt kint, mert mégis hogyan fogom megoldani? Visszaszaladok a szobámba az órák közti szünetben, és így felöltözöm? Ha igen, egészen pontosan milyen hosszúak a szünetek itt a Katmere Akadémián? Mert az a hat perc, ami a régi iskolámban volt, nem lesz elég rá.

Amikor elérek az elszórtan álló épületek végéhez, egy kővel szegélyezett ösvényt találok, amely a kastély másik oldalán kanyarog. Van egy olyan furcsa érzésem, hogy vissza kellene fordulnom – egy kicsit ahhoz hasonlít, amit tegnap este a könyvtárban éreztem –, ezért egy pillanatra megállok.

De már tudom, mikor van az, amikor megengedtem a képzeletemnek, hogy fölém kerekedjen – az a fa ott tényleg megijesztett –, ezért inkább elűzöm magamtól az érzést és folytatom az utat az ösvényen.

Minél távolabb jutok a főépülettől, annál jobban feltámad a szél, ezért gyorsítok a tempón, hogy ne fázzak. Ennyit arról, hogy melegem lesz, és levehetek egy réteget, ahogy a weboldal javasolta. Szinte biztosra veszem, hogy minden egyes eltelt másodperccel egyre valóságosabb a veszély, hogy Grace-ízű nyalókává változom.

Ennek ellenére nem fordulok vissza. Úgy gondolom, mostanra már több mint a felét bejártam az iskola területének, ami azt jelenti, hogy ha továbbra is előre megyek, jobban fogok közeledni a főépülethez, mintha innen visszafordulnék, és azon az úton mennék vissza, ahol jöttem. Ezért még szorosabbra húzom az arcomon a sálat, a kezemet a kabátom zsebébe dugom, és továbbmegyek.

Elhaladok néhány facsoport és egy teljesen befagyott tó mellett, amin nagyon szívesen korcsolyáznék, ha képes lennék megőrizni az egyensúlyomat ebben a sok ruhában, azután újabb kisebb épületek következnek. Az egyiken a Shila: Bolt felirat áll. A másikon Tanana: Táncstúdió.

Nagyon klasszak ezek a nevek, az órák viszont meglepnek.

Nem is tudom, mire számítottam a Katmere Akadémiával kapcsolatban, de úgy gondolom, nem arra, hogy minden lesz itt, ami egy átlagos középiskolában, sőt még annál is több.

Bevallom, a gazdag bentlakásos iskolákról csupán egy forrásból vannak ismereteim, a Holt költők társasága című filmből, amit anya unszolására évente egyszer megnéztünk DVD-n. Abban a filmben azonban a Welton Akadémia szuper szigorú, szuper rideg és szuper öntelt. Ez idáig úgy tűnik, hogy a Katmere Akadémia csak az egyik a háromból.

A szél egyre erősebb, ezért ismét gyorsítok a tempón, követem az ösvényt egy nagyobb facsoport mellett elhaladva. Ezek már nem örökzöldek, a leveleik régen lehullottak, az ágaik fagyosak, és jégcsapok lógnak róluk. Egy pillanatra megállok, hogy jobban megnézzem őket, mert gyönyörűek, és mert a jégcsapokon megtörő fény szivárványszínekben táncol a földön a lábam előtt.

Annyira elbűvöl ez a kis furcsaság, hogy már nem is bánom a szelet, mert emiatt táncol a szivárvány olyan szépen. Végül azonban túlságosan fázom ahhoz, hogy egy helyben álljak, ezért elindulok a fák között, és egy újabb befagyott tavat találok. Ez nyilvánvalóan olyan hely, ahová az emberek kijöhetnek, mert több pad is áll körülötte, valamint néhány méterre egy havas tetejű kerti pavilon.

Néhány lépést teszek a pavilon felé, arra gondolok, talán leülök egy kicsit és megpihenek, de ekkor észreveszem, hogy már foglalt. Lia van ott… és Jaxon.

16.

Néha csak azzal lehet megelőzni a hipotermiát, ha közel tartjuk magunkhoz az ellenségünket

A francba.

Megesküdtem magamnak, hogy ha legközelebb látom Jaxont, nem fogok úgy elszaladni, mint egy riadt nyúl. Ez a helyzet viszont most nem egészen olyan, amikor illene maradnom. A beszélgetésükből egyértelműen látszik, hogy nagyon heves, és ami még fontosabb – magánjellegű.

Jaxon és Lia egymás felé hajolnak, de a testük nem ér össze.

A válluk feszült és merev.

Mindketten teljesen arra koncentrálnak, hogy mit mond a másik.

Részben szeretném, ha közelebb lennék, szeretném hallani, miről beszélnek, bár egyáltalán nem tartozik rám. Mégis, ha valaki ennyire komoly és dühös, mint ez a két ember, akkor nyilvánvalóan van valami baja a másikkal, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem szeretném tudni, micsoda.

Abban nem vagyok biztos, hogy miért számít ez annyira nekem, noha van valami bensőséges színezete a veszekedésüknek, amitől összeszorul a gyomrom. Ami abszurd, hiszen alig ismerem Jaxont. Ráadásul a négy alkalomból, amikor összefutottunk, kétszer úgy viharzott el mellettem, mintha ott sem lennék.

Ez már önmagában is egyértelműen jelzi, hogy semmit nem akar tőlem.

Csakhogy eszembe jut az arckifejezése, amikor elüldözte azt a két srácot az első éjszakán. Ahogy kitágult a pupillája, amikor megérintette az arcomat és letörölte a vércseppet az ajkamról.

Ahogy a teste az enyémhez súrlódott, és úgy éreztem, mintha minden porcikám visszatartaná a lélegzetét, és csak arra várna, mikor kelhet életre.

Akkor nem éreztem azt, hogy idegenek vagyunk.

Valószínűleg ezért nézem továbbra is őt és Liát, akaratom ellenére.

Hevesen vitatkoznak, annyira, hogy még ilyen messziről is hallom megemelt hangjukat. Annyira nem állok közel hozzájuk, hogy értsem is a szavakat, de nem kell tudnom, mit mondanak, anélkül is egyértelmű, mennyire dühösek mind a ketten.

Ekkor Lia felemeli a kezét, és nyitott tenyerével olyan erősen vágja pofon Jaxon sebhelyes arcát, hogy a srác feje hátralendül. Válaszul Jaxon nem üti szintén pofon. Ami azt illeti, nem csinál semmit, amíg Lia újra fel nem emeli a kezét, hogy még egyszer megüsse.

Ekkor elkapja a csuklóját és erősen megmarkolja, miközben a lány megpróbálja kiszabadítani magát. Lia most már teljes erejéből kiabál, a haragja és a gyötrelme éles hangjai belém marnak, és könnybe lábad tőlük a szemem.

Ismerem ezeket a hangokat. Ismerem a fájdalmat, ami ezeket okozza, a dühöt, ami miatt képtelenség visszafojtani őket. Tudom, hogyan tör fel az ember lelke mélyéről, és amikor távozik, felsérti a torkát és a szívét.

Ösztönösen is teszek egy lépést felé – feléjük –, felbátorít Lia fájdalma és a nehezen megfékezett erőszak, amely ott lebeg közöttük a levegőben. A szél azonban feltámad, amikor előrelépek, és hirtelen mindketten felém fordulnak. Üres, fekete szemmel néznek rám, amitől borzongás fut végig a hátamon. Ennek a borzongásnak semmi köze a hideghez, sokkal inkább Jaxonhoz, Liához és ahhoz, ahogy rám bámulnak.

Mintha ragadozók lennének, én pedig a zsákmány, amelybe bele akarják mélyeszteni a fogukat.

Próbálom meggyőzni magam, hogy csak megijedtem, de nem segít, nem tudok szabadulni ettől a furcsa érzéstől, még akkor sem, amikor integetni kezdek nekik. Azt hittem, hogy Lia és én tegnap elkezdtünk összebarátkozni – különösen, amikor felajánlotta, hogy csináljunk csajos estét –, az viszont most egyértelművé válik, hogy a barátságunk nem terjed ki arra, ami itt történik. Nem is baj. A legkevésbé sem szeretnék két olyan ember veszekedésének középpontjába kerülni, akiknek nyilvánvalóan közös múltjuk van. De magukra sem akarom hagyni őket, mivel a vitájuk tettlegességig fajult, és az egyiküknek le kellett fognia a másikat, hogy megvédje magát.

Mindezek után nem tudom, mit kellene tennem, megrekedtem ott, ahol vagyok, egy hívatlan vendég, aki őket nézi, hogy megakadályozzon egy nem is tudom, micsodát, miközben ők szintén engem bámulnak.

Amikor viszont Jaxon elengedi Lia kezét és elindul felém, ugyanaz a pánik fog el, mint tegnap a bulin, amikor elmenekültem. Ugyanakkor megint érzem azt a furcsa vonzerőt, amit kezdettől fogva. Nem tudom, mi van ebben a srácban, de valahányszor megpillantom, érzem, hogy valami húz felé, amit nem tudok beazonosítani, és amit nem tudok megmagyarázni.

Tesz még néhány lépést, a szívverésem pedig felgyorsul. Ennek ellenére nem mozdulok – egyszer már elszaladtam előle. Még egyszer nem fogok.

Lia kinyújtja a kezét, most ő ragadja meg Jaxont, visszatartja és maga felé húzza. A szeméből eltűnik a vészjósló kifejezés (Jaxonéból viszont nem), és már szinte úgy tűnik, mintha soha nem is lett volna ott, mert lelkesen visszainteget nekem.

– Szia, Grace! Gyere, csatlakozz hozzánk!

Ööö, kösz, nem. Semmi pénzért. Hiszen minden porcikám azt sikítja, hogy meneküljek, habár nem értem, hogy miért.

Ezért ahelyett, hogy előremozdulnék, szintén integetek és odakiáltom neki:

– Ami azt illeti, vissza kell mennem a szobámba, mielőtt Macy újabb keresőcsapatot küld utánam. Csak szerettem volna egy kicsit felfedezni a környéket, mielőtt holnap elkezdem az iskolát. Legyen szép napotok!

Az utolsó megjegyzésem meglehetős túlzásnak tűnik, tekintve, hogy milyen haragot érzékeltem közöttük. Csakhogy ha ideges vagyok, vagy megnémulok, vagy összevissza beszélek, ezért mindent összevetve nem is volt annyira szörnyű ez a mostani viselkedésem. Vagy legalábbis ezzel nyugtatom magam, miközben megfordulok és próbálok olyan gyorsan lépkedni, ami még nem tűnik futásnak.

Minden egyes lépésem az önuralom próbálja, mert kényszerítenem kell magam, hogy ne nézzek hátra, hogy Jaxon még mindig engem néz-e. A tarkómon érzett bizsergés azt jelzi, hogy igen, de nem veszek róla tudomást.

Ahogy azzal a furcsa érzéssel sem foglalkozom, ami mindig eltölt, amikor őt látom. Meggyőzöm magam, hogy semmiség, hogy nem számít. Mert nem fogok belezúgni egy olyan fiúba, aki ennyire bonyolult.

Ennek ellenére még mindig itt van bennem a késztetés, hogy hátranézzek. Jaxon azonban hirtelen megjelenik mellettem, a szeme csillog az érdeklődéstől, őrülten szexis haját fújja a szél.

– Mi ez a nagy sietség? – kérdezi, és elém áll. Közvetlenül elém az ösvényen, és hátrafelé lépked, így szemtől szemben vagyunk, nekem pedig le kell lassítanom, ha nem akarok beleütközni.

– Semmi. – Lesütöm a szemem, hogy ne nézzek rá. – Fázom.

– Akkor most melyik? Semmi? – Megáll, ezért nekem is muszáj megállnom, majd az állam alá teszi az egyik ujját, és addig emeli felfelé, amíg meg nem adom magam és a szemébe nem nézek. Ferdén rám mosolyog, amitől kimondhatatlan dolgok kelnek életre bennem. Pont ezért nem akartam ránézni! Különösen azután, amit közte és Lia között láttam. – Vagy fázol?

Ha jobban megnézem, még mindig látszik sebhelyes arcán Lia kezének nyoma, és ez jobban feldühít, mint kellene, hiszen alig ismerem őt. Éppen ezért szándékosan oldalra lépek, és azt felelem:

– Fázom. Ezért, ha most megbocsátasz…

– Baromi sok ruha van rajtad – válaszolja, megerősítve a tényt, hogy pontosan olyan nevetségesen nézek ki, mint ahogy érzem magam. Azután ismét elém áll.

– Biztos vagy benne, hogy ez nem csak kifogás?

– Nincs szükségem rá, hogy kifogásokat találjak ki neked. – Pedig mégis azt teszem, kifogást keresek, és megpróbálok elmenekülni előle, meg attól, amit az imént láttam. Megpróbálok elmenekülni az érzésektől, amiket kelt bennem, miközben pedig legszívesebben megragadnám és szorosan magamhoz ölelném. Abszurd ez a gondolat és az érzés is, de ettől még nem lesz kevésbé igaz.

Jaxon oldalra biccenti a fejét, felvonja az egyik szemöldökét, amelynek láttán furcsa módon szaporább lesz a pulzusom.

– Valóban?

Ez az a rész, ahol el kellene indulnom. Ahol nagyon sok mindent kellene tennem, bármit, kivéve azt, hogy Jaxon Vega karjaiba vetem magam, mintha én lennék a mindent eldöntő ütés a baseballvilágkupán. Mégsem mozdulok.

Ott maradok, ahol vagyok. Nem azért, mert Jaxon elállja az utat – pedig azt teszi –, hanem mert minden apró rezdülésem a benne zajló minden apró rezdülésre válaszol. Meg a veszélyre is. Különösen a veszélyre, habár sosem voltam az a fajta lány, aki kockázatot vállal csak azért, hogy megnézze, milyen érzés.

Talán éppen ezért – ahelyett, hogy megkerülném és visszafutnék a kastélyhoz, ahogy tennem kellene – egyenesen a szemébe nézek.

– Igen. Nem tartozom neked elszámolással.

Jaxon felnevet. Van képe nevetni! Ez a legönteltebb dolog, amit valaha hallottam.

– Mindenki tartozik nekem… valamivel. – Ó. Te. Jó. Isten.

Micsoda seggfej!

A szememet forgatom és oldalra lépek mellette, majd elindulok az ösvényen. A hátam merev, a lépteim gyorsabbak, és szinte sugárzik belőlem az, hogy „ne kövess”. Mert amikor ilyesmiket mond nekem, nem számít, mennyire vonzódom hozzá. Jobb dolgom is van, mint az időmet pazarolni egy olyan fiúra, aki azt hiszi, hogy ő Isten ajándéka mindenki számára.

Jaxon azonban nem olvas olyan jól a testbeszédemből, mint ahogy gondolom – vagy csak nem akar. Bárhogyan is, nem enged utamra, ahogy számítok rá. Ő is elindul mellettem, tartja velem a tempót, bármennyire hajszolom is magam.

Ez baromi idegesítő, még az ellenszenves vigyorgása nélkül is, amit nem is próbál leplezni.

Vagy a sok oldalra vetett pillantás nélkül, amely megelőzi a szavait:

– Flint Montgomeryvel barátkozni nem igazán tartozik abba a kategóriába, hogy háttérbe húzódsz.

Nem veszek róla tudomást. Csak menj tovább, csak menj tovább! – mondogatom magamban, és nem állok meg.

– Csak szólok – folytatja, amikor nem válaszolok –, hogy összebarátkozni egy sár… – Hirtelen elhallgat, megköszörüli a torkát, aztán újra nekifut: – Összebarátkozni egy olyan sráccal, mint Flint…

– Az mi? – Hirtelen felé fordulok, csalódottság hasít a szívembe. – Összebarátkozni Flinttel pontosan micsoda?

– Az olyan, mintha céltáblát festenél a hátadra – válaszolja, és láthatóan meglepődik a haragomon. – Gyakorlatilag éppen az ellentéte annak, hogy nem keltesz feltűnést.

– Ó, tényleg? És akkor az micsoda, ha veled látnak együtt?

Az arca ekkor bezárul, ezért nem is hiszem, hogy válaszolni fog. Végül azonban megszólal:

– Totális és abszolút ostobaság.

Nem erre a válaszra számítok, különösen egy ennyire arrogáns és bosszantó embertől, mint ő. Nyers őszintesége áthatol a védelmi vonalaimon. Arra késztet, hogy válaszoljak, miközben igazából nincs mit mondani.

– Mégis itt vagy.

– Igen. – Sötét, zavarodott tekintete az arcomat kutatja. – Itt vagyok.

A csend visszhangzik közöttünk – fekete, súlyos és megmagyarázhatatlan –, és olyan feszült lesz miatta a levegő, hogy szinte szikrázik.

Mennem kellene.

Neki kellene mennie.

De egyikünk sem mozdul.

Nem tudom, hogy levegőt kapok-e egyáltalán.

Végül Jaxon töri meg a csendet – ha a feszültséget nem is – azzal, hogy közelebb lép hozzám. Aztán tesz egy újabb lépést, amíg már csak vastag ruháim és egy nagyon vékony légréteg választ el minket egymástól.

Megborzongok, de nem a hidegtől, hanem Jaxon közelségétől.

A szívem hangosan dobog. A fejem szédül.

A torkom kiszárad, mint egy sivatag.

A többi részem sincs jobb állapotban… különösen, amikor Jaxon megfogja kesztyűs kezemet, és a tenyeremet simogatja a hüvelykujjával.

– Miről beszélgettél Flinttel? – kérdezi kis idő múlva. – A bulin?

– Őszintén mondom, hogy nem emlékszem. – Úgy tűnhet, mintha csak ki akarnék bújni a válasz alól, de tényleg ez az igazság. Amikor Jaxon megérint, örülök, ha a nevemet meg tudom mondani.

Nem vonja kétségbe a szavaimat. A szája sarka önelégült mosolyra görbül, és úgy suttogja:

– Helyes.

Önelégült vigyora ismét beindítja az agyamat – végre –, és most rajtam a sor, hogy kérdezzek valamit:

– Te és Lia miről vitáztatok?

Nem tudom, mire számítok – arra, hogy a tekintete ismét üressé válik… valószínűleg… vagy arra, hogy közli velem, hogy ez nem rám tartozik. Ehelyett azt feleli:

– A bátyámról. – A hangja olyan, ami nem kér együttérzést, sőt figyelmeztet rá, hogy nem is engedi meg.

Nem erre a válaszra számítottam, ám összerakom azt a néhány darabkát a fejemben, amit eddig megtudtam, és megdobban a szívem.

– Hudson… a bátyád volt?

Most először villant meg őszinte meglepődés a szemében.

– Ki beszélt neked Hudsonról?

– Lia. Tegnap este, amikor teáztunk. Említette, hogy… – Elhallgatok, mert a szeme jegesen hideg lett.

– Mit mondott neked? – A szavakat halkan ejti ki, de annál nagyobb hatással vannak rám. Ahogy az is, amikor elengedi a kezem.

Nyelek egyet, és sietve befejezem a mondatot:

– Csak azt, hogy meghalt a barátja. Rólad egyáltalán nem beszélt. Csak én gondoltam azt, hogy a barátja talán a te…

– Bátyám? Igen, Hudson a bátyám volt. – A szavakból szinte csöpög a jég, valószínűleg azért, hogy ne tudjam meg, mennyire fájdalmas ez számára. De én is átéltem ezt, heteken keresztül ugyanezt csináltam, ezért nem tud megtéveszteni.

– Sajnálom – mondom neki, és ezúttal én nyúlok az ő kezéért. Az én ujjaim simogatják a csuklóját és a kézfejét. – Tudom, hogy nem jelent semmit, és nincs hatással arra a gyászra, amit érzel, de őszintén sajnálom, hogy szenvedsz.

Hosszú másodpercekig nem szól semmit, csak engem néz azzal a sötét szemével, ami olyan sokat lát és olyan keveset mutat. Végül, miközben azon gondolkozom, mi egyebet mondhatnék, megkérdezi:

– Miből gondolod, hogy szenvedek?

– Miért? Nem így van? – kérdezem kihívóan. Ismét hallgat. Azután rávágja:

– Nem tudom. Megrázom a fejem.

– Nem tudom, hogy ez mit jelent.

Ő is a fejét rázza, aztán hátralép néhányat. A kezem ökölbe szorul, máris hiányzik, hogy az ujjaim megérintsék őt.

– Mennem kell.

– Várj! – Tudom, hogy nem kellene, mégis kinyújtom felé a kezem. Nem tehetek róla. – Csak így?

Engedi, hogy megfogjam a kezét egy egész másodpercig. Kettőig. Azután megfordul, és visszaindul az úton a tó felé, de olyan gyorsan, hogy majdnem szalad.

Nem is próbálom utolérni. Ha valamit megtanultam az elmúlt néhány nap alatt, az az, hogy ha Jaxon Vega el akar tűnni, akkor eltűnik, én semmit nem tehetek ellene. Így hát megfordulok, és elindulok az ellenkező irányba a kastély felé. Most, hogy már konkrét célom van, sokkal gyorsabban megyek, mint korábban, amikor csak bóklásztam. Mégsem tudok szabadulni attól a nyugtalanító érzéstől, hogy valaki figyel engem. Ami abszurd, mivel Jaxon épp az ellenkező irányba ment, Lia pedig rögtön azután eltűnt, miután én felbukkantam.

De az érzés egész végig velem marad, amíg odakint vagyok. Valami más is zavar, amit most nem tudok megfejteni. Legalábbis addig, amíg újra a meleg és biztonságos szobámban nem vagyok a kastélyban. Miközben lehámozom magamról a sok réteg ruhát, végre eszembe jut:

Sem Lia, sem Jaxon nem viselt kabátot.

17.

Nem a gyémánt, hanem a diszkréció egy lány legjobb barátja

– Biztos vagy benne, hogy készen állsz? – kérdezi Macy órákkal később, amikor kiveszem a pulóveremet a szekrényből.

Most viccel?

– Egy kicsit sem.

– Sejtettem. – Nagyot sóhajt. – Lefújhatjuk, ha akarod. Majd mindenkinek azt mondjuk, hogy még mindig kínoz a hegyibetegség.

– Hogy Flint azt gondolja, beijedtem? Nem, kösz. – Igazság szerint egyáltalán nem érdekel, hogy Flint azt gondolja-e, hogy félek. Macy viszont olyan izgatott lett ettől a hócsatától, hogy semmiképpen sem akarom megfosztani tőle. Attól pedig, hogy felajánlotta, fújjuk le, mert tudja, hogy én nem vagyok oda érte, még elszántabb lettem, hogy elmenjünk. – Elmegyünk erre a hócsatára, és majd…

– Szétrúgjuk a hátsójukat?

– Én inkább arra gondoltam, hogy nem csinálunk magunkból teljesen bolondot, de igazad van, legyünk pozitívak!

Felnevet – éppen ez volt a célom –, azután leugrik az ágyról, és nekiáll rétegesen felöltözködni, ami… végre valaki ebben a nevetséges iskolában, akinek helyén van az esze. Az a két szemétláda az első éjszakán, aztán Jaxon és Lia, már kezdtem azt gondolni, hogy ezen a helyen bizarr módon valahogy mindenki immunis a hidegre, mintha mondjuk földönkívüliek lennének, én pedig az egyetlen tudatlan és törékeny ember vagyok, aki köztük él.

Miután mindketten befejeztük az öltözködést – ezúttal megszámoltam, hat réteg ruhát vettünk magunkra –, az ajtó felé terel.

– Gyere, nem lenne jó, ha elkésnénk, mert akkor biztos, hogy letámadnak minket.

– Letámadnak. Hógolyóval. Szuperül hangzik. – San Diego még sosem tűnt ennyire klassz helynek számomra.

– Várd ki a végét! Imádni fogod. Ráadásul így lehetőséged adódik megismerkedni Flint összes barátjával. – Még utoljára ellenőrzi a sminkjét az ajtó melletti tükörben, aztán valósággal kilök a szobából a folyosóra.

– Flint összes barátjával? – kérdezem, miközben a folyosón megyünk. – Egészen pontosan hány ember lesz ezen az eseményen?

– Nem tudom. Legalább ötven.

– Ötven ember? Egy hócsatán?

– Talán több. Valószínűleg több.

– Hogy lehet ezt egyáltalán kivitelezni? – csodálkozom.

– Számít az? – válaszolja felvont szemöldökkel.

– Igen, számít. Úgy értem, hogy lehet szemmel tartani annyi embert, aki meg akar téged dobni?

– Nem hiszem, hogy szemmel kellene tartanod őket, sokkal inkább megpróbálni szanaszét verni azokat, akikkel összetalálkozol, anélkül, hogy ők vernének szét téged.

– Talán igazad van. Úgy érzem, a hegyibetegség alighanem megint kezd visszatérni.

– Már késő. – Belém karol, és elvigyorodik. – Mindjárt ott vagyunk.

– Szóval, tudnál egy kicsit pontosabban fogalmazni arról, hogy kik lesznek ott? Lesznek olyanok, akikkel már megismerkedtem – úgy értem, Flinten kívül?

– Nem tudom, hogy Lia ott lesz-e. Cam biztosan nem… ő és Flint nem igazán jönnek ki egymással. Ez egy olyan… dolog.

Arra gondolok, hogy rákérdezek, milyen dolog, igazság szerint azonban nem érdekel, hogy Lia ott lesz-e. Vagy Cam. Csupán egyetlen embert szeretnék kideríteni, és mivel Macy magától nem említi, azt hiszem, nekem kell szóba hoznom.

– És mi a helyzet Jaxonnal? – Lazán kérdezem, habár a korábbi találkozásunk után már a neve puszta említésére is felgyorsul a szívverésem. – Ő ott lesz?

– Jaxon Vega? – Mire odaér Jaxon nevének második szótagjához, a hangja már majdnem sipító.

– Őt láttuk első nap a folyosón, ugye?

– Igen. Őt… igen. – Macy felhagy azzal, hogy úgy tegyen, mintha nyugodt lenne… és meg is torpan a folyosón. Felém fordul, csípőre teszi a kezét, úgy követeli a választ: – Miért kérdezed Jaxont?

– Nem tudom. Találkoztunk párszor, és arra gondoltam, vajon ő szereti-e a hócsatákat.

– Találkoztál párszor Jaxon Vegával? Hogy tudtál találkozni vele, hiszen majdnem mindig melletted voltam, amióta csak megérkeztél?

– Nem tudom. Csak amikor körbejártam az iskolában. De csak néhányszor futottunk össze.

– Néhányszor? – A szeme kidülled. – Az több, mint a párszor. Hol? Mikor? Hogyan?

– Miért akadsz ki ezen annyira? – Komolyan kezdem megbánni, hogy szóba hoztam Jaxont. Úgy értem, Macy Flint miatt is kiakadt, de az egy vicces fajta kiakadás volt. Ez itt most sokkal inkább ahhoz hasonlít, mint aki komolyan kiborult. – Ott volt a folyosón. Én is ott voltam a folyosón. És csak úgy megtörtént.

– Az ilyen dolgok nem történnek meg csak úgy Jaxon Vegával. Ő nem igazán arról híres, hogy olyanokkal beszélget, akik nem tartoznak a… – Hirtelen elhallgat.

– Hova nem tartoznak? – kérdezem.

– Nem tudom. Csak…

– Csak? – Kissé riadtan mosolyodik el, de nem mond többet, és ez bosszant. Komolyan bosszant. – Miért csinálod ezt?

– Micsodát?

– Hogy belekezdesz egy mondatba, de soha nem fejezed be. Vagy elkezdesz mondani valamit, aztán félúton meggondolod magad, és valami egészen mással folytatod.

– Nem is…

– De igen. Állandóan. És őszintén szólva már kezdem egy kicsit furcsállni. Mintha valami titok lenne itt, amit nekem nem szabadna megtudnom. Mi folyik itt?

– Ez nevetséges, Grace. – Úgy néz rám, mintha csak néhány hópehely választana el attól, hogy igazi hógolyó legyek. – Csak tudod, a Katmere tele van furcsa klikkekkel és társasági szabályokkal. Nem akarlak untatni velük.

– Inkább azt szeretnéd, ha tönkretenném a társasági híremet? – kérdezem felvont szemöldökkel.

Macy a szemét forgatja.

– A társasági híred az utolsó, ami miatt itt aggódnod kell.

Amióta elkezdtük ezt a beszélgetést, ez volt az első igazi dolog, amit mondott, ezért rávetem magam a lehetőségre.

– Akkor mi miatt kell aggódnom?

Hosszan és halkan felsóhajt, kicsit szomorúnak tűnik.

Aztán rám néz, egyenesen a szemembe, és úgy válaszol:

– Csak azt akartam mondani, hogy Jaxon nem valami barátságos az emberekkel, akik nem tartoznak a Rendbe.

– A Rendbe? Az micsoda?

– Ó, semmi, tényleg. – Továbbra is őt nézem, amivel némán ösztönzöm arra, hogy folytassa, ezért megint felsóhajt, és hozzáteszi: – Csak egy elnevezés, amivel az iskola legnépszerűbb srácait nevezzük, mert mindig együtt vannak.

Azokra a fiúkra gondolok, akik Jaxonnal együtt bevonultak a buliba, és akik ott voltak vele a folyosón, amikor Flint felvitt engem a szobámba. Emlékszem, akkor arra gondoltam, hogy úgy tűnik, mintha Jaxon lenne a vezetőjük, de nem foglalkoztam a dologgal túl sokat. Túlságosan lefoglalt az, hogy úgy tegyek, mintha nem őt bámulnám.

Az emlékeimen tűnődve most logikusnak tűnik Macy magyarázata. Mégis van valami abban, ahogy mondja… az, hogy nem néz a szemembe.… amiből úgy vélem, több van e mögött a történet mögött, mint amennyit elárul.

Sajnos a folyosó közepe nem a legideálisabb hely, hogy tovább faggassam, különösen, hogy tényleg el fogunk késni, ha nem igyekszünk.

Ezért elindulok, és Macy is, de szorosan ott marad mellettem. Furcsán nézek rá, kíváncsi vagyok, vajon miben sántikál. Végül félhangosan megkérdezi:

– Találkoztál a többiekkel is?

– A többiekkel a Rendből?

Kicsit nevetségesen érzem magam, ahogy hangosan is kimondom ezt a szót. Úgy értem, hiszen ezek csak tizenkettedikes diákok egy bentlakásos iskolában, nem pedig egy tibeti kolostor szerzetesei. – Nem. Csak Jaxonnal találkoztam.

– Csak? Úgy érted, egyedül volt? – Most már nemcsak aggódik, hanem egyenesen rosszul van.

– Igen. Mert?

– Ó, istenem! Mit tett veled? Jól vagy? Bántott?

– Jaxon? – Nem tudom eltitkolni a meglepődést a hangomból.

– Még szép hogy Jaxon! Róla beszélünk, nem?

– Nem, nem bántott. Miért gondolsz egyáltalán ilyeneket?

Felrántja a kezét a levegőbe, a testéből csak úgy sugárzik a frusztráció és a félelem.

– Mert ő Jaxon. Egyszemélyes pusztítóbrigád. Ez ő!

– Velem… – Megrázom a fejem, próbálom megtalálni a helyes szót, hogy hitelesen jellemezzem a találkozásainkat. Azután maradok az általános megfogalmazásnál, mert úgy vélem, Macy amúgy sem értené meg. – Velem többnyire inkább… érdekes volt a viselkedése.

– Érdekes? – Ezúttal úgy néz rám, mintha azt mondtam volna, hogy szörfözni akarok az alaszkai tundrán. – Na jó, most összezavarodtam. Biztos, hogy ugyanarról a Jaxonról beszélünk? – Behúz a legközelebbi alkóvba, azután megfogja és erősen megszorítja a kezemet. – Nagyon magas, nagyon jóképű, nagyon félelmetes? Fekete haj, fekete szem, fekete ruha és ultradögös test? Ráadásul olyan arrogáns, mint egy rocksztár… vagy mint egy nem túl kis ország önjelölt diktátora?

Be kell vallanom, ez nagyon találó leírás róla… különösen az arrogáns rész. És persze a nagyon jóképű rész is, habár nem sorolta fel azokat a dolgokat, amelyek olyan vonzóvá teszik. Mint például a szeme, ami túl sokat lát, és a hangja, ami sötét és rekedtes lesz, ha azt akarja, hogy a dolgok úgy menjenek, ahogy ő szeretné. Nem beszélve arról a vékony sebhelyről, amitől a simán jóképű fiúból őrülten szexis srác lesz. És persze őrülten félelmetes is.

– Igen, ez ő.

– Tudod, hogy nem kell hazudnod nekem, ugye? Elmondhatod, hogy mi történt. Esküszöm, hogy nem fogom elárulni senkinek, ha nem akarod.

– Mit nem fogsz elárulni senkinek? – Most már tényleg nem értek semmit. Mert bár valóban egy kis túlzás volt Jaxont érdekesnek nevezni, el sem tudom képzelni, miért váltotta ki ezt a reakciót az unokatestvéremből az a tény, hogy megismerkedtem vele.

– Mit tett veled? – Végignéz rajtam, mintha bizonyítékot keresne arra, hogy túléltem a veszett Jaxon támadását.

– Nem csinált velem semmit, Macy! – Most már egy kicsit türelmetlen vagyok, kihúzom a kezem az övéből. – Úgy értem, oké, nem volt egy Ghandi, de segített nekem, amikor szükségem volt rá, és egyáltalán nem bántott. Miért olyan nehéz ezt elhinni?

– Mert Jaxon Vega nem segít senkinek. Soha.

– Ezt nem hiszem el.

– Pedig jobban teszed. – Minden szót külön kihangsúlyoz, hogy biztosan meghalljam – és felfogjam –, amit mond. – Mert veszélyes, Grace. Jaxon nagyon veszélyes, és olyan távol kell tartanod magad tőle, amennyire csak lehetséges.

Már éppen meg akarom mondani neki, hogy Jaxon nem veszélyes, de akkor eszembe jut, mennyire meghunyászkodott Marc és Quinn, amikor Jaxon felbukkant. Nem lehetett nem észrevenni a félelmet az arcukon, és nem csak azért, mert átrepítette őket az előcsarnokon.

Most, hogy visszagondolok, tényleg féltek tőle. Nagyon- nagyon féltek tőle.

– Komolyan beszélek. Nagyon vigyáznod kell vele. Ha tényleg segített neked, akkor csak azért tette, mert akar tőled valamit. És még ez is furcsa, mert Jaxon egyszerűen elveszi azt, amit akar. Mindig is így volt, mindig is így lesz.

Három napja vagyok itt, és még én is tudom, hogy ez nem igaz. Valószínűleg ezért bukik ki belőlem hirtelen:

– Jaxon segített nekem megakadályozni, hogy Marc és Quinn kidobjanak a hóba, Macy. Nem hiszem, hogy azért tette, mert akar tőlem valamit.

– Várj csak! Ő volt az?

– Igen. Miért tette volna, ha olyan rossz ember?

– Nem tudom. – Láthatóan nagyon megdöbben. – De csak mert egyszer segített neked, még nem jelenti azt, hogy legközelebb is megteszi. Szóval, vigyázz vele, jó?

– Nem ő volt az, aki meg akart ölni. Macy felhorkan.

– Hát igen, de még csak néhány napja vagy itt. Várd ki a végét!

– Ez… – Hosszú másodpercekig próbálom megtalálni a megfelelő visszavágást, ami érzékelteti, hogy mennyire abszurd ez a kijelentés. Végül azonban túlteszem magam a bosszúságon, amit a szavai okoznak, és kimondom azt, amit valójában gondolok: – Ez egy nagyon aljas megjegyzés volt.

– Csak azért mert aljas, még nem lesz kevésbé igaz. – Komoly tekintettel néz rám, ami egyáltalán nem illik üdítő és pezsgő személyiségéhez. – Hidd el ezt nekem!

– Macy…

– Komolyan beszélek. Ne foglalkozz azzal, hogy túl szigorú vagyok. – Összehúzza a szemét, úgy néz rám, egyértelműen figyelmeztetve. – És ne foglalkozz Jaxon Vegával sem! Hacsak nem azt próbálod kitalálni, hogyan tartsd magad tőle a lehető legtávolabb.

A háta mögött megakad valamin a szemem, és kiszárad a szám.

– Hát igen, ezt egy kicsit nehéz lesz megvalósítani. – Alig tudom kipréselni a szavakat, mert hirtelen elszorul a torkom.

– És pontosan miért?

– Mert én nem megyek sehová. – Jaxon halk, vidám hangja válaszol az unokatestvérem kérdésére, mire Macy szeme tágra nyílik, és az arcából kifut minden vér. – Ahogy Grace sem.

18.

Hány dögös pasi kell ahhoz, hogy megnyerjünk egy hócsatát?

Macy felvisít – szabályszerűen visít –, Jaxon pedig felvont szemöldökkel néz rám. Az arcán látható kifejezés kicsit vidám és nagyon gonosz, a szívem pedig úgy felpörög, mint egy csúcsra járatott metronóm.

Legalábbis addig, amíg Macy azt nem sziszegi:

– Ez komoly? Nem tudtál volna szólni, hogy itt van?

– Én nem…

– Nem tudta. – Jaxon tetőtől talpig végignéz rajtam, és egy pillanatra… csupán egyetlen pillanatra… mosoly villan meg obszidián szeme mélyén. – Egy nap alatt kétszer is kimerészkedsz a hóba? Meg kell mondanom, le vagyok nyűgözve.

– Csak ne legyél annyira lenyűgözve! Még túl kell élnem egy hócsatát.

A mosoly olyan hirtelen tűnik el az arcáról – és a szeméből –, amilyen gyorsan jött.

– Flint játékát játszod?

Sokkal inkább vádaskodásnak hangzik, mint kérdésnek, de nem értem, miért.

– Te nem azért vagy itt?

– Egy hócsata miatt? – Megrázza a fejét, és megvető hang tör fel a torka mélyéről. – Aligha.

– Ó, hát… – A helyzet nagyon hamar kínossá vált. – Ööö, nekünk most muszáj…

– Mennünk – fejezi be Macy helyettem.

Jaxon figyelemre sem méltatja, inkább a falnak támaszkodik mellettem. Azután közel hajol hozzám, és olyan halkan suttog, hogy hegyeznem kell a fülem, hogy értsem:

– Elhatároztad, hogy nem hallgatsz rám?

– Nem tudom, miről beszélsz – suttogom vissza, de nem vagyok képes a szemébe nézni, miközben ezt mondom. Hiszen hazudok… pontosan tudom, miről beszél… ráadásul a lélegzete olyan meleg és selymes a fülemnél, hogy mindenhol érzem, még a bensőmben is.

– A saját érdekedben – teszi hozzá, és még mindig túl közel áll hozzám. Forróság önt el a szavai és a közelsége miatt, és mert narancs- és sötét víz illata teljesen körbevesz.

– Mi… – Elcsuklik a hangom, a torkom kiszárad és elszorul. Alig tudom kierőszakolni rajta a szavakat, amikor újra megpróbálom feltenni a kérdést: – Micsoda?

– Nem lenne szabad hócsatáznod Flinttel. – Elhúzódik, a tekintete azonban fogva tartja az enyémet. – Az iskola területén pedig még annyira sem lenne szabad egyedül mászkálnod. Itt nem vagy biztonságban.

Nem először céloz arra, hogy a Katmere Akadémia veszélyt jelent számomra. Értem én. Tényleg. Alaszka kemény dió egy kezdőnek. Én viszont Macyvel vagyok, és az iskola területén. Ő semmiképpen nem engedné, hogy bármi történjen velem.

– Minden rendben lesz. – Most már könnyebben kapok levegőt, hogy a szája nem egy-két centire van a fülemtől. A szavakat azonban még így is nehezen találom, mert érzem figyelő tekintete súlyát. – Nem tervezem, hogy elkóborolok ma este. Egész végig a csapattal leszek.

– Igen. – Nincs elragadtatva a választól. – Éppen emiatt aggódom.

– Hogy érted ezt? – Szeretném tisztázni. – Azt hittem, örülni fogsz, hogy nem akarok puszta kézzel összecsapni valamilyen vadállattal.

– Nem a vadállatoktól tartok.

Mielőtt megkérdezhetném, hogy ez mit jelent, Macy ismét közbevág:

– Most már mennünk kell. Nem akarunk elkésni.

– Nos, bármi miatt aggódsz, ne tedd! – mondom neki, mert nem vagyok hajlandó megengedni, hogy Macy elrángasson, mielőtt végeztem volna. – Nagylány vagyok. Tudok vigyázni magamra. De ha akarsz, csatlakozhatsz hozzánk.

– Csatlakozzak hozzátok. – Olyan hangon mondja ezt, mintha azt javasoltam volna, hogy a saját erőnkből repüljünk el a Marsra.

Én azonban nem hagyom, hogy eltántorítson. Kihasználom, hogy ilyen közel van hozzám és nem tűnik el megint, ahogy szokott.

– Jó móka lesz. És biztos vagyok benne, hogy Flint nem bánná.

– Biztos vagy benne, hogy nem bánná. – Megint megismétli a szavaimat, és megint nem kérdésként. Ismét látszik a derültség az arcán… legalábbis, ha nem nézek túl mélyen a szemébe. A tekintete most megint üres, ugyanúgy, mint amikor átnézett rajtam a bulin. – Akkor én mondom neked, hogy szerintem nagyon is bánná.

– Miért? Egy csomó embert meghívott. – Macy felé fordulok, aki már szabályosan falfehér.

A szememet forgatom, bosszant, hogy ennyire ki van borulva a gondolattól, hogy Jaxonnal lógok. Mielőtt azonban bármit is mondhatnék, Flint jelenik meg mögöttem, és átkarolja a vállamat.

– Szia, Grace! Úgy tűnik, készen állsz a harcra.

– Ami azt illeti, igen. – Megfordulok és rámosolygok, mert képtelenség nem ezt tenni. Egyszerűen olyan vidám és annyira elbűvölő. Nem beszélve arról, hogy tűzokádó sárkány alakú sapkát visel, ami totálisan nevetségesen néz ki rajta. – Ami azt illeti, megpróbáltam rábeszélni Jaxont, hogy csatlakozzon hozzánk.

– Ó, tényleg? – Flint szeme felizzik, amikor rólam Jaxonra pillant. – És mit válaszoltál, Vega? Akarsz harcolni?

Flint mosolyog, de még én is érzem, hogy ez nem baráti meghívás… és akkor még nem is jöttek oda hozzá a többiek csupa feketében, és álltak meg félkörívben Jaxon mögött. Most először nyer értelmet számomra az a kifejezés, hogy „fedezni valakit”, mert nyilvánvaló, hogy ezek a srácok ezt csinálják most.

Fedezik Jaxont. Csak nem tudom, miért.

Bizonyára ők lehetnek a hírhedt Rend, amiről Macy beszélt. És már látom, hogy honnan kapták a nevüket… olyan szoros az összetartás közöttük, hogy még én is észreveszem. Ez a kötelék sokkal több, mint egyszerű barátság.

Flint is érzi. Látom abból, ahogy megmerevedik a tartása, és a testsúlyát előre helyezi a lábujjára, mintha csak arra várna, hogy Jaxon üssön először. Jobban mondva, mintha reménykedne benne.

Ami… nem. Szó sem lehet róla. Nem érdekel, hogy hirtelen annyi tesztoszteron gyűlt itt össze ebben a kis alkóvban, hogy a következő világháborút is képes lenne kirobbantani, ez itt nem fog megtörténni. Legalábbis addig nem, amíg Macy és én pontosan a közepében állunk.

– Gyere! – megragadom az unokatestvérem karját. – Derítsük ki, hogyan tudjuk megnyerni ezt a hócsatát!

Erre Jaxon és Flint egyaránt felfigyelnek.

– Nagy szavak ezek egy olyan lány szájából, aki még havat sem látott, mielőtt három nappal ezelőtt idejött – ugrat Flint, és bár a feszültség nem szűnik meg, de már sokkal kisebb, mint néhány másodperccel ezelőtt… és éppen ez volt a célom.

– Hát igen, ismersz, szeretek hősködni. – Erősen fogom Macy karját, és próbálom kikerülni vele Jaxont és a barátait.

– Szóval, így nevezed ezt? – dörmögi Jaxon a fülembe, amikor elmegyek mellette. Forró lélegzete megint a nyakamat legyezi, ezért megborzongok, ám ennek semmi köze sincs a hideghez.

Találkozik a pillantásunk, és egy másodpercre… csupán egyetlen másodpercre… a világ megszűnik körülöttünk. Macy, Flint és a többi diák, akik nevetnek és beszélgetnek, miközben elhaladnak mellettünk az ajtó felé menet, megszűnnek létezni, csak Jaxon van itt, és én meg az elektromosság, ami közöttünk szikrázik.

Elakad a lélegzetem, az egész testem felforrósodik, és igazi, fizikai erőfeszítést igényel, hogy ne érintsem meg őt.

Azt hiszem, ő is ugyanezt érzi, mert felemelkedik a keze, és egy hosszú, végtelen pillanatig kettőnk között áll a levegőben.

– Grace – szinte csak suttogja a nevem, én viszont a bensőmben érzem visszhangzani. Várok egy kicsit, visszatartom a lélegzetemet, várom, hogy mondjon valamit… bármit… ám mielőtt megtehetné, kinyílik a bejárati ajtó, és hideg légáramlat szökik be rajta.

Ez megtöri a varázslatot, és hirtelen már ismét csak két ember vagyunk, akik egy zsúfolt folyosón állnak. Csalódás tölt el, különösen azért, mert Jaxon hátralép egyet, az arca ismét megfejthetetlenné válik.

Várom, hogy mondjon valamit, de nem teszi. Inkább csak nézi, ahogy Flint kiterel engem és Macyt a nyitott ajtón. Amikor átlépjük a küszöböt, felemelem a kezem, és tétován búcsút intek neki.

Nem várom, hogy viszonozza, és nem is teszi. Ám amikor elfordulok, hogy kilépjek az udvarra, utánam szól:

– Ne felejts el muníciót felhalmozni!

Erre aztán egyáltalán nem számítottam tőle… vagy bárki mástól, ami azt illeti.

– Muníciót?

– Ez a legfontosabb része annak, ha meg akarsz nyerni egy hócsatát. Keress egy bázist, amit védeni tudsz, aztán koncentrálj arra, hogy lövedéket halmozz fel. Csak akkor támadj, amikor már biztosan elegendő muníciód van.

Hógolyó. Szép. Én meg még voltam győződve arról, hogy különleges pillanatot éltünk át, erre ő csak a hócsatára gondol. Ez egyszerűen szuper.

– Ööö… kösz a tanácsot? – Értetlen pillantást vetek rá.

Jaxon a szokásos, bosszantóan üres tekintetével válaszol, de esküdni mernék rá, hogy a szeme egy pillanatra felcsillan.

– Ez jó tanács. Meg kellene fogadnod.

– Miért nem fogadod meg te? Csatlakozz hozzám, ketten több muníciót tudunk felhalmozni.

Felvonja a szemöldökét.

– Én meg azt hittem, éppen azt csináljuk.

– Ez meg mit akar jelenteni? – kérdezem vádlón.

Ő viszont már elfordul, és el is indul, én pedig csak bámulok utána.

Mint mindig. A francba.

Valami azt súgja, hogy ez a srác – a világhírű eltűnő műsorszámával együtt – egyszer még a vesztemet okozza.

19.

Jöttünk, láttunk, megfagytam

– Jaxon Vega, mi? – kérdezi Flint, miközben aznap már másodjára vág mellbe a hideg.

– Ne kezdd! – mondom neki, és figyelmeztetőn nézek rá.

– Oké, nem kezdem – feleli, és megadóan felemeli mindkét kezét. – Esküszöm! – Egy-két percig hallgat, miközben mindhárman arra koncentrálunk, hogy utat törjünk a hóban a többiek felé. Meg kell mondanom, Macy alighanem alábecsülte a tömeget, amikor azt mondta, hogy ötven ember lesz jelen. Még így ebben a furcsa szürkületben is, amely minden oldalról körbevesz minket, úgy tűnik, mintha legalább száz ember lenne itt, vagy talán az egész nyamvadt iskola… leszámítva persze Jaxont és a barátait.

A dolog jó oldala az, hogy legalább mindannyian sapkát, sálat és télikabátot viselnek… ami azt jelzi számomra, hogy nem mindenki földönkívüli ebben az intézményben.

Hála istennek.

– Csak nem tudtam, hogy az „elcseszett és ellenszenves” a zsánered.

Megvető pillantást vetek rá.

– Azt hittem, nem kezded el.

– Nem is. Csak vigyázok rád. Jaxon…

– Nem elcseszett. Felnevet.

– Észrevettem, hogy az ellenszenves részt nem tagadtad, ugye? És már megbocsáss, Grace, de te még új vagy itt. Fogalmad sincs róla, hogy Jaxon mennyire elcseszett.

– Mert neked van?

– Igen. Ahogy Macynek is. Ugye Mace?

Az unokatestvérem nem válaszol, csak megy tovább némán, és úgy tesz, mint aki nem is hallotta. Kezdem azt kívánni, bárcsak én is ugyanezt tehetném.

– Jól van, jól van, értettem. – Flint a fejét rázza. – Nem mondok semmit a Kiválasztott ellen. Csak azt, hogy légy óvatos.

– Barátok vagyunk, Flint.

– Nos, hidd el, ha én mondom, hogy Jaxonnak nincsenek barátai.

Szeretném megkérdezni, hogy mit ért ezalatt, mivel ott van a Rend, és nekem nagyon is közeli kapcsolatnak tűnt az, ami köztük van, ekkor azonban odaérünk a fák első sorához, ahol a többiek gyülekeznek. Ráadásul én voltam az, aki nem akart Jaxonról beszélni. Ha most kérdéseket tennék fel neki, azzal felhatalmaznám, hogy ő is elmondja, amit akar, ami nem lenne tisztességes, mivel Jaxon nincs itt, hogy megvédje magát.

Flint úgy sétál be a csapat közepére, mintha ő lenne a főnök. Na persze abból ítélve, ahogy a többiek reagálnak erre, talán tényleg így van. Nem azt mondom, hogy vigyázzba állnak, de nyilvánvaló, hogy mindannyian azt szeretnék, ha észrevenné őket… és mindenki feszülten figyel, hogy mit fog mondani.

Akaratlanul is arra gondolok, vajon milyen lehet ez a fajta népszerűség. Én nem vágyom rá – valószínűleg alig huszonnégy óra alatt összeroppannék a nyomás alatt – de azért érdekel, milyen érzés lehet. És hogy Flint hogy viszonyul ehhez a dologhoz.

Nincs sok időm azonban ilyeneken törni a fejem, mert Flint elkezdi sorolni a szabályokat – és egy olyannal kezdi, ami vészesen hasonlít arra, hogy nincsenek szabályok. Ezután viszont azt mondja, hogy ha valakit ötször eltalálnak, akkor kiesik a játékból. Ezután feloszlatja a tömeget. Elkezdődik az ötperces visszaszámlálás, mire megragadja a kezemet és Macyét, és futásnak ered egy örökzöldekkel és nyárfákkal sűrűn benőtt terület felé, amely több száz méterre van tőlünk.

– Két percünk van, hogy találjunk egy jó helyet – mondja. – Majd még két és fél, hogy felkészüljünk, azután szabad a pálya.

– De ha mindenki helyet keres, akkor kire fogunk hógolyót…

– Nem mindenki – vág Flint és Macy egyszerre a szavamba.

– Ne aggódj! – mondja Flint, amikor végül odaérünk a fákhoz. – Bőven lesznek olyanok, akik ellen háborút indíthatunk.

Háborút indítani? Alig kapok levegőt. A tengerszint feletti magasság és a hideg miatt van, tudom, de attól még nagyon zavarba jövök, hogy én így lihegek és zihálok, miközben Flint és Macy úgy néznek ki, mint akik épp csak befejeztek egy kényelmes, lassú sétát a kertben.

– Most mit csinálunk? – kérdezem, habár teljesen nyilvánvaló, mivel Flint máris havat markol fel a földről és elkezd hógolyókat gyártani.

– Felhalmozzuk a muníciót. – Gonosz mosolyt villant rám. – Csak azért, mert seggfejnek tartom Jaxont, még nem jelenti azt, hogy nem ismeri a stratégiát.

A következő néhány percben annyi hógolyót csinálunk, amennyit csak tudunk. Félig arra számítok, hogy Macy és Flint leköröznek, de kiderül, hogy mégiscsak volt valami haszna annak, hogy éveken keresztül anyával sütöttem- főztem és golyókat gyúrtam tésztából. Kiválóan tudok hógolyókat gyártani. Totál profi vagyok. És legalább kétszer olyan gyors, mint ők.

– Mindjárt lejár az öt perc – figyelmeztet Macy, mert a telefonja jelzi, hogy már csak tizenöt másodperc van hátra.

– Gyerünk, gyerünk, mozgás! – kiáltja Flint, és a legközelebbi fa mögé húz.

Épp időben, mert ahogy Macy telefonja jelzi az öt perc leteltét, elszabadul a pokol.

Emberek ugranak le a fákról körülöttünk, minden irányból hógolyók repülnek sebesen és dühösen. Mások nyaktörő sebességgel rohannak, kamikaze stílusban dobálják őket bárkire, aki lőtávon belül van.

Az egyik hógolyó elsüvít a fülem mellett. Már éppen megkönnyebbülten fellélegzek, amikor a másik az oldalamba csapódik… pedig a fa és Flint is ott vannak, hogy fedezéket nyújtsanak.

– Ez egy – sziszegem, majd jobbra ugrok, hogy elkerüljem a következőt, ami felém repül. A hógolyó Flint vállát találja el, mire halkan káromkodni kezd.

– Itt fogunk bujkálni egész nap? – kérdezi Macy egy közeli fa mögül, ahol kuporog. – Vagy belevetjük végre magunkat?

– Kezdhetjük – válaszolja Flint, és int Macynek, hogy ő menjen először.

Az unokatestvérem a szemét forgatja, de néhány pillanat alatt hatalmas hógolyókat formál, azután ő is eldobja, és olyan hangos csatakiáltást hallat, hogy gyakorlatilag lerázza a havat a közeli fák ágairól. Ezután visszaszalad a készlethez, hogy feltankoljon belőle.

Én követem őt a küzdelem közepébe, egy hógolyó várakozik kesztyűs kezemben, miközben a megfelelő alkalmat várom, hogy eldobjam.

A lehetőség hamarosan megmutatkozik, amikor Flint csapatának egyik megtermett tagja futva közeledik felém. A hógolyók elrejtve pihennek a dzsekije aljában, amit felhajtott, és erszényként használ. Egymás után hozzám vágja őket, egyiket a másik után, nekem azonban sikerül mindegyik elől elhajolnom. Azután én kezdem a támadást, olyan erősen dobálom őt, amennyire csak tudom. El is találom meglepett arca közepét.

Körülbelül száz hógolyót sikerült gyúrnunk, ez képezi az arzenált, és el is használjuk mindet, miközben egyre többen jönnek be az erdőbe menedéket keresni, és hogy egy kicsit megpihenjenek és újabb hógolyókat gyúrjanak.

Én kissé meglepődöm, milyen összetartóak ezek a csoportok… és hogy a szövetségek túlmutatnak a hógolyós társaságokon, és úgy tűnik, visszatérnek azokhoz a klikkekhez, amiket tegnap a bulin láttam. Habár Flint klikkje több két-három fős csoportra oszlik itt, mindannyian összetartanak és vigyáznak egymásra, amikor valaki egy másik klikkből őket támadja. Legyen az a szikrázó drágakövekkel kirakott ruhás vagy az izmos csapat, amelyiben Marc és Quinn harcolnak jelenleg.

Azt is észreveszem, hogy egy csoport hiányzik – Jaxoné. Nemcsak a Rend nincs itt, hanem határozottan egyetlen tag sem azok közül a fekete ruhás divatmodellek közül, akik olyan nyilvánvaló megvetéssel viszonyultak a többiekhez a bulin. Úgy vélem, Jaxonnak igaza volt, amikor azt mondta, hogy Flint nem akarná, hogy itt legyen. Egy részem szeretné kideríteni, hogy mi van emögött, most azonban túlságosan lefoglal az, hogy elhajoljak a hógolyók elől, ezért csak futólag tudok ezzel foglalkozni.

Ez totális gerilla-hadviselés – gyors, brutális és „a győztes mindent visz” típusú. Ezenkívül most érzem a legjobban magam azóta, hogy meghaltak a szüleim, vagy talán még régebb óta.

Nagyon hamar felhasználjuk az összes hógolyót az arzenálból, ezért mi is a fák között futunk, mint a többiek, próbálunk fedezéket találni, és közben vadul dobáljuk azokat, akik elérhető közelségben vannak.

Én egész idő alatt úgy nevetek, mint egy fakutya. Macy és Flint eleinte csak mosolyognak, aztán hamarosan ők is velem együtt nevetnek, különösen akkor, amikor egyiküket vagy mindkettőjüket eltalálják.

Egy ilyen rajtaütés után, amikor Macy megkapja a negyedik, Flint és én pedig a harmadik találatunkat, úgy döntünk, hogy komolyra fordítjuk a dolgot. Megtaláljuk a két legnagyobb fát, ami mögé elbújhatunk. Letérdelünk, és amilyen gyorsan csak tudunk, hógolyókat kezdünk gyúrni. Miután megcsináltunk körülbelül harmincat, Flint leveszi a sapkáját meg a sálját és elkezdi belerakosgatni a hógolyókat.

– Te mit csinálsz? – kérdezem. – Halálra fogsz fagyni itt.

– Jól vagyok – feleli, azután a sálból egyfajta hordozó táskát alakít ki. – Csak így nyerhetünk.

– Hogy? – kérdezem. Körülöttünk káosz uralkodik, és bár a többiek még nem találták meg a búvóhelyünket, ez csupán idő kérdése – valószínűleg egy vagy két perc. Nekünk van muníciónk, de sokkal kevesebben vagyunk, mint ők.

– Úgy, hogy felmászunk a fákra – válaszolja Macy.

Mielőtt kifejthetném, hogy milyen képtelenség felmászni ezekre a hatalmas, lomb nélküli nyárfákra – amelyeken a legalsó ág több mint négy és fél méter magasan van a földtől –, Macy futásnak ered az egyik közeli fatörzs felé, azután elrugaszkodik és olyan nagyot ugrik, hogy rézsútosan felfelé több métert repül, a karját kitárja, és megkapaszkodik a szomszédos fa egyik ágában. Egypár másodpercig ott lóg, azután előre-hátra lóbálja magát, hogy lendületet vegyen, végül egy közeli ágra kap át.

Az egész nem tart tovább tíz másodpercnél.

– Most parkour technikával mászott fel arra a fára? – kérdezem Flinttől, majd Macyhez fordulok: – Parkourral másztál fel arra a fára?

– Igen – válaszolja nevetve, és lenyúl, hogy elvegye a hógolyókkal teli sapkát, amit Flint dob fel neki.

– Ez baromi menő, de ha azt várjátok, hogy én is ugyanezt tegyem, azt hiszem, nagyot fogtok csalódni.

– Ne aggódj, Grace! – mondja Flint, és a kezembe nyomja hógolyókkal tömött sálját. – Csak fogd meg ezt nekem, oké?

– Hát persze, de mire készülsz…? – Felsikítok, amikor megfog, és feldob a vállára.

– Hallgass, különben elárulod a rejtekhelyünket! – szól rám, aztán úgy kezd el felmászni a fára, mint egy alaszkai Pókember. A keze és a lába gyakorlatilag a fatörzshöz ragad, úgy visz fel engem is a hatalmas törzsön. – Ne ejtsd el a hógolyókat!

– Erre akkor kellett volna gondolnod, mielőtt úgy döntöttél, hogy fejjel lefelé lógatsz! – vágok vissza, de azért erősebben szorítom a sálat.

Nem tudom, hogy csinálja, és nem is hinném el, ha nem a saját szememmel látnám – vagy mondjam azt, átélném. Harminc másodperc múlva azonban már ott ülök egy faágon, kezemben a hógolyókkal, és várom, hogy letámadjam az első arra járókat.

Flint több mint egy méterrel fölöttem van egy ágon. Elég magasan a földtől ahhoz, hogy már akkor is megijedjek, ha felnézek rá, ő azonban úgy áll ott bőszen vigyorogva, mintha a világ legkönnyebb dolga lenne havas faágakon egyensúlyozni.

Ami, csak hogy tisztázzuk, határozottan nem az. Ezt pedig onnan tudom, mert én is egy ilyenen ülök, mégis úgy érzem, mintha bármelyik pillanatban lecsúszhatnék róla.

– Valaki jön! – sziszegi Macy a szomszédos fáról.

Lenézek a földre, és látom, hogy igaza van. Quinn, Marc és két másik srác közeledik. Lopóznak, nem pedig gyorsan jönnek, szinte mintha tudnák, hogy itt vagyunk. Lehet, hogy tudják is… nem voltam valami halk, amikor Flint felvitt a fa tetejére.

Bárhogy van is, nem számít, mert már csak az kell, hogy néhány lépéssel közelebb jöjjenek és…

Paff! Flint egyenesen a vezér mellkasába küld egy hógolyót. Macy követi a példáját, és a leghátsót találja el kétszer. Így Marc és Quinn nekem marad, amit határozottan nem bánok. Egyenesen hozzájuk vágok néhány hógolyót, egyiket a másik után. Marcot kétszer, Quinnt pedig legalább négyszer találom el, ami hangos káromkodásukból ítélve elég ahhoz, hogy kiessenek a játékból. Ezt még kevésbé bánom.

Flint szinte diadalittasan kukorékol, miközben kipontoz egy másik csapatot is, akik elkövették azt a hibát, hogy erre jöttek. Macy pedig gondoskodik néhány magányos alakról, akik a hátunk mögül próbálnak támadni. Újabb hógolyókat gyúrok a faágon lévő vastag hóból, és várom a következő arra járót.

Kiderül, hogy két lány az pávakék és tengerészkék ruhában, és úgy néznek ki, mint akik olyan jól érzik magukat, mint én a fogorvosnál.

Arra gondolok, hogy megkímélem őket – miért tennék rá még egy lapáttal a rosszkedvükre –, de úgy gondolom, felesleges elodázni az elkerülhetetlent. Minél hamarabb kipontozom őket a játékból, annál hamarabb mehetnek vissza a kastélyba. És annál hamarabb lesz vége ennek a csatának.

Megfogom az utolsó három hógolyómat és várom, hogy közelebb érjenek, amikor feltámad a szél, és megbillent az ágon. Megmarkolom a fatörzset, sikerül megkapaszkodnom, miközben a szél az egész fát rázza.

Flint káromkodik, ő is megkapaszkodik a fatörzsben, azután odakiált nekem:

– Fogódzkodj, Grace! Mindjárt odamegyek.

– Csak maradj ott! – kiáltok vissza. – Jól vagyok.

Ezután megfordulok, hogy megnézzem Macyt, aggódom, hogy az unokatestvérem talán rosszabb helyzetben van, mint én, de amikor elfordítom a fejem, hogy a hátam mögé nézzek, újabb szél támad fel, és még erősebben rázza meg a fát. Hátborzongató a hang, amikor a fatörzs inogni kezd a szélben, én pedig még jobban megijedek. Ekkor megint jön egy széllökés, és olyan erősen billent meg, hogy majdnem elengedem a fatörzset.

Fölöttem Flint újra káromkodik egyet, Macy pedig azt kiáltja:

– Kapaszkodj, Grace! Flint, menj oda hozzá!

– Várj! – kiáltom, próbálom túlharsogni a szél zúgását. – Ne! Ekkor azonban Macy felsikít, én pedig megfordulok, rémülten arra számítok, hogy lezuhan és szörnyethal a földön. Ekkor jön a legnagyobb széllökés, a kezem pedig lecsúszik a fatörzsről.

Kapkodok, hogy megkapaszkodjak valamiben – bármiben –, de túl erős a szél. A faág, amin ülök, vészjóslóan reccsen egyet.

És ekkor zuhanni kezdek.

20.

Sosincs kéznél ejtőernyő, amikor szükség van rá

Egy pillanatra mindent tökéletesen érzékelek. Hallom, ahogy Macy sikít, Flint a nevemet kiáltja, a szél úgy süvít, mint egy tehervonat – azután mindent túlharsog vad és riadt szívdobogásom, miközben rémület hullámzik végig rajtam.

Felkészítem magam a durva becsapódásra, ám mielőtt még leérkeznék, Flint megragad, magához húz, és a levegőben megfordít minket. Ő érkezik először a földre hanyatt, én pedig ráesek, az arcomat a nyaka mélyedésébe temetem.

Olyan nagy lendülettel esünk le, hogy kiszakad belőlem a levegő. Néhány másodpercig nem tudok megmozdulni, csak fekszem rajta, kétségbeesetten próbálok levegőt préselni összeszorult tüdőmbe.

Flint sem mozdul, amitől vad pánik lesz úrrá rajtam, ezért nagy nehezen megpróbálok leszállni róla. A szeme csukva van, én pedig halálosan félek, hogy megsérült… vagy még rosszabb. Ő sokkal nagyobb ütést kapott, szándékosan megfordított minket a levegőben, hogy kettőnk közül ő csapódjon a földbe, a havas földre, miközben én csak rá estem.

Miközben felülök, két térdem a combja két oldalára csúszik, és végre képes vagyok beszívni a levegőt. Ugyanebben a pillanatban elszabadul a pokol.

Macy a nevemet kiáltja, miközben sietve lemászik a fáról, és emberek özönlenek felénk minden irányból. Engem teljesen lefoglal, hogy Flint arcát paskoljam, próbálom rávenni, hogy reagáljon, ezért nem tudok arra figyelni, hogy mit csinálnak a többiek.

Legalábbis amíg Flint ki nem nyitja a szemét és azt nem mondja:

– Kezdem azt gondolni, hogy hagynom kellett volna, hogy leess.

– Ó, te jó isten! Hát élsz! – Lemászom róla. – Jól vagy?

– Azt hiszem. – Halkan felnyög, miközben felül. – Nehezebb vagy, mint amilyennek látszol.

– Nem lenne szabad mozognod! – Próbálom visszanyomni a földre, ő viszont csak nevet.

– A hó felfogta az esést, Grace. Jól vagyok. – És hogy bebizonyítsa, egy könnyed mozdulattal talpra szökken.

Amikor feláll, rájövök, hogy igazat mond. Van egy Flint alakú bemélyedés a hóban, ahol földet ért. Amióta ebbe az államba költöztem, most először vagyok hálás ezért a nevetséges klímáért. Mivel ha az ember hat méter magasból leesik, a hó sokkal puhább felszín, mint a kemény föld. De akkor is…

– Miért ugrottál utánam? Megsérülhettél volna.

Nem válaszol, csak áll és engem néz, a szemében furcsa kifejezés tükröződik. Nem aggodalom, bosszúság vagy büszkeség, sem bármely más érzés, amit ilyenkor feltételeznék. Sokkal inkább úgy tűnik, mintha… szégyenkezne.

Csakhogy ennek semmi értelme. Megmentett attól, hogy agyrázkódásom legyen, és eltörjön néhány csontom. Miért kellene szégyenkeznie?

– Mi mást csinálhatott volna? – kérdezi Macy. A hangja úgy remeg, mintha most nyerte volna vissza a beszéd képességét.

– Hagyja, hogy megsérülj?

– Úgy érted, az jobb, ha ő sérül meg? – kérdezem értetlenül.

– De nincs baja, ugye? És neked sem. – Hálás tekintettel fordul Flint felé. – Nagyon köszönöm, Flint!

A szavai hallatán rájövök, hogy csakis azzal foglalkoztam, hogy aggódjak – és kiabáljak Flintre – ahelyett, hogy azt tettem volna, amit legelőször illett volna.

– Köszönöm! Nagyon hálás vagyok neked.

Furcsán hangzik az előbbi szidásom után, mégsem közelíti meg azt a furcsa tekintetet, amely Flint arcán látható, miközben a vállam fölött a tömegbe néz. Az egyik pillanatban úgy fest, mint aki verekedni szeretne, a másikban pedig úgy, mint aki legszívesebben elmenekülne.

Betudom annak, hogy nem jól kezeli a hálát – én is szörnyen reagálok rá, ezért megértem őt. Ekkor a tömeg lassan elcsendesedik és úgy válik ketté, mint egy emberekből álló Vörös-tenger, ezért megfordulok.

És majdnem elájulok, amikor megpillantom Jaxon jéghideg tekintetét. Csak azért nem esek össze azonnal, mert nem rám irányul, hanem Flintre. Ha az üdvözlőbuliban azt gondoltam, hogy félelmetes, hát most egyenesen ijesztő ez az arckifejezés. Az öt rejtélyes fickó, aki megjelenik a háta mögött – feltételezem, hogy ez itt a hírhedt Rend, amit most látok először – csak még jobban megerősíti azt a tényt, hogy baj van. Nagy baj. Bárcsak tudnám, miért.

Még Flint is elsápad egy kissé, pedig Jaxon korábban semmilyen reakciót nem váltott ki belőle. Ekkor Jaxon a leghidegebb és legvisszafogottabb hangján azt kérdezi tőle:

– Te meg mi a francot műveltél?

Félelem fut végig a gerincemen, ezért kettőjük közé állok, de sokkal inkább amiatt, amilyen hangon kérdezi, nem pedig a fagyos tekintete miatt. Nem akarom, hogy verekedni kezdjenek. Talán nem értem pontosan, hogy mi történik itt, de az nyilvánvaló, hogy Jaxon rettentően dühös… és nagyon szeretné Flinten kitölteni a haragját. Aminek tényleg semmi értelme, hiszen:

– Leestem, Jaxon. Flint megmentett.

Most először néz rám azzal a jeges tekintetével.

– Igazán?

– Igen! Feltámadt a szél, elvesztettem az egyensúlyomat, és leestem a fáról. Flint pedig utánam ugrott. – Ránézek Flintre, némán kérem a szememmel, hogy erősítse meg, amit mondok, ő viszont nem néz rám.

De Jaxonra sem. Inkább a távolba mered, az állkapcsát és az öklét szorosan összeszorítja.

– Mi a baj? – kérdezem, és kinyújtom a kezem, hogy megérintsem a vállát. – Mégis megsérültél?

A föld ekkor finoman megremeg, apró földrengés rázza meg a fák ágait, de mást nem csinál. Hallottam, hogy Alaszkában is vannak földrengések, ezért nem lep meg, hogy senki sem reagál rá. Még én sem foglalkozom vele túlzottan. San Diegóban néhány havonta érzékeltünk ilyeneket. Flint még csak észre sem veszi. Túlságosan lefoglalja az, hogy lerázza magáról a kezem.

– Jól vagyok, Grace.

– Akkor mi a baj? – Felváltva nézek rá és Jaxonra. – Nem értem, mi történik itt.

Egyikük sem válaszol, ezért Macyre pillantok, hogy megmagyarázza, mert az én feltételezésem az, hogy Alaszka a legrosszabbat hozza ki az emberekből. Csakhogy ő is ugyanannyira össze van zavarodva, mint én… és legalább százszor olyan rémült.

Ami mindenki mást illet… őket a földhöz szögezi a dráma, mereven Jaxont bámulják, aki továbbra is Flintet nézi, ő viszont feltűnően nem viszonozza Jaxon pillantását. Nem először gondolom azt Jaxonról, hogy vadász, Flintről azonban most először gondolom azt, hogy ő a zsákmány. Valószínűleg a csoportja többi tagja is így gondolja, mert néhány másodpercen belül megmozdulnak, fiúk és lányok egyaránt, és mindkét oldalról körbeveszik.

Nyilvánvaló támogatásuk csak fokozza az ellenséges hangulatot Flint és Jaxon között, Jaxon arca még hidegebb lesz.

Kétségbeesetten töröm a fejem, hogyan akadályozhatnám meg a vérontást, amikor Macy hirtelen kizökken abból a kábulatból, amiben eddig volt, és így szól:

– Vissza kellene mennünk a szobánkba, Grace.

Megvizsgálni, hogy jól vagy-e.

– Jól vagyok – biztosítom. Szó sem lehet arról, hogy itt hagyjam Jaxont, miközben úgy néz ki, mint aki ki akarja tépni Flint torkát csupán azért, mert lélegzik. – Nem megyek sehová.

– Igazság szerint ez a legjobb ötlet, amit egész délután hallottam. – Jaxon közelebb lép hozzám, így már közvetlenül mögöttem áll. Nem ér hozzám, meg sem érint, de annyira közel van, hogy ez nem is számít. Mert így is érzem őt. – Visszakísérlek a szobádba.

A tömeg erre felhördül. Az emberek szabályszerűen hátrahőkölnek, a szemük elkerekedik, a szájukat eltátják, az arcukra kiül a döbbenet. El sem tudom képzelni, hogy mi ez a nagy felhajtás, hacsak nem az, hogy Jaxon véget vetett a leszámolásnak az iskola két legnépszerűbb sráca között, mielőtt még igazán elkezdődhetett volna. Nem mintha ez igazi leszámolás lett volna, tekintve, hogy Flint eleve kivonta magát a dologból, mert nem volt hajlandó tudomást venni arról, hogy Jaxon itt van.

Éppen emiatt a furcsa viselkedése miatt lépek távolabb Jaxontól, és mondom neki:

– Itt kell maradnom Flinttel. Megnézni, hogy tényleg…

– Jól vagyok, Grace – csikorogja Flint összeszorított foga között. – Csak menj!

– Biztos vagy benne? – Megint kinyújtom a kezem, hogy megfogjam a vállát, Jaxon azonban hirtelen kettőnk között terem és megakadályozza, hogy hozzáérjek. Ezután előrelép, és lassan, de félreérthetetlenül eltávolít Flint közeléből, majd az iskola felé terel.

Ez a legfurcsább dolog, amit valaha láttam. És határozottan a legfurcsább, aminek valaha is részese voltam.

Mégis hagyom, hogy megtörténjen, mert ez Jaxon, és tehetetlen vagyok vele szemben.

– Gyere, Macy! – szólok halkan az unokatestvéremnek, és kinyújtom felé a kezem. – Menjünk!

Ő bólint, majd elindulunk vissza a kastély felé… Macy, Jaxon és én. Félig arra számítok, hogy a Rend tagjai is csatlakoznak hozzánk, de egy gyors hátrapillantás után látom, hogy nem mozdulnak.

Ahogyan senki más sem.

Meg kell mondanom, kezdem egyre jobban úgy érezni magam, mintha Alíz lennék Csodaországban… mert itt egyre érdekesebbek a dolgok. Talán a repülés Philip gépén valójában egy hatalmas nyúlüregbe hozott.

Egy-két percig csendben megyünk, minden egyes lépéssel egyre jobban meggyőződöm arról, hogy mégsem úsztam meg sértetlenül a zuhanást. Most, hogy az adrenalinszintem lecsökkent, érzem, hogy fáj a jobb bokám. Nagyon.

Hogy eltereljem a gondolataimat a fájdalomról – és megakadályozzam, hogy Macy meg Jaxon észrevegyék a sántításomat –, azt kérdezem:

– Te mit keresel egyáltalán itt? Azt hittem, nem fogsz csatlakozni a hócsatához.

– Még szerencse, hogy itt voltam, mivel Flint ekkora bajba kevert. – Jaxon még csak fel sem néz.

– Valójában nem olyan nagy dolog – válaszolom annak ellenére, hogy a bokám most már elviselhetetlenül fáj. – Flint megmentett engem….

– Flint határozottan nem mentett meg téged – csattan fel, a hangja olyan kemény és rideg, mint a körülöttük lévő hó és jég. Ekkor fordul először felém: – Valójában… – Hirtelen elhallgat és összehúzza a szemét.

– Mi a baj?

– Azt leszámítva, hogy nem tudok rájönni, miért vagy ilyen dühös?

Lerázza magáról a kérdést, és tetőtől talpig végigmér.

– Mid fáj?

– Jól vagyok.

– Megsérültél, Grace? – Macy most először szólal meg. A gyáva nyúl.

– Semmiség. – Most van egy kis előnyünk, de ha megállunk, a többiek biztosan utolérnek minket, és a legkevésbé sem szeretnék még nagyobb felhajtást kelteni magam körül. Ennyit arról, hogy beilleszkedem… sőt mi több, beolvadok a többiek közé. A ma este után olyan feltűnő lettem, mintha rikító neonszínre festettek volna. Ami valahol elég ironikus, hiszen éppen Jaxon mondta nekem, hogy igyekezzek háttérbe húzódni.

De most komolyan. Úgy érzem, megint ugyanaz történik, mint San Diegóban. Ott én voltam az a lány, akinek meghaltak a szülei. Itt én vagyok az a lány, aki leesett egy fáról, és majdnem kirobbantotta a harmadik világháborút az iskola két legdögösebb sráca között.

A fenébe már!

Elszánom magam, hogy visszaérek az iskolába és a szobámba, mielőtt a többiek utolérnek minket, ezért újra elindulok. Jobban mondva megpróbálok elindulni, mert nem jutok túl messzire. Jaxon elállja az utamat.

– Mi fáj? – kérdezi ismét, és az arcára van írva, hogy nem fogja ejteni a témát.

Ha leállok vitatkozni vele, azzal értékes másodperceket veszítünk, ezért megadom magam.

– A bokám. Biztosan kibicsaklott, amikor leestem a földre.

Jaxon letérdel elém, mielőtt befejezhetném, óvatosan megnyomkodja a lábamat és a bokámat a csizmán keresztül.

– Itt nem vehetem le a cipődet, mert megfagy a lábad. Fáj, amikor ezt csinálom?

A nyöszörgésem megadja a választ.

– Ne szaladjak előre és hozzam ide a motoros szánt? – kérdezi Macy. – Hamar visszaérnék.

Ó, te jó isten, ne! Még hogy megpróbálok nem nagy feltűnést kelteni.

– Tudok járni. Tényleg. Jól vagyok.

Jaxon mindkettőnkre hitetlenkedve néz, azután segít, hogy felálljak.

A következő pillanatban egyetlen szó nélkül felkap a két karjába.

21.

Szeretek állni, de meglepően jó érzés, amikor valaki levesz a lábamról

Hosszú másodpercekig nem tudok mozdulni. Gondolkodni sem. Csak tátott szájjal, döbbenten nézek rá, miközben az agyam zárlatos lesz. Mert az nem lehet, hogy Jaxon karjában vagyok, ugye? Úgy értem, az képtelenség.

Vagy mégsem. És nagyon jó érzés ott lenni. Tényleg nagyon jó. Ráadásul ebben a menyasszony típusú helyzetben igazán közelről tudom szemügyre venni az arcát. És elmondhatom, mennyire igazságtalan, hogy néhány centiről még dögösebbnek tűnik. Ráadásul az illata is elképesztő.

Éppen az illata – hó- és narancsillat – billent át a határon, ezért idegesen fészkelődni kezdek, hogy tegyen le. Mert ha így visz az iskoláig, miközben ilyen jól néz ki és ilyen jó illata van, a végére használhatatlan leszek, mert totálisan elolvadok.

– Megtennéd, hogy nem mocorogsz annyit? – kérdezi, miközben ismét próbálok leszállni a karjából.

– Akkor tegyél le! – Macyre nézek némi támogatásért, ő azonban úgy bámul ránk, mintha attól félne, hogy ez csak egy átverés. Mivel tőle nem számíthatok segítségre, visszafordulok Jaxonhoz: – Nem vihetsz így vissza egészen az iskoláig.

Még egy kicsit sem lassít.

– Csak figyelj!

– Jaxon, térj észhez! Nagyon hosszú az út.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Megint fészkelődni kezdek, próbálom rávenni, hogy letegyen, ő azonban erre csak még erősebben szorít.

– Azt, hogy túl nehéz vagyok. Megint hitetlenkedve néz rám.

– Komolyan mondom. – A mellkasához támasztom a kezem, próbálom eltolni magamtól. A karja azonban meg sem moccan körülöttem. Ha őszinte akarok lenni, tényleg nem akarom, hogy letegyen. A bokám most már egyenesen lüktet, és egy rémálom lenne azon bicegni. Ami nem jelenti azt, hogy meg kellene engednem, hogy megsérüljön csak azért, mert próbál segíteni nekem. – Tegyél le, mielőtt megerőlteted magad!

– Megerőltetem magam? – Azzal az ismerős mozdulattal húzódik fel a szemöldöke, amire tegnap este túlságosan sokat gondoltam. – Te most megpróbálsz sértegetni?

– Azt próbálom elérni, hogy letegyél végre. Nem vihetsz egészen az…

– Grace? – vág a szavamba.

Várom, hogy mondjon valamit, de amikor nem teszi, válaszolok:

– Mi van? – Valószínűleg nem sikerült túl kedvesre a hangom.

– Fogd be!

Egy részem nagyon felháborodik a szavaitól és attól, hogy ilyen közömbösen mondja, a másik részem viszont – ami a nyelvemet irányítja – pontosan azt teszi, amit kér tőlem. Befogom. Úgy értem, vannak rosszabb dolgok is a világon, mint az, hogy egy szuper szexi srác visz a karjában ahelyett, hogy szörnyű fájdalmak között kellene bicegnem. Talán.

Így, hogy Jaxon visz engem, háromszor olyan gyorsan tudunk haladni, mintha lassan sántikálnék. Mire felocsúdok, már át is lépünk a kastély bejáratán, és elindulunk fel a lépcsőn.

Amikor odaérünk a szobánkhoz, Macy kinyitja az ajtót, félrehúzza azt a furcsa gyöngyös függönyt, és Jaxonhoz fordul:

– Menj be!

Néhány másodperc múlva Jaxon letesz az ágyamra, és úgy gondolom, ezzel véget is ért a dolog. Ekkor azonban megfogja a csizmámat, és lehúzza.

– Innen már átveszem – mondom neki. – Köszönöm a segítséget.

Olyan tekintetet vet rám, amitől ismét elhallgatok, ezúttal szóban nem is kell figyelmeztetnie. Ettől olyan zavarba jövök, hogy megpróbálom elhúzni tőle a lábam és egyedül levenni a zoknimat.

– Kibicsaklott a bokám – csattanok fel. – Nem tbc-ben haldoklom.

– Ja, aha. Nos, fiatal még az idő.

– Hé! Ez meg mit akar jelenteni? – Mérgesen nézek rá.

– Azt jelenti, hogy még csak három napja vagy itt, de már másodszor kellett kihúznom téged a bajból.

– Ez komoly? Most már egy szélvihar miatt is engem hibáztatsz?

– Igen. – Átfogja az ujjaival a vádlimat és óvatosan, de határozottan az ágy szélére húzza a lábamat, hogy megnézhesse a bokámat. – Macy nem esett le az ő fájáról, ugye?

– Ez nem… – kezdi Macy, de nem fogom hagyni, hogy még ezért is engem vádoljon.

– Az ő faága nem tört le! – vágok az unokatestvérem szavába. – Az enyém igen. Mégis mit kellett volna tennem? Belekapaszkodni a fatörzsbe és… aú! – Megpróbálom elrántani tőle a lábam, amikor megnyom egy különösen fájdalmas pontot.

Nem foglalkozik velem, bár az érintése, ami már így is nagyon gyengéd volt, még gyengédebb lesz.

– Nem dagadt fel, csak egy kicsit megzúzódott, szóval szerinted nem tört el.

– Már mondtam, hogy csak kibicsaklott. – Elhúzom a lábam, ám ezúttal már sokkal kisebb erővel. Meglehetősen nyugtalanít, ahogy hozzám ér, ahogy a bőre az enyémhez súrlódik. – Most már elmehetsz.

A tekintetében ezúttal félig vidámság, félig pedig a ne tedd próbára a szerencsédet kifejezés tükröződik. És mindezek ellenére őrülten szexis is. Ami teljesen abszurd, viszont ettől még nem lesz kevésbé igaz. Heather meghalna, ha most látna – egy hajszál választ el attól, hogy nyöszörögjek és sóhajtozzak egy nevetségesen parancsolgató fiú miatt. Ez durva, és általában helyre is tenném a srácot. De hogy tegyem helyre, amikor azért ilyen zsémbes, mert aggódik miattam, és csak biztos akar lenni benne, hogy jól vagyok? Nem is tudom. Ettől valahogy egészen másképp fest a dolog.

– Hozzak jeget? – Macy először szólal meg, amióta Jaxon belé fojtotta a szót. Jelenleg az ágya mellett áll, és épp csak nem tördeli a kezét. Próbálja nem kimutatni, mennyire felzaklatja, hogy Jaxon itt van a szobánkban.

Odafordulok hozzá, hogy válaszoljak – és remélhetőleg meg is nyugtassam –, de rájövök, hogy Jaxontól kérdezte ezt. Tudják, attól sráctól, akitől tíz percen keresztül óva intett közvetlenül a hócsata előtt.

– Te is fiam, Brutus? – mondom a szemem forgatva.

Macy vállat von, kicsit azért szégyelli magát, miközben Jaxon válaszol.

– Az nagyszerű lenne. – Ezután szinte kirohan az ajtón… legalábbis amíg Jaxon mosolyogva meg nem köszöni. Mert ekkor megdermed. Szó szerint megdermed a mozdulat közben, az egyik lába még a levegőben van.

– És – teszi hozzá Jaxon – esetleg nincs véletlenül fáslid?

Szeretném bekötni a lábát, mielőtt elmegyek.

Macy nem válaszol.

– Macy?

Még mindig nem reagál.

Jaxon rám néz, mindkét szemöldökét felvonja, én viszont csak a szemem forgatom. Azután nagyon hangosan tapsolok egyet, hogy magamra vonjam az unokatestvérem figyelmét.

– Macy?

– Ja, igen. Jég. Rajta vagyok.

– Ezek szerint nincs fáslid? – kérdezi Jaxon.

– És fásli. De igen. Persze hogy van. Nem is egy, ami azt illeti. – Hirtelen hadarni kezd, miközben odaszalad a komódhoz, és durva mozdulatokkal egymás után kihúzogatja a fiókokat.

A legalsóban találja meg, amit keres, megpördül, a kezében tart egy szorosan feltekert, élénk rózsaszín fáslit.

– Ez jó lesz, Jaxon?

– Tökéletes, köszönöm.

Szinte ragyog a dicséret hallatán, nekem pedig nagyon nehéz megállnom, hogy ne tegyek valami gúnyosan vicces megjegyzést. De komolyan, ha nem vigyáz, hamarosan ő is az egyik alattvalója lesz. Ennyit arról, hogy nekem elmondhatod, hogy mit tett veled. Áruló.

Kinyújtom a kezemet, hogy elvegyem tőle a fáslit, de Jaxon kaparintja meg először.

– Tudod, én is meg tudom csinálni – mondom neki.

– Lehet, hogy én akarom megcsinálni neked.

Macy az ajtó felé indulva olyan hangot hallat, mint aki valóban elkezd olvadozni, és még nekem is el kell ismernem, hogy ez tényleg jó szöveg. Persze soha nem esett nehezemre meggyőzni magam, hogy kedveljem Jaxont. Már az első pillanattól kezdve vonzódom hozzá, még akkor is, amikor nagyon bosszant.

– Mi az? Nem is tiltakozol? – kérdezi kissé gúnyosan.

– Akkor most befáslizod vagy sem? – zsörtölődöm, és nem reagálok a kérdésére, mert ha válaszolnék rá, az túl kínos lenne.

Lehajtja a fejét, és munkához lát, de előtte még titokban elmosolyodik. A sebhelye miatt meghúzódik a szája sarka, ettől a mosoly kissé ferde lesz, és vagy milliószor vonzóbb, mint kellene.

A keze hideg, amikor bekötözi a bokámat, de nagyon- nagyon gyengéd. Akaratlanul is ellazulok, az izmaim elernyednek, miközben az ujjai a vádlimat simogatják.

Amikor ezúttal kimondom a nevét, még én magam is hallom a hangomban a vágyakozást. Felkapja a fejét, sötét, feneketlen tekintete az enyémbe fúródik.

A keze erősebben fogja a lábamat, és egy kicsit közelebb hajol. Vadul izgató illata most még erősebben érződik, mint amikor az ölében vitt. Megtölti az érzékeimet, megindul a nyálelválasztásom, a kezem bizsereg, hogy megérintsem. Legszívesebben a nyaka mélyedésébe nyomnám az arcomat, csak hogy még jobban be tudjam lélegezni az illatát.

Már a puszta közelségétől is szinte eszemet vesztettem, és ettől az újfajta sóvárgástól, amit életre keltett bennem, elakad a lélegzetem. A szívem vadul dobog, ő pedig még egy kicsit közelebb hajol, mire az egész testem felragyog, mint a sarki fény, amit még mindig nagyon szeretnék megnézni.

– Grace. – Úgy ejti ki a nevemet, mintha valami ígéret lenne. Ettől végem van, belülről elkezdek teljesen elolvadni. Én is kimondanám a nevét, de már nem vagyok ura a hangszálaimnak. Ahogy a testem többi részének sem.

Felemeli a kezét, a kezébe fogja az arcomat, én pedig behunyom a szemem, és a tenyerébe hajtom a fejem. Ekkor kivágódik az ajtó. Én összerezzenek, ő pedig visszarántja a kezét.

– Meghoztam a jeget! – közli Macy. – Még össze is törtem, és… – Hirtelen megdermed, a szeme kitágul, mert érzékeli a levegőben szikrázó feszültséget. Azzal, ahogy Jaxon hozzám hajol, nem kell zseninek lenni, hogy rájöjjön az ember, mit szakított félbe. Ezért egy pillanatra úgy tűnik, mintha ismét ki akarna menni a szobából.

A varázs azonban elszállt, Jaxon pedig feláll, és az ajtó felé indul.

– Jegeld húsz percig és nézd meg, hogy hat! Ha nem javul, egy óra múlva jegeld megint. Érted?

– Igen, értem – sikerül kinyögnöm, még mindig elszorult torokkal.

– Kitűnő. – Megkockáztatja, hogy megint Macyre mosolyog, aztán megrázza a fejét, amikor az unokatestvérem halkan nyüszít egyet. Nem mond többet, amíg ki nem lép az ajtón. Ott viszont megfordul, a keze még az ajtógombon van, és így szól:

– Kerüld el Flintet, Grace! Ő nem az, akinek gondolod.

A szavak elűzik a hangszálbénulásomat… és a jóakaratomat is.

– Flint és én barátok vagyunk. Te pedig nem mondhatod meg nekem, hogy mit csináljak. – Van még annyi önkontrollom, hogy ne tegyem hozzá, bármennyire is érdekelsz.

Arra számítok, hogy visszavág valamivel… Isten a tanúm, van annyira öntelt, hogy azt higgye, mindenkinek azonnal engedelmeskednie kell neki – ehelyett viszont csak oldalra biccenti a fejét. Néhány másodpercig engem néz, aztán azt feleli:

– Oké.

– Oké? – Összehúzom a szemem, hogy ilyen könnyen beleegyezett. – Ez minden?

– Ez minden. – Azután megfordul, hogy elmenjen.

– Nem hittem volna, hogy ilyen könnyű lesz.

Megint azzal a megfejthetetlen tekintettel néz rám, amit már kezdek meggyűlölni.

– Ez sok minden lesz, Grace, de könnyű biztosan nem. – Azután távozik.

Mint mindig.

A francba, a francba.

22.

Bébi, de meleg van itt…

Jaxon távozása után néhány pillanatig várom az elkerülhetetlent… és valóban, Macy azonnal tudni akarja, mi van kettőnk között. Amiről már most tudom, hogy több szempontból is problémás lesz. A legnyilvánvalóbb az, hogy fogalmam sincs, mi van kettőnk között. Ha egyáltalán van valami.

Igaz, Jaxon ma kétszer is megkeresett, de fogalmam sincs, ez mit jelent. Vagy hogy egyáltalán jelent-e valamit.

És mi volt az az utolsó megjegyzése? Ez sok minden lesz, Grace, de könnyű biztosan nem. Ki mond egyáltalán ilyesmit? Ezzel vajon azt közölte, hogy érdeklem? Vagy azt, hogy nem?

Ahhh! Miért kell a fiúknak olyan bonyolultnak lenniük? Talán csak játszik velem, mert unatkozik, vagy ilyesmi.

Mert friss hús vagyok itt a semmi közepén. A hócsata után viszont nem úgy tűnt, mint aki unatkozik… valójában pokoli dühös volt Flintre. Ami nevetséges, mivel Flint megmentett attól, hogy agyrázkódásom legyen, csontom törjön, vagy még rosszabb.

De az, aki nem érdeklődik irántam, nem úgy viselkedik, mint Jaxon, ugye? Nincsenek ilyen dühkitörései – mert ez tényleg dühkitörés volt annak ellenére, milyen jeges hangon beszélt –, mint amit az erdőben előadott, amikor azt hitte, hogy Flint veszélybe sodort engem.

Vagy igen?

Szerintem nem. De persze mit értek én ehhez? Még csak egyetlen barátom volt, és az, amit Gabe iránt éreztem, nem is hasonlított erre. Úgy értem, jó volt a kapcsolatunk, azt hiszem. Évekig barátok voltunk, aztán ez egy időre átalakult valami mássá. Együtt mentünk mindenhova, néha csókolóztunk és a szokásos dolgokat csináltuk. De Gabe-bel könnyű volt. Ő sohasem keltett bennem olyan érzéseket, mint Jaxon. Sohasem akadt el tőle a lélegzetem, izzadt a tenyerem vagy dobbant meg a szívem csupán egyetlen pillantásától. Soha nem töltöttem órákat azzal, hogy a szavain gondolkodjak, soha nem éreztem azt, hogy úgy vágyom az érintésére, mint ahogy Jaxonéra.

Bárcsak tudnám, mit érez Jaxon.

– Ó, istenem!

Macy valószínűleg felébredt abból a furcsa Jaxon okozta kábulatból, amiben az elmúlt öt percben volt. Ránézek.

– Ne is kezdd!

– Ó. Te. Jó. Ég! Ótejóég, ótejóég, ótejóég. Mi történt itt az előbb?

– Leestem egy fáról. Flint megmentett a haláltól. Jaxon visszahozott a szobánkba, mert kibicsaklott a bokám. – Nyeglén mondom mindezt, mert remélem, hogy meg tudom őrizni a jelentéktelenség látszatát. Ha nem hagyom, hogy Macy megtudja, mennyire összezavarta ez az egész a fejemet, talán elfelejti a dolgot.

– Ezek csak a részletek. – Lehuppan az ágyamra, de vigyáz, hogy ne mozduljon meg közben a bokám.

– Biztos vagyok benne, hogy itt most a részletek a legfontosabbak.

– Nem, egyáltalán nem! Most csakis az számít, ami a dolgok mögött van.

– És pontosan mi van a dolgok mögött? – kérdezem.

– Az, hogy az iskola két legnépszerűbb sráca odavan érted.

Majdnem megfojtom magam a pulóveremmel, miközben próbálok ránézni, hogy komolyan beszél-e, vagy sem.

– Nem mondanám azt, hogy odavannak értem – sikerül végre kinyögnöm, miután kioldottam a kapucnis pulcsi madzagját, és nem fojtogatom tovább magam, miközben próbálom levenni. – És nem te voltál az, aki figyelmeztettél, hogy tartsam magam távol Jaxontól?

– De, csakhogy az még azelőtt volt.

– Mielőtt? – kérdezem.

– Mielőtt láttam volna, hogy néz rád. – Behunyja a szemét, és majdnem olyan hangot hallat, mint amikor Jaxon rámosolygott. – Bárcsak Cam is így nézne rám!

– Azt akarod, hogy a barátod úgy nézzen rád, mint egy arrogáns pöcs, aki hozzá van szokva, hogy minden úgy legyen, ahogy ő akarja?

– Ja, hát ez többnyire már most is így van – válaszolja, és a szemét forgatja. – Azt akarom, hogy úgy nézzen rám, mintha fizikai fájdalmat okozna neki, hogy nem érhet hozzám.

– Jaxon nem így néz rám. – Viszont kezdem sejteni, hogy én talán pontosan így nézek rá.

Macy felhorkan.

– Bébi, ha ez a fiú jobban vágyna rád, akkor spontán lángra lobbanna.

Melegség tölt el a szavai hallatán, és úgy érzem magam, mintha én akarnék spontán lángra lobbanni. Különösen, ha továbbra is Jaxonra gondolok. Az a fiú túl dögös… és nem hagyja nyugodni a gondolataimat. Ha Macynek igaza van, és csak a negyedét gondolja rólam annak, amit én gondolok róla…

– Nincs itt túl meleg? – Elkezdem levenni magamról azt a millió réteget, ami jelenleg még rajtam van.

– Miután három napja azt hallgatom, mennyire szenvedsz a hidegben, soha nem gondoltam volna, hogy egyszer ezt fogod mondani – viccelődik, majd megfogja a sínadrágomat, és elkezdi olyan erősen lehúzni, hogy engem is félig lehúz vele az ágyról. – Azt hiszem, elég annyi, hogy felmelegítsen, ha szoros közelségbe kerülsz a Katmere Akadémia legveszélyesebb diákjával.

Elütöm a kezét a nadrágomról.

– Mit csinálsz?

– Próbálok segíteni neked. Ezt nehéz levenni, ha nem tudsz felállni. – Megint meghúzza, de nem megy vele sokra.

– Nem baj. Megoldom. – Ellököm a kezét, aztán felállok, a súlyomat az ép lábamra helyezem, miközben egyszerre tolom le magamról a sínadrágot és a polárnadrágot. Így csak a hosszú szárú aláöltözetemben és a gyapjúzoknimban vagyok, amelyek ezerszer kényelmesebbek, mint az az öltözet, amit kint viseltem, és mostanáig izzadtam benne.

Macy is leveszi a magáról a több réteg ruhát, és nem mond semmi mást, amíg újra el nem helyezkedünk az ágyamon. Azután egyenesen a szemembe néz, és így szól:

– Eleget húztad az időt. Most pedig beszélj!

– Nincs mit mondanom. – Bebújok a takaró alá, és nekidőlök a falnak. – Te mondtad azt, hogy a különböző csoportok sosem keverednek egymással.

– Igen, de te még nem vagy tagja egyik klikknek sem, ezért a szabályok rád nyilvánvalóan nem vonatkoznak. Ami pedig azt illeti, hogy nincs mit mondanod, ez nyilvánvalóan baromság. Pontosan hetvenkét órája vagy itt… és mellesleg az idő legnagyobb részében együtt voltam veled. Minden bizonnyal nem állandóan, mert fogalmam sem volt róla, hogy a suli két legjobb pasija kakaskodva össze fog csapni miattad a végzős évfolyam felének szeme láttára. – Hitetlenkedve néz rám. – Mikor történt ez? Hogy történt ez?

– Semmi nem történt, esküszöm. Flint és én csak barátok vagyunk…

– Ja, persze.

– Komolyan mondom. Tényleg nagyon kedves, de soha nem csinált semmi olyat, ami akár távolról is több lenne, mint baráti.

Macy a szemét forgatja.

– Úgy érted, mint az, hogy felvitt a lépcsőn, és mindent elkövetett, hogy rábeszéljen egy hócsatára?

– Te kérted, hogy vigyen fel a lépcsőn. A hegyibetegség miatt, emlékszel?

– Igen, és arra is én kértem, hogy ugorjon le egy fáról és mentse meg az életed?

– Biztos vagyok benne, hogy megkérted volna, ha lett volna rá idő.

– Ó, te jó isten! Olyan idegesítő vagy. – Hátradől az ágyon. – Nem tudom eldönteni, hogy magadnak hazudsz-e, vagy csak ilyen naiv vagy.

– Nem hazudok. És nem vagyok naiv. – A legőszintébb tekintettel nézek rá. – Esküszöm, Macy. Nincs semmi Flint és köztem.

Egy hosszú pillanatig engem bámul, aztán bólint.

– Oké, rendben. De észrevettem, hogy ugyanezt nem mondod Jaxonnal kapcsolatban.

– Jaxon és én… Jaxon… úgy értem, mi… én nem…– Elhallgatok, az arcom lángol, mert még én is érzem, milyen összefüggéstelenül és nevetségesen dadogok. – Ah!

– Hűha! – Macy szeme hatalmasra tágul. – Ez ennyire komoly?

Nem tudom, mit mondjak rá, ezért inkább nem mondok semmit. Macy viszont sokkal régebb óta jár ebbe az iskolába, mint én, ami azt jelenti, hogy sokkal többet tud Jaxonról, mint én. Szeretném hasznosítani egy kicsit ezt a tudását.

– Ez bonyolult. – Arra számítok, hogy megkérdezi, mi bonyolult benne, de nem teszi. Inkább csak bólint, amivel mintha elismerné, hogy hát persze hogy az.

– Igazából nem is olyan veszélyes, mint ahogy mondtad, ugye?

Már amikor felteszem a kérdést, tudom rá a választ… vagyis, hogy de még mennyire, hogy az. És a lehető legtávolabb kell tartanod magad tőle.

Úgy értem, velem még csakis gyengéd volt, amikor megérintett, de amilyen nyilvánvaló az a sebhely az arcán, annyira egyértelmű az is, hogy Jaxon nem is hasonlít a többi fiúra, akiket eddig ismertem. Vele kapcsolatban minden egyes dologból sugárzik a veszély – méghozzá a sötét és brutálisan sebzett fajta veszély. A szeméből, a hangjából, a tartásából, még a mozgásából is.

Felismerem, sőt tudomásul veszem. Ám amikor a közelében vagyok, mindez nem számít. Amikor vele vagyok, semmi nem számít. Csak az, hogy még közelebb legyek hozzá, habár nyilvánvaló, hogy már megsérült korábban, és az is nyilvánvaló, hogy mindenáron védeni akarja magát. Vajon a testvére halála tette ezt vele? Vagy Hudson csak egy része egy sokkal nagyobb képnek?

Az ösztöneim azt súgják, hogy az utóbbiról van szó, de még nem ismerem olyan régen ahhoz, hogy biztos legyek benne.

Hosszú másodpercekig húzódik közöttünk a csend, és közben Macyt nézem, aki gyakorlatilag a pókerarc szöges ellentétét szemlélteti, miközben megpróbál rájönni, hogy mit mondjon. Eltelik egy kis idő, és végül amellett dönt, hogy:

– De nem olyan A bárányok hallgatnak módon veszélyes. Nem fog beledobni egy gödörbe és éheztetni, hogy aztán ruhát csináljon a bőrödből, vagy ilyesmi.

Hitetlenkedő nevetés tör ki belőlem.

– Ez komoly? Ez a legjobb, amit mondani tudsz? Hogy nem fog ruhát csinálni a bőrömből?

Megvonja a vállát.

– Azt is mondtam, hogy nem fog éheztetni egy gödörben.

– Ez itt Alaszka, Macy. Ipari talajfúró berendezésre van szükség ahhoz, hogy gödröt ásson valaki a fagyott talajba.

– Pontosan. – Széttárja a kezét, jelezve, hogy ez mennyire nyilvánvaló. – Mondtam, hogy nem fogja ezt csinálni.

– Te most meg akarsz nyugtatni vagy halálra akarsz rémíteni?

– Igen. – A szempilláját rebegteti. – Működik?

– Halvány gőzöm sincs.

Megrezzen a telefonom, és majdnem figyelmen kívül hagyom. Csakhogy ez biztosan Heather lesz – a Katmere-ben csak Macy tudja a számom – és jelenleg nagyon jól jönne a legjobb barátnőm bölcsessége.

Heather: Milyen volt az első napod az iskolában?

Heather: Vannak dögös pasik az osztályodban?

Heather: Vagy dögös csajszik? Egy barátom kérdezi…

Hozzátesz két emojit is, egy mutatóujjat és az oké jelet egymás mellett, én pedig felnevetek a szexuális utalás láttán. Ezután lefényképezem Macyt ujjatlan pólóban és hosszú aláöltözetben, aki durcás arcot tettet, amikor megmondtam neki, hogy az otthoni legjobb barátnőm írt.

Én: Az ÖSSZES csaj dögös.

Heather: Huh. Durva.

Heather: Milyen volt a suli?

Én: A hegyibetegség miatt még nem kezdtem el. De holnap már megyek.

Tudom, hogy Heather képes egy örökkévalóságig írni, és szeretném befejezni Macyvel ezt a beszélgetést arról, hogy Jaxon valójában nem filmbeli sorozatgyilkos, ezért azt válaszolom:

Én: Most nem érek rá.

Én: Hamarosan beszélünk.

Ezután elteszem a telefonomat, és visszafordulok az unokatestvéremhez, aki szintén a telefonját görgeti. Ahogy rájön, hogy végeztem az üzenetírással, abbahagyja, és így szól:

– Mondd el az igazat, Grace! Kedveled Jaxont?

A „kedvelem” elég enyhe kifejezés arra az érzésre, amit Jaxon felkavar bennem. Van benne valami, ami a lelkem mélyén szól hozzám, az a valami, ami benne összetört, pontosan illik ahhoz, ami bennem össze van törve.

Tudom, hogy Macy ezt nem látja. Túlságosan elvakítja az, hogy fél Jaxon sötét oldalától és társadalmi rangjától ahhoz, hogy meglássa, mi van a felszín alatt. Én viszont látom – mindazt a gyászt, fájdalmat és félelmet, ami kifejezéstelen arca és üres tekintete mögött kavarog. Úgy látom őt, ahogyan szerintem senki ebben az iskolában.

Persze ebből semmit nem mondok el neki… Nem az én dolgom megosztani Jaxon szenvedését másokkal. Ehelyett inkább azt válaszolom:

– Mit számít az, hogy kedvelem-e, vagy sem?

– Ez nem válasz.

– Mert nem tudok mit mondani! – nyögöm. – Három napja vagyok itt, Mace. Három napja! Minden zavaros körülöttem, fogalmam sincs, hogy mit gondolok bármiről… vagy bárkiről. Úgy értem, honnan kellene tudnom, mit érzek egy fiú iránt, akit alig ismerek? Különösen, hogy az egyik percben levegőnek néz, a másikban pedig ölben visz haza. Nem hasonlít senkire, akivel eddig találkoztam, és…

Macy felhorkan és félbeszakítja heves kirohanásomat.

– Mi az? – kérdezem könyörögve. – Miért van olyan érzésem, hogy tudsz valamit, amit nem mondasz el?

– Fogalmam sincs. Folytasd! Összehúzott szemmel nézek rá.

– Úgy hangzik, mintha tudnál valamit.

– Ne haragudj! – Felemeli a kezét, mint aki megadja magát.

– Én csak… egyetértek veled. Jaxon határozottan nem hasonlít senkire, akivel eddig találkoztál.

– Úgy mondod ezt, mintha rossz dolog lenne. Értem, hogy nem akarod, hogy kedveljem…

– Hé, azért mondtam neked, hogy tartsd magad távol tőle, mert Jaxon nem egy könnyű eset. Vagy legalábbis eddig nem volt az. Veled viszont…

– Mi?

– Nem tudom. – Megvonja a vállát. – Úgy hangzik, mint egy tipikus közhely, de amikor veled van, akkor megváltozik. Valahogy nem annyira heves, ugyanakkor mégis sokkal hevesebb, ha ennek van valami értelme.

– Nincs. Egyáltalán semmi. Halkan felnevet.

– Tudom. De te kérdezted. Azt hiszem, azt próbálom elmondani, hogy én óvatosan kezelném ezt a dolgot, ami közted és Jaxon között van, bármi legyen is ez, de nem vagyok teljesen ellene. Legalábbis nem annyira, mint amennyire akkor lennék, ha nem láttam volna azt, amilyen ma veled volt.

Szeretnék erről még többet kérdezni, tudni szeretném, hogy pontosan mit ért ezalatt, de van egy olyan érzésem, hogy már tudom. Arról a Jaxonról beszél, akit első nap a folyosón láttam, miután Flint felvitt a lépcsőn. Vagy arról a Jaxonról, aki a bulin olyan hideg és komor volt, hogy inkább az ellenkező irányba menekültem. Szó szerint. Ha Macy csak ezt az oldalát ismerte eddig, akkor nem csoda, hogy óva intett tőle.

– Még mindig nem tudom, hogy mit csinálunk – vallom be, és a párnába mélyedek. – Vagy hogy egyáltalán csinálunk-e valamit. Bárcsak tudnám, hogy ő mit gondol rólam, tudod? Szóval, hogy csak játszadozik-e velem, vagy ugyanazt gondolja rólam, amit én róla?

– Te mit gondolsz? – Olyan lazán kérdezi, hogy gondolkodás nélkül válaszolok:

– Úgy érzem, a megszállottja vagyok. Állandóan rá gon… – Hirtelen elhallgatok, mert rájövök, hogy mit beszélek. – Rászedtél.

Megjátszott ártatlan arccal néz rám.

– Én csak feltettem egy kérdést. Nem volt kötelező válaszolnod rá.

– Tudtad, hogy belemerültem a gondolataimba, és nem vigyázok arra, amit mondok.

– Helyes. Örülök, hogy nem cenzúráztad a szavaidat. Velem nem kell ezt tenned. – Kinyújtja a kezét és megfogja az enyémet. – Komolyan mondom, Grace. Egy ideig nagyon furcsa lesz itt neked. De nem kell, hogy köztünk is furcsa legyen a viszony. – Kettőnk között mutogat. – Még ha senki másban nem is bízol meg, de bennem megbízhatsz, én melletted állok. Még Jaxonnal kapcsolatban is. Egy család vagyunk.

Hirtelen olyan gombóc nő a torkomba, hogy többször nyelnem kell, hogy megszűnjön. Nem is tudtam, milyen nagy szükségem van arra, hogy halljam ezeket a szavakat, amíg ki nem mondta. Nem is tudtam, mennyire hiányzott valaki, akiben feltétel nélkül megbízhatok, hogy mindig az én oldalamon áll.

– Ugye tudod, hogy ez oda-vissza működik, Macy? Te is megbízhatsz bennem.

Elvigyorodik.

– Már most is bízom. Csak szerettem volna, ha nem felejted el, amit mondtam. És hogy én itt vagyok. És bármi történjék is, melletted állok.

Van valami nagyon heves abban, ahogy mondja… és ahogy ezek után rám néz. Mintha próbálna megnyugtatni, ugyanakkor figyelmeztetni is. Olyan bizarr a dolog, hogy egy cseppnyi nyugtalanság fut végig a hátamon, és elűzi a finom meleget a takaró alatt, a helyére pedig olyan borzongást hoz, amelynek semmi köze Alaszkához, sokkal inkább ahhoz az érzéshez, hogy olyasmivel állok szemben, amiről fogalmam sincs, amiről még csak nem is tudok.

Próbálok nem foglalkozni az érzéssel, meggyőzni magam, hogy biztosan csak üldözési mániám van. Vagyok annyira okos és őszinte, hogy beismerjem, az utóbbi időben hajlamos vagyok mindennek a rossz oldalát látni.

Ám ahelyett, hogy túlságosan sokat foglalkoznék ezzel a nyugtalanító érzéssel, inkább csak bólintok, és azt felelem:

– Jó. Ennek örülök. Macy elvigyorodik.

– Most, hogy ezt tisztáztuk, van valami, amiről szeretnék beszélni veled. – Feláll, és odamegy a mini hűtőhöz. – De biztos vagyok benne, hogy nem fogsz örülni neki.

23.

Soha ne hozz jégkrémet egy pisztolypárbajba

Figyelmesen nézem Macyt, miközben kinyitja a hűtőt, és keresgél benne.

– Egészen pontosan mennyire nem fogok örülni?

Diadalittasan felkiált és feltart egy doboz cseresznyés Ben and Jerry’s jégkrémet.

Összeszorul a gyomrom.

– Olyan rossz, hogy jégkrém kell hozzá?

– Ami azt illeti, nekem mindenhez kell jégkrém. – Leveszi a színes doboz tetejét, majd kihúz két kanalat a hűtő tetején álló élénklila evőeszköztartóból. – Ez most kiváló alkalom arra, hogy kényeztessük magunkat.

Elveszem tőle a kanalat, amit nekem nyújt.

– Nem is tudtam, hogy itt is lehet kapni Ben and Jerry’s jégkrémet.

– Ez a félliteres doboz tíz dollárba kerül a legközelebbi boltban, de legalább van. – Elmosolyodik, amikor látja, milyen döbbent arcot vágok.

– Az igen! Ez nagyon… Vigyorog.

– Isten hozott Alaszkában!

– Gondolom, nagyon komoly dologról lehet szó, ha tízdolláros jégkrém kell hozzá.

Nem válaszol nyilvánvaló puhatolózási kísérletemre, csak felém nyújtja a nyitott dobozt, hogy vegyek belőle egy kanállal. Megteszem. Aztán ő is belemártja a kanalát, és fagyitósztot mondunk, mielőtt megkóstolnánk. Ötéves korunkban kezdtük el ezt a rituálét, hogy az első falat előtt köszöntőt mondunk, amikor együtt töltöttük az egész nyarat.

Várom, hogy Macy elmondja, amit szeretne, ő azonban csak egyik kanál jégkrémet eszi a másik után. Majd a harmadikat és a negyediket is, ezért feladom, és én is követem a példáját.

Már majdnem megettük a doboz felét, amikor végül megszólal:

– Figyelmeztetnem kell téged valamire. Okééééééééééééééé.

– Nem figyelmeztettél már Jaxonra? Azt hittem, arról beszéltünk eddig.

– Most nem róla van szó. Vagyis igen, de nem úgy, ahogy gondolod. – Bizonyára ugyanolyan értetlen arcot vágok, mint ahogy érzem magam, mert nagy levegőt vesz, és kiböki: – Ha kedveled Jaxont… és én elfogadom, ha így van, őszintén mondom. De ha kedveled őt, Grace, nem lóghatsz együtt Flinttel is. Az nem fog működni.

Ez annyira más, mint amire számítottam, hogy eltart egy ideig, amíg felfogom a szavakat. És még azután is, hogy úgy gondolom, megértettem, nem látok benne semmi logikát.

– Hogy érted azt, hogy nem fog működni? Egyikükkel sem randizom jelenleg, de még ha úgy is lenne… attól még barátkozhatok a másikkal, nem?

– Nem. – Határozottan megrázza a fejét. – Nem teheted. Ezt próbálom elmondani neked.

Félig meg vagyok győződve róla, hogy csak ugrat… mert képtelenség, hogy komolyan gondolja, ugye? Csakhogy olyan komor az arca, hogy muszáj megkérdeznem:

– Hogy érted azt, hogy nem tehetem? Mi ez? A Nulladik óra?

– Rosszabb. Sokkal rosszabb.

– Nyilvánvalóan, mert még a Nulladik órában is rájöttek, hogy nem számít, ki melyik csoporthoz tartozik.

– Nem a Nulladik órában van az is, amikor Judd Nelson szexuálisan zaklatja Molly Ringwaldot azzal, hogy a szoknyája alá nyúl, miközben az asztala alatt bujkál?

– Ha így nézzük…

– Jól van, talán nem a legjobb példa volt. Macy a szemét forgatja.

– Úgy gondolod?

– Ennek ellenére ez az egész Jaxon és Flint nem képesek civilizáltan viselkedni egymással, mert más csoportot vezetnek érv, amiről beszélsz, egyenesen nevetséges. Tudod, hány ember volt kedves velem, amióta idejöttem? – Felemelem négy ujjamat, azon számolom meg. – Te, Jaxon, Flint és Lia. Négy. Ezért tényleg baromság, hogy azt mondod nekem, nem beszélhetek az egyikükkel, miközben csak ez a négy ember nem bánt úgy velem ezen a helyen, mintha leprás lennék.

– Ó, Grace! – Látszik rajta, hogy le van sújtva. – Tényleg ennyire rossz volt?

– Hát nem volt egy leányálom… még úgy sem, ha nem számítom ide a halálközeli élményeket. – A szavaim hallatán annyira rosszul néz ki, hogy akaratlanul is visszakozom egy kicsit. – De ne aggódj miattam, Mace! Még nem kezdtem el az iskolát. Biztos vagyok benne, hogy a többiek majd felengednek egy kicsit, és nem bámulnak annyira, ha lehetőségük lesz megismerni engem.

Lecsap erre a kiskapura.

– Így lesz, Grace. Esküszöm! Csak el kell tölteniük veled egy kis időt. Nem sok új diák jön ide, és a legtöbben már nagyon régóta együtt vagyunk, még a Katmere előtt időszakból.

– Ezt nem tudtam.

– Igen. Van egy másik iskola, ahová ötödik osztály óta jártunk, és onnan nagyon sokan jöttünk a Katmere Akadémiára. Szóval, ha egy kicsit tartózkodónak tűnünk, akkor részben ez az oka.

– Igen, de az, hogy ilyen régóta ismeritek egymást, meg kellene, hogy könnyítse azt, hogy kijöjjetek egymással ahelyett, hogy megnehezítené, nem?

– Így kellene lennie. És egy ideig így is volt. Nem tudom, hogy magyarázzam el, miért romlott el minden, csak annyit tudok mondani, hogy körülbelül egy évvel ezelőtt szörnyű dolgok történtek, és nagyon elfajult a helyzet. Úgy értem, a felszínen úgy tűnik, mintha minden rendben lenne, de ha egy kicsit mélyebbre ásol, rögtön megmutatkozik a baj. És többek között amiatt, ami történt, lehetetlen, hogy Jaxon és Flint egyetértsenek… bármiben.

Valószínűleg ez a leghomályosabb magyarázat, amit valaha mondott nekem valaki. Ennek ellenére gondolkozom, próbálom összeilleszteni azt a néhány dolgot, amit megtudtam, amióta itt vagyok.

– Köze van ennek ahhoz, ami Hudson Vegával történt?

A kérdésem azelőtt hagyja el a számat, hogy át tudnám gondolni, mit mondok, és Macy arcát elnézve tényleg jobb lett volna, ha átgondolom.

– Mit tudsz Hudsonról? – suttogja olyan halkan, mintha még a nevét is félne kiejteni.

– Lia elmondta nekem, hogy a barátja meghalt, emlékszel? Aztán Jaxon megemlítette a testvérét, én pedig összekötöttem a kettőt, miután láttam őket vitatkozni.

– Jaxon azt mondta neked, hogy Hudson meghalt? – Azt hiszem, akkor sem tűnhetne döbbentebbnek, ha azt mondtam volna, hogy a saját szárnyamon fogok visszarepülni San Diegóba. Hirtelen megrohannak a kétségek.

– Miért? Nem halt meg? – Ha Jaxon hazudott nekem erről, nem is tudom, mit csinálok. Úgy értem, milyen ember az, aki…?

– De igen. Meghalt. Csak Jaxon soha nem beszél róla. Ez a dolog majdnem tönkretette, és nehezen tudom elképzelni, hogy megvitassa egy… – Hirtelen elhallgat, nem fejezi be a mondatot.

– Egy vadidegennel?

– Igen. – Látszik rajta, hogy bűntudata van, amikor bevallja. – Nem mintha idegenek lennétek egymásnak, gondolom…

– Néha könnyebb – vágok a szavába. – Gyötrelmesen nehéz a legjobb barátoddal megbeszélni a legszörnyűbb dolgot, ami valaha történt veled. Egy idegennel viszont, akinek semmilyen ismerete nincs rólad… néha nem annyira fájdalmas. – Furcsán hangzik, de így van. Ez az egyik dolog, amit az elmúlt hónap során megtanultam.

– Furcsa módon logikusnak tűnik. – Leteszi a jégkrémet, és hozzám hajol, hogy megöleljen.

Néhány másodpercig viszonzom az ölelését… amíg azt nem érzem, hogy könnybe lábad a szemem, ami mostanában nagyon könnyen megtörténik. Ezért elhúzódom, és úgy mosolygok rá, hogy azt sugalljam, teljesen jól vagyok, még ha nem így van is.

– Talán ezért tűnik másnak Jaxon, amikor velem van. Mert tudja, hogy én is elvesztettem valakit.

– Talán. – Láthatóan kétségei vannak. – De ha a kettőtök közti vonzalom azon alapul, hogy mindketten elveszítettetek valakit… akkor légy óvatos, Grace, oké? Biztosan te sem akarnál a Jaxon és Flint közötti állóháború részesévé válni. Mert a végén még te leszel az, akit széttépnek.

Igyekszem nem foglalkozni a szavaival… és ez az est hátralevő részében egészen jól is sikerül. Miután azonban lefekszem, és lekapcsoljuk a villanyt, akaratlanul is arra gondolok, amit Macy mondott – és hogy ez inkább előérzetnek tűnik, mint figyelmeztetésnek.

Nehéz súly telepszik a mellkasomra, még jobban belenyom az ágyba, és úgy leszorít, hogy az az egyszerű mozdulat is lehetetlennek tűnik, hogy megforduljak, és védekezőn összegömbölyödjek. Ezért beérem csak annyival, hogy átkarolom a derekamat és azt mondogatom magamnak, hogy Macy téved. Még akkor is, ha egy hang belül azt súgja, hogy nem.

24.

A gofri a kulcs egy lány mindenéhez

Lassan ébredek fel arra a hangra, hogy üzenet érkezik a telefonomra. Felnyögök, és arra gondolok, hogy nem nézem meg, itt maradok a paplan alatt, ahol meleg van, minden kényelmes és tökéletes. Amióta azonban megérkeztem Alaszkába, nagyon lassan válaszolok Heather üzeneteire, ami nem helyes.

Amikor megfordulok, és megfogom a telefonomat, két dolgot is felfedezek. Az egyik, hogy délelőtt tíz óra van, ami azt jelenti, hogy átaludtam az első tanítási órát. A másik pedig, hogy az üzenet nem Heathertől jött.

És nem is Macytől. Hanem egy ismeretlen számról.

Ismeretlen: Hogy van a bokád?

Flint? – töprengek, miközben kisimítom az arcomból a hajam, és felülök. Vagy valaki más?

Egy pillanatra Jaxon mély, sötét, feneketlen szeme jelenik meg előttem, de nem hiszem, hogy ő az. Azok után, hogy olyan szélsőségesen viselkedett velem, amióta csak megismertem. Ráadásul tegnap este azt mondta, hogy nehéz lesz ez a dolog nekünk… bármit jelentsen is ez.

Végül úgy döntök, hogy maradok a biztonságos módszernél, ezért visszaírok:

Én: Ki az?

Hosszú ideig nem érkezik válasz, majd:

Ismeretlen: Jaxon

Ez csupán egyetlen szó, mégis valahogy süt belőle a felháborodás. Mintha teljesen magától értetődőnek tekintené, hogy már benne van a száma a telefonomban, és tűkön ülve azt várom, mikor küld nekem végre üzenetet. Bosszankodnom kellene ezen a feltételezésen, de inkább mulattat. Annyira, hogy nem tudom megállni:

Én: Jaxon ki?

Jaxon: Nem tudom, milyen poént kellene erre mondanom.

Én: Mire?

Jaxon: Erre a „Ki az?” viccre, amit most találtál ki.

Kitör belőlem a nevetés, mert így telefonon olyan vicces oldalát mutatja, amit személyesen nem.

Én: Pocsék vagyok a „Ki az?” viccekben.

Jaxon: Végre valami jó hír…

Én: Hé!

Én: Mit akar venni a halott a boltban?

Hosszú ideig nem válaszol, és közben szinte magam előtt látom az arcát. Aztán mégis ír:

Jaxon: Nem is tudtam, hogy a halottak is vásárolnak.

Na igen, körülbelül erre a válaszra számítottam.

Én: szemforgató emoji

Én: Ugyan már! Menj bele!

Jaxon: Csak azt akartam megkérdezni, hogy van a bokád.

Én: Próbálj válaszolni rá, és megmondom.

Újabb hosszú szünet.

Jaxon: Kenyeret

Én: Kenyeret?!?!?!?!?!?!

Jaxon: Nos, nyilvánvalóan nem koporsót, különben nem lenne vicc.

Jaxon: Amúgy meg fogalmam sincs, szóval miért ne lehetne kenyér?

Én: Két szemforgató emoji

Én: Akkor próbáljuk meg még egyszer.

Én: Mit akar venni a halott a boltban?

Ezúttal olyan hosszúra nyúlik a szünet, hogy már szinte meggyőzöm magam, hogy elszúrtam, és Jaxon nem is fog válaszolni. Aztán:

Jaxon: Mit?

Majdnem elejtem a telefonomat az izgalomtól, és olyan szélesen vigyorgok, hogy megfájdul az arcom. Ami nevetséges, de kezdek rájönni, hogy e mellett a srác mellett én vagyok a nevetséges.

Én: Élesztőt.

Jaxon: Ez… egész jó

Én: Hűha! Micsoda elismerés…

Jaxon: Csak nehogy a fejedbe szálljon!

Én: Hidd el, nem fog.

Én: Három szemforgató emoji

Jaxon: Mikor van abszolút hideg?

Mi ez? Egy vicc? Az örökké komoly Jaxon Vegától?

Villámgyorsan válaszolok.

Én: Fogalmam sincs.

Jaxon: Amikor az embernek arcára fagy a mosoly.

Hangosan felnevetek, mert ki ez a Jaxon? És hogyan tudnám gyakrabban előcsalogatni?

Én: Tipikus alaszkai vicc, mi?

Én: Le vagyok nyűgözve!

Újabb hosszú szünet következik, ám ezúttal valami azt súgja, hogy még ne mondjak le róla. Hogy nem azért nem ír, mert letette a telefonját, hanem azért, mert próbálja kitalálni, hogy mit mondjon ezek után. Ami… nyugodtan kijelenthetem, hogy észbontó. Alig tudom elképzelni azt a Jaxont, aki nem tudja, hogy mit mondjon vagy mit tegyen bármilyen helyzetben.

Végül csipog egyet a telefonom:

Jaxon: Azt ígérted, elmondod, hogy van a bokád.

Nem valami ügyes átvezetés abból a vicces társalgásból, amit folytattunk, de elfogadom, mert a másik lehetőség az, hogy nem válaszolok, azt pedig nem akarom. Legalábbis még nem.

Én: Nem tudom. Még csak most keltem fel. A nagybátyám valószínűleg úgy gondolta, hogy ma még nem kell iskolába mennem.

Jaxon: Azt mondanám, hogy szerencsés vagy, de…

Én: Miért, az, hogy leestem egy fáról, nem elég szerencsés neked?

Jaxon: TUDOD te egyáltalán, mit jelent az a szó, hogy szerencsés?

Olyan hirtelen tör ki belőlem a nevetés, hogy majdnem felhorkantok. Azután rémülten a szám elé kapom a kezem, pedig senki sincs itt, hogy hallja.

Én: A saját lábamon távoztam onnan, nem?

Jaxon: szemforgató emoji

Jaxon: Úgy rémlik, mintha én vittelek volna.

Én: Ja, tényleg. Köszönöm.

Jaxon: Az összes szemforgató emotikon

Most, hogy szóba hozta a lábamat, engem is érdekel, hogy van a bokám. Ezért felhajtom a takarót, és kibújok az ágyból… Ám amint leteszem a jobb lábamat a földre, és megpróbálok ránehezedni, fájdalmasan felszisszenek. Nos, ez meg is adta a választ. Ráadásul még az is bonyolítja a dolgokat, hogy nagyon kell pisilnem.

Jaxon: Mit fogsz ma csinálni?

Én: Azt hiszem, ágyban fekszem, és sajnálom magamat.

Jaxon: Jó program

Én: Igen, nos, kiderült, hogy a bokám még fáj egy kicsit.

Jaxon: Jól vagy?

Én: Persze

Én: Pill

Az Advil ígéretét használom fel ösztönzésként, hogy átmenjek a szobán a fürdőszobáig. Miután elvégzem a dolgom, megmosom a kezem, magamhoz veszek két pirulát és egy üveg vizet, azután visszabicegek az ágyba. Kényszerítem magam, hogy először bevegyem a gyógyszert, csak azután nézzem meg a telefonomat, de nagyon nehéz. Majd’ meghalok, hogy megtudjam, Jaxon visszaírt-e.

Nem. Ami nem baj, mondom magamnak. Hát igen. Én vetettem véget a beszélgetésünknek olyan hirtelen.

Én: Itt vagyok

Semmi válasz.

Én: Bocsi, hogy sokáig tartott.

Még mindig semmi. Ah. Elszúrtam.

Dühös vagyok magamra, amiért véget vetettem a beszélgetésnek. És azért is haragszom, mert így érzek. Jaxon az elmúlt tizenöt percben többet mutatott meg magából, mint amióta megérkeztem ide. Miért kellene bosszankodnom amiatt, ha már nem ír többet?

Felesleges. Úgy értem, neki is órákra kell mennie.

Valamiért minden sokkal rosszabb amiatt, hogy ezzel nyugtatom magam. Nos, és azért is, mert farkaséhes vagyok, és a mogyoróvaj a szoba másik végében van. Természetesen.

Visszafekszem az ágyba, írok néhány üzenetet Heathernek, aztán megnézem a Snapchatet és az Instagramot, végül játszom még néhány kör Pac-Mant is. Mindeközben azzal nyugtatom magam, hogy egyáltalán nem arra várok, hogy Jaxon válaszoljon.

Végül korogni kezd a gyomrom, és félreteszem a telefont. Egy lány nem élhet csak mogyoróvajon, még akkor sem, ha jelenleg annyira éhes, hogy hajlandó lenne kipróbálni.

Odasántikálok a hűtőhöz, de félúton eltereli a figyelmemet az, hogy kopognak a bejárati ajtón. Egy pillanatra, de csak egyetlen pillanatra arra gondolok, hogy talán Jaxon az. Aztán győz a józan ész. Biztosan csak Finn bácsi jött megnézni, hogy vagyok, és hogy van a fájós bokám.

Amikor azonban kinyitom az ajtót, látom, hogy nem Finn bácsi az. És nem is Jaxon. Hanem egy nő, kezében egy ennivalóval jól megrakott tálcával.

– Grace? – kérdezi, miközben oldalra lépek, hogy beengedjem.

– Igen. – Rámosolygok. – Nagyon köszönöm. Farkaséhes vagyok.

– Bármikor. – Rám mosolyog. – Mit szeretnél, hova tegyem?

– Majd én átveszem. – A tálca felé nyúlok, ő azonban olyan tekintettel néz rám, ami azt sugallja, ne vicceljek már. – Oda az ágyra jó lesz, gondolom. – Az én oldalam felé mutatok a szobában.

A nő odamegy az ágyhoz, és leteszi a végébe a tálcát.

Azután megkérdezi:

– Hozhatok még valamit?

Fogalmam sincs, mivel az ennivaló két nagy, ezüst ételbúra alatt rejtőzik, hogy melegen tartsa. Viszont vagyok annyira éhes, hogy most bármit megennék… különben sem vagyok hozzászokva ahhoz, hogy valaki kiszolgáljon… ezért azt válaszolom:

– Nem, köszönöm. Ez tökéletes.

Macy még akkor is gondol rám, amikor az órán ül. Az unokatestvérem egy istennő.

Csakhogy amikor visszaülök az ágyra, észreveszek a tálcán egy kis, fekete borítékot. Az elejére férfias kézírással a nevem van írva. Láthatóan nem Macy kézírásával.

Finn bácsi, mondom magamban, pedig a szívem háromszor olyan gyorsan ver, mint előtte.

Mert nem lehet Jaxon, gondolom, és remegő kézzel megfogom a borítékot.

Egyszerűen lehet Jaxon, gondolom ismét, miközben kihúzom belőle az egyszerű, fekete kártyát.

Biztos, hogy nem Jaxon, ismétlem meg még egyszer magamban, amikor kinyitom a kártyát, és azonnal az aláírást keresem.

Csakhogy… csakhogy mégis Jaxon az, a szívem pedig olyan hevesen kezd verni, hogy szinte kiszakad a mellkasomból.

Még nem tudom, mit szeretsz, de úgy gondoltam, biztosan éhes vagy. Pihentesd a bokádat! Jaxon

Ó, te jó isten! ÓtejóistenÓtejóistenÓtejóisten. Ó. Te. Jó. Isten.

Úgy értem, nem ez a világ legromantikusabb üzenete, de nem is számít. Mert Jaxon reggelit küldött nekem. Ezért nem írt vissza.

Lefoglalta, hogy ezt megszervezze.

Felkapom a telefonomat és küldök neki egy villámgyors üzenetet.

Én: Köszönöm!!!!!!!!!!!!! Te tényleg életmentő vagy!

Nem válaszol azonnal, ezért inkább megnézem a tálcát, hogy mit küldött nekem a menzáról. A válasz: mindent is.

Van egy csésze kávé és egy csésze tea. Egy pohár szénsavas ásványvíz és egy pohár narancslé. Még egy jégtömlő is a bokámra.

Felemelem a tányérokról az ételbúrát, és az egyiken rántottát, kolbászt és egy hatalmas, mennyei illatú fahéjas csigát találok. A másikon pedig belga gofrit, rajta eperbefőttel és láthatóan frissen felvert tejszínhabbal… Alaszka közepén. Novemberben.

Annyira meghat, hogy majdnem sírva fakadok. Vagy sírva is fakadnék, ha nem lennék ilyen éhes.

Persze ennyi mindent nem tudok megenni, és bűntudatomnak kellene lennie, amiért elpazarlom az ennivalót, jelenleg azonban inkább szélesen mosolygok, és nem aggódom semmi más miatt.

A gyomrom ismét megkordul, ezúttal hangosabban, ezért nekilátok a gofrinak. Mert a tejszínhab plusz a szirup és az eper egyenlő a mennyországgal.

Már félig befaltam a tejszínhabos finomságot, amikor ismét csipog egyet a telefonom. Majdnem felborítom a tálcát, olyan hirtelen nyúlok utána.

Jaxon: Ne haragudj, dogát írok.

Jaxon: Gofri vagy tojás?

Én: Gofri, egyértelműen.

Jaxon: Sejtettem

Jaxon: Használd a jégtömlőt!

Én: Hűha! Hogy te milyen főnökösködő vagy.

Én: Használom. Tudod, képes vagyok gondoskodni magamról.

Jaxon: Na, most ki a főnökösködő?

Nem tudom, hogy megsértődjek-e az utolsó megjegyzésén, vagy sem. Valószínűleg meg kellene, de egy kicsit elnézőbb vagyok az olyan fiúkkal, akik ilyen finom gofrit küldenek nekem. Ráadásul egy kicsit – talán – meg is érdemlem.

Én: És mi a helyzet veled? Gofri vagy tojás?

Jaxon: Egyik sem.

Én: Akkor mit szeretsz?

Ahogy rányomok a küldés gombra, azonnal rájövök, hogy rossz ötlet volt, és megriadok. Mert istenem, ez a kérdés sokkal kétértelműbben hangzik, mint ahogy szántam. A francba. Vagy azt fogja hinni, hogy dilis vagyok, vagy pedig valami nagyon undorító választ ad rá, és nem akarom, hogy bármelyik is bekövetkezzen.

Nagyon régóta nem chateltem/flörtöltem így egy fiúval, és még nem akarom, hogy véget érjen.

Azt még kevésbé, hogy ne beszéljek többé Jaxonnal, aki szellemes, és szexi, és olyan érzéseket kelt életre bennem, amelyeket még soha senki. Ráadásul így sokkal könnyebb beszélni vele, mint személyesen, mert akkor mindig olyan sötét és komor.

Másodpercek telnek el anélkül, hogy válaszolna, és már azt fontolgatom, hogy elhajítom a telefonomat, vagy belefojtom magam a maradék juharszirupba.

Végül egyiket sem teszem, csak türelmetlenül várom, hogy válaszoljon. És amikor megteszi, visszatartott lélegzettel oldom fel a képernyőt. Azután kibukik belőlem a nevetés, mert:

Jaxon: Szerintem még nem tartunk itt, de biztosan tudatod majd velem, ha már igen.

Micsoda. Tökéletes. Válasz.

25.

Igazán, őrülten, mélyen megsebezve

A délelőtt hátralévő részében ágyban fekszem, és várom, hogy Jaxon válaszoljon, amikor tud. Ami persze nem egy vagány feminista jellemvonás, de már feladtam, hogy irányítsam az agyamat, ha erről a fiúról van szó. Ráadásul nincs is más dolgom. Már mindent elolvastam az e-book- olvasómon, és több részt nem nézhetek meg A sötétség örökségéből Macy nélkül. Add hozzá a sérült bokámat és azt, hogy nem tudok sehova menni, az eredmény pedig…

Jaxon: Mi a kedvenc filmed?

Én: Jelenleg? A fiúknak, akiket valaha szerettem.

Én: Az örök kedvenc? Valami kis szerelem.

Én: És a tiéd?

Jaxon: Die Hard.

Én: Komolyan?

Jaxon: Mi a baj a Die Harddal?

Én: Semmi.

Jaxon: Csak vicceltem. A Zsivány egyes.

Én: Az a Star Wars-film, amiben mindenki meghal????

Jaxon: Az a Star Wars film, amiben az emberek feláldozzák magukat, hogy megmentsék a galaxist.

Jaxon: Van rosszabb módja is a halálnak.

Nem erre a válaszra számítottam, de most, hogy mondja, teljesen érthető, miért tetszik ez a film egy olyan srácnak, aki mindent elkövetett, hogy újra és újra megmentsen engem. Még a Die Hard is logikus, ha ilyen szempontból nézzük. A főszereplő hajlandó meghalni, ha ezzel megvédheti mások biztonságát.

Sokkal több van az igazi Jaxonban, mint amit akkor mutatott, amikor az első napon találkoztunk a lépcső aljánál. Úgy értem, még mindig az a seggfej, aki azt mondta nekem, hogy vigyázzak, nehogy megüssön az ajtó, amikor kifelé megyek. Ezt valószínűleg nem felejtem el egyhamar. Ugyanakkor ő volt az is, aki megmentett Marctól és Quinntől. És az a srác, aki ölben hozott vissza a szobámba tegnap este. Ez is számít valamit, nem?

Ráadásul el sem hiszem, mennyire más oldalát mutatja, amikor senki sincs körülöttünk. Amikor csak mi ketten írogatunk egymásnak, és nem próbál meggyőzni arról, hogy nem akar tőlem semmit… sem arról, hogy én se akarjak tőle semmit.

Bárcsak megkérhetném az igazi Jaxon Vegát, hogy mutassa meg magát, az igazság azonban az, hogy egy kicsit abban reménykedem, hogy az a srác az, akivel az elmúlt két órában beszélgettem.

Ha pedig nem… nos, akkor azt hiszem, azt még nem akarom tudni.

Én: Kedvenc fagyi?

Jaxon: Nincs

Én: Mert mindegyiket szereted???

Én: Ami mellesleg az egyetlen elfogadható válasz arra, miért nincs kedvenced

Jaxon: Szerintem mindketten tudjuk, hogy legalább egymillió oka van annak, miért vagyok elfogadhatatlan, és a fagyievési szokásaim még csak fel sem kerülnének a listára.

Nem kellene elalélnom ettől a mondattól. Nem kellene, különösen, mivel olyan nyilvánvaló figyelmeztetésnek szánta. De hogy akadályozhatnám meg, miközben ugyanaz a fiú mondta, aki azt állította, hogy a Zsivány egyes a kedvenc filmje?

Teljesen egyértelmű, hogy Jaxonnál ő maga a rosszfiú a saját történetében. Bárcsak tudnám, miért.

Jaxon: Kedvenc zeneszám?

Én: Ó, istenem, nem tudok választani

Jaxon: És ha azt mondom, muszáj?

Én: Nem megy, túl sok van

Én: Neked?

Jaxon: Én kérdeztem először

Én: Ó, most szívatsz?

Jaxon: Ha tudnád…

Én: Oké, legyen

Én: Per pillanat Niall Horantól a Put a Little Love on Me, és bármi Maggie Rogerstől

Én: Örök kedvenc Hoziertől a Take Me to Church, vagy Rihannától az Umbrella

Én: Neked?

Jaxon: Savage Garden: Truly, Madly, Deeply

Jaxon: Bármi Childish Gambinótól vagy Beethoventől

Jaxon: Most viszont az új kedvencem Van Morrisontól a „Barna szemű lány”

Elejtem a telefonom, mert… erre mit mondhatnék? Hogy ne ájuljak el ettől a fiútól? De most komolyan? Hogyan lehet nem elalélni tőle?

Képtelenség.

Megint felveszem a telefonomat, a kezem remeg. Jaxon nem írt mást ezenkívül, őszintén szólva azonban nem is várom, hogy írjon egy ideig. Ez… elég súlyos volt.

Ehelyett megnyitom a Spotifyt, és elindítom a Barna szemű lányt… aztán ismétlésre teszem.

Még mindig azt hallgatom, amikor Macy dél körül beugrik, hogy benézzen.

– Mit hallgatsz? – kérdezi, és az orrát ráncolja.

– Hosszú történet.

Kíváncsian fürkészi az arcom.

– Azt elhiszem. El kell mesélned mindent… – Hirtelen elhallgat, amikor észreveszi bőséges reggelim maradékát. – Honnan vetted a gofrit? – kérdezi, majd átszeli a szobát, hogy kiszedje a maradék tejszínhabot a tálból, és lenyalja az ujjáról. – Nem csütörtök van.

Értetlenül bámulok rá.

– Nem tudom, hogy ez mit jelent.

– Azt jelenti, hogy a menza csak csütörtökönként csinál gofrit. Tejszínhabot pedig csak különleges alkalmakkor kapunk. – Megint belenyúl a tejszínhabos tálba, majd feltartja a krémes, habos anyagba mártott ujját. – Ma pedig nincs különleges alkalom.

– Úgy tűnik, mégis – válaszolom a vállamat megvonva, és próbálok nem foglalkozni azzal, mennyire felmelegítenek a szavai. – Legalábbis számomra.

Nem fogok hazudni, tényleg különleges alkalomnak tűnik ez a nap. Hogy is ne lenne az, amikor ott van a telefonomon az üzenet Jaxontól, hogy ez a kedvenc dala?

– El sem hiszem, hogy apám gofrit csináltatott neked… – Valószínűleg az arcom elárulja az igazat, mert félbehagyja a mondatot. – Ezt a reggelit nem is apa küldte neked, ugye?

Nem tudom, erre hogy válaszoljak. Úgy értem, ha megpróbálnék úgy tenni, mintha Finn bácsi küldte volna, Macy egyszerűen rákérdez, és rájön az igazságra. Ha pedig azt mondom neki, hogy valaki más küldte, akkor tudni akarja majd, hogy ki, én pedig még nem biztos, hogy kész vagyok elmondani. Kicsit tetszik a gondolat, hogy ez a Jaxon – az, aki vicceket mond nekem a hidegről és gofrit küld friss tejszínhabbal – csak az én titkom legyen. Legalábbis még egy kis ideig.

Macy arca azonban azt sugallja, hogy nem lehet eltántorítani. És hogy már sejti is, honnan jöhetett az ennivaló, habár még nem válaszoltam neki.

Ami csupán egyetlen lehetőséget hagy meg nekem: elbagatellizálni az igazságot.

– Igazából nem nagy ügy, oké? A bokám még fáj, ő pedig csak próbált segíteni.

– Flint? – kérdezi tágra nyílt szemmel. – Vagy Jaxon? – teszi hozzá szinte suttogva.

– Számít ez? – kérdezem.

– Ó, te jó isten! Jaxon volt! Rávette Janie séfet, hogy gofrit csináljon neked. Nem is tudtam, hogy ez lehetséges… a séf nagyon kemény nő. De persze, ha valaki képes rá, akkor az Jaxon. Úgy értem, az a srác félelmetesen hatékony. És mindig eléri, amit akar. – Macy vigyorog. – Most pedig biztos vagyok benne, hogy téged akar.

Kopogás hangzik fel az ajtón mögötte, én pedig még életemben nem örültem ennyire annak, hogy valaki bekopog hozzánk.

– Kinyitnád? Még mindig fáj a bokám.

– Hát persze! Amúgy is minél előbb ki akarom faggatni Jaxont.

– Nem Jaxon az – mondom neki, de már a gondolatra is izzadni kezd egy kicsit a tenyerem. Felülök az ágyban, lázasan próbálom megigazítani a hajam, miközben Macy kinyitja az ajtót.

Úgy tűnik, feleslegesen pánikoltam, mert tényleg nem Jaxon az, hanem egy nő, kezében egy nagy, sárga borítékkal.

Győzködöm magam, hogy nem vagyok csalódott, miközben a gyomromban feltámadt pillangók fájdalmasan elhalnak. Aztán a nő, akit Macy Roninak szólít, átadja neki a csomagot.

– Ezt Grace-nek kell kézbesítenem.

Macy hátrakapja a fejét, és rám néz, miközben a nő a kezébe nyomja a borítékot. A szeme hatalmasra tágul, de nem hibáztatom. Biztos vagyok benne, hogy az enyém is legalább így elkerekedett.

Nem tudom, mit mond neki, hogy elmenjen, mert minden figyelmemet a kezében lévő borítékra szegezem. Az én nevem van ráírva az elejére, ugyanazzal a vastag tollal, amely a korábbi üzeneten állt.

– Add ide! – Gyakorlatilag könyörgök neki, még fel is állok. Még mindig fáj a bokám, de emiatt hajlandó vagyok szenvedni.

Macy azonban átkapcsol tyúkanyó üzemmódba.

– Feküdj vissza! – szól rám, és visszahesseget az ágyba.

– Add ide a borítékot! – Elszántan kapkodok utána.

– Megkapod, mihelyt visszaültél az ágyba, és feltetted a lábad arra a párnára.

Aztán csak néz rám, pont olyan távol áll, hogy ne tudjam elérni, és azt várja, hogy megtegyem, amit kér.

Amint lefekszem, eltűnik a szeméből a szigorú kifejezés, és megint ugyanúgy csillog, ahogy korábban. Átnyújtja nekem a borítékot, és gyakorlatilag rám kiabál:

– Nyisd ki, nyisd ki, nyisd ki!

– Azt csinálom! – mondom neki, miközben felszakítom a ragasztót. Ez egy buborékos boríték, ezért nehezebben nyílik, mint kellene, de végül csak sikerült kibontanom.

Vastag, fekete könyvtári könyv esik ki belőle.

– Mi az? – Macy felmászik mellém az ágyra, hogy jobban lássa.

– Nem tudom – válaszolom. Azután megfordítom, és… alighanem ez az utolsó könyv, amire számítottam, hogy elküldi nekem.

– Alkonyat? Az Alkonyat egyik példányát küldte el nekem? – Macy felé fordulok, mert nem értem.

Neki elakad a lélegzete, úgy néz felváltva rám és a könyvre. Aztán nevetni kezd. Csak nevet és nevet, nem tudja abbahagyni.

Gondolom, vicces a gondolat… hogy egy olyan srác, mint Jaxon egy misztikus romantikus könyvet küld egy lánynak, de szerintem egyáltalán nem annyira vicces, mint amennyire Macy reagál rá. Ráadásul mindig is el akartam olvasni ezt a könyvet, hogy megtudjam, mi volt az a nagy felhajtás körülötte évekkel ezelőtt.

– Nekem tetszik – mondom Macynek kicsit dacosan. Mert tényleg tetszik… szinte annyira, mint az a tény, hogy Jaxon vette a fáradságot és kiválasztotta nekem ezt a könyvet.

– Nekem is – feleli Macy, és megint kuncog. – Esküszöm. Ez nagyon… elbűvölő, igazából.

– Egyetértek. – Felnyitom a borítóját és megdobban a szívem, amikor észreveszem a címlapra ragasztott kis cetlit. Azonnal felismerem a kézírást, amit most már Jaxonnal azonosítok. Egy idézet a regényből: „Azt mondtam, jobb lenne, ha nem lennénk barátok, nem azt, hogy nem szeretném.”

– Óóóóóóó! – Macy a mellkasára teszi a tenyerét, és úgy tesz, mint aki elájul. – Ha nem csókolod meg ezt a fiút hamarosan, kitagadlak. Vagy én magam csókolom meg.

– Biztos vagyok benne, hogy Cam nagyon örülne neki. – Végighúzom az ujjam a betűkön, minden szón, amit leírt, egymás után, még úgy is, hogy tudom, csillog a szemem a boldogságtól.

– Hé, Cam mindig arról beszél, hogy meg kell tennünk dolgokat a nagyobb jó érdekében. Itt az alkalom, hogy szaván fogjam.

– Az, hogy megcsókolod Jaxont, a nagyobb jót szolgálja? – Kinyitom a könyvet az első oldalon.

– Az, hogy a helyettesedként megcsókolom Jaxont, határozottan a nagyobb jót szolgálja. Mindkettőtöket megszabadítalak a szenvedéstől. – A szempilláját rebegteti. – Habár határozottan nem lenne nagy áldozat.

– Mi lenne, ha egyezséget kötnénk? Te távol tartod az ajkadat Jaxontól, én pedig távol tartom az enyémet Camtől?

– Hóóóó! – kiáltja Macy olyan hangosan, hogy összerezzenek tőle. – Azok után, hogy tegnap este úgy habogtál összevissza, hogy én-mi-ő, tudtam, hogy odavagy érte.

– Nem mondtam, hogy odavagyok érte. – Habár elég nehéz nem beleesni egy kicsit egy ilyen reggel után, mint a mai.

– De azt se mondtad, hogy nem. A szemem forgatom.

– Nem kell órára menned?

– Meg akarsz szabadulni tőlem? – Lemászik az ágyamról, és a komód feletti tükörbe nézve megigazítja a haját.

– Igen. – Felemelem a könyvet. – El akarom kezdeni olvasni.

– Naná. – Csókos arcot vág. – Ó, Edward, annyira szeretlek!

Upsz, akarom mondani, Jaxon.

Hozzávágok egy párnát, mire csak nevet, és felkapja a hátizsákját. Azután gyorsan integet nekem, és kimegy az ajtón.

Miután elmegy, visszafekszem az ágyba és magamhoz szorítom az Alkonyatot. Jaxon egy szerelmes történetet küldött nekem. Úgy értem, igen, egy vámpírról szól, de akkor is szerelmes történet. És az az idézet… nem akartam kimutatni az unokatestvérem előtt, de aaaaahhhh.

Megfogom a telefonomat, és küldök egy üzenetet Jaxonnak.

Én: Elalélós emoji

Jaxon: Ne gyere annyira izgalomba

Jaxon: Figyelmeztetésnek szántam

Jaxon: Kacsintós puszi emoji

Én: Mire?

Jaxon: Dolgokra, amik az éjszakában járnak

Jaxon: Az ember sosem lehet elég óvatos

Én: Szeretem a félelmetes történeteket

Jaxon: De a szörnyeket is szereted, amik bennük szerepelnek?

Én: Azt hiszem, az a szörnytől függ

Jaxon: Gondolom, akkor majd meglátjuk, nem igaz?

Én: Nem tudom, hogy ez mit jelent

Elkezdek írni még valamit – a hangulata most annyira más, mint korábban, szeretnék rájönni, a változás okára – ám ekkor ismét kopognak.

Én: Hé, küldtél még valamit nekem???????

Jaxon: Miért nem nyitod ki az ajtót, és deríted ki?

Én: Ez igennek hangzik

Én: Nem kell ezt csinálnod, tudod

Én: Úgy értem, nagyra értékelem

Én: De nem szükséges.

Jaxon: Grace

Jaxon: Nyisd ki az ajtót

Elindulok a szobán keresztül az ajtó felé, és nagyon örülök, hogy mostanra már hatott az Advil, mert nem fáj annyira a járás, és nem is olyan feltűnő, hogy sántítok. Mielőtt még kinyitnám az ajtót, azt írom:

Én: Honnan tudod, hogy nem nyitottam már ki az ajtót?

– Azt hiszem, észrevettem volna – válaszolja a másik oldalról, a gyöngyös függöny mögül.

– Jaxon! – sikítom a nevét, és a szabad kezemmel automatikusan a hajamhoz nyúlok, hogy lesimítsam ezt a szénaboglyát. – Itt vagy.

Felvonja a szemöldökét.

– Elmenjek?

– Nem, persze hogy nem! Gyere be! – Szélesebbre nyitom az ajtót, és oldalra lépek.

– Köszönöm. – Egy kicsit összerándul, amikor a küszöbön átlépve hozzáér Macy gyöngyös függönyéhez.

– Nem tudom, miért ragaszkodik Macy ahhoz, hogy ez az ajtón legyen, miközben rendszeresen megrázza az embereket – mondom, és oldalra húzom az idegesítő függönyt, hogy bezárhassam az ajtót. – Jól vagy?

– Nem tudom. – Most először néz rám, mire a bennem feltörő boldogság hirtelen semmivé lesz, mert rájövök, hogy visszatért a szemébe az üresség.

– Ó, értem. – Lehajtom a fejem, hirtelen nagyon zavarba jövök a közelében, holott egész nap minden gond nélkül beszélgettünk telefonon. – Köszönöm a könyvet.

Megrázza a fejét, de legalább elmosolyodik, amikor válaszol:

– Gondoltam, lefoglal, amíg pihenteted a bokádat. – Ekkor jelentőségteljesen néz rám.

– Hé, ágyban feküdtem. Te voltál az, aki bekopogott hozzám.

A szeme egy pillanatra elkerekedik, amikor az ágyat említem, aztán mindketten azt tesszük, amit egy ilyen helyzetben lehet: zavartan nézzük összegyűrt, élénk rózsaszín ágyneműmet.

– Szeretnél… – Megköszörülöm hirtelen elszorult torkomat.

– Szeretnél leülni?

Elfintorodik és nemet int a fejével, néhány másodperc múlva azonban pont az ellenkezőjét teszi, és lehuppan az ágyam végébe. Egészen a legtávolabbi sarkába, mintha attól félne, hogy megharapom… vagy rávetem magam.

Annyira nem jaxonos ez a mozdulat, hogy egy darabig csak némán bámulok rá. Aztán úgy döntök, a francba is. Nem fogom a következő órát kínos feszengéssel tölteni. Nem vagyok rá hajlandó. Így hát leülök mellé az ágyra és azt kérdezem:

– Hogyan telefonál a pók?

Óvatosan néz rám, de ellazul a válla… aztán a teste többi része is.

– Nem hiszem, hogy tudni akarom. Tudomást sem veszek róla.

– Bemegy a sarokba, és telefonja. Felnyög.

– Hát ez…

– Szenzációs? – ugratom. Megrázza a fejét.

– Tényleg nagyon szörnyű. – Ennek ellenére vigyorog, és végül meglátok valamit a tekintete mélyén… valami valódi dolgot a szörnyű üresség helyén.

Elhatározom, hogy ezen az úton haladok tovább, ezért azt mondom neki:

– Ez a specialitásom.

– A rossz viccek?

– A szörnyű viccek. Az anyámtól örököltem a tehetséget. Felvonja az egyik szemöldökét.

– Szóval, a szörnyű viccek bele vannak kódolva a DNS- edbe?

– Ó, igen. Ez határozottan egy gén – értek vele egyet. – Közvetlenül azok mellett van, amelyek a göndör hajért és a hosszú szempilláért felelősek. – A szemem rebegtetem, hogy hangsúlyozzam a mondanivalómat, ahogy Macy tette nem sokkal ezelőtt.

– Biztos vagy benne, hogy nem mindkét szülődtől kaptad? – kérdezi teljesen ártatlan arccal.

Összehúzom a szemem, úgy nézek rá.

– Ez meg mit akar jelenteni?

– Semmit. – Megjátszott megadással emeli fel a kezét. – Csak azt, hogy ezek a viccek tényleg rettenetesek.

– Hé! Azt mondtad, a halottas viccem tetszett.

– Nem akartalak megbántani. – Megfogja a lábam, és az ölébe veszi a bokámat. – Udvariatlanságnak tűnt beléd rúgni, miközben már a padlón feküdtél kiütve.

– Hé! Lehet, hogy a padlón fekszem, de nem vagyok kiütve.

– Vissza akarom húzni a lábamat, de erősen fogja. Hosszú, elegáns ujjaival ösztönösen megtalálja azt a pontot, ami a legjobban fáj, és masszírozni kezdi.

Halkan felsóhajtok, mert a masszázs nagyon jólesik. Ahogy az is, hogy megérint.

– Hogy vagy te ilyen jó ebben? – kérdezem, amikor újra meg bírok megszólalni.

Megvonja a vállát, és lopva rám mosolyog.

– Talán örököltem ezt a képességet.

Most először említi a családját, leszámítva azt a titokzatos megjegyzést a bátyjáról tegnap, ezért lecsapok rá.

– Tényleg?

Egy pillanatra megáll – a keze, a légzése, mindene – és csak néz rám némán sötét szemével, amiben olyan elszántan próbálok valami érzelmet találni. Azután azt feleli:

– Nem. – Az ujjaival ismét a lábamat masszírozza, mintha soha nem is hagyta volna abba.

Csalódással tölt el, de nem annyira, hogy forszírozzam, miközben az egész lényéből villogó neonreklámként sugárzik, hogy „Belépni tilos!”. Ami sokkal többet árul el róla, mint amennyit szeretne.

A következő néhány percben csendben vagyunk, ő a lábamat masszírozza, amíg teljesen el nem múlik a fájdalom. Csak akkor szólal meg ismét, amikor az ujjai végleg megállnak:

– A szememet.

Hirtelen rá kapom a tekintetem.

– Hogy érted ezt?

– Ezt örököltem az anyámtól. A szememet.

– Ó! – Előrehajolok, és ismét látom sötét szivárványhártyáján azokat az ezüst pöttyöket. – Gyönyörű a szemed. – Különösen, amikor így néz rám, mint most… kicsit zavartan, kicsit érdeklődve és nagyon meglepődve. – Örököltél valami mást is az anyukádtól? – kérdezem gyengéden.

– Remélem, nem. – A szavai nagyon halkak, őszinték, és most először fordul elő, hogy így megnyílik előttem.

Gondolkodom, mit válaszoljak, ami nem töri meg a hangulatot, de már túl késő.

Amint rájön, hogy mit mondott, az arca ismét bezáródik.

– Mennem kell – közli, majd óvatosan leteszi a lábamat az ágyra, és feláll.

– Kérlek, maradj még! – Szinte csak suttogom, de az érzés a lelkem mélyéből szól. Úgy érzem, most először látom az igazi Jaxont, és nem akarom elveszíteni.

Egy pillanatra megáll, és úgy vélem, talán tényleg hallgat rám. Azután benyúl márkás kabátja belső zsebébe, és kivesz onnan egy fekete szalaggal átkötött, feltekert papírt.

Kinyújtja felém.

Elveszem tőle, közben erősen kell koncentrálnom, hogy ne remegjen a kezem.

– Nem kellett volna…

– Te jutottál eszembe róla. – Felemeli a karját, és gyengéden megfogja az egyik göndör hajtincsemet, ahogy már szokásává vált. Ezúttal azonban nem húzza ki és hagyja visszaugrani, egyszerűen csak az ujjai között morzsolgatja.

Összekapcsolódik a tekintetünk, és hirtelen úgy érzem, mintha tíz fokkal melegebb lenne a szobában. A lélegzetem elakad, és beharapom az alsó ajkam, hogy ne mondjak vagy csináljak semmi olyasmit, amire még nem állunk készen.

Jaxon azonban úgy fest, mint aki mindenre készen áll. A tekintete az ajkamra szegeződik, a teste egy egész kicsit az enyém felé hajol.

Azután felemeli a kezét, és a hüvelykujját az ajkamra nyomja, amíg meg nem értem a célzást és abba nem hagyom a harapdálást.

– Jaxon. – Felé nyúlok, ő viszont már a szoba másik végében van, keze az ajtógombon.

– Pihentesd a bokádat! – mondja, miközben kinyitja az ajtót. – Ha holnap jobban érzed magad, elviszlek a kedvenc helyemre.

– Mi az?

Felvonja a szemöldökét és oldalra biccenti a fejét. Nem mond többet, csak kilép a folyosóra és becsukja maga mögött az ajtót.

Én csak bámulok utána, még mindig a kezemben tartom a feltekert papírlapot, amit nekem adott. Arra gondolok, hogy a fenében fogom megakadályozni, hogy ez a gyönyörű, összetört fiú megsebezze már amúgy is vérző szívemet.

26.

Az egyenruha előhozza a nőkből a bizonytalanságot

Nadrág vagy szoknya?

A szekrény előtt állok, és nézem az unokatestvérem által beszerzett, egymás mellett sorakozó ruhákat. Tudom, hogy tegnap este kellett volna megcsinálnom ezt, de egy hatalmas tányér nachos és három epizód A sötétség öröksége után hosszasan beszélgettünk az eseménydús napomról, ezért már nem maradt energiám semmi másra, csak feküdni az ágyban és Jaxonra gondolni.

Az íróasztal felé fordulok, ahol az Alkonyat alatt ott hever az a papír, amit Jaxon hozott nekem tegnap. Nem azért van alatta, mert nem tetszik, hanem azért, mert túlságosan tetszik, és nem akarom megosztani senki mással.

Még Macyvel vagy Heatherrel sem.

Az a papírlap egy kitépett oldal Anaïs Nin egyik naplójából – de nem tudom melyikből, mert az nincs rajta a lapon. Tegnap majdnem rákerestem a Google-ben, hogy kiderítsem, de van valami különleges abban, hogy nem tudom, valami bensőséges dolog, hogy csak ez az egyetlen oldal van nálam, amiből ítélhetek. Csak azok a szavak, amiket Jaxon nekem szánt.

Mélyen legbelül nem különbözöm tőled. Megálmodtalak.

Vágytam a létezésedre.

Az oldalon sokkal több szöveg van ennél a néhány egyszerű mondatnál, de miközben tegnap újra és újra elolvastam – legalább százszor –, minden egyes alkalommal ezek a szavak szólítottak meg. Részben azért, mert ez olyasmi, amitől elájul az ember, részben pedig azért, mert kezdek én is ilyet érezni Jaxon iránt. A legmélyebb gondolatai, a szíve és a fájdalma valahogy olyan hasonlónak tűnnek az enyémhez.

Bármikor túl sok lenne, hogy mindezt befogadjam, nemhogy az első tanítási napomon, amikor kiszárad a szám és felkavarodik a gyomrom az idegességtől.

Éppen ezért állok most itt a szekrény előtt, és fogalmam sincs, hogy mit vegyek fel. Mert nyilvánvalóan nem a megfelelő dolgok miatt aggódtam…

A lányok nadrággal vagy szoknyával hordják itt az egyenruhájukat? Vagy nem számít? Próbálok visszaemlékezni arra, hogy Macy mit vett fel az elmúlt néhány napon, de semmi sem rémlik, csak a trópusi mintájú sínadrágja, amit a hógolyózáshoz vett fel.

– Szoknya – mondja Macy, amikor kisétál a fürdőszobából. A haja törölközőbe van csavarva. – A komód alsó fiókjában van hozzá való gyapjúharisnya is.

Megkönnyebbülten behunyom a szemem. Isten áldja meg az unokatestvéreket!

– Szuper, köszi! – Leveszem az egyik fekete szoknyát a vállfáról és belelépek, majd felveszek hozzá egy fehér blúzt és egy fekete blézert, ezután megkeresem a harisnyát a komód fiókjában.

– Ha ezt a blúzt veszed fel, akkor nyakkendőt is kell kötnöd hozzá – mondja nekem Macy, majd kihúzza a komódom másik fiókját, és kivesz belőle egy fekete nyakkendőt, amelyet lila és ezüst csíkok díszítenek.

– Biztos? – kérdezem, és felváltva nézek a nyakkendőre meg rá.

– Biztos. – A nyakamba teszi. – Tudod, hogy kell megkötni?

– Fogalmam sincs. – Visszamegyek a szekrényhez. – Talán inkább az egyik galléros pólót fogom felvenni.

– Ne aggódj, majd én megmutatom. Sokkal könnyebb, mint ahogy kinéz.

– Ha te mondod. Elvigyorodik.

– Igen, én mondom.

Azzal kezdi, hogy a nyakkendőt úgy teszi a nyakamba, hogy az egyik szára hosszabb, mint a másik. Ezután a hosszabbikat áthajtja a rövidebben. Néhány újabb hajtás, egy átbújtatás és egy áthúzás után – persze minden mozdulatot hangosan kommentál – egy tökéletesen megkötött nyakkendő lóg a nyakamban… bár egy kicsit túl szoros.

– Jól néz ki – mondja Macy, majd hátralép, hogy megcsodálja a művét. – Igaz, a csomó nem olyan elegáns, mint néhány srácé, de ez is megteszi.

– Köszönöm. Majd délután nézek néhány videót a Youtube- on, hogy megtanuljam, mielőtt a holnapit meg kell kötnöm.

– Nagyon könnyű. Hamar meg fogod tanulni. Ami azt illeti… – Hirtelen elhallgat, mert hangos kopogás hangzik fel az ajtón.

– Vársz valakit? – kérdezem, miközben elindulok az ajtó felé, neki pedig intek, hogy menjen vissza a fürdőszobába, mert csupán egy törölköző van rajta.

– Nem. A barátaimmal általában a menzán találkozunk. – Elkerekedik a szeme. – Gondolod, hogy Jaxon az? – Suttogva ejti ki a nevét, mintha attól félne, hogy kihallatszik az ajtó túloldalára.

– Nem hinném, nem. – Most viszont, hogy elültette a bogarat a fülemben… Ó. A gyomrom máris idegesen remeg. – Mit csináljak? – Én is suttogva válaszolok, pedig nem tudatosan döntök így. Jaxon tegnap este lefekvés előtt küldött egy üzenetet, de azóta nem láttam, amióta tegnap dél körül bejött a szobámba. Miután fél éjszakán át ébren feküdtem és rá gondoltam, most egy kicsit furcsán érzem magam.

Macy úgy néz rám, mintha elfelejtettem volna valami fontosat.

– Nem nyitod ki az ajtót?

– Ja, de igen. – A szoknyámba törlöm izzadt tenyeremet, és a kilincs után nyúlok. Fogalmam sincs, mit tegyek, mit mondjak… habár most, hogy ez a nyakkendő így szorít, lehet, hogy nem is fogok tudni semmit mondani, mert megfojt.

Rápillantok Macyre, aki biztatóan még egyszer felemeli a hüvelykujját, azután nagy levegőt veszek – már amekkorát a nyakkendő miatt bírok – és kinyitom az ajtót.

Minden idegességem egyetlen pillanat alatt elpárolog, leginkább azért, mert az ajtóban álló személy határozottan nem Jaxon Vega.

– Szia, Finn bácsi! Hogy vagy?

– Szia, Gracey! – Lehajol, és futó csókot nyom a fejem búbjára. – Csak beugrottam, hogy megkérdezzem, hogy van a bokád, és végre elhoztam az órarendedet. – Átnyújt nekem egy világoskék papírt. – Valamint szeretnék sok szerencsét kívánni az első tanítási napodhoz. Nagyszerű leszel!

Én ebben nem vagyok olyan biztos, de elhatároztam, hogy ma nagyon pozitívan gondolkozom, ezért rámosolygok és azt válaszolom:

– Köszönöm. Nagyon izgatott vagyok. A bokám még sajog egy kicsit, de elviselhető.

– Az jó. Gondoskodtam róla, hogy bekerülj arra a művészeti órára, ahová akartál, és hogy a legjobb történelemtanárt kapd, mert a történelem a kedvenc tantárgyad. De nézd át az órarendet, hogy ne legyenek olyan óráid, amiket már teljesítettél. Minden tőlem telhetőt elkövettem, de hibák bármikor előfordulhatnak.

Megcsipkedi az arcomat, mintha ötéves lennék. Ez olyan apás gesztus, hogy belesajdul a szívem.

– Biztos vagyok benne, hogy tökéletes – mondom neki. Macy felhorkan.

– Inkább ne fogadj rá! Ha apa egyedül csinálta, és nem adta át Mrs. Havershamnek, csak isten tudja, mire iratkoztál fel.

– Mrs. Haversham állította össze – közli a nagybátyám kacsintva. – Én csak átnéztem. Pimasz kölyök.

Odasétál a lányához, átkarolja a vállát, és ugyanúgy csókolja meg a fejét, mint az enyémet.

– Készen állsz a mai matekdolgozatra? – kérdezi tőle.

– Igen, már egy hete. – Macy a szemét forgatja.

– Az jó. És hogy megy az angol projekted? Befejezted…

– Ez egy bentlakásos iskola, apa – vág a szavába Macy, és finoman megütögeti a karját. – Ami azt jelenti, hogy a szülők nem vallatják a gyereküket minden egyes házi feladattal kapcsolatban.

– De csak azért, mert nem tudnak minden egyes házi feladatról. Én viszont igen. Ami azt jelenti, hogy bármikor rákérdezhetek, amikor csak akarok.

– Hogy én milyen szerencsés vagyok! – sóhajt fel Macy szenvtelen hangon.

Finn bácsi csak vigyorog.

– Pontosan.

– Akkor kimész innen, hogy felöltözhessek? Grace és én még szeretnénk lemenni a menzára tanítás előtt. Elvégre a reggeli a legfontosabb étkezés a nap során.

– Akkor nem, ha cseresznyés Pop-Tartsra pazarolod.

– A Pop-Tarts töltött sütemény már önmagában is egy ételcsoport. – Rám pillant. – Segíts már, Grace!

– Talán kettő is, ha beszámítjuk a cukormázat – értek egyet vele. – A barna cukrosak szintén.

– Pontosan erről beszélek.

Ezúttal Finn bácsi forgatja a szemét, de ismét megcsókolja a lánya feje búbját, mielőtt az ajtó felé indulna.

– Tégy meg egy szívességet apádnak, és egyél egy kis gyümölcsöt is a Pop-Tarts mellé!

– A cseresznye is gyümölcs – ugratom.

– Ez ebben az esetben nem számít. – Vigasztalóan megszorítja a vállamat. – Ne felejts el később beugrani hozzám az irodámba! Most, hogy jobban érzed magad, szeretnék beszélni veled néhány dologról, és hallani, hogy ment az első napod.

– Minden rendben lesz, Finn bácsi.

– Remélem, jó lesz, nem csak „rendben”. De akár jó, akár rossz, gyere, és meséld el nekem, oké?

– Oké, persze.

– Jól van. Később találkozunk, lányok! – Ránk mosolyog, azután kimegy az ajtón.

Macy a fejét rázza, miközben kiveszi az iskolai egyenruháját a szekrényből.

– Ne is figyelj rá! Az apám tök ciki.

– A legtöbb jó apa ciki, nem igaz? – kérdezem, és odalépek a szekrényajtón lévő tükörhöz, hogy megigazítsam a hajamat.

– Mellesleg az apámra emlékeztet. És ez jó.

Macy nem válaszol semmit, de amikor rápillantok, látom, hogy szomorúan néz rám… ami a második legrosszabb dolog abban, hogy elvesztettem a szüleimet. Gyűlölöm az együttérzést, gyűlölöm azt, hogy mindenki sajnál engem, és senki nem tudja, hogy mit mondjon.

– Ez egy boldog kijelentés akart lenni – mondom neki. – Nem kell, hogy rosszul érezd magad.

– Tudom. Csak olyan boldog vagyok, hogy itt vagy, és ennyi időt tölthetünk együtt, aztán megint eszembe jut, és utálom magam, amiért boldog vagyok. – Felsóhajt. – Ami úgy hangzik, mintha rólam szólna ez az egész, pedig nem így van. Én csak…

– Hé! – szakítom félbe, mert tudom, hogy ebből egy nagyon, nagyon hosszú monológ is kerekedhet. – Értem. És tudom, hogy szívás az, hogy idekerültem, de örülök, hogy együtt lehetünk. Oké?

Aggodalmas arckifejezését lassan mosoly váltja fel.

– Igen, oké.

– Helyes. Most pedig öltözz fel! Éhen halok.

– Megyek már! – válaszolja, és bemegy a fürdőszobába, hogy felöltözzön.

Húsz perccel később végre lemegyünk a hátsó lépcsőn („sokkal kevésbé zsúfolt” – esküszik Macy) a menza felé, útközben nem kevesebb mint hét páncélruha, négy hatalmas kandalló és több oszlop előtt haladunk el, mint amennyi az ókori Görögországban volt.

Jó, oké, az utolsó talán túlzás, de csak egy kicsit. Ráadásul tőlem pluszpontot kapnak azért, mert nem fehérek, hanem feketék. És akkor még nem is említettem, hogy mindegyik alján és tetején aranydíszítés csillog.

Úgy értem, ez az egész hely egy igazi élmény. De komolyan. Már az is elég vad dolog, hogy Alaszkában járok iskolába. Az viszont, hogy az iskola egy igazi kastélyban van, ahol óriási termek, vérvörös mennyezet és gótikus, lándzsa alakú csúcsívek vannak, tényleg baromi jó.

Persze csak ha nem számítjuk ide az összes diákot, aki engem bámul, miközben végigsétálunk a folyosón. Macy csak legyint, hogy ez mind az „új lány jelenségnek szól”, azt mondja, ne is foglalkozzak vele. Meglehetősen nehéz megfogadni a tanácsát, amikor a többiek szabályosan utánam fordulnak, amikor elmegyek előttük. Tudom, hogy Macy szerint már nagyon régóta járnak egy iskolába, de akkor is. Biztosan nem én vagyok az első új ember, aki felbukkant itt, ugye? Már a gondolat is képtelenség. Egy iskolába folyton jönnek új gyerekek… még egy alaszkai iskolába is.

Macy egy izgatott „Itt vagyunk!” felkiáltással félbeszakítja belső kirohanásomat, és megállunk három pár, fekete-arany díszítésű, faragott szárnyas ajtó előtt. Próbálom alaposabban is megnézni a faragásokat, az unokatestvérem azonban már nagyon szeretné megmutatni nekem a menzát. Ami… véleményem szerint mindenhol egyforma. Ha az ember egyet látott, látta az összeset.

Macy olyan színpadias mozdulattal nyitja ki az egyik ajtót, mintha egy vetélkedő háziasszonya lenne, és azt mutatná meg, hogy milyen autó van az egyes függönyök mögött. Én pedig azonnal rájövök, hogy tévedtem. Már megint. Mert ez a menza – helytelennek tűnik ilyen hétköznapi szót használni rá – semmihez sem hasonlít, amit eddig valaha láttam.

Biztos vagyok benne, hogy emögött még a könyvtár is elbújhat.

Először is hatalmas. Hosszú falát különböző falfestmények díszítik sárkányokról, farkasokról és nem is tudom, miről még. A mennyezet szélein és a falakon függőlegesen is fekete- arany díszlécek futnak körbe, keretbe fogva a falfestményeket. A bennem lévő művész le van nyűgözve, és órákat szeretne tölteni minden egyes kép tanulmányozásával, de fél óra múlva kezdődik az első óránk, ezért ezt későbbre kell halasztanom. Ráadásul olyan sok minden más is van itt, amit meg kell néznem, hogy azt sem tudom, hol kezdjem.

A mennyezet csúcsosan íves, és tenyérbemászóan, szégyentelenül vérvörös. Rajta fekete, ívelt díszlécek bonyolult geometriai mintákat alkotnak. Mindegyik minta közepéből egy óriási kristálycsillár lóg, amelyek fénye halványan megvilágítja a termet, amitől csak még nyilvánvalóbbá válik a hely pompája.

Nem elszórtan állnak az asztalok, nincsenek műanyag tálcák vagy evőeszközök. Három hosszú asztal fut végig a terem egész hosszában, arany-, fekete és krémszínű asztalterítővel letakarva. Mellettük párnázott, magas támlás székek sorakoznak, az asztalokon igazi porcelántányérok és ezüst evőeszközök hevernek.

Klasszikus zene szól, amely sötét és egy kicsit félelmetes. Nem sokat tudok erről a fajta zenéről, de a hátborzongatót felismerem, ha hallom, és ez határozottan az.

Olyannyira, hogy nem is tudom visszafogni magam, muszáj megjegyeznem Macynek:

– Ez a zene nagyon, hogy is mondjam… érdekes.

– Camille Saint-Saënstól a Danse Macabre. Túlzás, tudom, de apa mindig ezt játszatja az étkezőben halloweenkor. Ezenkívül a Cápa zenéjét és még néhány klasszikus művet. Csak még nem cserélték vissza.

Eszembe jut, hogy Lia is ugyanezt mondta a könyvtárban lévő párnákról. A régi iskolámban a halloween szelleme többnyire kimerült abban, hogy angolórán félelmetes történeteket olvastunk fel, és ebédidőben jelmezversenyt tartottunk a belső udvaron. A Katmere Akadémia nyilvánvalóan egészen új szintre emelte ezt az ünnepet.

– Klassz – mondom, miközben végigsétálunk az asztalok mellett, amíg nem találunk néhány üres helyet.

– Kicsit túlzás, tudom, de apa mindig is a halloweent szerette a legjobban az ünnepek közül.

– Tényleg? Ez nagyon furcsa, mivel az én apám gyűlölte. Azt hittem, gyerekkorában történhetett valami, de nyilvánvalóan nem, mivel a te apádnak ez lett a kedvence. – Néhány évvel ezelőtt megkérdeztem apát, hogy miért utálja annyira a halloweent, mire azt felelte, hogy ha majd idősebb leszek, elmondja.

Az univerzumnak azonban más tervei voltak.

– Igen, ez furcsa. – Macy körülnézett. – De ugye milyen klassz ez a hely? Már alig vártam, hogy megmutassam neked.

– Nagyon szuper. Szeretnék órákat tölteni csak a falfestmények vizsgálatával.

– Nos, van egy egész éved rá, szóval… – Int nekem, hogy üljek le. – Mit kérsz enni? Úgy értem, a cseresznyés Pop- Tartson kívül.

– Én is veled megyek.

– Majd legközelebb. Most pihentetned kell a bokádat, inkább ne terheld egy ideig. Különben is, biztos vagyok benne, hogy a mai nap így is elég intenzív lesz számodra. Hadd segítsek ott, ahol tudok!

– Erre elég nehéz nemet mondani – válaszolom neki, mert igaza van. Már most is úgy érzem, túl sok hatás ért, pedig még alig kezdődött el a nap. Ugyanakkor meghat, hogy mennyire szeretné megkönnyíteni nekem a dolgokat, ezért hálásan rámosolygok.

– Akkor ne mondj nemet! – Játékosan egy szék felé tol. – Csak áruld el, hogy mit akarsz enni, különben fóka steaket és tojást hozok.

Bizonyára kiül az arcomra a döbbenet, mert kirobban belőle a nevetés.

– Mit szónál egy doboz cseresznyés Pop-Tartshoz egy kis joghurttal és bogyósgyümölcs-befőttel?

– Bogyósgyümölcs-befőtt? – kérdezem kétkedve.

– Igen, Fiona, a séfünk maga teszi el, amikor szezonja van. Friss gyümölcsöt nagyon nehéz beszerezni itt, miután elmúlik az ősz. A múltkor a bulin, amit láttál, az nagyon különleges alkalom volt.

– Ja, tényleg. – Ostobának érzem magam. Hát persze hogy nincs friss bogyós gyümölcs Alaszkában, novemberben. Ha egy fél liter Ben and Jerry’s fagyi tíz dollárba kerül, bele sem merek gondolni, mennyi lehet egy fél kiló eper. – Remekül hangzik, köszönöm.

– Nincs mit. – Rám vigyorog. – Ülj le, és pihenj! Mindjárt jövök.

Úgy teszek, ahogy mondja, és egy olyan helyet választok, ami a fal felé néz. Részben azért, mert tényleg alaposabban szemügyre akarom venni a legközelebbi falfestményt, részben pedig azért, mert már elegem van abból, hogy úgy teszek, mintha nem látnám, hogy mindenki engem bámul. Ha hátat fordítok a teremnek, akkor legalább nem látom őket, és ők sem látják az arcomat.

A hátránya viszont az, hogy így én sem tudom azt figyelni, mikor jön be Jaxon, pedig nagyon reméltem, hogy ma reggel láthatom. Tudom, szánalmasan hangzik, de folyton arra gondolok, ami kettőnk között történt tegnap. Reménykedtem benne, hogy ma reggel küld egy üzenetet, de eddig nem tette.

Szeretném megtudni, mit akart közölni azzal a naplórészlettel, és hogy esetleg ő is ugyanazokat a vad dolgokat érzi-e, mint én. Képtelenségnek tartom, hogy így legyen – már az első napon tudtam, hogy messze nem az én súlycsoportomba tartozik. Ez persze nem akadályozza meg azt, hogy akarjam őt, sem Macy figyelmeztetései vagy az a sötét aura, ami körülveszi, és amit úgy visel magán, mint valami kitüntetést… vagy mint egy béklyót. Ezt még nem döntöttem el.

Egy részem szeretne hátrapillantani, hátha esetleg észreveszem valahol. Az viszont túl nyilvánvaló lenne, pláne, hogy a fél menza engem bámul. És tényleg bámulnak… még úgy is érzem a tekintetüket, hogy hátat fordítok nekik.

Tudom, hogy Macy azt mondta, nem nagy ügy, és hogy ez csak az új lány szindróma, nekem viszont úgy tűnik, hogy többről van szó.

De nincs időm tovább töprengeni ezen, mert Macy egy alaposan megrakott tálcával tér vissza, és egyenesen felém tart.

– Ez jóval többnek tűnik, mint Pop-Tarts és joghurt – viccelődöm vele, miközben segítek letenni az asztalra a tálcát, hogy ne öntsön ki semmit.

– Az ennivalót könnyen eldöntöttem, az italok esetében viszont nem tudtam, hogy kávét kérsz, teát, gyümölcslevet, vizet vagy tejet. Ezért mindegyikből hoztam.

– Wow! A gyümölcslé jó lesz.

– Hála az égnek! – Megfogja a piros lével teli poharat, és átnyújtja. – Tartottam tőle, hogy a kávét akarod majd, de abba belehaltam volna. Különösen, hogy Cam mindig teát iszik, ezért nem tudom lenyúlni az övét, amikor idejön. – Színpadias mozdulattal leül a velem szemközti székre.

– Ígérem, a kávé csak rád vár – mondom neki nevetve. – És pont jó gyümölcslevet választottál… a vörös áfonya a kedvencem.

– Örülök. – Iszik egy kortyot a forró italból, csak hogy bebizonyítsa az igazát. – Azt hittem, minden kaliforniai lány a Starbucks rabja.

– Ezek szerint Camnek és nekem van valami közös vonásunk. Nálunk otthon mindig is inkább tea volt. Anya elképesztő növénygyűjtő volt. Saját teakeverékeket készített, amelyek fantasztikusak voltak. – Már egy hónap eltelt, de még mindig a számban érzem a citrom-kakukkfű-verbena teáját. Van is néhány filter belőle a táskámban, de nem akarom meginni. Őszintén szólva félek, hogy már akkor is sírva fakadok, ha megérzem az illatát, és nem tudom majd abbahagyni.

– Képzelem.

Van valami furcsa abban, ahogy Macy ezt mondja, ami felkelti a figyelmemet, és szeretnék rájönni, mi az. Várom, hogy mondjon még valamit, ám ekkor elkerekedik a szeme, és majdnem megfullad egy korty kávétól.

Mielőtt megfordulhatnék, hogy megnézzem, mi zavarta meg ennyire, valaki azt kérdezi:

– Foglalt ez a hely?

Ekkor már teljesen felesleges megfordulnom, mert ezt a hangot bárhol felismerném.

Jaxon Vega éppen most kérdezte meg, hogy leülhet-e mellém. Mindenki szeme láttára.

Ez tényleg egy szép új világ.

27.

Ha kerülni akarod a feltűnést, ne ülj a nagymenők asztalához

– Ööö, igen. Persze. Természetesen. – Miközben felé fordulok, a szavak maguktól és összefüggéstelenül buknak ki a számon, amitől idiótának tűnök… és úgy is érzem magam.

Jaxon bólint. Azután felvonja a szemöldökét.

– Szóval akkor foglalt?

Nem csak annak tűnök. Tényleg idióta vagyok.

– Nem! Úgy értem, igen… vagyis… – Elhallgatok, veszek egy nagy levegőt, azután lassan kifújom. – Nem foglalt a hely. Leülhetsz, ha szeretnél.

– Igen, szereték. – Megfogja széket és kifordítja, így amikor leül, a háttámlája felé néz, és az egyik könyökét hanyagul a tetejére fekteti.

Totál nevetséges, ahogy ezen az elegáns széken ül… ugyanakkor hihetetlenül dögös is. És valószínűleg ez az én kriptonitom, amióta hetedikes korunkban Moises de la Cruz így ült le a székre egy medencés bulin.

Mit mondhatnék? Gyenge vagyok.

Valószínűleg nem én vagyok az egyetlen, mert Macy fulladozó hangot hallat, miközben a hátam mögé néz… ezúttal vészesebbet, mint az előző. Csak annyi időre szakítom el Jaxonról a tekintetemet, hogy megbizonyosodjak róla, Macy nem szó szerint haldoklik a kávé miatt. Hála istennek, nem, ám amikor a Rend tagjai leülnek körénk az asztalhoz, lehet, hogy mégis belefullad.

– Hogy van a bokád? – kérdezi Jaxon. Sötét szeme végigsiklik rajtam, látom, hogy aggodalom tükröződik benne, de egy kicsit úgy érzem, mintha simogatna is vele.

– Jobban. Köszönöm… a tegnapot.

– Melyik részét? – Ismét feltűnik az arcán az a ferde mosoly, és ezúttal, amikor végignéz rajtam, nagyon is simogatásnak érzem a pillantását.

De attól, hogy zavarban vagyok, még nem leszek könnyű préda.

– A gofrit. Nyilvánvalóan.

A Rend egyik tagja horkantva felnevet, azután gyorsan Jaxonra pillant, és megpróbálja elfojtani a hangot. Jaxon csak a szemét forgatja, ám alig észrevehetően bólint felé. Erre a srác újra felnevet, és a többiek is láthatóan ellazulnak.

– Nyilvánvalóan. – Megrázza a fejét és elfordítja tekintetét, de a mosoly nem hervad le az arcáról.

– Szóval, azt tervezed, hogy ma már elkezded az iskolát. Nem kérdésnek szánja, én mégis válaszolok rá.

– Igen. Már épp itt az ideje.

Bólint, mintha tudná, miről beszélek.

– Mi lesz az első órád?

– Nem emlékszem. – Előveszem azt a kék papírlapot a blézerem zsebéből, amit Finn bácsi adott nekem. – Úgy tűnik, angol irodalom Macleannel.

– Én is abban a csoportban vagyok – szólal meg a Rend egyik tagja. Fekete bőrű, a szeme barátságos, az arcát pedig a legszexibb hullámos fürtök keretezik, amiket valaha láttam. – Kedvelni fogod a tanárnőt. Jó fej. Amúgy Mekhi vagyok, és örömmel elkísérlek a teremhez, ha akarod, hogy megmutassam, hol van.

Macy újabb fulladozó hangot hallat – kezdem azt hinni, hogy hamarosan tényleg itt a vég számára – ugyanakkor Jaxon azt válaszolja:

– Aha, nagyon valószínű.

A többi srác is felnevet, de én nem értem a viccet. Ezért csak tétován mosolygok, és azt felelem:

– Köszönöm, Mekhi. Hálás lennék érte, ha nem nagy fáradság. – Erre még hangosabban nevetnek.

Értetlenül pillantok Jaxonra, ő viszont csak a fejét rázva néz a többiekre. Azután hozzám hajol, és azt feleli:

– Én foglak elkísérni az órára, Grace.

Olyan közel van, hogy a lélegzete csiklandozza a fülemet, amitől borzongás fut végig a hátamon. Ennek semmi köze Alaszkához, ahhoz viszont annál inkább, hogy akarom ezt a srácot. Minden figyelmeztetés és undok viselkedés ellenére azt hiszem, kezdek beleszeretni Jaxon Vegába.

– Az… – Elcsuklik a hangom, és néhányszor meg kell köszörülnöm a torkomat, hogy újra képes legyek beszélni. – Az is jó lenne.

– Igen, jó lenne. – Jaxon hangja vidám, de amikor találkozik a pillantásunk, a szemében nem látok vidámságot. Ugyanakkor az a hideg kifejezés sincs benne, amely olyan szerves részévé vált már, mint a fekete haja és magas, karcsú alakja. Ehelyett forróság süt belőle… olyan heves… hogy a kezem remegni kezd, a térdem pedig elgyengül.

– Induljunk most? – A kérdés szinte kiszakad kiszáradt torkomból.

Jelentőségteljesen néz a tálcámra.

– Most enned kell.

– Neked is enned kellene. – Felveszem a tálcáról az ezüst csomagolású süteményt, és felé nyújtom.

A reggeli süteményről rám néz, aztán vissza ismét, és a Pop-Tartsra.

– Pont erre vágytam.

Ezúttal nem Macy hallat fulladozó hangot. Felnézek a hang irányába… és látom, hogy a Rendnek az a tagja adja ki, aki bennszülött alaszkainak tűnik, a bőre bronzbarna, sötét haja hosszú, és a tarkóján van összefogva.

– Viccesnek találsz valamit, Rafael? – kérdezi Jaxon, a szemét összehúzza, a hangja selymes.

– Nem, semmit – feleli a srác, de közben rám néz, a szemében huncutság és vidámság csillog. – Azt hiszem, kedvelni foglak, Grace.

– Pedig milyen jól indult ez a nap. Elvigyorodik.

– Igen, határozottan kedvelni foglak.

– Ne légy lenyűgözve, Grace! Rafael nem a legélesebb eszű srác a környéken – mondja a Rend egy másik tagja, egy ragyogó kék szemű fiú arany fülbevaló-karikákkal a fülében.

– Mert te az vagy, Liam? – vág vissza Rafael. – Az utolsó élőlény, akivel randiztál, egy rozmár volt.

– Biztos vagyok benne, hogy ez sértés minden rozmárra nézve – szólal meg Jaxon egy másik barátja. Spanyol akcentusa miatt szexisen pörgeti az r-betűket.

– Luca tudja, miről beszélek – mondja Rafael.

– Mert Luca szerelmi élete olyan lenyűgöző? – Jaxon most először csatlakozik a beszélgetéshez.

Olyan váratlan ez a visszavágás – és csak arra az énjére jellemző, akivel üzeneteket váltottam –, hogy akaratlanul is bámulom. Na persze ma reggel minden váratlanul ér… különösen ez a csoportdinamika a Rend tagjai között. Valahányszor láttam őket, mindig keménynek és megközelíthetetlennek tűntek. Érzéketlennek.

Most azonban, ahogy itt ülünk együtt – és csak Macy és én halljuk őket, mivel Cam azonnal a másik irányba indult, amikor meglátta, hogy kiknek a társaságában vagyunk –, ugyanolyanok, mint bármilyen baráti kör. Csak viccesebbek. És sokkal, de sokkal dögösebbek. Attól, hogy Jaxonnak ilyen barátai vannak – és ő is tud ilyen barát lenni –, csak még jobban kedvelem.

Jaxon elkapja a pillantásomat, és kérdőn felvonja a szemöldökét.

Én csak megvonom a vállam, mintha nem lenne nagy ügy, és felemelem a poharamat. Azután majdnem megfulladok, mert látom, milyen tekintettel néz rám. Vágyakozás látszik a szemében, sötét és pusztító vágy, amitől eláll a lélegzetem, és forróság önti el az egész testemet.

Néhány másodpercig egymást nézzük, azután lassan pislog egyet, és amikor újra kinyitja a szemét, megint csak az üresség látszik benne.

Ennek ellenére továbbra is őt nézem. Képtelen vagyok elfordulni. Mert van valami ugyanolyan gyönyörű ebben az ürességben is, mint ami a pusztító vágyból sugárzott. Végül kényszerítem magam, hogy másfelé nézzek. Leginkább azért, mert ha nem teszem, félő, hogy valami ostobaságot csinálok, mint például rávetem magam az egész iskola szeme láttára.

Elfordulok tőle, és erőszakkal a beszélgetésre fordítom a figyelmem, ezért éppen meghallom, ahogy Luca azt mondja:

– Jól van na! Honnan kellett volna tudnom, hogy Angie egy lélekszívó démon?

– Ööö… onnan, hogy megmondtuk neked? – kérdezi Mekhi.

– Igen, de azt gondoltam, hogy elfogultak vagytok. Már kezdettől fogva nem kedveltétek őt.

– Mert egy lélekszívó démon volt – ismétli meg Liam. – Melyik részét nem érted ennek?

– Mit mondhatnék? – Luca hanyagul megvonja a vállát. – A szívnek nem lehet parancsolni.

– Amíg a szív nem próbál megölni téged – cukkolja Rafael.

– Néha még akkor sem. – A halk szavakat egy üldözött tekintetű srác mondja, aki Macy jobb oldalán ül.

– Most komolyan, Byron? – morog Mekhi. – Miért kell neked mindig így lezárni a beszélgetést?

– Én csak tettem egy megjegyzést.

– Ja, egy lehangoló megjegyzést. Legyél már egy kicsit vidámabb, haver!

Byron csak bámul rá, az ajka halvány mosolyra húzódik, amitől úgy néz ki, mint költő névrokonának modern kori megtestesítője.

Őrült, rossz és veszélyes.

Lady Caroline Lamb híres mondása jut eszembe róla, de nem Byron hullámos, fekete haja és gödröcskéi járnak a fejemben, amikor a szavaira gondolok. Nem, számomra ezek Jaxonra vonatkoznak, sebhelyes arcára, hideg szemére és a mosolyára, amely szinte mindig kegyetlen színezetű.

Határozottan rossz. Határozottan veszélyes. Ami pedig az őrültet illeti… azt még nem tudom, de valami azt súgja, hogy hamarosan ki fog derülni.

Amikor erre gondolok, csodálkozom, hogy egyáltalán miért érzek így vele kapcsolatban. Elvégre San Diegóban egyáltalán nem volt a zsánerem a sötét és veszélyes típus. Na persze lehet, hogy csak azért, mert ott nem is találkoztam egyetlen ilyen fiúval sem. Itt, Alaszkában viszont… nos, csak annyit mondok, hogy nem véletlenül epekedik a lányok fele Jaxon után.

Ráadásul sokkal több van benne, mint amennyi kívülről látszik. Nem számít, mennyire mérges éppen, velem csakis gyengéden bánt. Még az első napon is, amikor olyan ellenszenvesen viselkedett, nem tett semmi olyasmit, amitől kényelmetlenül éreztem volna magam.

És sosem bántott. Mindenki más szemében lehet, hogy épp olyan veszélyes, ahogy Macy mondta. Szerintem azonban sokkal inkább félreértett, mint rosszindulatú, inkább sérült, nem rossz.

Különben is, Byron is azt mondta, a szív azt akarja, amit akar, még akkor is, ha az rossz. És nem számít, mennyi figyelmeztetést kapok Jaxonnal kapcsolatban, elég biztosan tudom, hogy az én szívem mit akar.

Hirtelen furcsa, csilingelő hang hallatszik Dvořák „Déli boszorkánya” közben (ha nem tévedek), ami jelenleg a menza hangszóróiból szól.

– Ez micsoda? – kérdezem, és körülnézek, hogy nem támadtak-e meg minket triangulumon játszó gerillacsapatok.

– A csengő – válaszolja Macy. Ez az első szó, amit sikerül kinyögnie, amióta a Rend helyet foglalt mellettünk, ezért mind a heten meglepetten fordulunk felé. Erre halványan elmosolyodik, majd egy fél Pop-Tartsot tesz a szájába.

– Még mindig nem ettél – mondja nekem Jaxon, és kivesz egy Pop-Tartsot a zacskóból, és átnyújtja.

– Komolyan? – Elveszem tőle, mert tudom, hogy addig itt fogja tartani, amíg meg nem eszem. De később azért majd szembesítem vele, mert vagyok olyan okos, hogy tudjam, ha megengedem neki a kis dolgokat, akkor majd minden mással kapcsolatban is megpróbál irányítani. – Biztos vagyok benne, hogy meg tudom állapítani, éhes vagyok-e, vagy sem.

Megvonja a vállát.

– Egy lánynak ennie kell.

– Egy lány el tudja dönteni egyedül is, hogy akar-e.

Különösen, ha a mellette ülő fiú nem evett egy falatot sem.

Mekhi halkan kurjant egyet.

– Ez az, Grace! Ne engedd, hogy a fejedre nőjön!

Jaxon olyan pillantást vet rá, amitől borzongás fut végig rajtam, Mekhi azonban csak a szemét forgatja, habár észreveszem, hogy tényleg befogja a száját. Most először, amióta leült hozzánk. Nem mintha hibáztatnám érte. Ha Jaxon így nézne rám, azt hiszem, én világgá mennék.

– Melyik terembe mész? – kérdezi Jaxon, miközben elindulunk kifelé a hirtelen zsúfolttá vált menzáról. Könnyebben megy, mint kellene. Mert bár mindenki egyszerre rohamozza az ajtókat, Jaxon előtt a diákok tengere nemcsak hogy kettéválik, hanem egyenesen hátra is ugranak az útjából.

Megint a zsebembe nyúlok, hogy elővegyem az órarendemet, de mielőtt kivehetném, Mekhi válaszol:

– Az A246-ba. – Aztán eltűnik a tömegben.

– Úgy tűnik, az A246-ba – ismétlem meg mosolyogva.

– Úgy tűnik. – Egy kicsit előremegy, hogy kinyissa nekem az ajtót. Miközben tartja, senki sem halad át rajta, mindenki türelmesen vár, hogy én kilépjek, nekem pedig hirtelen az villan az eszembe, hogy ez több mint egyszerű népszerűség, és több mint csak félelem.

Királyok érezhetik így magukat.

Abszurdnak tűnik, hogy egyáltalán ilyen bizarr dologra gondolok, de kimegyek az ajtón. A folyosón senki sem jön közelebb hozzám másfél méternél – Jaxont leszámítva. Nem számít, hogy egy elit alaszkai bentlakásos iskolában vagyok-e, vagy egy zsúfolt, állami középiskolában San Diegóban, ez nem normális.

Azután arra is rájövök, hogy ugyanez történt tegnap is, a hócsata előtt. Bármilyen zsúfolt volt is a folyosó, bármekkora volt is a lökdösődés, Jaxonhoz – vagy Macyhez és hozzám – senki sem ért, amíg ő is ott állt mellettünk.

– Szóval mit tettél, hogy ezt kiérdemelted? – kérdezem, miközben a lépcső felé megyünk.

– Mit érdemeltem ki?

A szememet forgatom, úgy nézek rá. Valószínűleg csak szórakozik velem. Az üres tekintete azonban mást mutat.

– Ugyan már, Jaxon. Te nem látod, mi folyik itt? Körülnéz, láthatóan nem érti.

– Miért, mi folyik itt?

Mivel még mindig nem tudom eldönteni, hogy csak ugrat-e, vagy tényleg ennyire nehéz felfogású, megrázom a fejem, és azt mondom:

– Mindegy, semmi. – Azután előresietek, és úgy teszek, mintha nem venném észre, hogy mindenki engem bámul, még aközben is, hogy riadtan elugranak az utamból.

Hát igen, az egész majd beolvadok a tömegbe terv, amit San Diegóban találtam ki, ezennel hivatalosan is megbukott.

28.

A „lenni vagy nem lenni” egy kérdés, nem csajozós duma

Jaxon egészen a terem ajtajáig kísér… és szerintem rekordidő alatt értünk ide, mivel még senki nincs a teremben, a tanár sem.

– Biztos vagy benne, hogy ez az a hely? – kérdezem, amikor belépünk.

– Igen.

– Honnan tudod? – Ránézek az órámra. Az óra alig három perc múlva kezdődik, mégsincs itt senki. – Talán ellenőriznünk kellene, hogy…

– Odakint várnak, hogy vagy leüljek vagy távozzak, Grace.

Ha bármelyik megtörténik a kettő közül, akkor bejönnek.

– Hogy leülj vagy… – Kidülledt szemmel bámulok rá. – Ezek szerint mégiscsak ugrattál a folyosón? Észrevetted, hogy bánnak veled az emberek.

– Nem vagyok vak. De még ha az is lennék, ezt akkor is elég nehéz lenne nem észrevenni.

– Ez őrület! Bólint. – Ez az.

– És csak ennyit tudsz mondani róla? Ha tudod, hogy mennyire bizarr ez a dolog, miért nem teszel valamit, hogy elejét vedd?

– Például mit? – Megint azzal az ellenszenves vigyorral néz rám, mint az első napon, amitől legszívesebben behúznék neki egyet. Vagy megcsókolnám. Már a gondolattól is szédülni kezdek, ezért óvatosan hátralépek egyet.

Jaxonnak nem tetszik a plusztávolság kettőnk között, már ha összehúzott szeméből meg lehet ítélni. És abból, hogy két lépést tesz felém, mielőtt folytatná:

– Álljak ki az iskola elé egy meccs előtt, és nyugtassak meg mindenkit, hogy nem fogom megenni őket, ha túl közel jönnek hozzám? Valami azt súgja, hogy nem hinnének nekem.

– Személy szerint én úgy gondolom, sokkal jobban aggódnak amiatt, hogy a középiskolai börtönbe kerülnek, mint amiatt, hogy megeszed őket…

Az a vigyor ismét visszatér.

– Meglepődnél.

– Nos, akkor igenis ezt kell tenned. Légy barátságos! Tudod, mutasd meg nekik, hogy ártalmatlan vagy.

Nevetségesen érzem magam, már azelőtt is, hogy felvonja a bal szemöldökét.

– Ezt gondolod rólam? Hogy ártalmatlan vagyok?

A hangja nem azt sugallja, hogy megsértődött, sokkal inkább azt, hogy megdöbbent. Nem hibáztatom. Mert még sosem találkoztam senkivel, aki kevésbé lenne ártalmatlan, mint ő. Már az is veszélyes, ha ránézek. Mellette állni olyan érzés, mintha egy harminc méter magasban lévő kötélpályán egyensúlyoznék, ami alatt nincs védőháló. Azt pedig, hogy így vágyom rá… mintha arra vágynék, hogy felvágjam az ereimet és végignézzem, ahogy elvérzek.

– Szerintem te pontosan olyan veszélyes vagy, mint ahogy mindenki gondolja. És azt is gondolom…

– Hé, Jaxon, az órának előbb-utóbb el kellene kezdődnie – vág a szavamba Mekhi, miközben beballag a terembe… Nyilvánvalóan ő az egyetlen ebben a csoportban, aki nem fél tőle. – Elmész, vagy arra kényszerítesz mindenkit, hogy odakint álljon és végignézze, ahogy megpróbálod elcsavarni a lány fejét?

Jaxon hátrafordul, és lesújtó pillantást vet Mekhire, aki védekezőn felemeli a karját, és hátralép egyet. Amikor Jaxon megszólal, a hangja legalább egy oktávval mélyebb, mint máskor:

– Majd távozom, amikor akarok.

– Szerintem most már jobb lenne, ha mennél – mondom én is neki, habár ugyanúgy nem szeretném, ha elmenne, ahogy ő sem. – A tanárnak el kell kezdenie az órát. Különben is, nem te mondtad, hogy húzódjak a háttérbe és ne hívjam fel magamra a figyelmet?

– Az a régi terv volt.

– A régi terv? – Mosolyogva bámulok rá. – Mikor lépett életbe az új terv?

Ő is rám mosolyog.

– Két éjszakával ezelőtt. Mondtam neked, hogy nem lesz könnyű.

– Várj egy percet! – Megdobban a szívem. – Azt akarod mondani, hogy a menza, a teremhez kísérés… mind Flint miatt volt? – Már a gondolattól is szörnyen érzem magam.

– Milyen Flint? – kérdezi szenvtelen hangon.

– Jaxon.

– Mind miattad volt – válaszolja.

Nem tudom, hihetek-e neki, de mielőtt még tovább puhatolózhatnék, kinyújtja a kezét és megfogja az egyik hajtincsemet, ahogy szokta. Az ujjai között dörzsölgeti néhány másodpercig, és közben feneketlen mély tekintetével néz rám.

– Imádom a hajad illatát. – Azután kihúzza a tincset és elengedi, ami így visszaugrik a helyére.

– Menned kell – mondom neki ismét, habár a hangom most sokkal fátyolosabb, mint korábban.

Nem tűnik boldognak, én azonban hajthatatlan vagyok.

Eltelik néhány másodperc, aztán végül bólint. Hátralép, az arcán kellemetlen kifejezés tükröződik, és csak akkor döbbenek rá, hogy milyen vadul ver a szívem, amikor eltávolodik tőlem.

– Fényképezd le az órarendedet, és küldd át nekem! – mondja, miközben az ajtó felé sétál.

– Miért?

– Hogy tudjam, hol találkozzunk később. – Mosoly terül szét az arcán, mire a gyomromban repdesni kezdenek a pillangók, amelyek mindig ott vannak, amikor a közelében vagyok.

– Most emelt fizikám lesz, ezért kint leszek a fizikai laborban, és csak akkor jövök vissza, amikor neked a második órádra kell menned. De később majd találkozunk. Ha nem tudok jönni, megkérek valakit, hogy kísérjen el az órára.

Na igen, az biztosan elősegíti a beilleszkedésemet.

– Nem kell ezt tenned.

– Nem fáradság, Grace. Felsóhajtok.

– Úgy értettem, hogy nem akarom, hogy ezt tedd. Úgy akarok odamenni a következő órára, mint mindenki más. Egyedül.

– Megértem. Tényleg – folytatja, miközben hitetlenkedve nézek rá. – De komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy nem vagy biztonságban itt. Legalább engedd, hogy néhány napig vigyázzak rád, amíg meg nem tanulod, mi hol van.

– Jaxon…

– Kérlek, Grace!

A „kérlek” szó hat rám a legjobban, mert biztos vagyok benne, hogy Jaxon nem az a fajta srác, aki kér, hiszen meg is parancsolhatja. És szerintem túlreagálja a dolgot, de őszintén aggodalmasnak tűnik, és ha ettől megnyugszik, akkor gondolom, néhány napig el tudom viselni.

Nagyon kevés napig.

– Jól van – válaszolom, és amilyen elegánsan csak bírom, megadom magam neki. – De csak a hét végéig, oké? Azután egyedül járkálok.

– Mit szónál ahhoz, ha a hétvégén újratárgyalnánk a dolgot, és megnéznénk…

– Jaxon!

– Jól van, jól van! – Felemeli mindkét kezét. – Ahogy akarod, Grace.

– Ja, persze. Ez egy rakás… – Nem fejezem be, mert már elment. Hát persze hogy elment. Ez életünk története. Ő az, aki eltűnik, én meg akit faképnél hagynak.

Egy nap viszont majd fordítok a dolgon.

Viszont igaza van. Amint távozik, a termet elárasztják az emberek. Próbálok oldalra húzódni, várom, hol lesz üres hely, Mekhi azonban int, hogy üljek mellé a második sorba.

Odamegyek, bár nem tudom, hogy általában ül-e ott valaki, de jó érzés, hogy van valaki ebben a csoportban, akivel beszélhetek. Különösen, mivel rám vigyorog, miközben mindenki más a szokásos módon, mereven bámul.

A tanárnő – Ms. Maclean – besiet a terembe, miután mindenki helyet foglalt. Bő, lila kaftánt visel, vörös haját laza, borzas kontyba rendezte a feje tetején, ami úgy néz ki, mintha bármelyik pillanatban kibomolhatna. Nem fiatal, de nem is idős – körülbelül negyvenéves lehet –, és széles mosoly játszik az arcán, miközben azt mondja, hogy mindenki vegye elő a Hamletet, és nyissa ki a második felvonásnál.

Az osztály felének könyve van, a másik felének laptopja, ezért előveszem a telefonomat, és keresek egy nyilvános változatot az interneten, mivel az én példányomat Kaliforniában hagytam. Alig írom be azonban a keresőbe a „Hamlet” kulcsszót, Ms. Maclean letesz egy szamárfüles példányt az asztalomra.

– Szia, Grace! – dörmögi halkan. – Kölcsönadom az enyémet, amíg meg nem találod a darabot az interneten. És mivel félénk típusnak tűnsz… annak ellenére, hogy a Katmere leghírhedtebb diákjával állsz kapcsolatban… nem kérlek meg, hogy állj fel és mutatkozz be a csoportnak. De tudd, hogy örömmel látunk itt, és ha bármire szükséged van, egész nyugodtan keress meg a fogadóórámban. A beosztásom ki van téve a terem mellett.

– Köszönöm. – Lehajtom a fejem, mert az arcom egyre forróbb. – Nagyra értékelem.

– Nagyon szívesen. – Biztatóan megszorítja a vállamat, aztán visszamegy a terem elejére. – Örülünk, hogy itt vagy.

Mekhi hozzám hajol, kinyitom a könyvet, és azt mondja:

– Második felvonás, második jelenet. – Köszönöm, formálom némán az ajkammal, épp amikor Ms. Maclean tapsol egyet.

Ezután igazi drámakirálynői stílusban széttárja a karját, és zengő hangon, tökéletes jambikus pentameterekben így szól:

Értesültek, hogy

Hamlet megváltozott

– így nevezném,

mert kívül se, belül se ugyanaz,

mint aki volt.¹

Az óra további részében megvitatjuk, hogyan alakult át Hamlet tökéletes hercegből egy depressziós idegronccsá. Ms. Maclean drámai előadásának, valamint Mekhi néhány percenkénti csúfondáros megjegyzéseinek köszönhetően ez sokkal szórakoztatóbb, mint ahogy hangzik. Lehet, hogy Mekhi félelmetesen néz ki, de sokkal lazább, mint Jaxon – és nagyon vicces. Könnyű a társaságában lenni, és végül jobban élvezem az órát, mint ahogy gondoltam volna. Különösen, mivel ebben az évben egyszer már olvastam ezt a színdarabot.

Ami azt illeti, annyira élvezem, hogy kicsit csalódottan hallom a csengőt. Legalábbis amíg eszembe nem jut, hogy rajz a következő órám. A rajz körülbelül általános iskolás korom óta a kedvencem, ezért izgatott vagyok, vajon milyen lesz. Ez viszont azt jelenti, hogy ki kell mennem a rajzteremhez, vagyis először fel a szobámba, hogy felvegyek néhány meleg ruhát, ami megvéd a hidegtől.

Csak tíz perces sétára van a főépülettől, ezért nem kell olyan sok mindent magamra aggatnom, mint az elmúlt két alkalommal, amikor kimentem. Egy vastag pulóverre és egy hosszú kabátra azért szükségem lesz – valamint kesztyűre és sapkára – ha nem akarom, hogy lefagyjon a kezem és a fejem. Amit határozottan nem akarok.

Csak reménykedem, hogy lesz elég időm felmenni a szobámba, azután ki a rajzteremhez, mielőtt becsengetnek. Éppen ezért egy kicsit meggyorsítom a lépteimet, hogy még a tömeg előtt elérjem a lépcsőt.

– Hé! Hová ez a nagy sietség, Új Lány?

Mosolyogva nézek Flintre, amikor megjelenik a bal oldalamon.

– Van nevem is, tudod.

– Ja, igen. – Úgy tesz, mint aki gondolkozik. – Mi is az?

– Ne szívd a vérem!

– Érdekes keresztnév… de jó lenne, ha ezt kifejezést óvatosabban használnád itt.

– Miért is? – Felvont szemöldökkel nézek rá, miközben egymás mellett megyünk. Ellentétben azzal, amikor korábban Jaxonnal mentem végig a folyosón, most egyáltalán nem tapasztalom a kettéválik előttünk a tömeg jelenséget. Valójában Flinttel menni nagyon hasonlít ahhoz a régi videójátékhoz, amit apával együtt játszottunk, ahol sietnem kell, hogy egy békát átjuttassak az út másik oldalára, mielőtt az elhaladó nyolcmillió autó szétlapítaná az úttesten.

Más szóval, ez most csak egy átlagos középiskolai folyosó. Érzem, hogy minden egyes majdnem-ütközés után egyre jobban ellazulok.

– Most komolyan úgy fogsz tenni, mintha nem tudnád?

– Mit nem tudnék?

Flint elmélyülten tanulmányozza az arcomat, aztán megrázza a fejét, és amikor ismét ránézek, egyértelmű értetlenség tükröződik rajtam.

– Semmit. Nem számít.

Van abban valami, ahogyan ezt mondja, amitől nyugtalanság tölt el. Ugyanolyan érzés, mint amikor tegnap Jaxont és Liát láttam odakint kabát nélkül.

Ugyanaz az érzés, mint amikor Flint leesett arról a fáról, azután néhány karcolással elsétált.

Ugyanaz az érzés, mint amikor Lia a könyvtárban kántált valami furcsa nyelven, de fogalma sem volt róla, miről beszélek, amikor az alaszkai bennszülött nyelvekről tettem neki említést.

– Nem vagyok ostoba, tudod. Tisztában vagyok vele, hogy valami nem stimmel itt, még akkor is, ha nem tudom, mi az.

Most először ismerem be a gyanakvásomat még magam előtt is, és jó érzés, hogy hangot adtam neki ahelyett, hogy hagytam volna a felszín alatt egyre jobban elfertőződni.

– Tényleg? – Hirtelen Flint nagyon közel jön hozzám, az egész teste csupán néhány centire van tőlem. – Tényleg így gondolod?

Nem hátrálok, annak ellenére, hogy hirtelen elkeseredést hallok a hangjában.

– Igen. Akkor elmondod nekem, hogy mi az?

Egy ideig hallgat, de amikor újra megszólal, az aggodalom már eltűnt belőle. Valamint minden más is, csak az évődő hangszín marad, amely ugyanolyan szerves része, mint borostyánszínű szeme és az izmai. Mintha a figyelmeztetés meg sem történt volna. Végül azt feleli:

– Abban mi a móka?

– Furcsa fogalmaid vannak a mókáról.

– Ha te azt tudnád. – A szemöldökét húzgálja. – Amúgy hova igyekszel?

Rábámulok.

– Van olyan nálad, hogy befejezel egy beszélgetést, mielőtt belekezdenél egy másikba?

– Soha. Ez is része a vonzerőmnek.

– Aha, mondogasd csak magadnak.

– Fogom is. – Továbbra is mellettem sétál, és közben boldogan táncol egy olyan dallamra, amit csak ő hall a fejében. – Szóval, hová mész? Az osztálytermek a másik irányban vannak.

– Fel kell mennem a szobámba felvenni néhány melegebb ruhát, mert a következő órám rajz lesz, és ha így megyek ki, megfagyok.

– Várj! – Hirtelen megtorpan. – Senki nem beszélt neked az alagutakról?

– Miféle alagutakról? – Gyanakvóan nézek rá. – Most szórakozol velem?

– Nem, esküszöm, hogy nem! Egy egész alagúthálózat van az iskola alatt, összekötve a különböző, távolabb eső épületeket.

– Komolyan? De hát ez Alaszka… hogy tudtak alagutat ásni a fagyos talajba?

– Nem tudom. Miért, hogy fúrnak bele a fagyott földbe? Különben is, nyár itt is van. – A leghihetőbb kiscserkésztekintetével néz rám. – Esküszöm! Tényleg vannak alagutak. El sem hiszem, hogy a mindenható Jaxon Vega elfelejtette neked megemlíteni.

– Ez most komoly? Tényleg Jaxonnal jössz?

– Hát persze hogy nem. Csak furcsállom, hogy nekem kell beszélnem az alagutakról és megakadályozni, hogy lefagyjanak a fontos testrészeid. Megemlíthette volna neked, mielőtt kiküldött ebbe a kegyetlen, zord télbe.

– Ősz van. – A szememet forgatom. – És mindig ezt fogjuk csinálni, valahányszor Jaxonról beszélsz?

Megjátszott ártatlansággal emeli fel a kezét.

– Ami engem illet, soha többé nem kell Jaxonról beszélnünk.

– Furcsa állítás ez egy sráctól, aki folyton szóba hozza őt.

– Mert aggódom miattad. Esküszöm. – A szívére teszi a kezét. – Jaxon bonyolult fickó, Grace. Távol kellene tartanod magad tőle.

– Érdekesnek találom, hogy ő pont ugyanezt mondja veled kapcsolatban.

– Ja, hát semmi sem indokolja, hogy hallgass rá. – Undorodó arcot vág.

– De azt sem indokolja semmi, hogy rád hallgassak. – Önelégült vigyort villantok rá. – Érted a problémámat, ugye?

– Hűha. Az új lány karmolni is tud. Ez tetszik. Erre a szemem forgatom.

– Nagyon furcsa fazon vagy. Tudod, ugye?

– Hogy tudom-e? Büszkén hirdetem, bébi.

Önkéntelenül is felnevetek, miközben vicces arcot vág, bandzsít és kinyújtja a nyelvét.

– Szóval, még ma megmutatod nekem ezeket az alagutakat, vagy el kell játszanom a himalájai majomasszonyt, amikor kimegyek?

– Határozottan inkább az alagút. Úgy alakult, hogy nekem is arra van dolgom. Gyere!

Megfogja a kezem, és hirtelen balra fordulunk. Magával húz egy keskeny folyosóra, amit valószínűleg észre sem vettem volna, ha nem fordulunk be rá.

A folyosó hosszú és kanyargós, olyan finoman lejt, hogy csak egy perc után veszem észre, hogy lefelé megyünk. Flint erősen fogja a kezem, miközben elsétálunk néhány szembejövő diák mellett.

Olyan szűk a hely, hogy mind a négyünknek a falhoz kell lapulnunk, hogy ne ütközzünk össze, amikor elmegyünk egymás mellett.

– Milyen messze van még? – kérdezem, amikor újra rendesen megyünk. Vagy legalábbis amilyen rendesen egy olyan helyen lehet, ahol a mennyezet egyre alacsonyabban van. Ha így folytatja, egy idő után előrehajolva kell majd mennünk, mint a piramisokban.

– Még egy perc az alagút bejáratáig, azután egy ötperces séta a rajzteremig.

– Oké, klassz. – Előveszem a telefonomat, hogy megnézzem, hogy állunk idővel… még hét percünk van… és látom, hogy Jaxon két üzenetet is küldött. Az egyik csak egy csomó kérdőjel, ami feltételezhetően az órarendemnek szól. A második pedig egy vicc kezdete.

Jaxon: Mit sepregetnek a reptéren?

Ó, istenem. Egy szörnyet alkottam. És imádom.

Egy nevetős emotikont küldök vissza, és egy csomó kérdőjelet. Ezután csatolom neki az órarendemet… Nem azért, mert korábban követelte, hanem azért, mert kíváncsi vagyok rá, hogy betartja-e a szavát, és megkeres-e valahol.

Miután elküldöm az üzeneteket, visszateszem a telefonomat a zsebembe, és próbálom meggyőzni magam, hogy nem érdekel, felbukkan-e valahol, vagy sem. De ez nem igaz, és ezt pontosan tudom.

A fény egyre halványabb lesz, ahogy haladunk előre a folyosón, és ha bárki mással lennék itt, nem Flinttel (vagy Jaxonnal, vagy Macyvel), akkor ideges lennék. Nem feltétlenül azért, mert úgy gondolom, bármi rossz történhet, hanem mert önkéntelenül is arra gondolnék: ha már a folyosó is ilyen félelmetes, vajon milyen lehet maga az alagút?

– Oké, itt vagyunk – szólal meg végül Flint, amikor odaérünk egy régi faajtóhoz. A bejáratot elektronikus riasztó védi, amitől az egekbe ugrik a szemöldököm. Soha életemben nem láttam még ennyire ide nem illő dolgot, mint ez a kezelőpanel ezen a dohos, poros folyosón egy olyan ajtó mellett, ami ránézésre is legalább százéves.

Flint beüt egy ötjegyű kódot, de olyan gyorsan, hogy csak az első három számot tudom megjegyezni. Egy másodperc múlva az ajtó fölötti lámpa zöldre vált, és kinyílik a zár.

Flint hátranéz a válla fölött, és kinyitja az ajtót.

– Készen állsz?

– Igen, persze. – Újabb pillantás a telefonomra és látom, hogy jobb, ha sietünk, különben elkésem.

Flint tartja nekem az ajtót. Én mosolyogva megköszönöm, viszont amikor átlépem a küszöböt, a fejemben egy hang azonnal sikítozni kezd… azt harsogja, hogy ne menjek tovább.

Meneküljek.

Menjek a lehető legtávolabb ezektől az alagutaktól, és soha ne nézzek vissza.

Flint azonban várja, hogy bemenjek. Ráadásul ha nem sietek, tényleg nagyon elkésem az óráról. Nem ilyen első benyomást szeretnék tenni a tanárra, aki a kedvenc tárgyamat tanítja.

Különben is, ez Flint. A srác, aki leugrott a fáról, hogy tompítsa a zuhanásom, és megmentsen. Ostobaság azt gondolni, hogy el kell menekülnöm, éppen tőle, mindegy mit mond Jaxon.

Ezért elnyomom magamban ezt az új, bizarr gyanakvást, és belépek az ajtón.

29.

Ilyen barátok mellett mindenkinek védősisakra van szüksége

Flint utánam lép át az ajtón, aztán hagyja, hogy halk puffanással becsukódjon.

A helyiségben félhomály uralkodik, még az idevezető folyosónál is sötétebb van, ezért kell egy perc, amíg hozzászoknik a szemem.

– Mi ez a hely? – kérdezem, miután látok is valamit. – Nem úgy néz ki, mint egy alagút.

Jobban mondva pontosan úgy néz ki, mint egy börtön. Legalábbis annak a fogda része. Több cella sorakozik egymás mellett előttünk a falnál, mindegyikben van egy ágy… és ami még fontosabb, két garnitúra bilincs. Kastély ide vagy oda, Alaszka ide vagy oda, nem tetszik nekem, amit látok. Egyáltalán nem.

– Szerintem vissza kellene mennünk – mondom neki, és meghúzom a kilincset. Hasztalan. – Hogy nyílik ez az ajtó? – Ezen az oldalon nincs kezelőpanel, semmi olyasmi, amivel ki tudnám nyitni.

– Ezt csak a terem másik végéből lehet kinyitni – válaszolja Flint, az arcán vidámság tükröződik. – Ne aggódj! Egy pillanat alatt átmegyünk ezen a helyen.

– Azt hittem, az alagút felé megyünk. Oda kell érnem az órára, Flint.

– Ez vezet az alagút felé. Nyugi, Grace!

– Milyen alagút? Ez egy börtön! – Ekkor félelem hasít belém, az agyam figyelmeztet rá, hogy nem ismerem elég jól ezt a srácot. Itt lent bármi megtörténhet. Sőt… nagy levegőt veszek, és próbálom kizárni a tudatomból a pánikot, amely kezd elhatalmasodni rajtam.

– Bízz bennem! – A derekamra teszi a kezét és előrefelé terel.

Nem akarok menni, de jelenleg nem sok választásom van. Dörömbölhetnék az ajtón, remélve, hogy valaki meghallja, vagy bízhatok Flintben, hogy ígéretéhez híven elvezet az alagúthoz, amire szükségem van. Tekintve, hogy eddig mindig kedves volt velem, hagyom, hogy előretoljon és imádkozom, hogy ne kövessek el hibát ezzel.

Elmegyünk a helyiség túlsó végéig, elhaladunk négy cella előtt, és egy rossz szavam sincs. Amikor azonban Flint megáll az ötödik zárka ajtajában, és megpróbál behúzni oda, hirtelen elfogy a türelmem, és a bizalmam is.

– Mit csinálsz? – kérdezem vádlón. Vagy rikoltom, attól függően, hogy nézzük. – Én nem fogok oda bemenni.

Úgy néz rám, mintha teljesen irracionálisan viselkednék.

– De hiszen itt van a bejárata az alagútnak.

– Én nem látok semmiféle bejáratot – csattanok fel. – Csak rácsokat. Meg bilincseket.

– Ez nem az, aminek tűnik, esküszöm. Ezek titkos alagutak, és amikor száz évvel ezelőtt ezt a kastélyt építették, nagyon jól elrejtették a bejáratot.

– Kicsit túl jól is, véleményem szerint. Vissza akarok menni, Flint. Majd kitalálok valami kifogást a rajztanárnak, hogy miért késtem, de most…

– Nincs semmi baj. – Most először látszik rajta az aggodalom. – Mi állandóan ezeket az alagutakat használjuk. Ígérem, hogy nem történik veled semmi.

– Igen, de… – Hirtelen elhallgatok, mert ekkor kinyílik az ajtó a helyiség másik oldalán.

És Lia lép be rajta.

– Hé, tartsd meg az ajtót! – kiáltom neki. Kiszakítom magam Flint laza szorításából, és őrült gyorsasággal az egyetlen nyilvánvaló kijárat felé szaladok, ami kivezet erről a pokolbéli helyről.

Lia azonban láthatóan nem hallja, amit mondok, mert becsapódik mögötte az ajtó.

A francba!

– Grace! – Meglepettnek tűnik, hogy itt lát, és ekkor kiveszi a fülhallgatót a füléből. – Te mit keresel itt?

– Az alagúthoz viszem őt. – Flint fáradt tekintetet vet rám, miközben odaér mellém. – Rajzórája lesz.

– Ó, tényleg? Kaufmannal? – Lia arcán érdeklődés villan.

– Igen.

– Klassz. Nekem is. – Hűvös tekintettel néz Flintre. – Innen átveszem.

– Nem szükséges – válaszolja Flint. – Én is arra megyek.

– Nem kell fáradnod.

– Nem fáradság. Ugye Grace? – Rám vigyorog, és ügyel rá, hogy a foga is kilátszódjon.

De persze ki hibáztatná ezért? Segíteni akart nekem, én pedig minden ok nélkül kiakadtam.

– Ha biztos vagy benne.

– Ó, biztos vagyok benne. – Belém karol. – Nagyon szívesen elkísérem a hölgyeket az órára.

– Micsoda szerencsénk van! – Lia mosolya negédes, miközben megfogja a másik karomat, és elindulunk a helyiség vége felé. Miközben megyünk… mindketten belém karolva… önkéntelenül is úgy érzem magam, mint egy pingponglabda, amely csapdába esett kettőjük között.

Lia addig nem enged el, amíg oda nem érünk az utolsó cellához. Azután bevonul, megfogja az egyik karra való bilincset… ugyanúgy, ahogy Flint mutatta, amikor kiborultam… és erősen meghúzza.

Ekkor szélesre tárul a kőfal, amelyhez a bilincsek hozzá vannak erősítve. Lia hátranéz ránk és felvonja a szemöldökét.

– Készen álltok?

Flint rám néz, majd kérdőn oldalra biccenti a fejét. Érzem, hogy megint elpirulok, ezúttal a szégyentől.

– Ne haragudj! Kiborultam, pedig nem kellett volna. Flint megvonja a vállát.

– Semmi baj. Azt hiszem, én olyan gyakran jövök le ide, hogy már elfelejtettem, milyen hátborzongató ez a hely.

– Nagyon hátborzongató – mondom neki, és mi is belépünk a cellába. – És amikor a bilincs felé nyúltál…

Flint felnevetett.

– Ugye nem hitted azt, hogy ide akarlak láncolni?

– Dehogynem hitte azt – vágja rá Lia, miközben átmegyünk a rejtett ajtón, és becsukja mögöttünk. – Én sem bíznék benned. Pont úgy nézel ki, mint egy perverz, akivel nem szabad kettesben maradnia senkinek.

– Egészen pontosan milyen fajta perverz? – kérdezi, és felváltva néz Liára és rám.

Hirtelen eszembe jut, amit Macy mondott Jaxonról, amikor próbált lebeszélni róla, és nem tudom megállni, hogy ne mondjam el:

– Tudod, az a fajta, aki éhezteti a lányokat, hogy aztán ruhát csináljon a bőrükből.

Mindketten úgy bámulnak rám, mintha teljesen elment volna az eszem. Lia hátralép és mosolyog, Flint viszont… Flint jobban megsértődik, mint valaha bárki. Nagy udvariatlanság tőlem, de kitör belőlem a nevetés. Mert ugyan már! Ki nem látta azt a filmet… vagy legalább hallott már róla?

– Hogy mondod? – kérdezi egy másodperc múlva, a hangja hidegebb, mint odakint a hó.

– A bárányok hallgatnakból? Ezt csinálja az áldozataival az a sorozatgyilkos, akit Jodie Foster megpróbál elkapni. Ezért van szüksége Hannibal Lecterre.

– Nem láttam a filmet.

– Ó, szóval a gyilkos elrabolja a lányokat, és…

– Igen, értem. – Most először engedi el a karomat, amióta Lia felbukkant. – Csak hogy tudd, a bőrből készült ruha nagyon nem az én stílusom.

– Nyilvánvalóan. Ezért mondtam ezt a viccet. – Amikor nem reagál, meglököm a vállammal. – Ugyan már, Flint! Ne légy mérges! Csak vicceltem.

– Ne pazarold rá az idődet! – tanácsolja Lia, amikor beljebb megyünk az alagútba. – Totál nem éri meg…

– Kóstolgass csak – morogja Flint. Lia gúnyosan néz rá.

– Csak szeretnéd.

– Bárcsak megpróbálnád. – Flint érdeklődéssel viszonozza a tekintetét.

Hűha, ez gyorsan elfajult.

– Nem kellene odaérnünk az órára? – kérdezem, mert szeretném félbeszakítani ezt, bármi legyen is, mielőtt még rosszabbá válik. – Egy perc múlva becsengetnek.

– Ne aggódj! – nyugtat meg Lia. – Kaufman tudja, milyen sok idő, amíg ideérünk az órájára, ezért nem csinál belőle ügyet.

Ettől függetlenül megszaporázza a lépteit… miután még egy utolsó pillantást vet Flintre, ami a vicsorgás és az önelégült vigyor között van valahol.

Követem őt és hagyom, hogy Flint legyen az utolsó, mert úgy gondolom, jobb, ha villámhárítót játszom kettőjük között. Tegnap este óta most először kezdem elhinni Macynek, hogy nem lehetek egyszerre Jaxon és Flint barátja is. Lia nyilvánvalóan Jaxon oldalán áll, bármit láttam is közöttük a múltkor, ahogy ez a kis kirándulás is bizonyítja.

Most már gyorsan megyünk az alagútban, ezért nem tudom olyan alaposan szemügyre venni, ahogy szeretném. A halvány fény ellenére azonban azért elég jól látom azt, ahol megyünk. És meg kell mondjam, a félelmetes bejárat ellenére ez a hely baromi klassz.

A falak különböző színű kövekből állnak – többnyire fekete és fehér, de itt-ott néhány színes is látszik köztük. Még ebben a halvány fényben is piros, kék és zöld színekben csillognak, és önkéntelenül is kinyújtom a kezem, hogy megérintsem az egyik nagyot. Csak hogy milyen a tapintása. Nyilvánvalóan hűvös, ugyanakkor sima és csiszolt is, mint egy drágakő. Egy pillanatra eltöprengek rajta, vajon valóban drágakő-e. Aztán azonnal elvetem ezt a nevetséges ötletet, mert melyik iskolának lenne pénze arra, hogy drágaköveket építsen bele a falba – még akkor is, ha az egy olyan puccos és gazdag iskola, mint a Katmere Akadémia?

A padló fehér téglából készült, valamint az a néhány oszlop is, ami mellett elhaladunk. Legjobban azonban az itteni műalkotások fognak meg… azok a csontszerű szobrok, amelyek bele vannak építve a falakba, vagy a mennyezetről lógnak, esetleg különböző alkóvokban állnak egy-egy talapzaton.

Ez nyilvánvaló tisztelgés a párizsi katakombák előtt, ahol hétmillió csontvázat helyeztek nyugalomra – vagy használtak fel félelmetes dekorációként. Önkéntelenül is arra gondolok, vajon az iskola rajzóráin készítették-e a „csont” szobrokat ide az alagutakba. Ezenkívül azt is szeretném tudni, milyen anyagból készültek ezek a csontok.

Ennek a kiderítésével is várnom kell még, ha szeretnék legalább nagyjából időben odaérni a rajzórára.

Az alagutat követve egy kupolás, kerek teremhez érünk, ahol tényleg kidülled a szemem. Nyilvánvalóan ez lehet a fő csomópontja az alagutaknak, mert tizenegy másik járat csatlakozik be a miénken kívül. De nem ettől kerekedik el annyira a szemem, habár fogalmam sincs, melyiken kell továbbmennünk.

Nem, amitől leesik az állam, és szabályosan kidülled a szemem a fejemből, az egy óriási csillár, ami a helyiség közepén lóg. Minden karján meggyújtatlan gyertyák állnak. Nem a csillár mérete az, ami felkelti a figyelmemet, sem pedig az igazi gyertyák (habár ez nem tűzveszélyes itt lent, emberek?), hanem az, hogy a csillár mintha teljes egészében emberi csontokból készült volna, ahogy a többi dekoráció is útközben.

Tudom, hogy ez csak egy műalkotás, és a csontok műanyagból vannak, vagy valami hasonló anyagból, de nagyon élethűnek tűnnek, ahogy a csillárról lógnak. Annyira, hogy borzongás fut végig tőle a gerincemen. Ez már több mint csupán tisztelgés a katakombák előtt. Ez olyan, mintha valaki újra akarta volna alkotni őket.

– Miért álltál meg? – kérdezi Flint a tekintetemet követve.

– Ez nagyon bizarr. Tudod, ugye? Elvigyorodik.

– Egy kicsit. Ugyanakkor klassz is, nem?

– De. Nagyon klassz. – Kicsit beljebb lépek a helyiségbe, hogy jobban lássam. – Kíváncsi vagyok, mennyi ideig tartott elkészíteni. Úgy értem, ez biztos valami iskolai művészeti projekt volt, nem? Nem csak egy diák készítette.

– Művészeti projekt? – Flint nem érti.

– Nem tudjuk – vág közbe Lia. – Évekkel azelőtt készült, mielőtt mi idejöttünk… és évekkel azelőtt, hogy a nagybátyád vagy bármelyik jelenlegi tanár idejött volna. De igen, valószínűleg iskolai projekt volt. Egyetlen művész sem tudná ezt egy szemeszter vagy akár egy év alatt elkészíteni.

– Elképesztő. Olyan alaposan kidolgozott és életű. Vagyis… tudod, hogy értem.

Bólint.

– Igen.

Mindegyik alagút fölött újabb csontokat látok, valamint kis táblákat, amelyeken olyan nyelven vannak a feliratok, amit nem ismerek fel. Biztos vagyok benne, hogy az egyik alaszkai bennszülött nyelv lehet, de szeretném tudni, melyik. Ezért előveszem a telefonomat és lefényképezem a legközelebbi táblát. Majd később megkeresem az interneten, a kunyhók nevével együtt.

– Mennünk kell – szólal meg Flint, amikor a második képet akarom készíteni. – Hamarosan kezdődik az óra.

– Ja, igen. Bocsi. – Körülnézek, és visszateszem a telefonomat a blézerem zsebébe. – Melyik alagúton megyünk?

– Balról a harmadikon – feleli Lia.

Odamegyünk, ám amikor már éppen elérnénk, finom remegés fut végig a termen. Először azt gondolom, hogy csak képzelődöm, a csillár csontjai viszont összekoccannak, és az elképzelhető legfélelmetesebb hangot adják ki. Rájövök, hogy egyáltalán nem képzelődtem.

Egy dohos, roskadozó, régi alagút közepén állunk, a föld pedig rengeni kezd – ezúttal nagyon is hevesen.

30.

Megrengeted a földet a lábam alatt… és mindenhol máshol is

Lia szeme elkerekedik, amikor a fejünk fölött meginog a csillár.

– Ki kell jutnunk ebből a teremből!

– Az alagútból kell kijutnunk! – válaszolom. – Szerinted milyen masszívak ezek a járatok?

– Nem fognak beomlani – nyugtat meg Lia, de nagyon gyorsan indul el azon az úton, ami állítólag a rajzteremhez vezet.

Nem hibáztatom – Flint és én szintén nagyon sietünk.

Ez nem egy nagy földrengés, legalábbis nem az a fajta, amiről Alaszka híres. Viszont nem is az a kis rengés, amiket azóta tapasztaltam, hogy idejöttem. Az otthoni élményeim alapján ez körülbelül hetes erősségű lehet a Richter-skálán.

Valószínűleg Lia és Flint is ugyanekkor jönnek rá erre, mert ahogy belépünk az új alagútba, sietős lépteink futássá változnak.

– Milyen messze van a kijárat? – kérdezem. A telefonom megrezzen a zsebemben, egymás után érkeznek az üzenetek. Nem foglalkozom vele, mert a talaj továbbra is mozog alattam.

– Még néhány száz méter – válaszolja Flint.

– Ki fogunk jutni?

– Hát persze. Mi… – Elhallgat, mert ekkor hangos, dübörgő hang hallatszik a földből, amelyet egy erős lökés követ, és ettől a rengés rázkódássá változik.

A lábamból kifut az erő, és botladozni kezdek. Flint megragadja a karomat a könyököm fölött, hogy megtartson, aztán annál fogva vezet végig az alagútban, de olyan gyorsan, hogy szerintem a lábam már nem is ér le a földre többé. Ellentétben a múltkori alkalommal a lépcsőn, most nem ellenkezem.

Lia előttünk megy, és még gyorsabban fut, habár el sem tudom képzelni, ez hogy lehetséges, mivel Flint és én is villámgyorsan száguldunk.

Végül emelkedni kezd a talaj és megkönnyebbülés lesz úrrá rajtam.

Már majdnem ott vagyunk, majdnem kijutottunk erről a helyről, és eddig tartotta magát az alagút. Még húsz másodperc, és feltűnik előttünk egy ajtó. Az előzővel ellentétben, amin bejöttünk, ezt rajzok borítják. Sárkányok, farkasok, boszorkányok láthatók rajta, és biztosra veszem, hogy az ott egy snowboardozó vámpír.

A rajzok graffiti stílusúak, minden elképzelhető szín megtalálható rajtuk. És nagyon menők. Majd máskor alaposabban szemügyre veszem őket, amikor a föld nem mozog szó szerint a lábam alatt. Most azonban várom, hogy Lia beüsse a kódot – 59678 (ezúttal nagyon figyeltem) – majd mind a hárman gyorsan átszaladunk az ajtón és belépünk egy nagy helyiségbe, ami minden bizonnyal a rajzeszközök szertára lehet.

Amikor az ajtó becsukódik a hátunk mögött, abbamarad a földrengés. Megkönnyebbülten kifújom a levegőt, Flint elengedi a karomat, én pedig előrehajolok, hogy levegőhöz jussak. Lehet, hogy ő végezte a futás nagyobb részét, de én is olyan gyorsan kapkodtam a lábam, ahogy csak bírtam.

Több másodperc is eltelik, mire újra képes vagyok levegőt venni anélkül, hogy úgy érezném, mindjárt szétrobban a tüdőm. Felegyenesedem, és egyszerre több dolgot is észreveszek. Először is, hogy ez a szertár nagyon jól felszerelt. Másodszor, hogy a rajzterembe vezető ajtó nyitva van. És harmadszor, hogy Jaxon az ajtóban áll, az arca totálisan kifejezéstelen.

A gyomrom összerándul, amikor megpillantom ökölbe szorított kezét és a szemében lángoló haragot, de nem azért, mert félek, hanem mert láthatóan ő az, aki aggódott.

Hosszú másodpercekig senki sem szól semmit, kivéve Liát, aki felváltva néz Jaxonra és rám, a tekintete kissé ravasznak tűnik. Azután azt mondja:

– Ne aggódj, Jaxon, drágám. Én jól vagyok. – Azután megveregeti arcának azt a felét, amelyen nincs sebhely, besétál mellette a rajzterembe, és becsukja maga mögött az ajtót.

Jaxon még csak rá se néz. Üres, fekete tekintetét Flintre szegezi, aki a szemét forgatja, és így szól:

– Mindketten jól vannak. Nagyon szívesen.

Jaxon egy ideig nem válaszol. Még csak egy hangot se ad ki. Hamar kiderül azonban, hogy korábban csak azt hittem, hogy dühös, mert Flint megjegyzése után úgy néz ki, mint akit csak egy hajszál választ el az agyvérzéstől. Vagy a tömeggyilkosságtól.

– Tűnj el innen! – morogja neki.

– Nem terveztem, hogy maradok. – Flint ennek ellenére nem mozdul, inkább elém áll, és farkasszemet néz Jaxonnal.

Na ebből elég. Ebből most rohadtul elég.

– Menj arrébb! – parancsolok rá, aztán amikor nem mozdul elég gyorsan, oldalra lépek, és elmegyek mellette.

Egy pillanatra úgy látszik, mintha meg akarna állítani, Jaxon azonban halkan felmordul, ezért Flint hátralép. Ez még jobban feldühít. Értem én, hogy Jaxon aggódott miattam, de akkor sincs joga úgy viselkedni, mint egy pszichopatának.

– Tényleg jól vagy? – kérdezi vádlón, miközben előrelépek.

– Igen. – Megpróbálok elmenni mellette, de Flinttel ellentétben ő nem mozdul. Csak áll ott az utamban, sötét szeméből még mindig sugárzik a harag… és valami más is, amit nem tudok beazonosítani. Bármi is az, felpezsdül tőle a vérem, mint egy felrázott szénsavas ital. Vagyis csak felpezsdülne, ha engedném. Jelenleg ugyanis túlságosan lefoglal, hogy a haragra koncentráljak, nem engedem, hogy bármi más elterelje a figyelmemet.

– Mondtam, hogy tartsd magad távol Flinttől, erre te bemész vele az alagútba? – kérdezi Jaxon.

Ez volt a legrosszabb dolog, amit mondhatott nekem, mert az adrenalin még mindig tombol bennem a földrengés, a futás és a félelem miatt. És csak azért, mert néhány perccel ezelőtt még halálra voltam rémülve, nem fogom eltűrni, hogy felelősségre vonjon. Ahogy azt sem, hogy megszabja nekem, mit csináljak.

– Erről most nem akarok beszélni veled – válaszolom. – Elkésem az óráról, amiről nagyon nem akartam elkésni, és a legkevésbé arra van időm, hogy ezzel a bizarr kakaskodással foglalkozzak kettőtök között. – Beleveszem Flintet is a haragomba.

– Ez nem kakaskodás, Grace. – Jaxon kinyújtja felém a kezét, de én elhúzom, mielőtt megfoghatná.

– Bárhogy nevezed is, unalmas és bosszantó, és elegem van belőle. Szóval, menj az utamból, hadd menjek órára, mielőtt elfelejtem, hogy pacifista vagyok, és behúzok neked egyet!

Nem tudom, melyik szó döbbenti meg jobban – a behúzok vagy a pacifista. De mielőtt bármelyikünk is megtudhatná, Flint közbevág:

– Ez az, Grace! Mondd csak meg neki, hogy fogja vissza magát!

Jaxon morgása ezúttal nagyon félelmetes. Amellett elég hangos is ahhoz, hogy az ajtó másik oldalán a csoport – és még a tanár is – azonnal elhallgasson. Szuper. Egyszerűen szuper.

Megpördülök, és szembefordulok Flinttel.

– Te csak fogd be, vagy neked is kitalálok valami szörnyűséget. – Visszafordulok Jaxon felé. – Ami pedig téged illet, húzz el az utamból, különben soha többé nem szólok hozzád!

Jaxon először nem mozdul, de úgy vélem, ez inkább amiatt van, mert teljesen megdöbben (amennyire az arcából meg lehet állapítani), mint azért, mert szándékosan akadályozni akar.

Végül felemeli a kezét és ellép az útból, pontosan úgy, ahogy követeltem.

– Köszönöm – mondom neki sokkal halkabban. – Értékelem, hogy aggódtál. Tényleg. De ez az első napom az iskolában, és szeretnék órára menni.

Azután anélkül, hogy megvárnám a válaszát, elsietek mellette be a terembe, ahol mindenki – még Lia és a tanár is – engem bámul.

Milyen. Rohadtul. Meglepő.

31.

A nagylányok nem sírnak (csak ha akarnak)

– Grace! Vigyázz!

Az unokatestvérem hangja felé fordulok – ő az első, aki hozzám szólt, amióta dühösen leteremtettem Jaxont és Flintet öt órával korábban – és éppen időben teszem, hogy megpillantsam a kosárlabdát, ami a fejem felé száguld. Elütöm a kezemmel, aztán összeszorítom az ajkam, hogy ne kiáltsak fel, mert fájdalom nyilall a kezembe.

Nevetséges, hogy ennyire fáj kivédeni egy kosárlabdát, de bárki dobta is, nagyon erősen hajította felém. Az egész karom fáj az ütközéstől, pedig nem is tudtam, hogy ez egyáltalán lehetséges.

– Mi a franc? – kérdezi Macy dühösen a tornateremben lévőknek címezve, miközben odaszalad hozzám. – Ki dobta ezt?

Senki sem válaszol.

– Ez komoly? – Az unokatestvérem csípőre teszi a kezét, úgy néz egy csapat lányra, akik az öltözőajtó mellett állnak. – Ti voltatok?

– Hagyd! – mondom neki. – Nem számít.

– Nem számít? Hallottam, milyen erősen csapódott a kezedhez. Ha a fejedet találta volna el, agyrázkódást kaptál volna!

– De nem így történt. És jól vagyok. – Ez persze kicsit túlzás, mivel még mindig fáj a karom, de már így is elég feltűnést keltettem a mai napra, köszönöm szépen. Nem fogok még néhány gonosz lány miatt is nyavalyogni.

Vagy sok gonosz lány miatt, ami azt illeti, akik közül az egyiknek nyilvánvalóan jó esélyei vannak profi kosárlabdás karriert befutni.

Úgy értem, hát igen, nem tagadom, furcsa volt ez a nap. Azóta nem láttam se Jaxont, se Flintet, mióta ma reggel leteremtettem őket. És bár Jaxon nem jelent meg egyik órámnál sem, hála istennek Byron ott várt a rajzterem előtt egy pluszdzsekivel, amikor véget ért a foglalkozás, hogy ne kelljen még egyszer keresztülmennem azon a hátborzongató alagúton. Rafael ott ült Macyvel és velem ebédnél, valamint elkísért emelt spanyolórára, az egyetlen olyan órára, ami közös az órarendünkben. Liam pedig velem jött spanyolról tornaórára.

Persze ezt a többi diák is észrevette, és ez nem használt a népszerűségemnek. Úgy értem, nem akartam én nagyon sok barátot szerezni itt, de azért arra sem vágytam, hogy a nap minden percében repülő kosárlabdák elől kelljen elugrálnom.

– Biztos vagy benne, hogy jól vagy? – kérdezi Macy, és a homlokát ráncolva nézi, ahogy az ujjaimat mozgatom és a kezemet rázogatom.

Erre azonnal abbahagyom.

– Igen. Biztos. – Egyáltalán nem hiányzik, hogy nagy ügyet csináljon valamiből, ami sokkal rosszabbul is végződhetett volna.

Megrázza a fejét, de nem mond semmi mást a kosárlabdáról. Ha pedig észreveszem, hogy vádlón néz az osztálytársaimra, nem fogom megjegyezni. Én is megharagudnék, ha vele szórakozna valaki.

Ennek ellenére ideje témát váltani, ezért azt kérdezem:

– Ez meg micsoda? – Fekete balett-trikójára, harisnyanadrágjára és flitteres szoknyájára mutatok.

– A tánccsoport ruhája – válaszolja büszke mosollyal. – Pénteken a meccs előtt én is szólót táncolok majd.

– Tényleg? Ez csodás! – sikítom, bár igazából soha nem voltam nagy rajongója a tánccsoportoknak. Macy viszont nyilvánvalóan imádja, és ez elég nekem.

– Igen. Tudod, mire fogok táncolni? – Nem folytatja, mert az edző ekkor fütyül egyet.

– Ez mit jelent? – kérdezem.

– Ez azt jelenti, hogy vége az órának. És mivel ez volt az utolsó, azt is jelenti, hogy te szabad vagy. – Elvigyorodik. – Nekem suli után még két órát próbálni kell, de miután végzek, megkereslek, és együtt mehetünk vacsorázni. Persze ha nincs újabb földrengés.

– Hát igen. – Ma délután többször is remegett a föld… Nem volt nagy rengés, csak kisebb utórengések, de emiatt a diákok többsége, köztük én is, elég ideges lett. – Ki gondolta volna, hogy az Alaszkában töltött négy napom alatt több földrengést élek át, mint egész életemben Kalifornia partján?

– Furcsa – ért egyet Macy, és látszik rajta, hogy nem érti. – Persze időnként vannak földrengések, de már nagyon régen nem volt egymás után ilyen sok. Talán soha. Biztosan te hoztad magaddal.

– Elnézést kérek érte – viccelődöm. – Megpróbálom visszafogni magam.

– Tedd azt – válaszolja vigyorogva. – Viszlát a próba után!

– Szia.

Integetek neki, mielőtt elindulok az öltözőbe. Senki sem zavar, miközben átöltözöm, de nem is szólnak hozzám. Már körülbelül dél óta felhagytam azzal, hogy megpróbáljak beszélgetni az emberekkel. Elegendő hűvös elutasítást kaptam ahhoz, hogy felfogjam az üzenetet.

Rekordidő alatt felöltözöm, aztán fogom a hátizsákomat és kimegyek. Alighanem vissza kellene mennem a szobámba és nekiállni a házi feladatomnak, de nem vagyok hozzászokva ahhoz, hogy állandóan a négy fal közé legyek bezárva.

Otthon, San Diegóban mindig a szabadban voltam. A medencében, a tengerparton, vagy futottam a parkban. Még a leckét is a verandán ülve csináltam a hintaágyon, és néztem, ahogy lenyugszik a nap a víz fölött.

Ezek után állandóan egy épületbe zárva lenni nem kicsit nehéz.

Arra gondolok, hogy felmegyek a szobámba, és magamra veszem azt a sok meleg holmit, hogy kimehessek sétálni, de egyetlen porcikám sem kívánja, hogy a fél ruhatáramat magamra húzzam csak azért, hogy kimerészkedjek a jéghidegbe. Ezért végül kompromisszumot kötök. A kastélyban fogok járkálni, jobban megismerem, mivel – bár az óráim sokfelé vittek – a legnagyobb részében még nem is jártam.

Egy pillanatra eszembe villan Jaxon figyelmeztetése az első napon, de az késő éjszakára vonatkozott. Csak azért, mert a kastély falain kívül néhány órája már lement a nap, az itteni folyosók még nem lettek veszélyesek, hiszen mindenki ébren van, és egyik foglalkozásról a másikra megy. Ráadásul nem fogom a következő másfél évet azzal tölteni, hogy félek azoktól az emberektől, akikkel együtt járok iskolába. Az a két srác az első éjszakámon seggfej volt, kétség sem férhet hozzá, de felkészületlenül ért a támadás. Nem fogom megengedni, hogy ilyesmi még egyszer megtörténjen. És semmiképpen sem leszek fogoly a saját iskolámban.

Mivel eszembe jut Jaxon, előveszem a telefonomat, és megnyitom az üzenet applikációt. Hat üzenet vár, mind Jaxontól – és mindegyiket a földrengés alatt írta. Nem nyitottam még meg őket, mert először túlságosan haragudtam rá ahhoz, hogy tudni akarjam, mit írt. Aztán pedig nem akartam mások előtt elolvasni az üzeneteket, mert mindig az arcomra vannak írva az érzéseim, és a legkevésbé sem akartam, hogy bárki lássa, mit érzek Jaxon iránt. Különösen, mivel fogalmam sincs, mi történik kettőnk között – ha történik egyáltalán valami.

Az első üzenet nem sokkal az irodalom óra vége után érkezett.

Jaxon: Szia, gondoltam, találkozunk a rajzóra előtt, de nem vagy itt. Eltévedtél? ;)

Néhány perccel később egy második üzenet is jött tőle.

Jaxon: A keresésedre induljak, hogy megmentselek? o_O

A harmadik üzenet nagyon gyorsan jött a második után, ahogy az utána következő három is.

Jaxon: Bocsi, hogy zavarlak, csak szeretném biztosan tudni, hogy nem kerültél-e bajba. Ugye Quinn és Marc nem zaklatnak?

Jaxon: Hé, jól vagy?

Jaxon: Kezdek aggódni. Csak egy megerősítésre van szükségem, hogy azok a szemetek nem találtak meg megint. Minden rendben?

Jaxon: Grace?

Emlékszem, hogy a földrengés közben megjöttek az üzenetek, de akkor nem foglalkoztam velük. Most pedig, hogy elolvastam őket, igazi szemétládának érzem magam. Nem azért, mert nem válaszoltam rájuk, hiszen… éppen földrengés volt!

Csak azért, mert azt akarja, hogy válaszoljak, még nem kötelességem visszaírni. Mégis bűntudatom van, amiért úgy nekimentem a rajzteremnél, miközben nyilvánvalóan csak aggódott miattam. És azért, mert nem válaszoltam neki ilyen sokáig, miközben ő bocsánatot kért az egyik üzenetében… Szinte biztos vagyok benne, hogy a nagy Jaxon Vega sohasem tesz ilyet, ahogy azt sem mondja soha, hogy „kérlek”.

Ott a rajzszertárban csak arra tudtam gondolni, mennyire kínos, hogy vitatkozik Flinttel és jelenetet rendez miattam. Nem jutott eszembe, hogy csak azért van ott, mert aggódik, és azért szólalkozott össze Flinttel, mert ideges volt.

A régi iskolámban abszurd és talán egy kicsit furcsa is lett volna, hogy egy srác ennyire nyugtalankodjon miattam. De nem igazán hibáztathatom Jaxont, amiért aggódott, hiszen már kétszer kellett megmentenie. Ráadásul az utolsó üzenetei egy nyavalyás földrengés közben érkeztek, ami mindenkit annyira felzaklatott, hogy az összes tanár a nap hátralevő részében tíz percet arra szánt az órájából, hogy a földrengéssel kapcsolatos biztonsági szabályokról beszéljen.

Ha mindenki így kiakadt a földrengés miatt, nehéz neheztelnem Jaxonra, amiért ő is ugyanígy érzett.

Mivel bűntudatom van, amiért olyan sokáig nem válaszoltam, gyors egymásutánban több üzenetet is elküldök neki.

Én: Bocsi, dolgom volt, és nem néztem meg a telefonomat.

Én: Te el vagy foglalva? Van kedved felfedezni velem a kastélyt?

Én: És hé, még nem fejezted be a viccet.

Amikor nem válaszol azonnal, a blézerem zsebébe teszem a telefonomat, befordulok az egyik mellékfolyosóra, és csak céltalanul kóborolok.

Elmegyek egy helyiség előtt, ahol két ember a szokásos fehér öltözetben és védősisakban vív, és megállok egy kicsit, hogy őket nézzem. Aztán továbbmegyek a zeneterem felé, ahol egy göndör hajú fiú szaxofonon játszik. Felismerem a dalt, ez az Autumn Leaves, és a hallatán majdnem összecsuklik a térdem.

Cannonball Adderley 1958-ban Somethin’ Else címmel kiadott egy lemezt. Miles Davis és Art Blakey is játszottak rajta, és ez volt apám kedvence… különösen az Autumn Leaves című szám. Újra és újra lejátszotta, miközben a ház körül dolgozott, és nekem is legalább százszor meg kellett hallgatnom vele, miközben minden egyes hangról külön beszédet tartott, és mindig elmagyarázta, miért volt Adderley akkora zseni.

Az elmúlt egy hónap, mióta a szüleim meghaltak, valószínűleg a leghosszabb időszak volt egész életemben, amikor nem hallottam ezt a dalt, ezért most, hogy itt találkozom vele, úgy érzem, ez egy jel. Nem beszélve arról, hogy teljes erőből gyomorszájon vág.

Könnybe lábad a szemem, és csak arra tudok gondolni, hogy elmeneküljek innen. Megfordulok, és futásnak eredek, nem érdekel, hova megyek, csak azt tudom, hogy el kell mennem innen.

A hátsó lépcsőn indulok felfelé, egyre magasabbra és magasabbra mászom, amíg fel nem érek a legmagasabb toronyba. A hely legnagyobb részét egy szoba foglalja el, ami egy zárt ajtó mögött van, de látok egy kis alkóvot nem messze a lépcsőtől, hatalmas ablakkal, amely az iskola bejáratára néz. Ami azt illeti, ez az első ablak, amin nincs behúzva a függöny. Odakint most sötét van, a kilátás viszont még így is pazar. Utcai lámpák világítják meg a havat, a fekete égbolton pedig csillagok ragyognak, ameddig a szem ellát.

A kis alkóvban beépített könyvespolcok húzódnak körben végig, és néhány kényelmes, puha párnájú széket is látok. Ez nyilvánvalóan egy kis olvasósarok, és van itt mindenféle könyv a klasszikusoktól a modern Stephen King-regényekig… De nem azért jöttem fel idáig, hogy olvassak, bármennyire is a kedvenc időtöltéseim közé tartozik ez általában.

Ehelyett lerogyom az egyik székre, és végre szabadjára engedem a könnyeimet.

Nagyon sok van belőlük. A temetés óta nem sírtam igazán, és most, hogy elkezdtem, nem tudom abbahagyni. A gyász egy vad dolog bennem, olyan, mint egy veszett állat, ami belülről tép szét és mindent fájdalmassá tesz.

Próbálok nem nagy zajt csapni, a legkevésbé sem szeretném felhívni magamra a figyelmet, de nehéz, amikor ilyen fájdalom gyötri a lelkemet. Önvédelemből magam köré fonom a karomat és hintázni kezdek, nagyon szeretném enyhíteni a fájdalmat. És még ennél is jobban szeretném megtalálni a módját, hogy összeszedjem magam, miközben úgy érzem, minden széthullik bennem.

De nem sikerül. Semmi sem segít, a könnyek csak jönnek és jönnek, és heves, szívszaggató zokogás szakad ki a mellkasomból.

Nem tudom, mennyi ideje vagyok itt, harcolok a fájdalommal és a magánnyal, miután egy pillanat alatt elveszítettem a szüleimet, azután alig egy hónappal később minden mást is, ami ismerős volt az életemben. Ahhoz azonban elég sok időt töltök itt, hogy a sötétkék félhomályból koromsötét legyen odakint az ég.

Elég sokat ahhoz, hogy megfájduljon a mellkasom.

És bőven eleget ahhoz, hogy elapadjanak a könnyeim.

Valamiért azonban attól, hogy kifogytam a könnyekből, az egész sokkal jobban fáj.

De attól, hogy itt ülök, ez nem fog megváltozni. Semmi sem fog, ami azt jelenti, hogy akár fel is állhatnék innen. Macy hamarosan befejezi a táncpróbáját, és nem akarom, hogy megint a keresésemre kelljen indulnia.

A gondolat, hogy Macy így lát – hogy bárki így lát –, az a fajta fenyegetés, ami erőt ad, hogy megmozduljak végre. Csakhogy, amikor feltápászkodom és megfordulok, rájövök, hogy valaki már megtalált.

Jaxon.

32.

Eddig is tudtam, hogy magasan vagyunk, csak azt nem, hogy a tagadás csúcsán

Jaxon a lépcső tetején áll, az arca kifejezéstelen, a tekintete viszont fürkésző, miközben engem néz.

Zavarba jövök, az arcom lángol, a lélegzetem szaggatottá válik. Meg akarom kérdezni tőle, mióta van itt, de valójában nem számít. Elég régóta.

Várom, hogy mondjon valamit, megkérdezze, hogy jól vagyok-e, vagy rám szóljon, hogy hagyjam abba a nyafogást, vagy a kettő közötti a millió és egy lehetséges módon reagáljon.

De nem teszi.

Csak áll ott, engem néz azzal az igéző szemével, amíg újra el nem akad a lélegzetem… ezúttal egészen más ok miatt.

– Sa-sajnálom! – nyögöm ki végül. – Mennem kell.

Jaxon nem válaszol, ezért a lépcső felé indulok, de elzárja előttem az utat. És továbbra is engem néz, a fejét egy kicsit oldalra biccenti, mintha valamin nagyon erősen gondolkozna. Én eközben csak azon imádkozom, hogy nyíljon meg alattam a föld, és nyeljen el.

Ez most tökéletes alkalom lenne egy újabb földrengésre, csak mondom…

Amikor végül megszólal, a hangja egy kicsit rekedt:

– Miért?

– Miért kell mennem? Vagy miért sírtam?

– Egyik sem.

– Hát… akkor fogalmam sincs, hogy erre mit kellene mondanom. – Hosszan kifújom a levegőt. – Nézd, sajnálom, hogy azzal fenyegettelek meg ma a rajzteremnél, hogy megütlek. Csak néha… túl sok vagy.

Felvonja az egyik szemöldökét, ezt leszámítva azonban nem változik kifejezéstelen arca.

– Te is.

– Igen. – Erőtlenül felnevetek, és a még mindig könnyes arcomra mutatok. – Igen, el tudom képzelni, miért gondolod ezt.

Csak néhány lépésre vagyok tőle, ő pedig még közelebb jön, amíg már csak néhány centi választ el minket. Kiszárad a torkom.

Várom, hogy mondjon valamit, de nem szólal meg. Várom, hogy megérintsen, de azt sem teszi. Ehelyett csak áll ott, olyan közel, hogy érzem az arcomon a lélegzetét, és biztosra veszem, hogy ő is érzi az enyémet.

A szeme még mindig sötét, üres és kifejezéstelen.

Újabb másodpercek telnek el, amelyek hosszú perceknek tűnnek, és végül, végül suttogva azt kérdezi:

– Milyen érzés?

– Mi milyen érzés? – Nem értem, és egy kicsit félek is, hogy talán én leszek egy vicc poénja.

– Milyen érzés így elengedni magad?

– Mint most? Úgy érted, a sírásom? – Ismét nagyon zavarba jövök, megtörlöm az arcomat, próbálom eltüntetni a könnyeim utolsó maradványát is. – Sajnálom. Nem akartam, hogy bárki így lásson. Én…

– Nem csak az. Úgy értem, milyen érzés, ha ki tudod mutatni, hogy mit érzel, amikor csak akarod, anélkül, hogy aggódnod kellene… – Hirtelen elhallgat.

– Mi miatt? – kérdezem. – Anélkül, hogy mi miatt kellene aggódnom?

Hosszú másodpercekig csak engem néz. Azután kicsit megrázza a fejét, és azt feleli:

– Nem számít. – Elmegy mellettem, kinyitja a szoba ajtaját, amely az alkóv után áll, és bemegy.

Én csak bámulok utána, nem tudom, mit kellene tennem. Úgy érzem, hogy véget ért a beszélgetésünk, mintha azt sugallta volna nekem, hogy távozhatok, ugyanakkor nyitva hagyta az ajtót, és ez eléggé meghívásnak tűnik.

Egy vagy két percig is ott állok, habozok, hogy mit tegyek, amikor kidugja fejét az ajtón:

– Bejössz?

Követem őt a szobába – hát persze hogy követem. Arra viszont egyáltalán nem vagyok felkészülve, amit odabent találok, mert akaratlanul is az jut eszembe, hogy ez az én saját csodavilágom.

Mindenhol könyveket látok, minden létező felületen kellemes összevisszaságban sorakoznak.

A sarokban három gitár áll, valamint egy dobfelszerelés, amelynek láttán megdobban a szívem, és bizseregnek az ujjaim, hogy hozzáérjenek. Hogy játsszak rajta, ahogy az enyémen játszottam, amikor még megvolt.

Amikor még nagyon sok holmim volt.

A szoba közepén egy hatalmas, fekete bőrkanapé áll, rajta vastag, puha párnákkal, amelyek szinte könyörögnek azért, hogy az ember közöttük aludjon.

Szeretnék mindenhez hozzáérni, végighúzni az ujjaimat a dobfelszerelésen, csak azért, hogy érezzem a lelkét. Épp csak annyi önuralmam van, hogy ne kövessem az ösztöneimet, de nagyon nehéz. Olyan nehéz, hogy a biztonság kedvéért muszáj zsebre tennem a kezemet.

Mert csak most jöttem rá, hogy ez Jaxon szobája, és nagyon enyhe kifejezés, ha azt mondom, hogy nem voltam rá felkészülve.

Jaxon láthatóan egyáltalán nem foglalkozik a környezetével, ami bizarrnak tűnik, habár tudom, hogy ez mind az ő holmija. Mindennap látja és megérinti őket. Azért egy részem szeretné tudni, hogyan lehet rá sem hederíteni arra a halom művészeti könyvre a kanapé mellett, vagy a hatalmas, lila kristályra az íróasztalánál. Ugyanez a részem szinte sikítja, hogy bármit gondol is a dologról Jaxon, közel sem vagyok annyira menő, hogy jogom legyen itt lenni vele.

Mivel nem mond semmit, a falon lógó műalkotások felé fordulok. Nagy, vad festmények, merész színekkel és ecsetvonásokkal, amelyek sokféle gondolatot ébresztenek bennem. Az íróasztala mellett pedig – még hihetetlenebb módon – egy kis ceruzarajz látható egy nőről, akinek vad haja és ravasz szeme van, és terjedelmes kimonót visel.

Felismerem, vagy legalábbis úgy gondolom, hogy felismerem, ezért közelebb lépek, mert szeretném még alaposabban is megnézni. És valóban…

– Ez egy Klimt! – kiáltok fel.

– Igen – helyesel.

– Nem kérdés volt. – A rajz üveg alatt van, ezért megérintem a jobb alsó sarokban lévő aláírást. – Ez egy eredeti Klimt, nem reprodukció!

Most nem válaszol, annyit sem mond, hogy igen.

– Szóval, csak itt fogsz állni zsebre tett kézzel? – kérdezem.

– Nem is válaszolsz?

– Éppen most mondtad, hogy nem kérdés volt.

– Nem is. De ez még nem jelenti azt, hogy nem akarom hallani a sztorit.

Jaxon megvonja a vállát.

– Nincs sztori.

– Az asztalod mellett egy eredeti Klimt lóg. Hidd el nekem, biztos, hogy van sztori. – A kezem remeg, miközben újra végigsimítom a vonalakat az üvegen keresztül. Még sohasem voltam ennyire közel az egyik alkotásához.

– Tetszett. Emlékeztetett valakire. Megvettem.

– Ennyi? Ez a nagy sztori? – nézek rá hitetlenkedve.

– Mondtam neked, hogy nincs sztori. Te ragaszkodtál hozzá, hogy van. – Oldalra biccenti a fejét, és összehúzott szemmel néz rám. – Azt akarod, hogy hazudjak?

– Azt akarom, hogy… – Megrázom a fejem, és megint hosszan kifújom a levegőt. – Nem tudom, mit akarok tőled.

Erre halkan felnevet – ez az első jele bármiféle érzelemnek, amit azóta mutatott, hogy a rajzteremnél idegesen megkérdezte tőlem, jól vagyok-e.

– Ismerős érzés.

A szoba másik felében van, és egy részem azt kívánja, bárcsak közelebb lenne. Bárcsak megérintenénk egymást.

Persze egy másik részem még mindig retteg attól, hogy megérintsem, attól pedig még jobban, hogy ő hozzám érjen. Ha egy szobában vagyok vele, már az is túl sok. Látni, ahogy az alsó ajkát harapdálja, és ezzel most először árulja el az idegességét, ez is túl sok.

Ha megérintene, átölelne vagy megcsókolna, annyira, annyira túl sok lenne, hogy attól félek, szétrobbannék, amint az ajka az enyémhez ér. Attól félek, ott helyben meggyulladnék. Minden figyelmeztetés nélkül, és nem lehetne megakadályozni. Csak hozzáérne a keze az enyémhez és kész, nekem annyi lenne. Esküszöm, majdnem megtörtént akkor is, amikor ölben vitt vissza a szobámba a múltkor, és akkor még nem is küldött nekem gofrit, nem kísért el az órára és nem bűvölt el az üzeneteivel. Az még jóval azelőtt volt, hogy láttam volna a szobáját.

Kíváncsi vagyok, vajon ő is ugyanezektől fél-e, mert ahelyett, hogy válaszolna, megfordul, és bemegy egy másik helyiségbe. Feltételezem, a hálószobájába. Azután rájön, hogy én még mindig a Klimtet nézem – meg a többi mesés dolgot a szobájában – ahelyett, hogy követném.

A szemét forgatja, de visszajön, és anélkül, hogy egy ujjal is hozzám érne, a hálószobája felé terel.

– Gyere! Valamit meg akarok mutatni neked.

Kérdés nélkül követem. Ahogy korábban Flint mellett is, egy pillanatra most is eltölt az aggodalom, hogy talán nem vagyok biztonságban vele. Minden arra figyelmeztet, hogy ő milliószor veszélyesebb, mint Flint, még sincs bennem egy szemernyi félelem sem, ha arról van szó, hogy kettesben legyek vele a hálószobájában. Vagy bárhol máshol, miközben bármi mást csinálok vele.

Nem tudom, hogy ettől ostoba vagyok-e, vagy nagyon jó emberismerő. Nem mintha számítana, mert ez van, és kész.

Jaxon megáll az ágy végénél, felvesz egy súlyos, piros takarót, ami ott hever leterítve, azután a komód felső fiókjából elővesz egy műszőrme kesztyűt, és odadobja nekem.

– Ezeket vedd fel, és gyere utánam!

– Hova menjek? – kérdezem zavartan. Ennek ellenére azt teszem, amit kér, felhúzom a kezemre a kesztyűt.

Kinyitja az ablakot, mire jéghideg levegő szökik be rajta.

– Ezt nem gondolhatod komolyan! Biztos, hogy nem megyek ki oda. Meg fogok fagyni. – Mire hátranéz a válla fölött, és kacsint. Kacsint!

– Ez meg mi volt? – kérdezem. – Mióta szoktál te kacsintani?

Nem válaszol, csak a száját húzza el egy kicsit. Azután kimászik az ablakon, és leugrik egy métert a torony alatti mellvédre.

Nem kellene foglalkoznom vele, egyszerűen hátat kellene fordítanom neki és kisétálni a szobából. Jó messzire menni ettől a fiútól, aki azt hiszi, hogy olyan ostoba vagyok, hogy novemberben kimegyek vele a háztetőre Alaszkában úgy, hogy csak egy blézer van rajtam, ami a hidegtől véd. Ezt kellene tennem.

De persze csak azért, mert ezt kellene tennem, még nem biztos, hogy ezt is fogom tenni.

Mert amikor ezzel a fiúval vagyok, nyilvánvalóan cserben hagy a józan ész. Ez pedig azt jelenti, hogy pontosan azt teszem, amit nem lenne szabad – ebben az esetben követem, ki az ablakon, le a mellvédre.

33.

Nem csak Madonnának van szerencsecsillaga

Mihelyt leugrom mellé – vagyis inkább lesegít, és nagyon vigyáz a még fájós bokámra –, körém csavarja a takarót, a fejem és mindenem köré, hogy csak a szemem látszik ki. Meg kell mondanom, nem tudom, miből van a takaró, de amint körém tekeri, már nem is vacogok. Melegem sincs persze, de határozottan állíthatom, hogy egyhamar nem fogok kihűlés miatt meghalni.

– És mi a helyzet veled? – kérdezem, amikor látom, hogy rajta csak egy kapucnis pulcsi van. Vastag a pulóver, ugyanaz, mint amit odakint viselt, amikor Liával együtt láttam, de korántsem elég védelem a hideg ellen. – Ketten is elférünk a takaró alatt.

Elhallgatok, amikor felnevet.

– Jól vagyok. Miattam nem kell aggódnod.

– Még szép, hogy aggódom miattad. Nagyon hideg van. Megvonja a vállát.

– Hozzá vagyok szokva.

– Na jó. Most már muszáj megkérdeznem. Hirtelen az egész teste megfeszül.

– Micsodát?

– Te földönkívüli vagy?

Mindkét szemöldöke egyszerre ugrik fel, egészen a haja vonaláig.

– Tessék???

– Te. Földönkívüli. Vagy? Nem hiszem el, hogy ennyire meglep. Úgy értem, csak nézz magadra! – A takaró alatt le-fel mutogatok, hogy egy mozdulattal érzékeltessem, amit mondani akarok.

– Nem tudok végignézni magamon. – Most először hallom vidámnak a hangját.

– Tudod, hogy értem.

– Tényleg nem. – Lehajol, és így már csak néhány centi választja el egymástól az arcunkat. – El kell magyaráznod.

– Mintha nem tudnád, hogy te vagy a föld legdögösebb sráca.

Úgy hőköl hátra, mintha megütöttem volna, és szerintem nincs is tudatában, de megérinti a sebhelyét, amikor azt feleli:

– Ja, persze.

Ami… ugyan már!

– Azt ugye tudod, hogy attól a sebhelytől baromi szexi vagy?

– Nem. – Nagyon rövid választ ad. Egyszerű, tömör választ. Mégis sokkal többet elárul vele, mint amennyit valaha szándékozott volna.

– Hát, pedig ez az igazság. Baromi. Szexi. Vagy – ismétlem meg. – Ráadásul ott van az az aprócska tény is, hogy mindenki állandóan a seggedet nyalja.

– Nem mindenki. – Jelentőségteljesen néz rám.

– Majdnem mindenki. És sohasem fázol.

– Szoktam fázni. – A takaró alá dugja a kezét és megérinti a karomat az ujjaival. Igaza van, hideg. De akkor sem annyira, mint aki mindjárt megfagy, mert én így érezném magam, ha csak egy kapucnis pulcsi lenne rajtam.

Ránézek, és próbálok úgy tenni, mintha a hideg ellenére a keze nem gyújtana lángra minden egyes sejtet a testemben.

– Tudod, hogy értem.

– Akkor tisztázzunk valamit! Amiatt, hogy én a) a világ legdögösebb sráca vagyok – fintorog, amikor ezt mondja – b) mindenki hajlong előttem és c) nem gyakran szoktam fázni, úgy döntöttél, hogy földönkívüli vagyok.

– Van rá jobb magyarázatod? Elhallgat és elgondolkozik.

– Ami azt illeti, igen.

– És pontosan micsoda?

– Elmondanám neked…

– De akkor meg kellene ölnöd? – A szememet forgatom. – Ez komoly? Visszatérünk a jó öreg Top Gun-szövegekhez?

– Nem azt akartam mondani.

– Ó, tényleg? – Ezúttal én biccentem oldalra fejem. – Akkor mit?

– Azt akartam mondani, hogy „Nem tudnád elfogadni az igazságot.”

Totál szenvtelen hangon mondja, belőlem mégis kitör a nevetés. Mert hogy is tudnám visszatartani, miközben az Egy becsületbeli ügyből idéz nekem?

– Szóval régifilm-rajongó vagy? Vagy csak régi Tom Cruise- film-rajongó?

Elfintorodik.

– A második semmiképpen. Ami pedig a régi filmeket illeti, láttam néhányat.

– Vagyis, ha azt mondanám, hogy valaki nőket éheztet, hogy ruhát csináljon a bőrükből, akkor tudnád, hogy mire gondolok…

– Buffalo Billre A bárányok hallgatnakból? Igen. Rávigyorgok.

– Talán mégsem vagy földönkívüli.

– Határozottan nem vagyok földönkívüli.

Egy időre csend telepszik közénk. Nem kínos csend, igazából még jó is, hogy egy ideig csak szótlanul létezünk egymás mellett. Végül azonban még a varázstakaró alá is beszivárog a hideg. Szorosabbra húzom magam körül, és azt kérdezem:

– Elárulod, mit keresünk idekint?

– Mondtam neked, hogy ma elviszlek a kedvenc helyemre.

– Ez a kedvenc helyed? – Új szemmel nézek körül, szeretnék rájönni, hogy mit szeret benne annyira.

– Innen kilométerekre ellátok, mégsem zavar senki. Ráadásul… – Ránéz a telefonjára, aztán szándékosan felemeli a tekintetét az ég felé. – Három perc múlva te is megtudod.

– Csak nem a sarki fény? – kérdezem, és a reszketést hirtelen izgatottság váltja fel. – Minden vágyam, hogy lássam.

– Sajnálom. Ha a sarki fényt akarod látni, ahhoz az éjszaka közepén kell felkelned.

– Akkor mi…? – Hirtelen elhallgatok, mert egy hatalmas tűzgolyó suhan keresztbe az égen. Másodpercekkel később egy másik követi.

– Mi ez? – töprengek hangosan.

– Meteorzápor. Nem sok van itt fent, mert többnyire nyáron szokott történni, amikor hosszúak a nappalok, ezért nem látjuk. Egy azonban télen is van, és nagyon látványos.

Alig kapok levegőt, amikor három másik meteor repül el felettünk, mindegyik hosszú fényes csíkot húz maga mögött.

– A látványos nagyon enyhe kifejezés. Ez elképesztő.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog.

– Tetszik. Nagyon is. – Rápillantok, hirtelen elfog a félénkség, de nem tudom miért. – Köszönöm.

Nem válaszol, de nem is vártam választ.

Egy jó félóráig állunk kint a mellvéden, nem beszélünk, nem is nagyon nézünk egymásra, csak a leggyönyörűbb műsort figyeljük, amit valaha láttam, amely lángba borítja az eget. Minden pillanatát imádom.

Nagyon furcsa, de van abban valami, hogy itt vagyunk kint, a hatalmas éjszakai égboltot nézzük, amely a hatalmas, havas hegyek fölött terül el – mert ettől minden más megvilágításba kerül. Arra emlékeztet, milyen apró pont vagyok én a dolgok kozmikus rendjében, milyen jelentéktelenek a problémáim és a gyászom, bármennyire fájdalmasnak és mindent elhomályosítónak érzem is őket.

Talán éppen ez volt Jaxon célja, amikor kihozott ide.

Amikor véget ér a meteorzápor, hét vagy nyolc üstökös jön egymás után közvetlenül. Önkéntelenül is ámuldozom, ahogy végigsüvítenek az égen. Miután véget ér, arra számítok, hogy szomorúság tölt el – mint egy nagyon jó film vagy tűzijáték után. Csalódás, hogy valami csodálatos dolog örökre véget ért. A meteorzápor után azonban… olyan békesség száll meg, amit már nagyon régóta nem éreztem.

– Be kellene mennünk – szólal meg végül Jaxon. – Kezd hideg lenni.

– Én jól vagyok. Csak még egy-két percig maradjunk, ha lehet! – Bólint, jelezve, hogy természetesen lehet.

Olyan sok minden szeretnék mondani neki, mert olyan sok mindent tett értem ez alatt a rövid idő alatt, amióta ismerjük egymást. Ám valahányszor eszembe jutnak a szavak, nem érzem igazán jónak őket a fejemben. Ezért végül megelégszem csak annyival, hogy:

– Köszönöm.

Nevet, de a hangjában egyáltalán nincs vidámság. Nem értem, miért, amíg bele nem nézek a szemébe és rá nem jövök, hogy megint ismét teljesen üres. És ez egyáltalán nem tetszik.

– Miért nevetsz, amikor megköszönöm neked? – kérdezem kicsit vádlón.

– Mert soha nem kell nekem megköszönnöd, Grace.

– Miért nem? Valami nagyon kedves dolgot tettél értem…

– Nem így van.

– Ó, dehogynem. – A takaró alatt széttárom a karom annak egyetemes jeleként, hogy csak-nézz-körül. – Miért nem ismered el? Fogadd el a bókot, és lépj tovább!

– Mert nem érdemlem meg a bókot. – A szavak mintha az engedélye nélkül buknának ki belőle, és most, hogy elhangzottak, látszik is rajta, hogy kicsit rosszul van. – Én csak azt teszem, ami…

– Mit? Ami a feladatod? – Összerándul a gyomrom a gondolatra. – A nagybátyám kért meg rá, hogy legyél kedves velem, vagy ilyesmi?

Ismét felnevet, de még mindig nem vidám a hangja. Nincs benne semmi öröm, csak végtelen cinizmus, amitől ismét könnyes lesz a szemem, de most egész más miatt.

– Én vagyok az utolsó ember, akit Foster megkérne, hogy barátkozzon veled.

Ha udvariasabb lennék, és kevésbé aggódnék Jaxon miatt, hajlamos lennék teljesen ejteni a témát. Az udvariasság azonban sohasem tartozott az erényeim közé – annál én sokkal kíváncsibb vagyok –, ezért inkább kerek perec rákérdezek:

– És ez miért van így?

– Azért, mert nem vagyok jó ember. Nem csinálok jó dolgokat. Soha. Ezért nevetséges bókolnod nekem, ha esetleg úgy hiszed, hogy ezt tettem.

– Tényleg? – Kétkedően nézek rá. – Nos, nem szívesen hívom fel rá a figyelmedet, de felvidítani egy szomorú lányt, az igenis jó dolog. Ahogyan az is, hogy ölben viszed vissza a szobájába, mert megsérült a bokája, vagy hogy elüldözöd azokat, akik szerint vicces, ha olyan csínyt követnek el valaki ellen, ami meg is ölheti őt. Arról nem beszélve, hogy ráveszed a szakácsot, hogy gofrit készítsen egy sebesült lánynak. Ezek mind jó dolgok, Jaxon.

Most először látom rajta, hogy kényelmetlenül érzi magát, de akkor sem hátrál meg.

– Nem érted tettem.

– Ó, tényleg? Akkor kiért?

Erre nincs válasza. Hát persze hogy nincs.

– Gondoltam. – Vigyorogva nézek rá, pimaszul és utálatosan, mert ezúttal megtehetem. – Nekem úgy tűnik, muszáj beletörődnöd, hogy valami kedves dolgot tettél. Nem fogsz máglyán elégni miatta, ígérem.

– Máglyán csak boszorkányokat égetnek.

Olyan komolyan mondja, hogy nem tudom visszafogni a nevetésem.

– Nos, akkor bátran kijelenthetem, hogy biztonságban vagy.

– Ne fogadj rá!

Már éppen meg akarom kérdezni, hogy ezt hogy érti, de ekkor megborzongok – takaró ide vagy oda, baromi hideg van idekint –, Jaxon pedig a saját kezébe veszi az irányítást.

– Gyerünk! Ideje bemenni.

Nehéz ellenkeznem, miközben csak egy hajszál választ el attól, hogy vacogni kezdjen a fogam. Amikor azonban felnézek az ablakra, amelyen kijöttünk, hangosan kimondom, amire gondolok:

– Egészen pontosan hogy fogunk visszamenni? És a többes számon igazából magamat értem. – Egy métert leugrani az ablakból, az egy dolog. Felugrani ugyanazon a helyen már teljesen más.

Jaxon azonban csak a fejét rázza.

– Ne aggódj! Gondoskodom rólad, Grace.

Mielőtt megtudhatnám, miért hasít végig rajtam ez a pár szó, mint egy villámcsapás, Jaxon belekapaszkodik az ablakpárkányba, fellendül, majd beugrik az ablakon. Az egész mozdulat körülbelül másfél másodpercet vesz igénybe, és el kell ismernem, hogy lenyűgöző. Na persze Jaxonnal kapcsolatban minden lenyűgöz, akár akarja, akár nem. Ő maga a lenyűgöző.

Ráadásul sikerül elérnie, hogy ne érezzem magam egyedül, amikor magányosabb vagyok, mint valaha.

Egy pillanat múlva újra megjelenik az ablakban, kidugja fejét és az egész felsőtestével kihajol.

– Add a kezed!

Gondolkodás nélkül felemelem mindkét kezem, ő megragadja az alkaromat közvetlenül a könyököm alatt és felhúz. Két másodperc múlva én is bent vagyok a szobában, és néhány centire állok előtte.

Ezúttal nem üres a tekintete. Tűzben ég. Határozottan néz velük. Egyenesen. Rám.

34.

Szerelemben és földrengésben mindent szabad

Én csak nézek rá némán, nem tudom, mire számítsak… vagy mit tegyek. Egy részem úgy gondolja, hogy hátrébb fog lépni, egy másik viszont nagyon reménykedik benne, hogy nem. Arra gondolok, milyen érzés lenne megcsókolni, ugyanakkor az is eszembe jut, hogy menekülnöm kellene, mert bár Jaxon nem földönkívüli, de akkor sem hasonlít egyetlen fiúra sem, akit valaha ismertem. Teljesen őszinte vagyok magamhoz, és beismerem, hogy bármennyire is akarom őt, biztosan nem bírnék el vele.

Végül nem csókol meg, de nem is lép hátrébb. Ahogyan én sem. Így hát nem is tudom, meddig állunk egymással szemben, ő lefelé néz, én felfelé, a levegő sűrű és elektromossággal telített közöttünk.

Már nyakig benne vagyok, lenyűgöz minden, ami Jaxon és az is, ami nem, bármilyen kétségeim vannak is. Várom, hogy tegyen valamit, de nem mozdul. Csak néz rám azzal az éjfekete szemével, amelyben ritkán kimutatott érzelmek izzanak a felszín alatt. Ezért fáj a szívem miatta. Fizikai fájdalmat okoz, amikor eszembe jut, mit kérdezett korábban, ami mindezt elindította.

Végül megtalálom a szavakat – jobban mondva ebben az esetben azt az egy szót – amivel választ adhatok rá.

– Elsöprő – mondom, amikor elkezdi levenni a vállamról a takarót.

Mozdulatlanná dermed, a takarót tartó keze valahol a hátam közepénél megáll a levegőben.

– Miről beszélsz?

– Megkérdezted, milyen érzés szabadjára engedni magam, és megtisztítani az érzéseimet, ahogy tettem. Időnként elsöprő érzés, és egy kicsit félelmetes is. De amit tettél értem… olyan biztonságérzetet adtál, amit már nagyon régóta nem éreztem. Szóval, köszönöm. Tényleg.

– Grace…

Egy lépést teszek felé, a mellem épphogy hozzáér a mellkasához. Nem tudom, mit csinálok. Még sohasem kezdeményeztem én egy fiúnál, Jaxon pedig nem akármilyen fiú. Vakon repülök, de most nem számít. Semmi sem számít, csak az, hogy valahogy megérintsem.

Érezni akarom erős karját körülöttem, ahogy puhán hozzásimulok. Érezni akarom, ahogy meleg teste az enyémhez feszül.

Csakhogy egyáltalán nem meleg. Az a kapucnis pulóver nyilvánvalóan nem védte rendesen a hidegtől, bármit mondott is nekem.

– Jaxon, te jéghideg vagy! – Kiveszem a takarót a kezéből és a vállára terítem, majd jó szorosan a teste köré csavarom. Ezután le-fel dörzsölgetem takaróval borított karját, és igyekszem valami meleget csiholni belé.

– Jól vagyok – mondja, és megpróbál ellépni tőlem.

– Egyértelmű, hogy nem. Még soha senkit nem éreztem ennyire hidegnek, mint most téged.

– Jól vagyok – ismétli meg, és ezúttal tényleg hátralép egyet.

Sőt, nem is egyet.

Bennem minden megáll.

– Sajnálom. Nem akartam behatolni az intim szférádba… – Hirtelen elhallgatok, mert nem tudom, mi mást mondhatnék. Nem tudom, mit tettem, ami olyan nagy hiba volt.

– Grace… – Ő sem fejezi be, amit elkezdett. Ebben a pillanatban egészen másképp néz ki, mint bármikor máskor. Nem magabiztos, nem vidám, még csak nem is sztoikusan csendes, mint amikor a rajzteremnél kiabáltam vele.

Nem. Ebben a pillanatban egyszerűen csak… sebezhető.

Vágy izzik a szemében, olyan sóvárgás, amelynek semmi köze ahhoz, hogy akar engem, csakis ahhoz, hogy szüksége van rám. Szüksége van a vigasztalásomra. Az érintésemre.

Megtagadni tőle mindezt ugyanannyira lehetetlen, mint leugranom ebből a toronyból, és a saját szárnyammal repülnöm. Ezért követem őt, miközben hátrál, egészen addig, amíg a testem megint hozzá nem ér kemény mellkasához. Azután két tenyerembe fogom az arcát, és a hüvelykujjammal gyönyörű arccsontját simogatom, az ujjaimat végighúzom recés sebhelyén.

Elakad a lélegzete – hallom a mellkasában, és érzem a saját testemen. Az én szívem is háromszor olyan gyorsan ver, mégsem hátrálok meg. Képtelen vagyok rá. Megbűvölt, rabul ejtett, megigézett.

Csak rá tudok gondolni. Csak őt látom.

Csak őt hallom, csak az ő illatát és ízét érzem. És soha semmi nem volt még ennyire helyes.

– Kérdezhetek valamit? – Még közelebb lépek hozzá, képtelen vagyok visszafogni magam. De nem is akarom visszafogni magam.

Egy pillanatra azt hiszem, megint hátra fog lépni, de nem teszi. Ehelyett szétnyitja a takarót, a karja átfogja a derekamat, és mindketten a takaró alatt állunk.

– Persze.

– Kire emlékeztetett téged az a Klimt-rajz, amikor megvetted?

– Rád. – A válasz gyorsan és őszintén jön. – Csak akkor még nem tudtam.

És ekkor elolvadok. Ilyen egyszerűen, ez a fiú – ez a sötét, sérült és lehengerlő fiú – megérinti a lelkem egy olyan részét, amiről nem is tudtam, hogy még létezik. Azt a részt, ami hinni akar. Remélni. Szeretni.

Szeretnék felé nyúlni, megfogni – átölelni –, de nem vagyok rá képes. Megdermedek, rettegek attól, hogy túl sokat akarok. Hogy túl sokra van szükségem egy olyan világban, ahol a dolgok egy pillanat alatt eltűnhetnek.

– Grace. – Lágyan mondja a nevemet. Félig suttogva, félig imádkozva, miközben türelmesen vár, hogy ránézzek. De nem tudok. Most nem. Még nem.

– Akartál már… – Elcsuklik a hangom, ezért nagy levegőt veszek, és lassan kifújom. Azután még egy levegőt veszek, és azt is kifújom. Ezután ismét megpróbálom feltenni a kérdést:

– Akartál már valaha annyira valamit, hogy féltél elvenni?

– Igen. – Bólint.

– Amikor ott volt előtted, csak arra várt, hogy kinyújtsd felé a kezed és megszerezd, de te annyira féltél attól, hogy mi lesz, ha elveszíted, hogy inkább nem is fogtad meg egyáltalán?

– Igen – mondja újra, a hangja halk, mély, és olyan megnyugtató, hogy az egész lelkemet felmelegíti.

Hátrahajtom a fejem, amíg nem találkozik a pillantásunk, aztán azt suttogom:

– És mit tettél?

Hosszú másodpercekig nem mond semmit. Nem tesz semmit. Csak néz engem. A tekintete olyan sebzett és megtört, mint a lelke. Azután így szól:

– Úgy döntöttem, hogy akkor is megszerzem. Ezután lehajol, és az ajkát az enyémre szorítja.

Ez a csók nem szenvedélyes, nem kemény és egyáltalán nem vad. Csupán az ajka súrlódik az enyémhez olyan puhán, mint egy hópehely, olyan finoman, mint a jégvirág, amely mindenfelé szétterjed.

Számomra azonban legalább olyan heves. Talán még hevesebb is.

Azután hirtelen megragadja a felkaromat és egy helyben tart. Az ujjai erősen szorítanak, magához húz, és a szája megvadul az enyémen.

Ajkak, nyelv, fogak, ezernyi érzelem – a gyönyör, a kétségbeesés és a vágy összevegyülve kavarog – miközben engem csókol. Miközben csak elvesz, elvesz és elvesz… de még többet ad vissza.

Még szerencse, hogy magához szorít, mert szédül a fejem, és elgyengül a térdem, amikor a nyelvünk összeér… ugyanúgy érzem magam, mint egy regény hősnője. Csókoltak már meg ezelőtt is, de egyetlen csóktól sem éreztem ezt. Hozzásimulva megpróbálom átkarolni a nyakát, de a keze satuként fogja a bicepszemet és egy helyben tart. Lefog, így nem tudok mást tenni, csak elfogadni, amit ad nekem.

És nagyon sokat ad. A fejét elforgatja, az ajka az enyémen mozog. A fejem egyre jobban szédül, a térdem elgyengül, és esküdni mernék rá, hogy mozog a föld a lábam alatt. A csók pedig csak folytatódik tovább.

A remegés egyre rosszabb, és egy másodperccel azelőtt jövök rá, hogy a térdem összecsuklana: ez nem csak a csókunk. A föld tényleg mozog alattam.

– Földrengés van! – sikerül kinyögnöm, és elszakítom a számat az övétől.

Jaxon először nem is figyel rám, az ajkával jön utánam, mintha soha nem akarná abbahagyni a csókot. Én majdnem engedek neki, majdnem újra hozzásimulok – elvégre kaliforniai lány vagyok. Ha a földrengés nagyon erős lenne, már a földre esnének a dolgok a falról.

Jaxonban ugyanakkor tudatosul a dolog, amikor én már éppen figyelmen kívül akarom hagyni, és nemcsak hogy elenged, de a pillanat tört része alatt már a szoba másik végében van.

Nézem, ahogy ökölbe szorítja maga mellett a kezét, hosszú, lassú, mély lélegzetet vesz… aztán még egyet és még egyet, miközben a föld tovább remeg.

– Semmi baj – mondom neki. – Ez csak egy kis földrengés, közel sem olyan rossz, mint a ma reggeli. Mindjárt véget ér.

– Menned kell.

– Mi? – Biztosan nem hallottam jól. Az nem lehet, hogy néhány másodperccel ezelőtt még úgy csókolt, mintha fel akarna falni, most pedig jéghideg hangon azt kéri, hogy menjek el. – Minden rendben van.

– Semmi sincs rendben – csattan fel, és az egyetlen érzelemre utaló jel nála az, hogy a szeme és az arca ismét üressé válik. – El. Kell. Menned. Most!

– Jaxon. – Nem tudom visszafogni magam, kinyújtom felé a kezem. – Kérlek…

Hirtelen kitörik a hálószoba ablaka, mindenfelé üvegdarabok repülnek. Úgy hangzik, mint egy robbanás, én pedig fojtott hangon felsikítok, mert üvegszilánkok találják el a szemöldökömet, a nyakamat, az arcomat és a vállamat.

– Menj! – kiáltja Jaxon, és ezúttal már nem ellenkezek, hiszen az arca és a hangja is olyan, mintha elvesztette volna az irányítást.

Elindul felém, az ujjait szétterpeszti, a szeme izzik, mint a fekete szén, az arcán pokoli düh tükröződik.

Én futásnak eredek, amennyire csak a gyenge térdemmel tudok, elszántan próbálok eljutni a lépcsőig, a szabadság felé, mielőtt Jaxon furcsa, szörnyszerű változata utolér.

Nem sikerül.

35.

A Sült Alaszka több mint csupán egy finom desszert

A szobámban ébredtek fel, a nyakam, az arcom és a vállam be van kötve – és egyáltalán semmi emlékem nincs arról, hogy kerültem ide.

Macy törökülésben ül az ágyam végében, a nagybátyám az ajtó mellett áll, egy nő pedig fölém hajol. Feltételezem, ő az iskolai nővér. Derékig érő fekete hajával, vérvörös körmével és szigorú arcával egyáltalán nem úgy néz ki, mint egy nővér, de a nyakában sztetoszkóp lóg, a kezében pedig egy tekercs kötszert tart.

– Látod, Finn, magához tért. Mondtam, hogy a nyugtató nem fogja hosszú ideig kiütni. – Ekkor rám mosolyog, és bár a mosolya nyílt és barátságos, nekem még mindig baromi félelmetesnek tűnik. Szerintem a hosszú, csőrszerű orra miatt, de az is lehet, hogy csak a gyógyszer miatt érzem így, amit beadott nekem. Felébredtem, de még mindig nagyon ködös az agyam, és mintha semmi sem olyan lenne, amilyennek látszik.

– Hogy érzed magad, Grace? – kérdezi.

– Jól vagyok – válaszolom, mert semmim sem fáj. Valójában most minden olyan finom, meleg és légies.

– Valóban? – Fölém hajol. – Hány ujjamat mutatom?

– Hármat.

– Milyen nap van ma?

– Kedd.

– Hol vagy?

– Alaszkában.

– Rendben. – Odafordul a nagybátyámhoz: – Látod, mondtam, hogy rendben lesz. Veszített egy kis vért, de…

– Jaxon! – A finom, meleg, légies érzés eltűnik, és megpróbálok felülni. Nem tudom, hogy felejthettem el. – Jól van…? – Elhallgatok, mert rájövök, hogy nem tudok mit mondani. Mert fogalmam sincs, hogy valójában mi történt abban a toronyban.

Arra emlékszem, hogy Jaxon megcsókolt… azt valószínűleg életem végéig nem fogom elfelejteni.

Emlékszem a földrengésre.

Emlékszem, hogy futok, habár nem tudom, miért.

És emlékszem a vérre. Tudom, hogy vér is volt, de nem tudom, miért.

– Ne erőltesd! – mondja nekem az ápolónő, és megütögeti a kézfejemet. – Ha nem erőlteted, magától eszedbe fog jutni.

Nekem nem úgy tűnik, mintha visszatérnének az emlékeim. Úgy érzem, minden összemosódott, mintha a szinapszisok nem úgy kapcsolódnának egymáshoz, ahogyan kellene.

Egészen pontosan milyen nyugtatót adott be nekem ez a nő?

– Macy? – Az unokatestvérem felé fordulok: – Én…

– Jaxon jól van – nyugtat meg.

– Megmentett téged – teszi hozzá a nagybátyám. – Elvitt a nővérhez, Marise-hez, mielőtt elvéreztél volna.

– Elvéreztem volna? Marise válaszol.

– Amikor kitört az ablak, a repülő üvegcserepek elvágták a nyaki artériádat. Nagyon sok vért vesztettél.

– Egy artériát? – A kezem a nyakamhoz kapom, és most először hasít belém a rémület. Az anyám is így halt meg. Artériás vérzés miatt, elvérzett, mire kiértek a mentők.

– Jól vagy – mondja a nagybátyám halk, megnyugtató hangon. Megfogja a kezem, és néhányszor megütögeti. – Hála istennek, hogy ott volt Jaxon. Lelassította a vérzést, és elvitt Marise-hoz, mielőtt…

– Mielőtt meghaltam volna. – Én kimondom azt, amit ő nem akart.

A nagybátyám elsápad.

– Most ne gondolj erre, Grace! Jól vagy. Mert Jaxon megmentett. Megint.

– Látni akarom őt.

– Hát persze – helyesel Finn bácsi. – Miután felkelhetsz az ágyból.

– Nem, most azonnal látnom kell. – Elkezdem lerúgni magamról a takarót, ami mintha ötszáz kilós lenne. – Meg kell bizonyosodnom róla, hogy jól van. Meg kell… – Nem fejezem be, mert nem tudom, mit szeretnék, leszámítva azt, hogy látnom kell Jaxont. Látni az arcát, megérinteni, érezni, hogy lélegzik és tudni, hogy jól van.

És azért is, mert megbolondulok, ha nem derítem ki, hogy mit gondol a csókunkról. Minél hamarabb.

– Ohó, állj csak meg! – Marise erősen a vállamra teszi a kezét, és visszanyom az ágyba. – Holnap majd láthatod Jaxont. Most csak maradj fekve, és pihenj!

– Nem akarok pihenni. Azt akarom…

– Tudom, hogy mit akarsz, de az jelenleg nem lehetséges. Még gyenge vagy. – Ismét visszatér az arcára a szigorú kifejezés, csak tízszer olyan erősen. – Nem hiszem, hogy tisztában vagy vele, milyen súlyos ez a sérülés. Időre van szükséged, hogy felgyógyulj.

– Pontosan tudom, milyen súlyos egy artériás vérzés – erősködöm, és néhány pillanatra az édesanyám arca jelenik meg lelki szemeim előtt, mielőtt sikerül elűznöm magamtól. – Nem tervezem, hogy snowboardozni fogok a Denali lejtőin. Csak szeretném látni a…

Hirtelen elhallgatok, mert azt akartam mondani, hogy a barátomat, de nem. Nagyon nem. Egyetlen csóktól még nem lesz a barátom, még akkor sem, ha az életem legjobb csókja volt. Talán a világtörténelem legjobb csókja. Vagyis… amíg nem kezdtek repkedni az üvegcserepek.

Megpróbálom leplezni az elszólásomat azzal, hogy a takarót piszkálom, de Macy tágra nyílt szeméből ítélve nem nagyon sikerül.

Marise és Finn bácsi hirtelen sokkal éberebb tekintettel fürkészik az arcomat, de egyikük sem tesz megjegyzést arra, ami majdnem kicsúszott a számon. Marise egyszerűen csak visszateríti rám a takarót, és azt mondja:

– Viselkedj rendesen, különben adok még egy nyugtatót! És ezúttal gondom lesz rá, hogy órákra kiüssön.

A fenyegetés valós – látom a szemében –, ezért nem erősködöm tovább, hogy lássam Jaxont. Inkább visszafekszem a párnára és mindent elkövetek, hogy engedelmes betegnek mutassam magam.

– Jól fogok viselkedni – ígérem. – Nem kell nyugtatót adnia.

– Azt majd meglátjuk – feleli. – Pihenned kell, és az én feladatom erről gondoskodni. Az viszont, hogy ez hogyan történik, teljesen tőled függ.

– Jaxon jól van – nyugtat meg Macy, amikor nem mondok semmit. – Esküszöm, Grace! Csak jelenleg el van foglalva azzal, hogy feltakarítsa a rumlit a toronyban.

Ja, tényleg. Az artériás vérzés elég nagy mocsokkal jár.

– Nagyon rossz a helyzet? – Tudom, hogy nevetségesen hangzik, de akkor is zavarba jövök, hogy összevéreztem Jaxon szobáját, és ilyen nagy gondot okoztam egy csomó embernek.

– Nincs szüksége segítségre?

– Én már gondoskodtam róla – biztosít Finn bácsi szárazon.

– Szerencsére a földrengés csak minimális kárt okozott a kastély többi részében, és így az embereim ott vannak Jaxonnál, és segítenek neki.

– Biztos? – Ezt inkább Macynek szánom, nem Finn bácsinak. Nem tudom, miért vagyok ilyen makacs, csak azt, hogy mélyen legbelül úgy érzem, valami nem stimmel. Hogy Jaxon valahogy bajba került. Valószínűleg csak a gyógyszer zavarja össze a fejemet, de nem tudok megszabadulni az érzéstől. Biztosan tudnom kell, hogy jól van.

– Esküszöm, Grace. – Macy kinyújtja felém a kezét az ágy végéből, és megszorítja az ujjaimat. – Jaxonnal minden rendben. Jól van, a szobája is hamarosan jó lesz, és senki más nem sérült meg a földrengésben. Megnyugodhatsz.

Nehéz elképzelni, hogy megnyugszom, amikor a félelem még mindig görcsbe rántja a gyomromat. De persze nincs más választásom, mivel mindenki itt tornyosul fölöttem.

Visszafekszem a párnára, habár jelenleg ez az utolsó dolog, amit szeretnék tenni. Talán, ha együttműködőnek mutatom magam, Marise és Finn bácsi hamarabb magamra hagynak.

– Szomjas vagy, Grace? – kérdezi Marise néhány pillanat múlva. – Kérsz egy kis gyümölcslevet?

Most először döbbenek rá, hogy nagyon szomjas vagyok. De tényleg, nagyon-nagyon szomjas. Mintha nem is emlékeznék rá, mikor vágytam utoljára ennyire valami innivalóra.

– Igen, köszönöm. Vagy vizet. Bármi jó lesz.

– Kezdjünk először egy kis áfonyás almalével. A cukor jót fog tenni neked, aztán majd meglátjuk, hogyan tovább.

– Miért van szükségem cukorra? – kérdezem, de közben elveszem a kis üveget, amit felém nyújt. Egy hajtásra megiszom, és úgy teszek, mintha nem látnám, ahogy Finn bácsi és ő egymásra néznek.

– Kaphatnék még egyet?

– Hát persze. – A második üveg is megjelenik Marise kezében, habár esküdni mernék rá, hogy meg sem fordult. De túl szomjas vagyok ahhoz, hogy törődjek vele, ezért csak elveszem, és dörmögve megköszönöm. Próbálom lassabban inni, de végül ezt is egy hajtásra kiiszom.

Miután végeztem vele, Finn bácsi elveszi tőlem az üveget. Azután úgy simogatja meg a fejem, amiről mindig apa jut eszembe, és így szól:

– Sajnálom, Grace!

– Mit? – kérdezem, mert nem értem, hogy mire gondol, és miért ilyen fájdalmas az arca.

– Először a hegyibetegség, most pedig ez a földrengés. Azért hoztalak Alaszkába, mert azt akartam, hogy biztonságban érezd magad. Segíteni akartam új otthonra találnod. Ehelyett szörnyen érzed magad, amióta csak megérkeztél.

– Nem érzem magam szörnyen – mondom neki. Amikor látom rajta, hogy nem hisz nekem, megfogom a kezét. – Úgy értem, Alaszka tényleg teljesen más, mint San Diego, de ez nem azt jelenti, hogy utálok itt lenni. Azt hittem, utálni fogom, de nem így lett.

Azért kezdtem ebbe bele, hogy meggyőzzem, de minél többet mondok, annál inkább rájövök, hogy komolyan gondolok minden egyes szót. Alaszka tényleg idegen számomra, de ha nem jöttem volna ide, nem ismertem volna meg Jaxont. És nem lett volna részem abban a hihetetlen csókban. Nem laknék az unokatestvéremmel, és nem dolgoznánk egy barátságon, amely egész biztosan életünk végéig megmarad.

– Különben is, már elmúlt a hegyibetegség. És otthon is vannak földrengések, tudod. – Elvigyorodom. – Alighanem ez az egyetlen közös vonás Dél-Kaliforniában és Alaszkában.

– Igen, de jobban be kellett volna mutatnom neked a Katmere Akadémiát. Úgy gondoltam, ha nem tudsz semmit, akkor nagyobb biztonságban leszel.

– Finn bácsi, ha körbevezettél volna az iskolában, nem hiszem, hogy megmentett volna attól, hogy megsérüljek egy földrengésben.

Szomorúan elmosolyodik.

– Nem erre gondoltam.

Ekkor megszólal bennem valami vészcsengő, bár még elég bizonytalan.

– Akkor mire gondoltál?

– Úgy érti, hogy mint minden új iskolánál, itt is eltart egy ideig, amíg az ember hozzászokik az itteni dolgokhoz – vág közbe Marise, és olyan tekintettel néz a nagybátyámra, ami azt sugallja, hogy nem most van itt az ideje elmagyarázni, hogy mennek itt a dolgok. – Biztos vagyok benne, hogy Macy majd sok mindenben segít. Ráadásul okos lány vagy. Szerintem hamarosan beilleszkedsz ide.

Ebben nem vagyok olyan biztos, de most nem kezdek vitatkozni vele, mert annál hosszabb ideig marad itt, a nagybátyámmal együtt.

Ezért inkább témát váltok, remélem, hogy ha az orvosi dolgaimról esik szó, akkor hamarabb kimennek.

– És mi a helyzet a többi vágással? – Megérintem az arcomon lévő kötést. – Azok súlyosak?

– Nem, egyáltalán nem. Nagyon hamar meg fognak gyógyulni, és egyik sem elég mély ahhoz, hogy megmaradjon a helye.

– Csak a nyakamon.

– Igen. – Kelletlenül ismeri be. – A nyakadon marad egy kis heg.

– Jobb, mint a másik lehetőség, gondolom. – Rámosolygok. – Köszönöm, hogy gondoskodott rólam. Hálás vagyok érte.

– Ez csak természetes, Grace. Mintaszerű beteg vagy.

Majd meglátjuk, hogy akkor is ezt gondolja-e rólam, amikor este kiosonok a szobámból, hogy Jaxonhoz menjek. Szeretném látni őt, a saját szememmel is meggyőződni róla, hogy nem sérült meg. És tudni akarom, mit gondol a csókunkról, hogy gondol-e még rám… vagy úgy döntött, hogy túl sok baj van velem.

Ezenkívül azt is szeretném tudni, mi történt aközben, hogy elvágott az üveg, és ő bevitt a nővér irodájába, mert ő az egyetlen, aki ezt elmondhatná nekem. Gyűlölöm, hogy nem emlékszem semmire. Olyan érzés, mintha nem én irányítanám az életemet, és ezt az érzést utálom. Ettől elfog az idegesség, de annyira, hogy ha nem lenne bennem a nyugtató, biztosra veszem, hogy már egy pánikroham kerülgetne.

– Az normális, hogy még mindig olyan álmos vagyok? – kérdezem. Nem azért, mert aludni szeretnék, hanem mert azt akarom, hogy ne álljanak itt fölöttem. Különösen a nagybátyám.

– Hát persze – válaszolja Marise. – A nyugtató valószínűleg holnap reggelre fog kiürülni a szervezetedből. – A nagybátyámhoz fordul: – Szerintem menjünk, Finn! Hagyjuk pihenni Grace-t! Majd visszajövök és ránézek, mielőtt lefeküdnék, addig pedig Macy vigyáz rá, és szól, ha valami baj lenne.

– Hát persze. – Macy a legártatlanabb arccal néz az apjára, amit valaha láttam rajta vagy bárkin. Ha nem lennék annyira lenyűgözve, plusz nem várnám annyira azt, hogy Finn bácsi kimenjen, alighanem elnevetném magam.

– És mi a helyzet veled? – kérdezi a nagybátyám, és megsimogatja a fejem búbját. – Nem bánod, ha kimegyünk, hogy alhass egy kicsit?

– Dehogyis. Udvariatlanságnak érzem úgy aludni, hogy itt vagytok, de annyira fáradt vagyok, Finn bácsi. – Kiderül, hogy nem Macy az egyetlen, aki meg tudja játszani magát.

– Akkor jó. Elmegyek. Macy, gyere velem, oké? Hozz egy kis ennivalót magadnak és Grace-nek a menzáról, mielőtt Marise elmegy. – Rám néz. – Biztosan éhes vagy.

Most, hogy mondja, rájövök, hogy igen. Farkaséhes vagyok, ami azt illeti.

– Nagyon szeretnék enni valamit.

– De semmi nehezet – figyelmeztet Marise. – Egy kis levest és talán kezdetnek egy kis desszertet. Ha az megmarad benned, beszélhetünk kissé kiadósabb ételekről is.

– Rendben. – Macy biztató tekintetet vet rám, aztán belekarol az apjába. – Gyere, apa! Hozzunk valami ennivalót Grace-nek, mielőtt elalszik!

A nagybátyám kimegy mögötte, én pedig megpróbálom észben tartani, hogy valamivel viszonozzam Macynek a segítségét. Talán egy hónapig én mosok helyette, vagy néhányszor kitakarítom a fürdőszobát.

Miután elmennek, egy kicsit ideges vagyok, hogy kettesben maradok az ápolónővel, ő azonban láthatóan hagyni akarja, hogy „elszundítsak”, én pedig maximálisan kihasználom a helyzetet. Most, hogy a nyugtató hatása némileg csökkent, úgy érzem, mintha átment volna rajtam egy hóeke. Kétszer. Biztosan csak a vérveszteség miatt van, ezért nem aggódom. De akkor is rossz érzés.

Néhány perc csendben telik, mialatt Marise bizonyára rájön, hogy valójában nem is alszom, ezért megkérdezi:

– Van valami kérdésed az állapotoddal kapcsolatban, Grace?

– Nincs, köszönöm – válaszolom. De aztán eszembe jut valami. – Igazság szerint azt szeretném tudni, mikor fogják kivenni a varratokat?

– Varratokat? – Láthatóan zavarba hozza a kérdés, ám ennek a világon semmi értelme.

– Az elvágott artérián? Mert összevarrta, ugye? Legalábbis a Grace klinikában azt szokták csinálni.

– Ja, persze. Természetesen. – Most már láthatóan kínosan érzi magát. – A varratok fel fognak szívódni, ezért nem kell aggódnod miatta.

– És azok, amelyek kívül vannak? Amik lezárták a sebet?

– Azok is felszívódnak – mondja nekem.

Ezt furcsának találom, de mivel nem vagyok ápolónő, hajlok rá, hogy elfogadjam. Legalábbis amíg nem folytatja:

– Mellesleg a sebet mindig tartsd bekötve! Holnap gyere be hozzám és lecserélem rajta a kötést, de egyedül ne vedd le róla legalább egy hétig!

– Egy hétig? És akkor hogy zuhanyozzak?

– Majd adok egy vízhatlan réteget, amit rátehetsz. Az szárazon tartja még akkor is, ha hajat mosol.

Túl nagy felhajtásnak tűnik ez nekem egy olyan sebhez képest, ami rendesen begyógyul állítólag, de nem akarok akadékoskodni. Legalábbis még nem. Ehelyett egyszerűen csak azt felelem:

– Köszönöm. – Ezúttal, amikor behunyom a szemem, tényleg megpróbálok elaludni.

Nem sikerül, mert bármilyen álmos vagyok is, érzem, hogy valami nem stimmel. Többek között az, hogy egy iskolai nővér varrta össze az artériámat… és megdöbbent, amikor a varratokat említettem. Ahonnan én jövök, ilyen sérülést csak orvos hozhat helyre, ez teljesen egyértelmű.

Na persze, ez itt Alaszka, és kilencven percre vagyunk a legközelebbi civilizációtól. Valószínűleg jogos, hogy a Katmere Akadémián egy ápolónő sokkal több mindent csinálhat, mint egy átlagos iskolai ápoló. Talán kórházi gyakorló nővér, ezért tud nyugtatót felírni és artériát összevarrni.

Akárhogy is, hálás vagyok, amikor Macy végre visszatér. Továbbra is úgy teszek, mintha aludnék, amíg Marise el nem megy. Mihelyt becsukódik mögötte az ajtó, azonnal felülök az ágyban.

– Mit nem mondasz el? – kérdezem vádlón az unokatestvéremtől, aki felsikít, és majdnem elejti a kezéből a tálcát.

– Azt hittem, alszol!

– Azt akartam, hogy Marise elmenjen. – Ledobom magamról a takarót, és lecsúsztatom a lábamat az ágyról, hogy letegyem a földre.

– Vissza kell feküdnöd! – szól rám Macy.

– Ki kell derítenem, hogy mi történt velem valójában – vágok vissza. – Úgy értem, mekkora az esélye annak, hogy egy földrengés alatt kitörik az ablak, és egy repülő üvegcserép pont az artériámat vágja el? Szerintem nagyon kevés. Aztán Marise azt mondta, hogy ne nézzem meg a sebet. Ez mi már?

– Valószínűleg csak nem akarja, hogy kiborulj, ha meglátod, milyen csúnya, vagy ilyesmi.

Macy leteszi a tálcát az íróasztalára, de nem fordul meg, hogy szembenézzen velem. Ehelyett az edényekkel babrál, én pedig legszívesebben sikítanék.

Elvégre egy felmelegített levessel nem kell túl sok mindent csinálni.

Leszállok az ágyról, nem törődöm vele, mennyire szédülök, és elindulok felé. A szoba azonban forogni kezd körülöttem, pedig még félúton sem vagyok, ezért megkapaszkodom a falban, hogy ne essek el.

Még hogy csak egy kis vágás, egy frászt! Nagyon súlyos állapotban vagyok.

Macy megfordul, és megint felsikít, amikor látja, milyen bizonytalanul állok a lábamon.

– Menj vissza az ágyba! – parancsol rám, megragadja a karomat, és felteszi a vállára. – Gyere, segítek!

– Áruld el az igazat! Tényleg csak elvágta egy szilánk az artériámat, vagy van valami, amit nem mondasz el nekem? – kérdezem, és addig nem vagyok hajlandó megmozdulni, amíg nem válaszol a kérdésemre.

– Igen, valami elvágta az artériádat. Én magam láttam a vért.

– Nem ezt kérdeztem.

– Igen, de csak ennyit tudok. Nem voltam ott, amikor Jaxon bevitt a nővérhez, tudod. Táncpróbán voltam.

– Ja, igen. – Felsóhajtok és visszafogom magam, hogy ne tépjem ki a saját hajam. – Bocsi. Csak úgy érzem, valami nem stimmel ebben az egész történetben.

– Nem tudom, Grace. Nekem logikusnak tűnik. Habár tényleg az a véleményem, hogy nagyon peches vagy. Először az az ág tört le, most pedig az ablak. Furcsa.

– Tényleg furcsa. Pont ezen gondolkodtam korábban. Úgy értem, mindkettőre nagyon kicsi az esély. És nem tudom, mit gondoljak erről.

– Most? Nem kell semmi olyat gondolnod, amiben nem szerepel az, hogy visszamászol az ágyba, és alszol egy kicsit. Marise meg fog ölni, ha meglátja, hogy itt járkálsz a szobában.

– És vele mi a helyzet? – kérdezem, miközben segít visszamennem az ágyhoz. – Ő a legfélelmetesebb iskolai nővér, akit valaha láttam.

– Nem olyan vészes. Csak… komoly.

Útközben felkapom a tolltartómat az asztalomról. Van benne egy tükör, és szeretném megnézni a sebet, hogy mennyire vészes.

– Hát… így is lehet mondani.

– Milyen levest kérsz? – kérdezi, amikor visszafektet az ágyba. Az ágyneműm sokkal simább, mint amikor kimásztam belőle. Ennek semmi értelme, mivel Macy egész végig a szoba másik felében volt.

– Hé, ezt te igazítottad meg?

– Mit?

– Az ágyamat. Nagyon rendetlen volt, amikor kikeltem belőle.

– Ja, igen. Én, ööö… – Vízszintesen mozgatja a kezét, mintha el akarna simítani valamit.

– Mikor? – Alighanem még kábultabb vagyok, mint hittem.

Nem is láttam, amikor odament az ágyamhoz.

– Akkor csináltam, amikor a falhoz támaszkodtál. Egy percre lehunytad a szemed, és nem akartalak megzavarni, miközben összeszeded magad.

Ez valahogy megint sántít. Biztos vagyok benne, hogy egyenesen hozzám lépett oda, amikor rájött, hogy felkeltem. De persze engem kábítottak el, miközben ő minden képességének birtokában van. Különben is, mit számít? Nem mintha az ágy magától meg tudná igazítani magát.

– Nos, hálás vagyok érte – mondom, és visszabújok a takaró alá. – Szóval, köszönöm.

– Nincs mit. – Ennek ellenére kicsit sápadtabbnak tűnik, amikor az ennivalós tálcájáért nyúl. – Hoztam krumplilevest, tyúkhúslevest és kukoricás hallevest. Nem tudtam, milyet szeretsz.

– Őszintén szólva most olyan éhes vagyok, hogy bármit megennék. Válassz te, és add nekem, ami marad!

– Ó, nem. Te vagy a beteg.

– Pontosan. El vagyok kábítva, szóval nekem mindegy.

Különben is, a paradicsomleves az egyetlen, amit nem szeretek, szóval adhatsz bármit.

Végül a kukoricás hallevest adja, és egy tál befőttet – ezúttal őszibarackot.

Három perc alatt elfogyasztom a leves felét. Macy sokkal lassabban eszik, lenyel néhány falatot, azután megkérdezi:

– Hé, pontosan miért is voltál Jaxon szobájában? Úgy tudtam, kerül téged.

Nem akarom elmondani neki, hogy sírtam. Nem akarom, hogy aggódjon értem, azt pedig még inkább nem, hogy úgy gondolja, nem bánt velem csodálatosan, amióta csak idejöttem, mert ez nem igaz.

– Beszélgettünk, és felajánlotta, hogy megmutatja a meteorzáport.

– A meteorzáport? Ennél jobbat nem tudtál kitalálni?

– Ez az igazság. Csodálatos volt. Még sohasem láttam ilyen ragyogó látványt ezelőtt.

Még mindig szkeptikusnak tűnik.

– És hogy néztétek ezt a meteorzáport a szobájából?

– A mellvéden voltunk, a szobáján kívül. Éppen bementünk, amikor elkezdődött a földrengés.

– A földrengés.

– Igen, a földrengés. Tudod, amikor az egész föld megremeg, ami ma délután fél hatkor történt. Biztosan csak a reggeli utórengése lehetett.

– Ó, tudom, mi az a földrengés. Mindannyian éreztük.

– Akkor miért viselkedsz úgy, mintha megbolondultam volna?

– Nem viselkedem úgy. Csak arra gondoltam… szóval lehet, hogy ostobaság. De egészen pontosan mi csináltatok, amikor elkezdődött?

Mozdulatlanná dermedek a kérdés hallatán, a tekintetemet a füle mögött lévő falra szegezem. De nem számít, hova nézek, mert érzem, hogy az arcom egyre pirosabb.

– Ó, te jó isten. Csak nem… – Hirtelen elhallgat. – Csak nem feküdtél le vele?

– Mi? Nem! Persze hogy nem! – Biztos vagyok benne, hogy az arcom halvány rózsaszínről lángvörösre váltott. – Mi csak…

– Mit?

– Csókolóztunk. Megcsókolt, oké?

– Ennyi? Csak megcsókolt?

– Hát persze hogy ennyi! Még egy hete sem ismerem a srácot.

– Igen, de… úgy tűnik, ennél többről kellett, hogy szó legyen.

– Miért? Igazság szerint még abban sem vagyok biztos, hogy kedvel engem.

Macy mondani akar valamit, de aztán meggondolja magát, mert végül csak megrázza a fejét, és úgy bámulja a levest, mintha hirtelen az lenne a föld legérdekesebb dolga.

– Ez most komoly? – nyögök fel elkeseredetten. – Ezt nem teheted! Én minden kérdésedre válaszoltam. Neked is válaszolnod kell az enyémekre!

– Tudom. Csak… – Nem folytatja, mert valaki kopog az ajtón. Naná. – Biztos az apám az megint, mert meg akarja nézni, hogy vagy – mondja, és feláll. – Nem tud türelmesen várakozni a kispadon, különösen, ha valaki, aki fontos neki, beteg.

A megmaradt levest az éjjeliszekrényre teszem, és bebújok a takaró alá.

– Megsértődnél, ha alvást színlelnék? Most tényleg nem akarok beszélni senkivel.

– Hát persze hogy nem. Csak nyugodtan tegyél úgy, mintha aludnál. Megengedem, hogy alaposan megnézzen, aztán kidobom.

– Te vagy a legjobb szobatárs!

A szemem forgatom és oldalra fordulok – a fal felé –, miközben Macy odamegy az ajtóhoz, hogy kinyissa. Halk mormolást hallok a bejárat felől, de nem értem a szavakat.

Bizonyára az apja az, mert azt válaszolja:

– Jól van. Evett egy kis levest, most pedig alszik. Újabb mormolás mély hangon, majd Macy felajánlja:

– Be akarsz jönni, hogy a saját szemeddel is megnézd? Marise nővér sok gyógyszert adott neki. Még mindig teljesen el van kábítva.

Újabb dörmögés, de nem sok. Azután Macy becsukja az ajtót.

– Tiszta a levegő – mondja, a hangja viszont valahogy furcsa.

– Hé, sajnálom, hogy hazudnod kellett miattam az apádnak. Ha vissza akarod hívni…

– Nem apa volt.

– Ó. Akkor kicsoda? Cam?

– Nem. – Elsápad, amikor bevallja. – Jaxon.

Aznap este harmadszorra pattanok fel az ágyban.

– Jaxon? Itt volt? Miért nem engedted be? – Ledobom magamról a takarót, kimászom az ágyból, és a tornacipőmet keresem a szobában, de sehol sem találom.

– Behívtam. Ő nem akart bejönni.

– Mert azt mondtad neki, hogy alszom. – Felhagyok a cipőkereséssel, úgy indulok az ajtó felé.

– Most meg hová mész? – kiáltja riadtan.

– Szerinted? – Kinyitom az ajtót. – Jaxon után.

36.

Semmi gond, minden rémes

Kirontok a szobából, úgy gondolom, Jaxon csak néhány métert haladhatott ezalatt. A folyosó azonban teljesen üres. Mégis, nem juthatott túl messzire, ezért a főlépcső felé szaladok. Ha minden kötél szakad, tudom, hol van a szobája, még ha jelenleg egy tisztítóbrigád is ott van.

Végül a lépcsőn érem utol, hármasával veszem a fokokat. De nincs egyedül – Liam és Rafael vannak vele, mindhárman láthatóan nagyon sietnek.

Valószínűleg hagynom kellene, hogy elmenjenek, de Jaxon jött el hozzám, nem fordítva. Ami azt jelenti, hogy látni akart.

Ez a gondolat ad erőt, és segít eldönteni a dilemmát. A nevét kiáltom, amikor odaérek a felső lépcsőfordulóhoz.

Azonnal megáll. Mind a hárman megállnak, majd egyforma, üres tekintettel bámulnak rám. Egy pillanatig gyönyörködöm a férfiszépség eme tömény koncentrációjában – tényleg nagy hatást tesz rám –, azután Jaxon elindul felfelé a lépcsőn.

Liam és Rafael várnak egy pillanatig, az arcuk kifejezéstelen, amit lassan már kezdek meggyűlölni. Ekkor viszont mindketten integetnek nekem, ráadásul Rafael a hüvelykujját is felmutatja, majd megfordulnak, és elindulnak lefelé a lépcsőn.

– Te mit keresel itt kint? – kérdezi Jaxon. Egy pillanat múlva már ott áll előttem. Az arca egyáltalán nem üres. Az önutálat és a megbánás elegye tükröződik rajta, a szeme ragyogó fekete, amitől borzongás fut végig rajtam, de nem a jó fajtából.

– Macy azt mondta, hogy kerestél.

– Nem téged kerestelek. Csak azért jöttem, hogy megnézzem, jól vagy-e.

– Ó! – Széttárom a karomat és önkritikusan megvonom a vállam. – Nos, ahogy te is láthatod, jól vagyok.

Felhorkan.

– Biztos vagyok benne, hogy ez csak vélemény kérdése.

– Ez meg mit akar jelenteni?

– Azt, hogy úgy festesz, mint aki bármelyik pillanatban összeeshet. Nem tudom, miért gondoltad, hogy jó ötlet utánam futni a folyosón, miután majdnem elvéreztél. Menj vissza az ágyba!

– Nem akarok visszamenni az ágyba. Beszélni akarok veled arról, ami ma délután történt.

Az „üres” nagyon enyhe kifejezés arra, hogy milyen lett az arca. Több mint üres, több mint kifejezéstelen, egyáltalán semmi nem látszik rajta. Nyoma sincs annak a Jaxonnak, akivel együtt néztem a meteorzáport. Nem beszélve arról a fiúról, aki úgy csókolt meg, hogy majdnem összecsuklott a térdem, és a szívem majdnem kiugrott a helyéről.

Úgy néz ki, mint egy idegen. Egy hideg, érzéketlen idegen, akinek feltett szándéka, hogy tudomást sem vesz rólam. Aztán végül mégis válaszol:

– Megsérültél. Ez történt.

– Nem csak ennyi történt. – Kinyújtom a kezem a karja felé… meg akarom érinteni, érezni őt… de hátralép, mielőtt az ujjaim a ruhájához érhetnének.

– Csak ez számít.

Aú! A szívem összeszorul, miközben próbálom felfogni, hogy a csókunkat azon dolgok közé sorolja, amelyek nem számítanak.

Hosszú másodpercekig nem tudom, mit mondjak. Azután felteszem azt az egy kérdést, ami azóta nyomaszt, amióta felébredtem.

– És te jól vagy?

– Nem miattam kell aggódni.

– Pedig én miattad aggódom. – Nem kis dolgot vallottam most be… különösen, hogy ő annyira próbál mindent jelentéktelennek feltüntetni, ami köztünk történt… de ettől persze még nem lesz kevésbé igaz. – Úgy nézel ki…

Találkozik a tekintetünk.

– Hogy?

– Nem tudom. – Megvonom a vállam. – Nem jól. Elfordítja a fejét.

– Jól vagyok.

– Oké. – Nyilvánvalóan nem akar velem beszélni, ezért hátralépek egyet. – Gondolom, akkor én…

– Sajnálom. – Úgy hangzik ez a bocsánatkérés, mintha harapófogóval húzták volna ki belőle.

– Mit? – Meglep, hogy bocsánatot kér.

– Nem védtelek meg.

– Egy földrengéstől?

A tekintete ismét visszatér rám, és egy pillanatra, de csupán egyetlen másodpercre látok valamit a szemében. Valami erőteljes, szörnyű és mindent felemésztő dolgot. Ám olyan hamar eltűnik, ahogy jött, és a szeme most már ismét üresen csillog.

– Sok mindentől.

– Abból, amit elmondtak nekem, úgy tűnik, megmentetted az életem.

Felhorkan.

– Éppen ez az. Sok mindent nem tudsz. Ezért kell visszamenned a szobádba, és elfelejtened, ami korábban történt.

– Elfelejteni a földrengést? – kérdezem. – Vagy azt, hogy megcsókoltál? – Nem tudom, honnan van annyi bátorságom, hogy szóba hozzam… különösen, mivel ez sokkal inkább kétségbeesés, mint bátorság. Tudnom kell, hogy Jaxon mit gondol a csókunkról, és miért gondolja azt.

– Felejts el mindent! – válaszolja.

– Tudod, hogy ez nem fog megtörténni. – Megint felé nyújtom a kezem, és ezúttal nem lép távolabb tőlem. Csak nézi, ahogy a vállára teszem a tenyeremet, remélve, hogy az érintés eszébe juttatja, milyen volt megérinteni engem. Remélem, hogy át tudom törni a falat, amelyet kettőnk közé emelt.

– Hát igen, de meg kell történnie. Fogalmad sincs róla, hogy mit csináltunk.

– Csókolóztunk, Jaxon. Ennyit tettünk. – Nagyon jelentős pillanatnak tűnt, nagyon fontosnak – és számomra még mindig az –, ám ha a dolgok nagyobb összefüggését nézzük, akkor valóban csak egy csók volt.

– Folyton mondom neked, hogy ez nem így működik. – Csalódottan beletúr a hajába. – Hát nem érted? Amikor idejöttél, te csak egy gyalog voltál, egy sakkfigura, amit a sakktáblán mozgatnak, hogy elérjék a kívánt eredményt. Most viszont… most viszont megemeltük a tétet. Ez már nem játék többé.

Valószínűleg figyelmeztetésnek szánja a szavait, rám viszont úgy hat, mint egy arculcsapás.

– Én csak egy játékszer voltam neked?

– Nem figyelsz rám. – A szeme izzik, látszik benne a visszafojtott érzelem, amit képtelen vagyok megfejteni – bármennyire szeretném is. – Attól a pillanattól kezdve, hogy megcsókoltalak, onnantól kezdve, hogy megsérültél, minden megváltozott. Addig is veszélyben voltál, most viszont… Elcsuklik a hangja, összeharapja az állkapcsát, a torka mozog. Azután folytatja:

– Most gyakorlatilag célkeresztet festettem a hátadra, és felszólítottam mindenkit, hogy megpróbáljon rád lőni.

– Ezt nem értem. Nem csináltál semmit.

– Éppen ellenkezőleg. – Ekkor megmozdul, ugyanolyan gyors, mint tegnap este azok a hullócsillagok, és egy pillanat alatt ott terem előttem. – Figyelj rám! Távol kell tartanod magad tőlem. Nekem is távol kell tartanom magam tőled.

A szavai hatására borzongás fut végig rajtam, a szám kiszárad, a tenyerem izzadni kezd. Mégis képtelen vagyok eltávolodni tőle. Nem, amikor itt áll előttem.

– Jaxon, kérlek! Ennek nincs semmi értelme.

– Csak azért, mert nem vagy hajlandó megérteni. – Hátrálni kezd. – Mennem kell.

A szavak még ott lebegnek kettőnk között a levegőben – sötéten és komoran –, mégsem megy el. Nem csinál semmit, csak áll ott, és meggyötört tekintettel néz rám.

Ezért én teszek valamit. Előrelépek, amíg a testünk épphogy egymáshoz ér.

Nem túl sok ez az érintés, ahhoz viszont elég, hogy a gyomrom görcsbe ránduljon, a bőröm pedig bizseregjen.

– Jaxon. – A nevét suttogom, mert a hangszálaim elfelejtették, hogyan kell hangot kiadni. Nem válaszol, de nem is lép hátra.

Néhány másodpercig csak ott áll és engem néz, a tekintete összeolvad az enyémmel. A testem felé hajol.

Ismét a nevét suttogom, és ez már majdnem elég is. Látom, hogy meginog, érzem, hogy egyre jobban hozzám hajol.

Aztán hirtelen magához tér, és a hangja úgy megsebez, mint a törött üveg, amikor azt mondja:

– Maradj távol tőlem, Grace! – Elfordul, három lépcsőfokot megy le egyszerre, és addig meg sem áll, amíg a három méterrel alattam lévő fordulóhoz nem ér. Ekkor felkiabál nekem, de nem néz fel rám. – Ez az egyetlen módja annak, hogy élve kikerülj ebből az iskolából.

– Ez fenyegetés? – kérdezem, és jobban megráz, amit mond, mint amennyire bevallom – akár neki, akár magamnak.

– Én nem szoktam fenyegetőzni. – Az, hogy „nincs rá szükségem”, kimondatlanul ott lebeg közöttük a levegőben.

Mielőtt válaszolhatnék, két kézzel rátámaszkodik a vaskorlátra, azután átlendül rajta. Fojtott hangon felsikítok, odaszaladok a lépcső széléhez, félig attól félek, hogy összeroncsolt testét pillantom meg odalent heverni. De nemcsak hogy nem fekszik összetörve három emelettel lejjebb a földön, hanem sehol sincs. Eltűnt a semmiben.

37.

Ne kérdezz, ha nem tudod elviselni a választ

Csak állok, és hosszú másodpercekig nézek lefelé, ahol Jaxon az előbb volt.

Nem tűnhetett el csak úgy. Az lehetetlen.

Elindulok lefelé utána – a hagyományos módon –, de alig teszek meg négy lépést, amikor valaki a nevemet kiáltja:

– Hé, Grace! Hová mész?

Megfordulok és látom, hogy Lia jön felém a lépcsőfordulóból. Szokás szerint csupa feketébe van öltözve, és a maga elegáns, nőies módján nagyon vagánynak tűnik. Szintén szokás szerint.

– Jaxonnal akartam beszélni, de túl gyors volt.

– Nem újdonság. Amikor Jaxon nem akarja, hogy utolérjék, akkor mindenki számára túl gyors. – Könnyedén a vállamra teszi a kezét. – De Grace, drágám, te jól vagy? Nem festesz valami fényesen.

Biztosra veszem, hogy ez az év legenyhébb kifejezése, ezért megrázom a fejem.

– Nagyon furcsa nap volt. És hosszú is.

– Mindig az, amikor Jaxon is a képben van – mondja nekem nevetve. – Most leginkább egy kis teára és női társaságra lenne szükséged. Később összejöhetnénk.

– Igen, határozottan.

– Addig is, talán Jaxon után kellene menned. Máskülönben ki tudja, milyen hosszú ideig őrlődik magában.

Fontolóra veszem. Komolyan. De fogalmam sincs, hogy merre ment – vagy hogy egyáltalán még a kastélyban van-e.

Ha pedig nincs idebent, pizsamában aligha mehetek utána ki a hidegbe.

Ezért végül csak sóhajtok egyet, és azt felelem:

– Azt hiszem, inkább visszamegyek a szobámba. Talán megpróbálok üzenetet küldeni neki.

– Ja igen, persze azt is teheted. – Egy kicsit leereszkedőnek tűnik, de az is lehet, hogy csak én vagyok mérges. Ezért próbálok nem bosszankodni, amikor azt mondja: – Gyere, segítek visszamenni a szobádba. Úgy nézel ki, mint aki bármelyik pillanatban összeeshet.

Tényleg úgy érzem magam, mintha bármelyik pillanatban összeeshetnék, de úgy vélem, ez senki másra nem tartozik, csak rám. Különösen ebben az iskolában, ahol a fizikai gyengeséget jellemhibának tekintik.

Éppen ezért nem válaszolok neki, csak még egyszer lenézek oda, ahol Jaxon eltűnt – persze hiába –, azután megfordulok és elindulok visszafelé azon az úton, amelyen idejöttem. Lia láthatóan tart tőle, hogy összeesem, ezért mellettem sétál, a levegőben tartja a kezét, mintha felkészülne arra, hogy elkapjon, ha összerogyok. Ami biztosan nem fog megtörténni. Már így is elég bajt okoztam ezen a héten, hogy egy életre kitartson.

– Szóval, mi folyik itt? – kérdezi, miközben lassan visszamegyünk a szobámba. – Azt hittem, találkozunk a vacsoránál, de nem láttalak.

– Ja igen. Volt egy kis… balesetem.

– Azt látom. – A kötéseket nézi, amelyek túl sok látható felületet borítanak. – Súlyos volt? Mert úgy nézel ki, mint aki lenyomott három menetet egy jegesmedvével. És vesztett.

Nevetve megrázom a fejem.

– Csak néhány repülő üvegcserép a ma délutáni földrengéskor. Nem nagy ügy.

– Ja, tényleg. A földrengés. – Egy pillanatig elmélyülten tanulmányoz. – Tudod, amióta itt vagy, több földrengés történt, mint tavaly egész évben. Kezdem azt gondolni, hogy te hoztad őket magaddal, kaliforniai lány.

Felhorkanok.

– Igen, nem te vagy az első, aki így gondolja. De meg kell mondjam, Kaliforniában így sohasem sérültem meg földrengés miatt.

– Ó, tényleg? Nos, tudod, mit mondanak Alaszkáról.

– Északra a jövő felé? – idézem az állam jelmondatát, amit az interneten találtam, amikor rákerestem Alaszkára.

Felnevet.

– Inkább azt, hogy itt bármi képes megölni kevesebb mint tíz másodperc alatt.

– Azt hittem, az Ausztrália.

– Biztos vagyok benne, hogy bármilyen helyre igaz, ami A betűvel kezdődik és azzal is végződik. – Vigyorog, de a szavainak van valami felhangja, ami arra emlékeztet, milyen rossz lehet itt a helyzet. Lehet, hogy amióta idejöttem, leestem egy fáról, és megvágott egy repülő üvegcserép, Lia viszont a barátját vesztette el. Jaxon pedig a testvérét.

– Te hogy vagy? – kérdezem tőle, amikor közeledünk a szobám felé.

– Én? – Láthatóan megijed. – Téged vágott meg az üveg.

– Nem fizikailag értettem. Vagyis… – Nagy levegőt veszek, és lassan fújom ki. – Hudsonra gondoltam. Hogy vagy?

Egy rövid pillanatra harag villan meg a szemében. Hamisítatlan, pusztító, végtelen harag. Azután pislog egyet, és már megint az a semleges, kellemes kifejezés sugárzik belőle, ami valamiért sokkal rosszabb, mint a mögötte lévő düh.

– Megvagyok – válaszolja furcsa félmosollyal, amitől a szívem együttérzőn megsajdul. – Úgy értem, nem vagyok jól.

Soha nem is leszek jól. De megtanultam nemet mondani, és már ez is valami.

– Nemet mondani?

– Igen, erről már beszéltünk korábban. Mindenki azt akarja, hogy lépjek tovább, de nem vagyok képes. Azt mondják, hogy semminek nem kell változnia, hogy Jaxon tökéletesen tudja helyettesíteni…

– Jaxon? – Hirtelen az egész testem megfeszül, amikor a nevét a Liáéval összekapcsolva hallom kiejteni. Ezt nem mondhatja komolyan… ugye?

– Tudom. Abszurdum. Ő és Hudson nem is hasonlítanak egymásra. Engem nem érdekel a politika vagy a családi dinasztia még akkor sem, ha őt igen. Én csak Hudsont akarom visszakapni.

Még mindig próbálom megemészteni a hírt, hogy neki és Jaxonnak együtt kellene lenniük – valamint az ezzel együtt járó tényt, hogy Jaxon hajlandó lenne rá. Lia azonban olyan kicsinek tűnik, amikor ezt mondja, olyan sebezhetőnek, hogy összeszorul miatta a szívem.

Mellesleg, ennek nincs semmi értelme. Tudva azt, hogy Jaxon korábban hogyan ölelt magához. Hogyan csókolt. Ilyet nem csinál egy olyan srác, aki közben egy másik lányra gondol. Jaxon úgy viselkedett, mint aki ugyanolyan kétségbeesetten vágyik rám, ahogy én vágyom rá.

Igaz, néhány perccel ezelőtt a lépcsőn megpróbálta visszavonni az egészet, de az ilyesmit nem lehet visszavonni. Nem lehet semmisnek tekinteni. Hiszen még soha életemben nem éreztem semmi ehhez foghatót, és esküdni mernék rá, hogy ő sem.

Akkor mi ez az egész? Miről beszél Lia? És miért pont velem beszéli ezt meg?

Nem tudok válaszolni ezekre a kérdésekre, és valószínűleg nem is fogom megtalálni rájuk a választ, ha itt állok a szobám felé vezető folyosó közepén. Különösen úgy, hogy a nyugtató és a vérveszteség miatt még mindig ködös a fejem, és úgy érzem, mintha a testem fele nem is lenne itt.

A dolog jó oldala az, hogy végre visszaértünk a Macyvel közös szobámba. Ki vagyok merülve, és már nagyon szeretnék megint lefeküdni. Azonkívül szeretnék távol lenni Liától, legalább addig, amíg rájövök, hogy én vagyok-e paranoiás, vagy ő próbál finoman elijeszteni Jaxontól, mert úgy érzi, hogy Jaxon az övé.

Ha ez a célja, nem fog sikerülni. Hiszen már éreztem a Jaxont és engem összekapcsoló köteléket. Furcsa, tudom, tekintve, hogy legalább annyit vitatkoztunk egymással, mint amennyit beszélgettünk. Azonban minél több időt töltök vele, annál többre vágyom. Mintha valami vonzana hozzá és arra sarkallna, hogy akarjam őt. Ezen semmiképpen nem tud változtatni Lia burkolt célzása, hogy mindenki azt akarja, hogy családi okok miatt ő és Jaxon együtt legyenek.

Felemelem a kezem, hogy kopogjak – olyan sietve rohantam a hihetetlen módon eltűnő Jaxon Vega után, hogy elfelejtettem kulcsot vinni –, ám az ajtó kinyílik, mielőtt hozzáérhetnék.

– Hát itt vagy! – kiált fel Macy. – Már éppen utánad akartam indulni, hogy…

Hirtelen elhallgat, amikor észreveszi, hogy Lia áll mögöttem.

– Ó, szia Lia! – Idegesen lesimítja a haját. – Hogy vagy?

– Jól – mondja neki Lia elutasítóan, azután aggodalmas arccal visszafordul felém: – Pihenj, oké, Grace? Majd holnap beugrok és meglátogatlak. Hozok egy különleges teakeveréket, amitől gyorsabban felépülsz.

– Nem szükséges. – Átlépek a gyöngyös függönyön és bemegyek a szobába. – Köszönöm, hogy visszakísértél. Hálás vagyok érte.

– Ez csak természetes. A tea pedig nem fáradság. – Édesen elmosolyodik. – Pihenj le!

– Azt fogom tenni. Köszönöm. – Nem is fárasztom magam azzal, hogy mosolyogjak.

– Köszönöm, hogy visszahoztad. Nagyra értékelem – mondja neki Macy hálás mosollyal, amitől borsódzni kezd a hátam.

Lia tudomást sem vesz róla.

– Most is áthozhatom a teát, ha akarod, Grace.

– Köszönöm, most ne. – Elutasítóan legyintek, miközben leülök az ágyamra. – Azt hiszem, inkább alszom egyet.

És hogy alátámasszam, amit mondtam, lefekszem az (ismét) megigazított ágyamra és a fal felé fordulok, háttal az ajtónak – és Liának. Tudom, hogy udvariatlanság, de jelenleg nem érdekel. Annyira elegem van már ebből a beszélgetésből. És Liából is. Nemcsak a Jaxon-ügy miatt, hanem azért is, mert nagyon nem tetszik, ahogy Macyvel bánik. Ki nem állhatom, hogy ilyen ingerült vele, mintha az unokatestvérem csak valami bosszantó kölyökkutya lenne, ami a cipőjét rágcsálja.

Halk duruzsolást hallok az ajtó felől – biztosra veszem, hogy Macy mentegetőzik Liának a faragatlan viselkedésem miatt –, majd becsukódik az ajtó.

Azonnal a másik oldalamra fordulok, és rögtön megpillanatok egy zacskó kekszet, valamint egy friss pohár gyümölcsét, amit Macy tett az éjjeliszekrényemre.

– Te vagy a legjobb unokatestvér a világon – mondom neki, miközben felülök. – Ezt tudod, ugye?

– Igen – helyesel, majd leül mellém az ágyra. – Hogy érzed magad?

– Az igazat mondjam?

– Mindig.

– Szörnyen. Hallgatnom kellett volna rád. – Mert ez nevetséges. És gyűlölöm. Csak annyit tettem, hogy végigszaladtam a folyosón Jaxon után, a testem máris elgyengült, kimerült.

– Nem mondod. – Megfogja a pohár gyümölcsét, és nekem nyújtja. – Hajtsd fel, csajszi!

Most először gondolok arra, hogy valójában mennyi vért is vesztettem.

Ezért elveszem tőle a poharat, és néhány nagy korttyal megiszom. Ugyanezen ok miatt eszem néhány kekszet is, habár kavarog a gyomrom, és a legkevésbé sem vágyom ennivalóra.

Macy sasszemmel figyel, azután helyeslően elmosolyodik, amikor sikerül legyűrnöm a második kekszet is, valamint iszom egy pohár vizet. Csak ezután kérdezi meg:

– Szóval, elmondod, hogy történt, hogy Jaxon után mentél, és Liával jöttél vissza?

– Nincs mit mondani. Jaxon azt tette, amit mindig.

– Vagyis?

– Eltűnt.

Macy bólint egyet.

– Hát igen.

Eszembe jut Jaxon arca, amikor megpróbáltam beszélni vele a lépcső tetején, aztán arra gondolok, ami csak úgy „kicsúszott Lia száján”.

Eszembe jut, hogy Jaxon minden alkalommal segített, amikor valami rossz történt velem, azután arra gondolok, milyen könnyen sétált el tőlem újra és újra.

Ez már elég ahhoz, hogy amúgy is ködös agyam kegyelemért könyörögjön.

– Aludnunk kéne – jelenti ki Macy, és most először veszem észre, hogy már ő is pizsamában van. – Hajnali két óra múlt.

– Már tényleg ilyen késő van? Mennyi ideig nem voltam magamnál?

– Sokáig. – Megölel, azután bemászik az ágyába. – Aludj!

Majd holnap beszélünk Jaxon Vega agyáról.

Bólintok, és próbálom azt tenni, amit javasol. De folyton arra gondolok, hogy milyen késő van. És hogy milyen sok idő esett ki. Biztosan sokkal tovább voltam eszméletlen, mint gondoltam, ha tényleg – felveszem a telefonom, és megnézem rajta az időt – hajnali fél három van.

Érkezett néhány üzenet Heathertől – hogy milyen nagy szívás a matek, és mennyire szeretné, ha össze tudná szedni a bátorságát, hogy beszéljen Veronikával (a lánnyal, akiért jelenleg odavan). Visszaírok néhány választ. A legutóbbi halálközeli élményemet nem említem, csak biztatom Veronikával és a matekkal kapcsolatban. És még egy kicsit nyafogok Jaxon miatt.

Nem válaszol – valószínűleg, mivel éjszaka van –, ezért néhány percig az Instagramomat nézegetem. Miközben bambán bámulom a képeket, önkéntelenül is a ma délutánra gondolok. Folyton az jár a fejemben, mi történt az alatt az idő alatt, amíg eszméletlen voltam.

Vajon minden úgy történt, ahogy Marise elmondta? Hogy Jaxon odaszaladt velem az irodájába, a nővér pedig elkábított, hogy összevarrja az artériámat? Vagy van valami más a történet mögött, valami, ami megmagyarázza, miért volt olyan ideges a nagybátyám, Jaxon pedig olyan elszánt, hogy tartsuk távol magunkat egymástól? Ezek miatt a gondolatok miatt bámulom a mennyezetet majdnem hajnali háromig.

Ezek miatt megyek ki végül a fürdőszobába, és csukom be az ajtót Macy és közöttem.

És ezek a gondolatok sarkallnak arra, hogy levegyem a kötést a nyakamról, amit pedig megígértem, hogy néhány napig nem fogok megtenni. Megnézem a vágást a tükörben.

Jobban mondva azt a két, tökéletesen kör alakú, egymástól szabályos távolságra lévő szúrásnyomot körülbelül két centire egy recés vágás alatt.

38.

Semmi sem fejezi ki jobban azt, hogy „kedvellek”, mint egy harapásnyom a nyakon

Mondanom sem kell, hogy ezután képtelenség elaludni.

Nem tehetek semmi mást, csak újra és újra megnézem a nyakamat, a következő két óra alatt legalább ezerszer, miközben várom, hogy a nyugtató – ami nagyon remélem, hogy valami bizarr hallucinogén – végleg kiürüljön a szervezetemből.

Mert ha ez nem valami kábítószer jellegű hallucinogén, akkor a földönkívüliek és egy elvágott artéria lesz a legkisebb problémám.

Egy részem szeretne felkelni és elmenni sétálni, hogy kiszellőztessem a fejem, de a múltkori éjszaka történései még mindig frissen élnek az emlékezetemben. A mai nap után, és amit most láttam a tükörben, biztos vagyok benne, hogy teljesen kiborulnék, ha valaki ma este megpróbálna zaklatni. Különösen, mivel ahogy kinézek az ablakon, látom, hogy a hold még mindig magasan áll az égen.

Nem mintha ez egy átlagos világban számítana, de az „átlagos” abban a pillanatban megszűnt létezni, amikor beléptem erre a helyre. Már csupán ettől a gondolattól is megsimogatom a kötést a nyakamon. A gondolataim ismét vadul kavarognak, miközben próbálom megfejteni, hogy mi okozhatta a két szúrásnyomot.

Úgy értem, persze, ha egy horrorregény szereplője lennék, akkor nyilvánvaló magyarázatot találnék erre a tökéletesen szabályos elhelyezkedésű, dupla pontra. De nem vagyok Bram Stoker, és ez itt nem Erdély, vagyis biztosan van rá más magyarázat.

Kígyó? Két injekció helye? Egy nagyon gonosz tréfa nyoma? Kell lennie valaminek. Csak még nem jöttem rá, mi az.

Nem nagyon segít, hogy eszembe jut Jaxon figyelmeztetése a teliholdról és az a gúnyos megjegyzése, hogy Marc és Quinn állatok. Sem Macy figyelmeztetése, hogy Flint és Jaxon két teljesen más világból származnak, és túlságosan különböznek ahhoz, hogy valaha is jól kijöjjenek egymással.

Biztosan csak a gyógyszer miatt van, ugye? Muszáj, hogy így legyen.

Mert az, ami jelenleg magyarázatként szolgálhat, teljes képtelenség. Totálisan lehetetlen. Mert nincsenek szörnyek, csak emberek, akik szörnyű dolgokat tesznek.

Mint például ezt.

Ha nem Marise adott két injekciót a nyakamba, akkor ez csakis egy otromba tréfa eredménye lehet. Biztosan Jaxon tréfált meg. Egész biztos. Nincs más logikus magyarázat.

A következő néhány órában ehhez a gondolathoz ragaszkodom, újra és újra ezt ismételgetem magamban, mint valami mantrát. Mégis, amikor a telefonom órája reggel hatot mutat, felkelek, és beállok a zuhanyzóba. Az utasításnak megfelelően nagyon vigyázok, hogy a nyakamon lévő kötés ne legyen vizes.

Elvégre mit tudok én a vámpírharapásokról? A legkevésbé azt szeretném, hogy még súlyosabb legyen a helyzet…

Nem mintha ez vámpírharapás lenne, vagy ilyesmi. Csak mondom, hogy ezen a ponton inkább nem vállalok felesleges kockázatot.

Felöltözöm, felveszek egy fekete szoknyát, fekete harisnyát és ezúttal egy lila, galléros pólót. A hajamat úgy rendezem el, hogy eltakarja a nyakamon lévő kötést és az arcomon lévő vágást is. Magamhoz veszem a bélelt kapucnis pulcsimat, azután kiosonok a szobából, mielőtt Macy ébresztője megszólalna. Egy részem szeretné felébreszteni őt, és feltenni neki azt a kérdést, ami könyörtelenül kínoz, de nem akarom, hogy hazudjon nekem.

Sőt, még abban sem vagyok biztos, hogy azt akarom, hogy igazat mondjon.

Másrészt viszont Jaxon… ha ő hazudik nekem, Isten a tanúm, hogy karót döfök abba a szemfogas fekete szívébe. És igen, tudom, hogy ennek nincs értelme, de per pillanat ez egyáltalán nem érdekel.

Eltökélten vonulok át az iskolán. Nem egyszerű a dolog, mivel még mindig szédülök egy kicsit – mellesleg mennyi vért vesztettem? – de egy perccel sem fogok tovább ágyban feküdni és arra várni, hogy beszélhessek vele.

Mindössze öt perc alatt felérek a toronyba, ami bármibe lefogadom, hogy egyfajta rekord, tekintve, hogy a szobája a kastély teljesen másik részén van. Amikor azonban odalépek az alkóv utáni ajtóhoz, és bekopogok, nem érkezik válasz.

Nem hagyom abba a dörömbölést, és amikor ez nem működik, írok neki egy üzenetet. És felhívom. Azután megint dörömbölök. Mert ez nem lehet igaz. Nem lehet, hogy nincs itt, amikor a legnagyobb szükségem lenne arra, hogy választ kapjak.

Csakhogy úgy tűnik, mégis így van. A francba.

Csalódottan és dühösen, valamint jobban aggódva, mint amennyire bevallom magamnak, lerogyok az egyik vastag párnás székre az olvasó alkóvban, és az immár bedeszkázott ablakot bámulom, ami ezt az egészet elindította. És közben úgy teszek, mintha nem venném észre, hogy a tegnap még itt lévő szőnyeg eltűnt.

Azután hátradőlök, és felkészülök rá, hogy megvárom Jaxon Vegát.

Tizenöt perccel később már kis híján a falra mászom. Fél óra elteltével írok még néhány durva üzenetet ennek a dühöngő idiótának. Negyvenöt perc múlva fontolóra veszem, hogy felgyújtom ezt az egész rohadt tornyot… legalábbis addig, amíg meg nem látom Mekhit, aki álmosan és mosolyogva megjelenik.

– Te meg mit vigyorogsz? – kérdezem tőle nem túl udvariasan.

– Cuki vagy, amikor morcos vagy.

– Nem vagyok morcos.

– Aha, persze. Csak rohadtul dühös vagy, és legszívesebben kitépnéd Jaxon kövér, fekete szívét a mellkasából, és megtaposnád. – A legdurvább üzenetemet idézi, gondolom azért, hogy zavarba hozzon. De ezen a ponton már rég túl vagyok. Úgy értem, harapásnyom van nyakamon. Harapásnyom!

– Pontosan – válaszolom egy átható tekintet kíséretében. – Nem mintha át akarnám fogalmazni Sylvia Plath-ot, vagy ilyesmi.

– Úgy érted, rosszul átfogalmazni?

– Folytasd csak, mindjárt rád is megharagszom – teszem hozzá. Mekhi elmosolyodik, de mielőtt bármi mást mondhatna, amitől legszívesebben behúznék egyet a nevetségesen jóképű arcába, azt kérdezem: – Hol van Jaxon? És miért bujkál előlem? Vagy miért mutatja meg neked az üzeneteimet?

– Nem bujkál előled.

– Ó, tényleg? – Odalépek az ajtóhoz, és szertartásosan bekopogok. Ismét nem érkezik válasz. – Biztos vagyok benne, hogy de.

– Valóban? És pontosan miért bujkálna előled? – Mekhi keresztbe teszi a karját a mellkasán, rám vigyorog, a szemöldökét felvonja, a fejét pedig oldalra hajtja.

– Emiatt. – Felemelem a kezem és letépem a kötést a nyakamról, azután úgy fordítom a fejem, hogy Mekhi is lássa, amit én láttam.

Perverz elégedettséget érzek, amikor lehervad a vigyor az arcáról. Amikor elkerekedik a szeme, és döbbenet ül ki az arcára.

– Mi a franc! Ki harapott meg?

Ó, te jó isten! Felkavarodik a gyomrom, és egy pillanatig attól tartok, hogy hányni fogok, ahogy rám tör a rosszullét. Nem is tagadja, hogy valaki megharapott. Csak azt kérdezte, ki volt, mintha teljesen normális lenne, hogy egy harapásnyom látszik a nyakamon.

Mintha teljesen átlagos dolog lenne, hogy valaki – vagy a kérdéséből ítélve sok valaki – van ebben az iskolában, aki másokat harapdál.

A gondolattól félelem kúszik fel a gerincemen, feláll a szőr a karomon és a tarkómon.

– Grace? – szól Mekhi, amikor látja, hogy válasz helyett nagyon szaporán veszem a levegőt. – Ki harapott meg?

– Hogy érted azt, hogy ki? – Majdnem elcsuklik a hangom. – Jaxon. Nyilvánvalóan.

– Jaxon? – Megrázza a fejét, a tekintete kissé vad. – Nem.

Szinte biztos vagyok benne, hogy nem így történt.

– Hogy érted ezt? Hát persze hogy így. Ott voltam fent nála, megvágott az üveg, Jaxon pedig megharapott. Biztos vagyok benne.

– Emlékszel, hogy ezt történt? Pontosan így? Emlékszel arra, hogy beléd harapott?

– Nos, nem. – Biztosra veszem, hogy most az én tekintetem is ugyanolyan vad, mint az övé. – De ha nem ő volt, akkor ki a fene?

– Fogalmam sincs. – Előveszi a telefonját, és elküld néhány üzenetet.

Kavarog a fejem mindazok miatt, amit mondott és amit nem. Az egyetlen dolog, ami megharapja az embereket, az egy állat meg… Nem. Még nem állok készen arra, hogy ilyesmiket gondoljak. Még gondolatban sem tudom megfogalmazni a szót. Az agyam felrobbanna.

– Esküszöm az Istenre, ha szórakozol velem, Mekhi… ha ez csak valami nagyszabású szívatás, amit ti, srácok főztetek ki, mindannyiótokat megöllek. Élve kibelezlek, azután a beleiteket odaadom az első éhező jegesmedvének, amit találok. Érthetően fogalmaztam?

– Kristálytisztán. – A telefonja többször is megrezzen, amikor üzenet érkezik rá, az arca pedig még komolyabb lesz, amikor elolvassa azokat. – Biztos, hogy nem Jaxon volt.

A hátamon érzett borzongás vad reszketéssé alakul, és ettől még nehezebben tudok gondolkodni. És levegőt venni.

– Honnan tudod, hogy nem csak mondja?

– Mert Jaxon nem hazudna nekem. És mert jelenleg teljesen ki van borulva. – Ismét megrezzen a telefonja. Mekhi elolvassa a legújabb üzenetet, csak azután folytatja: – Azt akarja, hogy maradj itt. Már úton van ide. Néhány óra múlva itt lesz.

– Úton? – A fejem tényleg mindjárt felrobban. De úgy értem, szó szerint itt helyben szétrobban, aztán már nem számít, hogy kinek a harapásnyoma van rajtam, és miért. – Egészen pontosan hová ment?

– A hegyekbe.

– A hegyekbe? Úgy érted, a Denalira?

Mekhi nem néz rám, úgy válaszol:

– Annál messzebb.

– Messzebb, mint… milyen távolságról beszélünk egyáltalán?

Megrázza a fejét.

– Ne törődj vele!

– Ne mondd nekem, hogy ne törődjek vele! – Megbököm a vállát. – Nekem van harapásnyom a nyakamon valami seggfej szívatás miatt, és Jaxon látott utoljára, leszámítva az orvosi személyzetet. Szóval igenis aggódni fogok, amíg vissza nem jön, és meg nem magyarázza nekem, hogy mi történt. Oké?

– Oké, oké! – Úgy tesz, mintha megdörzsölné azt a helyet, ahol megböktem. – Jézusom, te lány! Te aztán tudod, hogy nyomatékosítsd a szavaidat.

– Nos, igen, lehet, hogy nem ártana ezt elmondanod a hegymászó barátodnak is. Mellesleg, miért nem akadtál ki azon, hogy harapásnyom van a nyakamon?

– Dehogynem akadtam ki! Jaxon is kiborult. Mindannyian kiakadtunk.

– Igen, de te amiatt akadtál ki, mert nem tudod, hogy ki volt. Nem pedig azért, mert – ó, nem is tudom – valaki megharapott engem!

– Nos, igen. – Zsebre dugja a kezét, és mindenhová néz, kivéve rám. – Szerintem Jaxonra hagyom, hogy ezt megmagyarázza.

– Mert ő olyan bőbeszédű, mi?

Ekkor már teljesen elegem van mindkettőjükből, nem beszélve erről az egész helyzetről, szóval elmehetnek a fenébe. Mindenki menjen a fenébe! Hátratolom a széket, és az ajtó felé indulok.

Mekhi azonban előttem ér oda – ez a srác tényleg nagyon gyors tud lenni, ha akar –, és elállja az utat.

– Hé! Hová mész?

– Vissza a szobámba a cuccomért. Órám lesz. – És van egy unokatestvérem, akit ha kell, kínvallatok, hogy megtudjam az igazat. Megkerülöm Mekhit, ő azonban oldalra lép, és ismét elállja az utat.

– Azt mondtam, Jaxon azt szeretné, ha itt maradnál. Csak… nem is tudom, fogj egy könyvet meg egy takarót, és kuporodj a tűz elé. – Az üres kandallóra mutat.

– Nem ég a tűz.

– Majd én begyújtok. Öt perc alatt kész, ígérem.

– Mekhi. – Lassan beszélek, a legmeggyőzőbb hangomon, amit össze tudok szedni, de látom rajta, hogy fenntartással fogadja. Okos fiú.

– Igen, Grace?

– Ha Jaxon azt akarja, hogy itt maradjak, talán neki is ugyanezt kellett volna tennie. A helyzet viszont úgy áll, hogy valahol a hegyekben van, isten tudja, hol, és isten tudja, mit csinál, nekem pedig egy megmagyarázhatatlan harapásnyom van a nyakamon, ami akkor történt, amikor eszméletlen voltam. – Visszatér belém a rémület, ezért csakis a haragra összpontosítok. Azzal sokkal könnyebben megbirkózom. – Feltételezem, megérted, miért nem érdekel egy cseppet sem, hogy Jaxon mit akar.

– Ööö, igen. Teljesen megértelek. – Olyan vigyorral néz rám, amivel valószínűleg bármit megkap az életben, amit csak akar, én azonban nem adom be a derekam. Most és ebben biztosan nem. – Mi lenne, ha kompromisszumot kötnénk? Te visszamehetnél a szobádba és ott maradhatnál, amíg Jaxon ide nem ér. Így biztonságban leszel, aztán ti ketten közösen kitalálhattok valami megoldást.

– Szerinted tényleg el kellene rejtőznöm valami idióta elől, aki tűzőgéppel vagy egy kígyóval járkál?

– Egy tűzőgép nem hagy ilyen nyomot, Grace. Ahogy egy kígyó sem. Szerintem tudod, mi ez, máskülönben nem rohantál volna fel ide Jaxon ajtaján dörömbölni hajnali hatkor.

Az, hogy nevén nevezte az elefántot a szobában – vagy mondjam inkább azt, hogy a szörnyet –, nyugtató hatással van rám, tetőtől talpig ellazulok. Talán a gyógyszer az oka, vagy talán sokkot kaptam, de az is lehet, hogy csak megkönnyebbültem, hogy valaki végre őszinte velem.

Bármi legyen is az oka, nagy levegőt veszek, és mindkét kezemmel bent tartom, miközben eszembe jut a legelső beszélgetésem Jaxonnal: Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a pokolban, mint amit össze bír álmodni a tudomány.

Azután megkérdezem Mekhitől, mert muszáj, hogy hangosan kimondva is halljam:

– Szóval akkor mi csinálta ezt a nyomot?

Hosszú másodpercekig nem válaszol, majd amikor már lemondok róla, hogy megszólal, azt feleli:

– Az igazság az, Grace, hogy néha a legnyilvánvalóbb válasz a helyes.

39.

Soha nincs kéznél hallucinogén, amikor kellene

Mekhinek és nekem nincs sok mondanivalónk ez után az elbűvölő megjegyzés után… Csupán ahhoz ragaszkodik, hogy visszakísér a szobámba. Úgy értem, tényleg nincs mit mondanunk, tekintve, hogy nem tudom eldönteni, bízhatok-e benne, vagy sem. Nem ismerem ezt a srácot. Igen, persze, Jaxon bízik benne, ő viszont most nincs itt, ezért ez nem kifejezetten hangos megerősítés.

Az pedig, hogy Jaxon az elmúlt tizenöt percben elárasztotta a telefonomat üzenetekkel, szintén nem sokat számít. Korábban írtam neki, amire csak annyit reagált, hogy ide küldte Mekhit. Szóval, nyugodtan megkérdezheti őt arról, amit tudni akar rólam, mert én nem fogok válaszolni neki.

Gyerekes vagyok? Talán. Előrelátó? Határozottan. Mert amilyen hangulatban most vagyok, félek, hogy olyat mondanék, amit később megbánok. Jobb, ha inkább először megnyugszom, és személyesen beszélünk, miután visszatért. Ráadásul, ha most megpróbál hazudni nekem, porig rombolok mindent, ami kezdett közöttünk kialakulni.

Mekhi többször is próbál beszélgetést kezdeményezni útban a szobám felé, engem viszont túlságosan megrázott ez az egész, hogy érdemben részt vegyek benne. Nem arról van szó, hogy levegőnek nézem, csak nagyon kavarog a fejem. Ez biztosan csak egy rémálom.

Ez az egyetlen logikus magyarázat.

Mekhi végül felhagy a beszélgetéssel. Meg kellene könnyebbülnöm, így viszont kezd kínossá válni a csend közöttünk.

Valószínűleg ez életem legkínosabb csendje, ezért arra számítok, hogy amint odaérünk az ajtómhoz, azonnal távozik. Ehelyett megvárja, hogy kinyissam a zárat.

– Nem hívlak be – mondom neki úgy, hogy hátra sem fordulok.

– Nem is vártam el. – Mihelyt azonban kinyílik az ajtó, ráteszi a tenyerét és nem engedi, hogy becsukjam. Nem lép be, csak a küszöbön áll, a lehető legszélén, ameddig csak képes anélkül, hogy átlépné. Ez furcsának tűnik, főleg, mivel a gyöngyös függöny folyamatosan rázza… amíg eszembe nem jut a vámpírok első számú szabálya.

Nem léphetnek be egy helyre, amíg nem hívják be őket.

Amitől a viselkedése még idegesítőbb lesz, és még jobban kiakaszt. Csak ezután válik nyilvánvalóvá, hogy addig nem fogja megengedni, hogy becsukjam az ajtót, amíg ő úgy nem dönt, hogy megtehetem.

– Hé! Mit csinálsz? – Megfogom a karját, és megpróbálom hátratolni az ajtótól.

De csak lerázza magáról a kezemet.

– Ne aggódj! Nem megyek közelebb. – Ezután rávigyorog az unokatestvéremre. – Szia, Macy!

– Szia, Mekhi!

Macy még mindig pizsamában van, a szeme csipás, valószínűleg ezért nem érzékeli a kettőnk közti hatalmi harcot. A kezében tartott kávé a bizonyíték arra, hogy még nem ébredt fel, de azért örülök, hogy nem fehérneműben van, vagy ilyesmi.

– Mizu?

– Semmi. Mekhi éppen menni készül. – Figyelmeztetően nézek rá.

Még csak nem is tesz úgy, mint aki szégyelli magát, csak közli:

– Jaxon nem akarja, hogy Grace ma iskolába menjen.

– Oké – vágja rá Macy habozás nélkül.

– Oké? – kérdezem. – Jaxon nem mondhatja meg nekem, hogy…

– Apa már szólt a tanároknak, hogy a tegnap történtek után ma nem mész be. Nagy elmék, ha találkoznak… – A homlokát ráncolva néz rám. – Ágyban kellene lenned.

– Itt maradsz vele? – kérdezi Mekhi, mielőtt megvédhetném magam.

– Igen, persze. Miért? Mi történt?

– Még nem tudom. De biztos vagyok benne, hogy Jaxon ezt próbálja kideríteni.

Macy arca megfeszül.

– Valami baj van?

– Még nem tudom. – Mekhi felém bök a fejével. – Megengedem, hogy elmondja neked.

– Hahó, itt vagyok én is, nem látjátok? Vagyis beszélhettek hozzám is ahelyett, hogy a fejem fölött tárgyalnátok.

Mekhi szemöldöke a magasba ugrik.

– Ó, tényleg? Mert biztos vagyok benne, hogy ezt már megpróbáltam.

– Ugyan, ne szívd a vérem! – Azonnal elfintorodom. – Ja igen, elfelejtettem. Valaki már megtette.

Macy úgy rántja felém a fejét, mintha rugó lőtte volna ki.

– Mit mondtál?

– Tudja, Mace.

Ha lehetséges, az unokatestvérem ekkor még jobban elsápad.

– Egészen pontosan mit tud, Mekhi?

– Most már elmehetsz – fordulok a sráchoz, megfogom az ajtó szélét, és előrenyomom, hogy hátra kelljen lépnie a küszöbön.

– Nézd, Grace, nagyon sajnálom! – mondja, mielőtt becsukom az ajtót. – Várok egy kicsit. – Te haraptál meg?

– Micsoda? Dehogyis! Hát persze hogy nem.

– Akkor nincs miért bocsánatot kérned. – Felsóhajtok és érzem, hogy egy kicsit eloszlik a haragom. – Nem személy szerint rád vagyok dühös, Mekhi. Én csak bosszús vagyok… és félek.

– Ezt megértem. – Láthatóan habozik. – Ez azt jelenti, hogy Jaxonra sem vagy dühös?

– Ó, de igen! Jaxonnak tartogatom az összes haragomat, ezért ne merészeld azt mondani neki, hogy nem vagyok rá dühös.

– Hidd el, nem fogom. – Mekhi vigyorog. – A legkevésbé sem szeretnék részese lenni annak a vitának. Különben is, talán ideje, hogy valaki egyszer-kétszer leteremtse a barátomat.

– Vagy inkább tizenkétszer – válaszolom felhorkanva. – Most pedig menj! Dolgom van.

Kis híján az orrára csapom az ajtót. Így kettesben maradok Macyvel, és hirtelen minden sokkal valóságosabbnak tűnik.

Néhány pillanatig erőt gyűjtök, megpróbálom megfogalmazni, amit mondani akarok.

Macy azonban megelőz, mielőtt még lehetőségem lenne bármit mondani.

– Grace, ez nem… Szembefordulok vele.

– Csak egy kérdést fogok feltenni, Macy. Csak egyet. És szeretném, ha teljesen őszintén válaszolnál. Mert ha nem… ha nem mondasz igazat, összepakolom a holmimat és visszamegyek Kaliforniába. Heathernél fogok lakni, beadom a kérvényt a nagykorúsításra, megteszek bármit, amit kell. De esküszöm, hogy soha többé nem hallasz felőlem. Megértetted?

Erre még jobban elsápad, ha ez egyáltalán lehetséges. Ha a szeme még nagyobb lenne, elfoglalná az egész arcát. Ez persze nem akadályozza meg abban, hogy bólintson és halkan azt felelje:

– Igen.

– Te vámpír vagy? – El sem hiszem, hogy ezt kérdezem.

– Micsoda? – Hevesen rázza a fejét. – Nem!

A válasz hallatán hatalmas megkönnyebbülés lesz úrrá rajtam… aztán rájövök, hogy egyetlen kérdés nem lesz elég. Legalább egy tucat dolgot szeretnék még megtudni.

– Az apád vámpír?

– Nem.

– Az én apám vámpír volt?

– Egyáltalán nem. – Kinyújtja felém a kezét. – Ó, Grace, hát ettől félsz?

Hosszan kifújom a levegőt, miközben a gyomromban lassan ellazul a legnagyobb és legszörnyűbb görcs.

– Ebben a pillanatban nem tudom, hogy mitől félek, Macy. De mivel nem úgy viselkedsz, mintha elment volna az eszem, hogy ilyeneket kérdezek… és egy harapásnyom van a nyakamon… feltételezem, hogy ez azt jelenti, hogy a vámpírok léteznek.

– Igen. Léteznek.

– És ebbe az iskolába járnak. Bólint.

– Igen.

– És Jaxon vámpír. – Visszatartom a lélegzetem, úgy várom a válaszát.

– Szerintem erről inkább vele kellene beszélned, Grace.

Úgy értem…

– Macy. – Elpárolog a haragom, hagyom, hogy meglássa a szememben a félelmet és a frusztrációt, amely még mindig gyötör. – Kérlek!

Ő csak néz rám elkínzott arccal.

– Azt hittem, barátok vagyunk, nem csak családtagok.

– Azok vagyunk. Hát persze hogy azok vagyunk.

– Akkor mondd meg nekem az igazat! Jaxon. Vega. Vámpír? Macy felsóhajt.

– Igen.

Számítottam erre… tényleg… a hír mégis úgy robban fel bennem, mint egy atombomba. A lábam összecsuklik és a földre zuhanok.

– Grace! – Macy egy tizedmásodperc alatt ott terem mellettem. – Jól vagy?

– Fogalmam sincs. – Behunyom a szemem, a fejem hátraejtem az ajtóhoz, ami szerencsére közel van ahhoz, ahol összeestem. – Ezért tud kint lenni kabát nélkül.

– Igen.

– Akkor ez azt jelenti, hogy Lia…

– Igen. – Bólint.

– Flint?

– Nem, nem. Flint határozottan nem vámpír.

Behunyom a szemem, megkönnyebbülés söpör végig rajtam, de csak addig, amíg nem folytatja:

– Ő egy…

– Mi? – Kinyitom az egyik szememet. – Ő egy micsoda?

– Nem tudom, hogy készen állsz-e rá.

– Szerinted fel lehet erre valaha is készülni? Fejezd be a mondatot, kérlek! Ő egy…

– Sárkány.

Erre mindkét szemem kinyitom.

– Hogy micsoda? Felsóhajt.

– Sárkány. Flint egy sárkány, Grace.

– Hát persze hogy az. Úgy érted, van neki… – Széttárva felemelem a két karom és le-fel csapkodok velük.

– Igen, van szárnya.

– És… tüzet is tud okádni? – Megválaszolom a saját kérdésemet. – Naná, hogy tud. Akinek azt jelenti a neve, hogy kovakő, még szép, hogy tüzet is okád.

Az agyam rövidre zár. Szabályosan érzem, ahogy kisül és megsemmisül ennek a sok új információnak a súlya alatt. Úgy értem, kinek van szüksége LSD-re, ha a Szörnygimibe járhat?

És sajnos van egy olyan érzésem, hogy még nem végeztünk.

Ezért ingerülten felcsattanok:

– És te mi vagy? Tündér?

– Nem vagyok tündér – sértődöttnek hangzik.

– Nem tündér, nem vámpír és nem… sárkány? Macy felsóhajt.

– Én boszorkány vagyok, Grace.

A fejemben forgatom ezt a szót, úgy ötször-hatszor, mégis ezt tudom a legkevésbé felfogni mindazok közül, amit ma délután hallottam.

– Hogy mondtad?

– Jól hallottad. – Most már önelégülten vigyorog. – És akarsz tudni még valamit?

– Ezen a ponton: nem. Egyáltalán nem. Egy kicsit sem. Végem van. Az agyam…

– Te is az lettél volna.

40.

Hurrá, boszorkány van a családban!

A szavai úgy hatnak rám, mintha bomba robbant volna bennem. Ez nem lehet igaz… nem mondhat igazat. Úgy értem, ez az egész gondolat teljesen abszurd.

– Sajnálom, de ezzel most elszúrtad. – Az elmúlt tíz percben már nem először bámulok úgy az unokatestvéremre, mintha nem lenne ki mind a négy kereke. Vagy talán, hogy a témánál maradjak, mintha felpattant volna egy seprűre, és hegyes, fekete kalapban repkedne a szobában. – Bármilyen tréfát játszol is velem, és bármiféle furcsa tömeges hallucináció folyik itt, túl messzire mentél ezzel a kijelentéssel. Mert lehet, hogy sok minden vagyok, de soha, soha nem voltam boszorkány.

Úgy legyintek egyet, mintha varázspálca lenne a kezemben.

– Látod, semmi nem történik. Nem tűnik el az üveg, nem küldtelek kígyóverembe. Nincs rubinpiros papucsom, hogy összekoppantsam és hazavigyen. Nincs mérgezett alma vagy varázstükör. Szóval, nem, határozottan nem vagyok boszorkány. – Macy felnevet. Van képe nevetni!

– Nem azt mondtam, hogy boszorkány vagy. Csak azt, hogy valószínűleg az lennél, ha az apád nem szeretett volna bele az anyukádba, és nem vesztette volna el a varázserejét.

– Várj csak egy percet! Azt mondod, hogy az apám boszorkány volt?

– Varázsló, igen. Ahogy az én apám is. Én pedig boszorkány vagyok. Ez családi dolog.

Biztos vagyok benne, hogy az agyamat a maximumig feszítettem, és hamarosan össze fog omlani.

– Nem értem. Hogy lehetett az apám boszorkány úgy, hogy én nem tudtam róla?

– Mert amikor beleszeretett az édesanyádba, akkor elvesztette az erejét. A boszorkányoknak nem tanácsos átlagemberekkel összeházasodniuk, mert meggyengíti a vérvonalat. Ezért általában, amikor egy boszorkány beleszeret valakibe, aki nem az… akkor elveszti a varázserejét.

– Szóval, az apám egy ideig varázsló volt, aztán már nem. És én ezért nem vagyok boszorkány? – Úgy tűnik, tévedtem. Az agyam mégis képes még jobban megbomlani.

– Körülbelül. Igen.

– Most szórakozol velem, Macy? – kérdezem, mert muszáj megkérdeznem. – Úgy értem, mondd, hogy csak szórakozol velem!

– Nem szórakozom veled, Grace.

– Biztos vagy benne? De tényleg… tényleg biztos vagy benne?

Hozzám hajol és megölel.

– Tényleg teljesen biztos vagyok benne.

– Ja, ettől tartottam. – Csak ülök egy percig, próbálom felfogni, amit megtudtam. – És az apám nem bánta? Hogy elvesztette a varázserejét?

– Abból, amit az én apám elmondott, egyértelművé vált, hogy nagyon szerette az édesanyádat. Szóval, valószínűleg nem bánta.

– Tényleg szerette őt. Elképesztően szerették egymást. – Akaratlanul is elmosolyodom, amikor eszembe jut. – Olyan típusú szülők voltak, akik képtelenek voltak nem folyton egymáshoz érni. Mindig azt mondogattam nekik, hogy ez milyen visszataszító, de őszintén szólva, tudod, valójában nagyon jó volt látni, hogy két ember még ennyi év után is így szereti egymást.

– Gondolom. – Macy szomorúan felsóhajt.

– Szóval – folytatom, és próbálok úgy tenni, mintha minden rendben lenne azzal, amit éppen most tudtam meg. – Boszorkányok rokona vagyok, mi?

– Igen. Bizarr, ugye?

– Egy kicsit. – Eltűnődve nézek rá. – Szóval… tudsz repkedni a szobában, vagy ilyesmi?

– Hogy bebizonyítsam, hogy komolyan beszélek és nem csak viccelek? – kérdezi felvont szemöldökkel.

– Talán. – Igen, pontosan.

– Nem, nem tudok repkedni a szobában.

– Miért nem? – kérdezem furcsa mód csalódottan.

– Ugye tudod, hogy ez a való élet, és nem egy könyv? Az ilyen dolgok a valóságban nem történnek meg.

– Milyen boszorkány vagy te, ha még egy olyan dolgot sem tudsz megtenni, amire egy tizenegy éves gyerek könnyedén képes?

– Az a fajta, aki nem J. K. Rowling briliáns elméjéből pattant ki. – A hűtő tetején álló vízforraló felé int a kezével, ami erre azonnal gőzölögni és sziszegni kezd.

Próbálom meggyőzni magam, hogy egész végig be volt kapcsolva, ám amikor egy gyors pillantást vetek rá, látom, hogy be sincs dugva a konnektorba. Hát persze hogy nincs. Miért is lenne?

Macy nem elégszik meg csupán a vízforralóval. Ismét legyint a kezével, valamit mormol a bajusza alatt, én pedig lenyűgözve látom, hogy úgy készít el egy csésze teát, hogy el sem mozdul a helyéről.

– Ez egy igazi csésze tea? – kérdezem tőle, miközben az innivaló felénk lebeg a levegőben.

– Természetesen. – Megfogja a csészét, azután nekem nyújtja. – Kérsz egy kortyot?

Ebben a pillanatban biztos vagyok benne, hogy inkább innék patkánymérget.

– Kösz, de inkább kihagyom.

Megvonja a vállát, azután a szájához emeli a csészét, megfújja néhányszor a teát, azután iszik egy kis kortyot.

– Miért nem mondtad ezt el nekem, amikor idejöttem?

Vagy az apád miért nem szólt róla?

Most először látszik rajta, hogy szégyelli magát.

– Szerintem apa tervezte, hogy megteszi, te viszont folyton megsérültél, és soha nem volt megfelelő rá az alkalom.

– Szerintem nincs olyan, hogy megfelelő alkalom, ha valaki azt akarja elmondani nekem, hogy szörnyek tényleg léteznek.

– Megrázom a fejem, próbálok visszaemlékezni arra, hogyan kell lélegzetet venni. – El sem hiszem, hogy ez történik. Egyszerűen… nem tudom elhinni.

– Dehogyisnem – válaszolja Macy ravasz mosollyal. – Máskülönben nem lennél így kiakadva.

– Nem vagyok kiakadva. Vagyis, persze, itt ülök a földön, és nem érzem a lábamat, de ezt leszámítva szerintem egészen jól kezelem a helyzetet.

– Hát persze hogy jól. – Vigyorog. – Kivéve, hogy az elmúlt tíz percben bármi hagyta el a szádat, az leginkább vinnyogás volt.

– Ez… – Elhallgatok, és megköszörülöm a torkomat, mert talán, csak talán, egy kicsit magasabb hangon szólaltam meg, mint szoktam. – Mégis mit vársz tőlem? Te és Mekhi megpróbáltok meggyőzni arról, hogy a Trónok harca némileg kevésbé véres változatában élek. Ráadásul már most is tél van.

Macy felnevet, azután felvonja a szemöldökét.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy a középiskola a Trónok harcának kevésbé véres változata? Úgy értem, hányszor haltál már meg majdnem, amióta itt vagy?

– Igen, de azok balesetek voltak. Vagyis… ugye azok voltak?

– Talán. – Lehajtja a fejét. – Igen, balesetek voltak. De Jaxon ki van borulva, és ő sohasem szokott kiborulni, szóval…

– Azért van kiborulva, mert valaki megharapott engem! Jobban mondva valaki, aki nem ő. – Másodjára is leveszem a kötést, és úgy fordítom a fejem, hogy Macy is lássa a két szemfog helyét a vágás alatt.

– Ó! Szóval erről van szó? – Túlságosan megkönnyebbültnek hangzik ahhoz képest, hogy éppen most mondtam neki, hogy egy vámpír az engedélyem nélkül belém mélyesztette a fogát.

Egyáltalán kérnek engedélyt a vámpírok, mielőtt harapnak? És ha igen, ki lenne olyan ostoba, hogy igent mondjon? Újabb kérdés adódott hozzá a már amúgy is körülbelül százhoz, amit Jaxonnak fogok feltenni.

– Mindent meg tudok magyarázni – teszi hozzá hetykén.

– Oké, jól van, akkor semmi gond. – Látványosan intek, hogy folytassa. – Csak egész nyugodtan! Magyarázd meg!

– Ezt Marise tette veled.

– Az iskolai nővér? – Nem tudom, miért döbbenek meg annyira, de tényleg nagyon meglep. – Marise is vámpír?

– Igen. És nem volt más választása. Meg kellett harapnia, ha helyre akarta hozni a szétroncsolódott artériádat.

Összehúzott szemmel nézek rá.

– Azt hittem, az üveg csak elvágta az artériámat.

– Szét volt roncsolódva. Majdnem meghaltál. Igazság szerint meg is haltál volna, ha Jaxon nincs ott és nem teszi azt, amit tett, hogy megmentsen.

– Úgy érted, gyorsan elvitt a nővérhez? – Megint vinnyog a hangom.

– Úgy értem, lezárta a sebet, hogy ne vérezz el, miközben elvitt az ápolónőhöz. – Félreteszi a teát és megfogja a kezem. Miközben erősen megszorítja, folytatja: – A vámpírméregnek nagyon sok tulajdonsága van attól függően, mi a vámpír szándéka. Jaxon nem harapott meg, csak felhasználta a mérgét, hogy lezárja a sebedet. Ahogy hallottam, egy kicsit túl alapos volt, és Marise nem tudott áthatolni a lezáráson, hogy összevarrja.

– Ezért meg kellett harapnia, hogy átjusson rajta? – Próbálok nem megborzongani a gondolattól, hogy a foga a nyakamba mélyedt. Amikor azt hittem, hogy Jaxon volt az, csak kiakadtam, de nem töltött el undor. Ha viszont bárki másról van szó, akkor ezt már nem mondhatom el magamról.

– Megharapott, és a saját mérgét fecskendezte beléd. Az antikoaguláns tulajdonságát használta fel a véralvasztó tulajdonság helyett. Ez már elég volt ahhoz, hogy áttörje a Jaxon által képzett réteget és meg tudjon gyógyítani téged.

– Szóval a vámpírok képesek erre? Egyszerűen csak… felülírják egymás mérgét?

– Ne felejtsd el, hogy én nem vámpír vagyok, hanem…

– Igen. Te boszorkány vagy.

Nem is figyel arra, hogy közbeszóltam.

– Szerintem nem képesek rá. Legalábbis általában nem. Marise azonban jóval idősebb és érettebb vámpír, ráadásul gyógyító is, amitől pluszképességei lesznek az ilyen helyzetekben. Ezért ő az iskolai nővér. Abból ítélve, amit az apám elmondott, emellett nagyon nagy fokú ügyességre és sok méregre is szüksége volt, hogy semlegesítse azt, amit Jaxon tett. Az a fiú mindenképpen meg akart menteni téged.

Nem fogok hazudni, ezt jólesik hallani. Ennek ellenére még mindig haragszom rá, habár per pillanat már nem tudom, miért. Kivéve, hogy…

– Szóval, azt mondod, hogy most két vámpír mérge van a véremben?

Macy hátradől, nevet és a szemét forgatja.

– Mindebből neked csak ez ragadt meg?

– Sajnálom, de nagyon nehéz összpontosítanom, amikor minden vámpíros film, amit valaha láttam, itt kavarog a fejemben. Úgy értem, ugye én nem fogok… – Eljátszom, mintha vámpírfogaim nőnének.

Macy hangosan felnevet. Szabályszerűen gurul a földön a nevetéstől, annyira kacag.

– Ez nem azt jelenti, hogy nem! – nyüszítem.

Felül, megtörli könnyes szemét, miközben még mindig halkan kuncog.

– Nem, Grace, nem fog hosszú szemfogad nőni, és nem fogod szívni az emberek vérét. Nem lesz semmi bajod. Valójában csak azért vagy még életben, mert egy vámpír volt ott veled. És nemcsak akármilyen vámpír, hanem Jaxon. A többiek közül a legtöbben nagyon nehezen állták volna meg, hogy ne…

– Szívják ki az összes véremet? – fejezem be a mondatot helyette, mert ő láthatóan nem akarja.

A szemét forgatja.

– Igen, bár én nem így fogalmaztam volna.

– Amitől persze még nem lesz kevésbé igaz, ugye? Nem válaszol, csak megfogja a teáscsészét, és feláll.

Követem, nem akarom, hogy itt hagyjon, miközben még mindig olyan sok kérdésem van. A vámpírokról. És a boszorkányokról. Meg a sárkányokról, az ég szerelmére! Hogyan tudnak sárkányok létezni úgy, hogy a világ nem tud róluk?

És ha már itt tartunk…

– Ugye nincsenek másfajta lények, amiket elfelejtettél megemlíteni? Nincsenek zombik, nincsenek unikornisok…

– Vérfarkasok.

– Pontosan. Nincsenek vérfarkasok.

– Nem azt mondtam, hogy nincsenek, Grace. Csak a kérdésedre válaszoltam.

– Ó! – Nagyot nyelek. – Szóval akkor… vámpírok, sárkányok, boszorkányok és vérfarkasok.

– Nos, ha egészen pontosan akarnék fogalmazni, akkor alakváltó farkasokat mondanék, nem vérfarkasokat.

Hát persze, használjuk a szakkifejezéseket, ha már eddig eljutottunk.

– Mi a különbség?

– A vérfarkasok csak teliholdkor tudnak átváltozni. Az alakváltó farkasok pedig bármikor. A sárkányokkal ugyanez a helyzet.

– Szóval Flint akármikor át tud változni sárkánnyá, amikor csak akar?

– Flint mindig sárkány. Csak váltogatni tudja az emberi és a sárkányalakját, amikor akarja.

– Olyan sok kérdésem van. – És a legtöbbje azzal kezdődik és végződik, hogy hogyan lehetséges mindez?

– Tudom. – Megint hozzám hajol és megölel.

– Marc és Quinn? – A két srácra gondolok, akik az első éjszakán megpróbáltak kitenni a hóba. – Alakváltó farkasok?

– Igen. Nyilvánvalóan teliholdkor egy kicsit még vadabbak lesznek. – Megrázza a fejét, láthatóan bosszús. – A szemetek.

– Ezt nem vitatom. Tényleg nagyon köcsögök voltak. – Egy időre elhallgatok, mert valami eszembe jut, majd azt mondom: – De mindketten hallgattak Jaxonra, pedig ő vámpír.

Macy felhorkan.

– Ne haragudj, de nem vetted még észre? Mindenki hallgat Jaxonra.

– Igen. – Mint például tegnap az irodalomórám előtt, amikor senki nem ment be a terembe. – És ez miért van?

– Ez egy nagyon hosszú és nagyon bonyolult történet, amit boldogan elmesélek neked. De most szabályszerűen éhen halok. Megválaszolhatom a többi kérdésedet reggeli közben a menzán?

– Igen, persze. De azt hittem, azt mondtad Mekhinek, hogy addig nem megyünk ki a szobából, amíg Jaxon ide nem ér.

– Azt mondtam neki, hogy nem megyünk órára. Ha pedig a nyakadon lévő harapásnyom miatt aggódnak annyira, akkor ez már nem probléma. Tudjuk, kitől származik a harapás, és tudjuk, hogy ártalmatlan. Szóval, bekapunk valamit gyorsan reggelire, azután visszajövünk a szobába, mielőtt Jaxon egyáltalán ideérne.

Igaza van. Tudom, hogy igaza van. Ráadásul nem áll szándékomban minden alkalommal megkérdezni, hogy milyen magasra ugorjak, amikor csak Jaxon füttyent. Lehet, hogy mindenki más hallgat rá ebben az iskolában, de én nem vagyok természetfeletti lény. Én ember vagyok, és ez a mostani kiváló alkalom ahhoz, hogy Jaxon rájöjjön, én nem játszom azok szerint a furcsa, csavaros és félelmetes szabályok szerint, mint mindenki más ezen a helyen.

– Jól hangzik – válaszolom. – Mit ad isten, hirtelen én is nagyon megéheztem.

– Azt elhiszem. A nagy vérveszteség általában ezt okozza – feleli, azután bemegy a fürdőszobába, a kezében egy iskolai nadrágot és egy tornapólót tart.

Két perccel később kijön, és nemcsak hogy már felöltözött, de a haját is nagyon klasszul hátrafésülte, az arca pedig úgy néz ki, mintha fél órát sminkelt volna a tükör előtt.

– Mi történt veled? – kérdezem.

– Ó, csak egy kis szépségbűbáj. – Megmozgatja az ujjait az arca előtt. – Hadd mondjam el, mennyire örülök, hogy már tudod. Az életem mostantól sokkal könnyebb lesz.

– Nyilvánvalóan. – Hirtelen zavarba jövök, ezért felveszem a táskámat az íróasztalomról, és kiveszem belőle azt a barackszínű szájfényt, amit mindig a belső zsebében tartok. Végighúzom az ajkamon, miközben kilépünk az ajtón. – Szóval, egészen pontosan hogy működik ez a szépségbűbáj dolog?

– Ó, ez csak egy kis trükk, amit minden boszorkány tud.

– Aha, pedig a repülés sokkal menőbb – ugratom.

– Lehet. – Becsukja mögöttem az ajtót. – De sok mindent tudok csinálni, amit még nem is sejtesz.

– Mint például? – kérdezem totál lenyűgözve.

– Azt hiszem, elég, ha ezt én tudom, te meg majd rájössz.

41.

Vámpírok, sárkányok és vérfarkasok. Ó, istenem!

Sokan vannak a folyosón, miközben lesétálunk a menzára… harmincöt perc múlva kezdődik az első óra, és az iskolában nyilvánvalóan mindenki pont ebben a félórában próbál enni valamit. Logikus. Úgy értem, ha nem aggódnék valami bizarr harapásnyom miatt, vagy nem próbálnék beilleszkedni egy új iskolába, akkor én sem kelnék fel egy másodperccel sem hamarabb, mint ahogy muszáj.

Mégis most, hogy tudom, minden még furcsábbnak tűnik, mint máskor. Az emberek ma ugyanúgy elsétálnak mellettünk, meglökik Macyt, nekem ütköznek, vagy nagy ívben kikerülnek, mint tegnap. De ma csak nézem őket és tűnődöm. Vámpír? Alakváltó? Boszorkány? Sárkány? Olyan különös, mintha egy fantasyregény lapjairól léptek volna elő… vagy egy horrorfilmből, attól függően, hogy alakulnak a dolgok.

Menet közben az embereket a látható tulajdonságaik alapján sorolom a különböző kategóriákba, de fogalmam sincs, hogy igazam van-e, vagy sem. Például a nagyon sportosak, akik tele vannak energiával és szinte pattognak a folyosón, bizonyára farkasok. Csakhogy Jaxon is pokoli gyors tud lenni, ha akar, szóval lehet, hogy tévedek.

Szeretném megkérdezni Macyt, csak hogy megbizonyosodjam róla, jól tippelek-e, de udvariatlanságnak tűnik a folyosó közepén suttogni mások – faji hovatartozásáról? személyazonosságáról? mégis hogyan kellene ezt neveznem? – ahol bárki meghallhatja.

Ugyanakkor nem kellene tudnom mindezt? Mert például, ha megvágom az ujjam egy sárkány előtt, gondolom, az nem számít. De mi történik, ha ugyanezt egy vámpír előtt teszem? Meneküljek, vagy minden rendben lesz?

És miért vannak a vámpírok a menzán, ha vért isznak? Persze láttam, hogy Jaxon megevett egy epret az üdvözlőbulin, de tegnap a reggelinél nem nyúlt az ételhez. És most, hogy belegondolok, a többiek sem.

Ha pedig Jaxon rendszeresen vért iszik, honnan szedi? És honnan szerzi a többi vámpír? Úgy értem, hacsak nem rabolnak el mindennap egy teljesen feltöltött véradókamiont – ami bárhol lehetetlen vállalkozás lenne, nemhogy a nyavalyás Alaszka kellős közepén –, honnan szedik a vért?

És ami még fontosabb, akarom tudni a választ erre a kérdésre?

Ezenkívül láttam nappal odakint Jaxont és Liát. Jó, persze nem volt szikrázó napsütés, de nem is volt koromsötét. Vagyis ezek szerint a vámpírok nem mehetnek ki a napfényre dolog csupán legenda? Ha igen, akkor nagyon sok történet rosszul tudja.

Olyan zavaros minden. De tényleg totálisan zavaros, különösen, hogy egy részem még mindig úgy gondolja, hogy Macy és Mekhi csak a bolondját járatják velem. Persze láttam, mit csinált a teáscsészével, de akkor is… boszorkányok? Sárkányok? Vámpírok?

Meg kell mondanom, hogy már visszasírom a földönkívüli- elméletemet.

Különösen, amikor belépünk a menzára és – micsoda meglepetés! – mindenki engem néz. Szokás szerint. Azt hittem, ez azért van, mert én vagyok az új lány. Most már akaratlanul is arra gondolok, hogy azért, mert én vagyok az egyetlen ember. Amiből egyenesen következik a gondolat, hogy vajon van-e olyan közöttük, aki arra gondol, hogy megegyen.

Az alakváltó farkasok esznek embereket? Vagy csak a vámpírok? És mi a helyzet a sárkányokkal? Azok mit esznek?

Nagyon remélem, hogy az emberhús nem szerepel az ínyencségeik listáján. Na persze a reménykedés eddig sem hozott sok eredményt az elmúlt hónapban. Nem számíthatok rá, hogy ezúttal bejön.

– Tudod, mit? – mondom Macynek, amikor odaérünk a büféasztalhoz a terem elején. – Talán vissza kellene mennem a szobába.

– Mi a baj? – Aggodalmas tekintettel kutatja az arcomat. – Szédülsz? Gyenge vagy?

– Úgy érzem… nem vagyok idevaló.

– Ó! – Látom a felismerést a szemében. – Ők ugyanazok, akikkel tegnap az órákon voltál. Ugyanazok, akikkel tegnapelőtt hócsatát vívtál.

– Ugyanazok, akik azóta bámulnak, amióta idejöttem. Azt gondoltam, hogy mostanra már lecseng a dolog, hogy hozzászoknak. De sohasem fognak hozzászokni, hogy egy ember van közöttük.

– Nem szívesen mondom ezt neked, Grace, de a bámulásnak most már inkább Jaxonhoz van köze, mint hozzád.

Nem is próbálom elrejteni a döbbenetemet.

– Hogy érted ezt?

– Nos, ő itt egy nagyon jelentős személy. Nyilvánvalóan. És érdeklődést mutat irántad. Amitől te is nagyon jelentős lettél. Ezenkívül az az ember, akit a lányok nyolcvan százaléka meg akar ölni.

– Mert féltékenyek, ugye? Nem azért, mert…

– Igen, Grace. – A szemét forgatja. – Mert féltékenyek. Mert abban a helyzetben akarnak lenni, amiben te vagy.

– Bekötözve, fájdalmaktól gyötörve, rossz bokával és egy vámpírharapással a nyakamon? – viccelődöm.

– Pontosan – feleli szenvtelen hangon. – Most akkor beállunk végre a sorba? Csokis croissant nap van, és nagyon hamar elfogy.

– Hát persze. – Mutatom, hogy ő menjen előre. – Ki vagyok én, hogy egy lány és a csokis croissant-ja közé álljak?

– Ezt a kérdést itt legalább egyszer minden srác felteszi magának szerdánként – szólal meg egy ismerős hang a hátam mögött.

– Szia, Flint! – Kissé erőltetett mosollyal fordulok felé. Nem azért, mert kevésbé kedvelem most, hogy megtudtam, sárkány, hanem azért, mert a FRÁSZT HOZZA RÁM azzal, hogy sárkány.

– Szia, Új Lány! – Végignéz rajtam. – Meg kell mondanom, nem nagyon tetszik az új külsőd.

Zavartan megérintem a kötéseket.

– Ja, nekem sem.

– Azt elhiszem. – Felém nyúl a kezével, és biztatóan megdörzsöli a nem sérült karomat. – Nem nézel ki valami jól. Mi lenne, ha leülnél, én pedig vinnék neked ennivalót?

– Nem muszáj ezt tenned.

– Tudom, hogy nem muszáj. De még mindig bűntudatom van amiatt, hogy leestél a fáról. Így egy kicsit kárpótollak. – Könyörgőn néz rám.

– Miért van bűntudatod? Megmentettél attól, hogy még jobban megsérüljek. – Most először jut eszembe, hogy vajon ő azért nem sérült-e meg, mert sárkány. Ha igen, akkor örülök neki, hogy nem ember, örülök, hogy nem került miattam veszélybe.

Felnézek elképesztően vonzó arcára, izzó, borostyánszínű szemére, elbűvölő mosolyára, és arra gondolok, hogy most a sárkányt vagy az embert nézem-e.

Vagy talán mindkettőt. Ki tudja?

És amikor felvonja a szemöldökét, arra gondolok, számít-e ez egyáltalán, hiszen Flint – legyen bárki vagy bármi – a barátom.

– Még egyszer köszönöm. Nagyra értékelem.

– Ugyan, Grace! Ha én nem lennék, te ott sem lettél volna azon a fán.

– Akkor azt hiszem, egyet kell értenünk abban, hogy nem értünk egyet – mondom neki.

– Rendben van. Egyetértünk abban, hogy nem értünk egyet… amint megengeded, hogy reggelit vigyek neked. – A legelbűvölőbb mosolyát villantja rám, amivel valószínűleg levenne a lábamról, ha nem Jaxont láttam volna meg először.

De őt láttam meg, és azóta gyakorlatilag senki mást nem látok, legyen az vámpír vagy bármi más.

Még egy ideig vitatkozom Flinttel, mert elegem van már abból, hogy mindenki nyomorékként kezel, de feltartjuk a sort, és egyáltalán nem szeretnék még nagyobb feltűnést kelteni, ezért beleegyezem.

– Jól van. Egy csokis croissant-t kérek, ha tudsz szerezni.

– Ó, szerzek neked – biztosít.

– Nincs kétségem felőle. És valami gyümölcsöt, ha még van.

– Rendben. Mit szeretnél inni? Elvigyorodom.

– Lepj meg!

A szeme egy pillanatra elsötétül, valami megvillan benne, de mielőtt rájöhetnék, már el is tűnik, és ismét az a könnyed vidámság sugárzik belőle. Valamint a huncutság, amikor azt feleli:

– Hidd el, feltett szándékom.

Ezután megfogja mindkét vállamat és megfordít.

– Ott ülök. – A középső asztal vége felé mutat. – Van még néhány üres hely. Menj oda, és én odaviszem a tányérokat, ha végeztem.

– Jól hangzik. – Azt teszem, amit mond, és csak annyi időre állok meg, hogy megmondjam Macynek, hol fogunk ülni.

Flint egész végig engem néz, de úgy gondolom, csak azért, mert nem bízik benne, hogy tényleg leülök. Azt persze nem tudja, hogy mivel a másik lehetőség az, hogy kínosan állok és őt várom, miközben mindenki engem bámul, ezért minden önuralmamra szükség van, hogy ne futva menjek a székek felé. Lehetőleg a helyiség leghátsó sarkába.

Különösen, amikor látom, hogy Mekhi és Luca felém tartanak. Általában nyugodt arcukon most sötét kifejezés tükröződik. Megfordul a fejemben, hogy megvárom őket, de nem biztos, hogy hallani akarom, a mondandójukat. És nem akarom megmagyarázni nekik, miért döntöttünk úgy Macyvel, hogy lejövünk a menzára – legalábbis nem az összes diák előtt.

Ezért ahelyett, hogy megvárnám őket, azt teszem, amit bármelyik lány tenne, aki nem akar szóba állni egy fiúval – elindulok egy másik fiú felségterülete felé.

Ebben az esetben ahhoz az asztalhoz, ahol Flint és a barátai ülnek.

Lehet, hogy nem ez a legbátrabb vagy legokosabb húzásom, de határozottan ez jár a legkisebb ellenállással. Nem szégyellem bevallani, hogy rám fér már egy könnyű, ellenállásmentes helyzet. Különösen ma.

Biztos vagyok benne, hogy sikerült volna – a Rend és Flint ennyire nem kedvelik egymást –, csakhogy ekkor valami szörnyű, csikorgó hang hallatszik közvetlenül a fejem fölül, és kettéhasítja a levegőt, miközben közeledem Flint helye felé az asztalnál.

42.

Még szerencse, hogy ma nincs palacsinta az étlapon

Szörnyű ez a hang, ezért felnézek, hogy megtudjam, mi csinálhatja. Éppen időben, mert látom, hogy a terem legnagyobb kristálycsillárja kihúzódik a foglalatból, amely a mennyezetre rögzíti. Csak egy fél másodpercem van arra gondolni, hogy ó, a francba, aztán valaki ott terem mellettem, és nagy lendülettel nekem ront.

Az ütközéstől kiszakad a levegő a tüdőmből – vagy talán az ezt követő becsapódástól, amikor arccal a legközelebbi falhoz nyomódom. Bárhogy történt is, küzdenem kell, hogy újra levegőt vegyek, különösen, mivel egy magas, karcsú férfitest préselődik a hátamhoz. A karja mindkét oldalról átfog.

Ugyanebben a pillanatban hatalmas robaj hallatszik. Egy másodpercig nem hallok mást, csak üvegcsörömpölést, mert a csillár lezuhan és letarol mindent, ami az útjába kerül. A mögöttem lévő fiú felmordul, még szorosabban tapad hozzám, és ekkor jövök rá, hogy ki az. Lehet, hogy még nem tudtam igazán mély levegőt venni, de van annyi oxigén a testemben, hogy az agyam újra működni kezdjen. Újonnan beindult agyműködésem csupán egyetlen dolgot rögzít: hogy a hozzám préselődő fiú: Jaxon.

– Jól vagy? – kérdezi, amikor már nem repülnek üvegdarabok a teremben.

Nem válaszolok neki… nem bírok. A tüdőm még mindig nem működik teljes kapacitással, ahogyan a hangom sem.

Próbálok bólogatni, de ez nyilvánvalóan nem elég neki, mert gyorsan megfordít, és miközben végigtapogatja a testem, rám parancsol:

– Válaszolj már, Grace! Jól vagy?

– Igen – sikerül végre kinyögnöm. Ekkor nézek először alaposabban rá és rájövök, hogy miközben nekem semmi bajom, róla nem lehet ugyanezt elmondani. – Te vérzel.

– Jól vagyok. – Hanyagul megvonja a vállát. – Fáj valamid?

– Nem én sérültem meg. – Az egyik ujjammal finoman végigsimítok az arca jobb oldalán, és megállok ott, ahol véres.

– Te mit keresel itt egyáltalán? Azt hittem, csak órák múlva fogsz visszaérni.

Fekete szeme felizzik, miközben rám néz… de nem jó értelemben.

– Ez nyilvánvaló.

Nem tudom, hogy erre mit mondjak, de amúgy sincs olyan hangulatban, hogy bármit is meghalljon, ezért benyúlok a táskámba (piros pont nekem, amiért ilyen hiú vagyok), és kiveszem belőle az apró elsősegélycsomagot, amit mindig benne tartok. Ezt a szokást azután vettem fel, miután autóbalesetben meghaltak a szüleim – ami persze nevetséges, mivel sokkal több kellett volna egy elsősegélycsomagnál ahhoz, hogy megmentse őket, olyan súlyos sérüléseket szenvedtek. Heather anyja javasolta, hogy tegyem ezt, mert a haláluk után nagyon ki voltam borulva. Valami miatt valóban megnyugtatott. Viszont ma először tudom ténylegesen hasznát venni.

– Ülj le! – mondom neki, és amikor nem mozdul, a mellkasára teszem a kezem, és finoman lenyomom.

Meg sem moccan.

– Kérlek! – kérlelem, majd feljebb emelem a kezem, hogy a tenyerembe fogjam sértetlen, de sebhelyes arcát. – Megsérültél. Engedd, hogy gondoskodjak rólad!

Hosszú másodpercekig nem mozdul, csak pislogás nélkül bámul rám. Borzongás fut végig tőle a gerincemen – nem hiszem, hogy valaha is láttam Jaxont ennyire dühösnek. Ami… nem baj. Lehet rám mérges, amennyire csak akar, feltéve, hogy megengedi, hogy ellássam a sebeit.

– Kérlek! – mondom ismét, ezúttal a kérést kisebb lökéssel kísérem, amikor megpróbálom lenyomni a mellkasát.

Még mindig nem mond semmit, de lassan, vonakodva megengedi, hogy a legközelebbi székhez tereljem.

Macy akkor ér oda, amikor Jaxon végre leül. Könnyek folynak végig az arcán, és hirtelen átkarolja a nyakam.

– Ó, istenem, Grace! Jól vagy?

– Persze. Jól vagyok – válaszolom neki, miközben lefejtem magamról a karját. Mi ütött belé és Jaxonba? Hát nem látják, hogy ki sérült meg? Talán nem olyan nagy ügy, ha egy vámpír vérzik… nem tudom. Nekem viszont nagy ügy.

Kiveszek a csomagból egy antibakteriális törlőkendőt, és óvatosan rányomom az arcára. Meg sem rezdül. Valójában egyáltalán nem mozdul meg… csak megkövülten bámul előre. Én óvatosan kitisztítom a sebet, meggyőződöm róla, hogy nincs benne üvegszilánk, azután kenőcsöt nyomok az arcára, és ráteszek egy sebtapaszt. Egy pillanatra elgondolkozom azon, hogy szüksége van-e egyáltalán kenőcsre – a vámpírok elkaphatnak bármilyen fertőzést? De nem állít meg sem ő, sem Macy, ezért arra jutok, hogy ha nem is szükséges, legalább nem árt.

Mostanra felnőttek lepik el a menzát, a tanárok sérülteket keresnek, megpróbálják a lehető leggyorsabban kiterelni onnan a diákokat. Meglepően halkan csinálnak mindent, de nem nagyon figyelek rájuk, inkább áttérek Jaxon karjára, amelyen egy recés vágás látszik.

Biztos vagyok benne, hogy rosszabbul néz ki, mint amilyen súlyos, tekintve, hogy nem nagyon vérzett, és már meg is alvadt. Arra gondolok, talán nem csak a mérgében van olyan anyag, ami gyors alvadásra képes. Ennek ellenére alaposan kitisztítom ezt a sebet ugyanúgy, ahogy az arcán lévőt is. Be kell vallanom, kicsit meglep, hogy egyetlen tanár sem jött még oda hozzánk, és próbálta elhurcolni őt a nővérhez, de talán vannak súlyosabb sérültek is, csak én nem vettem észre.

Miután bekötözöm a karját és hátralépek, rájövök, hogy nagyon is jó oka van annak, miért nem próbálta meg senki elvinni Jaxont a nővérhez. Ugyanazért, amiért az egész terem is csendes annak ellenére, hogy mi történt.

A Rend öt másik tagja áll körülöttük.

Több méterre vannak, de határozottan falat vonnak Jaxon és körém, amin csak Macy tudott átjutni. Nem mintha a többiek annyira próbálkoztak volna. Flint összeszólalkozik Byronnal, aki nem moccan, ezenkívül azonban mindenki más távol tartja magát tőlünk.

Néznek és nyilvánvalóan várnak, habár nem tudom, hogy mire.

Hátborzongató érzés tudni, hogy elvárnak valamit, amiről fogalmam sincs, ezért görcsbe rándul a gyomrom, és idegesség hullámzik végig rajtam. Feltételezem, hogy ez azért van, mert valami rosszat csináltam, de mégis mit kellett volna tennem? Hagyni, hogy elvérezzen?

– Sajnálom… – szólalok meg tétován, miközben összepakolom az elsősegélycsomagot. – Azt hiszem, ezt nem kellett volna tennem.

– Ne kérj bocsánatot! – mordul fel Jaxon, miközben feláll. – És ne hajtsd le így a fejed! Itt senkinek sincs joga bármi rosszat mondani rád.

– Én csak segíteni akartam. És megköszönni, hogy megmentettél.

– Nem kellett volna megmentenem téged, ha a szobádban maradtál volna, ahol lenned kellett volna. Azt mondtam, ne mozdulj onnan. – Az utolsó mondatot összeszorított fogsora között sziszegi.

Én megsértődöm az azt mondtam, ne mozdulj onnan részen, de mivel még mindig remeg egy kicsit, úgy döntök, nem csinálok belőle nagy ügyet. Még. Ehelyett megmagyarázom:

– Macy és én éhesek voltunk. Ráadásul megfejtettük a harapás rejtélyét, ezért úgy gondoltuk, nem lesz baj, ha lejövünk reggelizni. Kiderült, hogy az ápolónő…

– A csillárok nem esnek le maguktól – mondja nekem. – Ahogyan a faágak sem.

– A faág nem magától tört le. Nagyon nagy szél fújt.

– Legalább kétszázan vannak csak ebben a teremben, akik képesek ilyen szelet támasztani. És legalább ugyanennyien, akik le tudják szakítani a csillárt. – Most már halkan beszél, olyan halkan, hogy erősen kell fülelnem, hogy halljam, pedig itt van előttem. – Folyamatosan próbállak figyelmeztetni, de te nem hallgatsz rám. Valaki meg akar ölni téged, Grace.

43.

Ami nem öl meg, az halálra rémít

Először fel sem fogom, amit mond. Aztán amikor megértem, eltelik néhány másodperc, hogy eszembe jusson, hogyan kell formálni a szavakat.

– Meg akarnak ölni engem? – suttogom végül, miközben összeszorul a gyomrom, és kiráz a hideg. Vagy mondjuk úgy, megpróbálom suttogni, mert nagyon nehéz halkan beszélnem most, hogy a hangom ismét vinnyog.

Zavarba jönnék, őszintén szólva azonban úgy érzem, minden jogom megvan ahhoz, hogy vinnyogjak. Pokoli egy reggel volt, és a csapások egyre csak jönnek.

– Ez nevetséges – válaszolom neki, miközben beletörlöm izzadt tenyeremet a szoknyámba. – Miért?

– Azt még nem tudom, hogy miért.

Nagy levegőt veszek, próbálom lecsendesíteni vadul dobogó szívemet, miközben igyekszem az elhatalmasodó pánik ellenére is gondolkozni. Beletelik egy percbe, de végül sikerül visszaszorítanom annyira az idegességet, hogy tudjak válaszolni:

– Ennek nincs semmi értelme. Én ártalmatlan vagyok.

Különösen ebben az iskolában. Úgy értem, egy normális középiskolában sem jelentenék fenyegetést senkire. Egy olyan helyen viszont, ahol a lakók egynegyede képes tüzet okádni és repülni, még annyira sem.

– Sokféle jelzőt lehet rád mondani, Grace, de az „ártalmatlan” biztosan nem szerepel köztük. – Jaxon körülnéz a teremben, összehúzza a szemét, de nem tudom, hogy azért-e, mert gondolkodik, vagy azért, mert figyelmeztetést sugároz.

– És ha ezt én tudom, akkor ők is.

– Jaxon. – Átkarolom a saját derekamat és kicsit előre-hátra hintázom, miközben próbálom meggyőzni őt, hogy legyen belátó. Miközben próbálom meggyőzni magamat is, hogy a szavai nem jelentenek semmit. – Ezt te sem gondolhatod komolyan. Csak zaklatott vagy, mert majdnem meghaltam. Nem gondolkozol tisztán.

– Én mindig tisztán gondolkozom. – Még mondani akar valamit, ám a vállam fölött átnézve valami magára vonja a figyelmét. A szeme résnyire szűkül, amelynek láttán ismét vadul dobogni kezd a szívem.

Megfordulok, és követem a tekintetét. Látom, hogy azt a kötelet nézi mereven, amivel le szokták engedni a csillárt, hogy megtisztítsák. Jobban mondva a kötél maradványát, mert még innen is látszik, hogy két darabban van.

– Elszakadt – állapítom meg, ám a hangom bizonytalan, amikor ezt kimondom. Mert milyen gyakran szokott elszakadni egy ilyen kötél? – Időnként a kötelek…

– Itt van a nagybátyád – szakít félbe Jaxon, és megrázza a fejét.

– Na és? Én erről szeretnék beszélni.

– Majd később.

Mielőtt ismét tiltakozhatnék, Finn bácsi jön oda hozzánk.

– Grace, drágám, annyira sajnálom, hogy ilyen sokáig nem tudtam idejönni. Kinn voltam az iskola külső területén. – Magához von és szorosan átölel.

Általában megnyugtatónak szoktam találni az ölelését – mert annyira hasonlít az érintése és az illata az apáméra. Most viszont nem tudok másra gondolni, csak a Jaxon szemében látszó kifejezésre, amikor azt mondta, hogy valaki meg akar ölni engem. Az arca teljesen üres volt, semmit sem lehetett leolvasni róla. A szeme azonban izzott, és bár a legtöbben nincsenek elég közel hozzá, hogy észrevegyék, de én látom, hogy a legszörnyűbb düh tombol benne, amit valaha láttam.

Nem akarom, hogy ilyen állapotban egyedül maradjon, nem akarom, hogy össze legyen zárva a saját gondolataival, de bármennyire is veregetem Finn bácsi hátát, és biztosítom róla, hogy jól vagyok, a nagybátyám láthatóan nem szándékozik egyhamar magamra hagyni.

– El sem tudom mondani neked, mennyire megrémülten, hogy ez történt veled – mondja, amikor végül elhúzódik. Kék szeme, ami annyira olyan, mint Macyé és az apámé, szomorú és felhős. – Egyszer is elfogadhatatlan. Ám ha két nap alatt kétszer…

Úgy vélem, szerencsésnek tarthatom magam, hogy nem tud arról, hogy néhány nappal ezelőtt leestem a fáról. Egy hét alatt három halálközeli élmény bárkinek túl sok lenne.

És ha így nézzük, Jaxon hirtelen már nem is tűnik olyan paranoiásnak. Én pedig talán nem vagyok eléggé az.

– Nos, menjünk el innen! – javasolja a nagybátyám. – Amúgy sem terveztük, hogy ma iskolába mész, de szeretnék beszélni veled, mielőtt visszamész a szobádba.

– Jól van, persze. – Elképzelni sem tudom, miről akar beszélni velem… vagyis, hogy mi mást mondhatna azonkívül, hogy hűha, ez meleg helyzet volt… de ha ettől jobban érzi magát, rajtam nem fog múlni.

Ugyanakkor minden porcikám tiltakozik az ellen, hogy magára hagyjam Jaxont, azt harsogja, hogy most nem szabad hátat fordítanom neki, habár nem értem, miért.

– Lehetne, hogy egy kicsit később menjek be az irodádba?

Először még el kell intéznem néhány dolgot…

– Jaxon már elment, Grace. – Megpördülök és látom, hogy a nagybátyámnak igaza van. Jaxon tényleg elment. – És szeretnék beszélni veled, mielőtt újra találkozol vele.

Nem tudom, hogy ez mit jelent, de nem tetszik a hangzása. Ahogyan az sem, hogy Jaxon megint szó nélkül faképnél hagyott.

Hogy csinálja? – töprengek, miközben kelletlenül követem a bácsikámat. Hogyan tud úgy eltűnni, hogy ne halljak semmit, és még csak nem is érezzem meg, hogy mozog? Ez valami vámpírdolog? Vagy Jaxon-dolog? Biztos vagyok benne, hogy csak Jaxonra jellemző, ám miközben a menza kijárata felé megyek, rájövök, hogy a Rend tagjai is eltűntek. Mindannyian elmentek, én pedig még csak nem is sejtettem.

Ez persze azt támasztja alá, amit Jaxonnak mondtam, mielőtt megjelent a nagybátyám. Én csak egy ártalmatlan ember vagyok – mi a fenéért hiszi valaki azt, hogy olyan veszélyt jelentek, ami miatt meg kell ölni engem?

Úgy értem, Jaxont megölni logikus lenne. Meg is lep, miért nem sorakoznak fel a kastély körül, hogy megpróbáljanak rálőni… Vele kapcsolatban mindenből a totális, abszolút hatalom sugárzik. Biztos vagyok benne, hogy csak amiatt van biztonságban, mert emellett az is sugárzik belőle, hogy baromi veszélyes. El sem tudom képzelni, hogy van itt valaki, aki annyira ostoba, hogy szembe mer szállni vele… még Flint is meghátrált a hócsata után.

Éppen ezért sokkal logikusabb lenne, ha valaki Jaxonra próbálna ráejteni egy csillárt. Na de rám? Ugyan már. Egyetlen gonosz varázslat, egy farkastámadás, vagy akár még egy földrengés is elég ahhoz, hogy elintézzen engem. Miért vették a fáradságot ahhoz, hogy egy egész csillárt ejtsenek a fejemre, miközben egy ablakból kirepült üvegdarab is elég volt ahhoz, hogy majdnem végleg elintézzen?

Finn bácsi nem mond semmit, miközben az irodájába megyünk, és én sem szólalok meg. Be kell vallanom, meglepődöm, amikor befordulunk egy folyosóra, amely valószínűleg a legpuritánabb folyosó az egész épületben, és a legunalmasabb kinézetű ajtó előtt állunk meg. Számomra ez nem igazán közvetíti azt, hogy ez az igazgató irodája, pláne nem egy olyan iskola igazgatójáé, aki mindenféle paranormális lény oktatását vállalta magára.

Ez a benyomásom tovább erősödik, amikor benyit az irodába, és bevezet a valaha létezett legunalmasabb szobába. Szürke szőnyeg, szürke fal, szürke székek. Az egyetlen színes pont a helyiségben – ha egyáltalán annak lehet nevezni – a masszív, cseresznyefa íróasztal, amelyen magas papírkötegek tornyosulnak, és amelyen egy felnyitott laptop áll.

Alapvetően pontosan olyan, mint bármelyik másik igazgató irodája, amit valaha láttam – kivéve, hogy a függönyök vastagabbak, és a szürke szőnyeg kicsit puhább.

Rajtakap, hogy a berendezést bámulom, ezért elvigyorodik.

– Meg vagy lepve?

– Egy kicsit. Úgy gondoltam, ennél talán valamivel…

– Valamivel? – Felvonja a szemöldökét.

– Valamivel elegánsabb. Ne haragudj, Finn bácsi, de valószínűleg ez a legpuritánabb szoba, amit valaha láttam. Azt hiszem, egy boszorkánytól kicsit stílusosabb és szebb irodát vártam volna.

– Akkor még szerencse, hogy nem vagyok boszorkány, ugye?

– Tessék? – Most már nem értek semmit. – Azt hittem… Macy azt mondta… én nem…

– Nyugodj meg, Grace! – válaszolja a nagybátyám nevetve.

– Csak próbáltam oldani a hangulatot. Macy elmondta, hogy tiszta vizet öntött a pohárba.

– Már megbocsáss, Finn bácsi, de kicsit nehéz lett volna tovább kerülgetni azt a tiszta vizet, miközben egy harapásnyom van a nyakamon.

– Jogos. – Bólint, majd az egyik egyszerű, szürke székre mutat az íróasztala előtt, hogy üljek le, ő pedig megkerüli az asztalt. – Foglalj helyet!

– Sajnálom, hogy így kellett megtudnod – folytatja, miután mindketten leülünk. – Nem így terveztem.

Olyan elkínzott arcot vág, hogy legszívesebben azt mondanám neki, semmi baj, csakhogy ez nem igaz.

– Miért nem mondtad el nekem? Vagy te, vagy az apám? Miért nem vallotta be soha, hogy ő egy… – Nem fejezem be, mert még mindig nagyon nehezen tudom felfogni, hogy az apám egy valóságos boszorkány volt. Vagy legalábbis annak született.

– Úgy gondolom, azt a szót keresed, hogy varázsló – mondja a nagybátyám, és együttérző mosollyal kisegít, amikor nekem nehezemre esik kimondani… és elhinni a tényt. – És igen, az apád varázsló volt – egykor kifejezetten erős.

– Mielőtt lemondott róla az anyám miatt.

– Azért ez egy kicsit bonyolultabb ennél. – Finn bácsi elfintorodik, és előre-hátra ingatja a fejét. – Egyetlen varázsló sem mond le az erejéről önszántából, egyesek azonban, mint az apád is, hajlandóak mindent kockára tenni a nagyobb jó érdekében.

Macy nem így mesélte, amitől arra gondolok, vajon mit nem tud az unokatestvérem az apámról. És mit tud a nagybátyám.

– Ezt… ezt hogy érted? – kérdezem, és közben nagyot dobban a szívem. – Mit tett apa?

A nagybátyám egy pillanatra elfordítja a fejét, a szeme azonban kitisztul a kérdés hallatán.

– Ez egy hosszú történet – válaszolja. – Ezt majd inkább valamikor máskor mesélem el neked, tekintve, hogy ma délelőtt elég sok minden történt már veled.

– Biztos vagyok benne, hogy nagyon sok délelőttre kitart ez – válaszolom. – Ami azt illeti, az összes délelőttre.

– Így van. – Felsóhajt. – Igazából erről akartam beszélni veled. Eseménydús első heted volt, kisasszony.

Ez meglehetősen enyhe kifejezés. Várom, hogy mondjon még valamit, felkészülök az újabb hírre, habár úgy érzem, hogy túl sok zúdult már rám az elmúlt egy hétben. Az idő csak telik, ő viszont nem mond semmi többet. Egymáshoz illeszti az ujjait, háztetőt formál az álla előtt, és úgy néz rám némán az íróasztal fölött. Nem tudom, azért csinálja-e, mert arra vár, hogy én törjem meg a csendet, vagy csak próbálja megtalálni a megfelelő szavakat ahhoz, amit közölni akar. Úgy vélem, hogy az utóbbiról van szó, mert én nem csináltam semmi rosszat. Nincs titkom, amit el kellene mondanom, különösen egy olyan emberhez képest, aki egy szörnyekre specializálódott középiskolát vezet.

Az elhúzódó csendben alkalmam van gondolkodni. És csupa rossz dolog jut eszembe. Köztük az is, hogy az elmúlt héten azt a csekély irányítás is elvesztettem az életem fölött, ami még megmaradt.

De komolyan. Valószínűleg a világ egyik legvéletlenszerűbb és legbizarrabb halála az, ha valakit agyonüt egy lezuhanó csillár. Ez az egész nevetségesnek tűnik, bármit mond is Jaxon. Ám az, hogy elveszítettem a szüleimet – egyik nap még boldogok voltak, és éltek, a másik nap pedig már hidegek és halottak –, megtanította nekem, milyen könnyen vége szakadhat az életnek.

Egyetlen szempillantás alatt. Elég egyetlen csettintés, egy rossz kanyar rossz időben…

Összeszorítom a szemem, mert megrohannak a képek.

Minden erőmmel próbálom kiűzni őket a fejemből, mielőtt átvennék fölöttem az uralmat és betemetnének a gyásszal, amiből éppen most próbálok kimászni.

Valószínűleg a fájdalom kiül az arcomra is, mert a nagybátyám hirtelen megtöri a csendet, és azt kérdezi:

– Biztos, hogy jól vagy, Grace? Az a csillár hatalmas volt… és félelmetes.

Valóban hatalmas és félelmetes volt, de nem tudom, hogyan csúszott ki az irányítás ilyen gyorsan a kezeim közül. Öt héttel ezelőtt Heather és én még a szalagavatóra vásároltunk ruhát, és az emelt angol miatt panaszkodtunk. Most pedig árva vagyok, egy fél enciklopédiányi természetfeletti lénnyel élek együtt, és rendszeresen igyekszem elkerülni a halált. Most már csak abban reménykedhetek, hogy az univerzum nem úgy tart haragot, mint a Végső állomásban.

– Jól vagyok – válaszolom, mert fizikailag jól vagyok. Egy karcolás sem esett rajtam… Legalábbis új nem. – Csak egy kicsit megrázott a dolog.

– Ugyan már, kölyök! Még nekem is hatalmas traumát okozott, pedig én ott sem voltam. Nem hiszem, hogy csak egy kicsit rázott meg a dolog. – Megfogja a kezem, ami az íróasztalon pihen, és tétován megütögeti. Tudom, hogy csak próbál vigasztalni, de a szeme aggodalmat sugároz, miközben az arcomat kutatja.

Minden tőlem telhetőt elkövetek, hogy ne találjon rajta semmit, és bizonyára sikerrel járok, mert végül csak megrázza a fejét, és hátradőlt a székén.

– Olyan vagy, mint édesanyád, tudod? Mindig farkasszemet nézett mindennel, amit az élet az útjába sodort. Nem sírt, nem hisztériázott, csak hűvösen, nyugodtan fogadta.

Az, hogy ilyen hétköznapi módón megemlíti az anyámat – aki most annyira hiányzik –, tönkretesz. Ökölbe szorítom a kezem, a körmeimet a tenyerembe vájom, hogy uralkodjak magamon.

Segít, hogy Finn bácsi nem ragad le a témánál, nem ecseteli, hogy anya milyen hihetetlenül bátran viselte az élet megpróbáltatásait – amit nem örököltem tőle, bármit gondol is erről a nagybátyám. Ehelyett megjelenít valamit a számítógépe képernyőjén, és kinyomtatja.

– Biztos vagy benne, hogy jól vagy? Nem akarod, hogy Marise megvizsgáljon? – kérdezi, érzésem szerint legalább egymilliomodjára.

Szó sem lehet róla. Tudom, hogy Macy azt mondta, azért harapott meg, hogy helyre tudja hozni az artériámat, de ettől még nem szívesen engedem újra a nyakam közelébe … vagy ami azt illeti, bármelyik más testrészem közelébe sem.

– Esküszöm, hogy jól vagyok. Jaxon miatt kellene aggódnod. Ő védett meg az üvegszilánkoktól.

– Már megkértem Marise-t, hogy vizsgálja meg – válaszolja Finn bácsi. – És később majd felhívom, hogy megköszönjem, hogy ismét megmentette a kedvenc unokahúgomat.

– Az egyetlen unokahúgodat – emlékeztetem, és elkezdem azt a játékot, amit egész életemben játszottunk. Ez az egyetlen apró normalitás ezen az abnormális napon, ezért két kézzel kapaszkodom belé.

– Az egyetlen és kedvenc unokahúgomat – mondja. – Az egyik nem zárja ki a másikat.

– Jól van, kedvenc nagybátyám. Azt hiszem, nem.

– Pontosan! – Kissé feszült mosolya felszabadult vigyorrá változik. De nem tart sokáig, és ismét csend telepszik közénk.

Ezúttal nem tudom visszafogni magam, idegesen babrálok valamivel. Nem azért, mert ideges vagyok, hanem azért, mert már nagyon szeretnék kimenni innen és megkeresni Jaxont. Korábban úgy láttam, mintha a határon lenne, és szeretnék megbizonyosodni róla, hogy nem történt semmi baj – vele vagy bárki mással.

Finn bácsi azonban nyilvánvalóan valami egészen másnak tulajdonítja az ideges babrálásomat, mert nagy sóhajjal beletúr a hajába, és azt mondja:

– Szóval, most, hogy tudjuk, hol van a kutya elásva…

– Nem azt akartad mondani, hogy a vérfarkas? – kérdezem felvont szemöldökkel. – Vagy vannak itt másfajta alakváltók is?

Felnevet.

– Nem, csak farkasok és sárkányok.

– Csak. – A hangomból szinte csöpög az irónia.

– Biztosan nagyon sok kérdésed van.

Sok? Ááá! Csak két-hárommillió. Kezdve azzal, amit korábban is feltettem, és amire azóta sem válaszolt.

– Miért nem mondtad el? Szólhattál volna, amikor megkértél, hogy költözzek Alaszkába, amikor eljöttél temetésre.

– Úgy gondoltam, van elég bajod, és a legkevésbé arra van szükséged, hogy meggyőzzelek róla, a vámpírok és a boszorkányok valóságosak.

Ez jogos. De akkor is…

– És miután idejöttem? Hosszan kifújja a levegőt.

– Azt gondoltam, majd szép lassan avatlak be. Az első estére terveztem, hogy elmondom, itt egy kicsit másra kell számítanod, de annyira szörnyű volt a hegyibetegséged. Aztán felgyorsultak az események, és úgy volt könnyebb, ha egy ideig még nem mondok semmit. Különösen, amikor dr. Wainwright elmondta, hogy beszélt dr. Blake-kel, és úgy gondolják, először hagynom kellene, hogy hozzászokj Alaszkához, meg ehhez a hatalmas változáshoz az életedben, csak azután kelljen szembenézned a ténnyel, hogy minden, amit a természetfeletti világról hallottál, igaz.

– Minden? – Most rajtam a sor, hogy felvonjam a szemöldököm.

– Talán nem minden. De biztosan nagyon sok dolog.

Amit elmond, az logikus, azt hiszem, de még mindig szkeptikus vagyok – különösen, hogy még nem volt alkalmam találkozni dr. Wainwrighttal. Hogy gondolhatta bárki is, hogy el tudják titkolni előlem, hogy ez az iskola hemzseg azoktól a lényektől, amelyek az éjszakában járnak?

Úgy értem, amikor arra gondolok, hogy Flint leugrik egy fáról, hogy megmentsen, vagy Macy a szemem láttára végez magán szépségbűbájt, vagy az alakváltók egy sima farmerban mászkálnak odakint, vagy Jaxon… azt csinálja, amit Jaxon szokott. Képtelenség azt gondolni, hogy nem lesz gyanús a dolog. Na jó, én úgy gondoltam, hogy ők földönkívüliek, nem pedig vámpírok, de akkor is tudtam, hogy valami nagyon- nagyon nem stimmel itt.

A kétkedésem bizonyára meglátszik az arcomon, mert a nagybátyám elfintorodik.

– Igen. Utólag visszatekintve az egész terv rossz volt. Nem könnyű elrejteni a tényt, hogy vámpírok és sárkányok léteznek, miközben egy hatalmas bandaháború közepén vagyunk.

– Bandaháború? – kérdezem, mert Macy is célzott már ugyanerre. Azt hittem, hogy csak a középiskolai klikkekről beszél, de így, hogy már tudom, ők természetfeletti lények… a figyelmeztetés sokkal logikusabbnak tűnik.

És jóval félelmetesebbnek. Finn bácsi megrázza a fejét.

– Ezt majd máskor. Biztos vagyok benne, hogy van elég, amivel ma meg kell birkóznod – azt tudom, hogy nekem van.

És ezzel el is érkeztünk ahhoz, amiért idehívtalak.

Minden bizonnyal ez volt a legbénább témaváltás a történelem során, és majdnem szembesítem is vele, mert tudom, hogy több van a történet mögött, mint amit elmond. Sokkal több. Abban is biztos vagyok, hogy rengeteg olyan sztori van, amiről fogalmam sincs, nem beszélve azokról az információkról, amelyek kiegészítik őket. De úgy vélem, nem azzal fogom rávenni, hogy beszéljen, ha vitatkozom vele.

Ezért ahelyett, hogy választ követelnék a rengeteg kérdésemre, elharapom a nyelvem és várom, mit fog mondani.

– Arra gondoltam, mivel olyan sok szörnyű dolog történt veled, amióta idejöttél…

– Nem sok rossz történt meg konkrétan – emlékeztetem. – Jaxon sokszor megmentett.

– Tudom, de nem számíthatunk mindig arra, hogy Jaxon ott lesz melletted. Itt olyan dolgok történnek, amelyek más iskolában nem – ahogy te is láthattad az elmúlt napokban. Ami a földrengésekkel történt, az egy furcsa baleset volt, és bizonyára a csillár is. De azért elgondolkoztam. Mi lesz, ha valaki elveszti az irányítást az ereje fölött, amikor Jaxon vagy Flint vagy Macy nincs a közelben, hogy megmentsen a bajtól? Mi lesz, ha egyszer majd komolyan megsérülsz? – Megrázza a fejét. – Nem tudnék többé tükörbe nézni.

– Szerinted ez történt? Valaki elveszítette az irányítást az ereje fölött?

– Nem vagyok biztos benne, most azonban ezt feltételezzük. Valamelyik boszorkány megpróbálta kideríteni, hogy mire képes, és puff… habár csillárt még nem vesztettünk el eddig, de kristályok már repkedtek a teremben. Többek között.

Valószínűleg ez lehet a legjobb hír, amit ma hallottam, mert ez azt jelenti, hogy Jaxon talán feleslegesen aggódott. Senki nem próbál megölni engem – valaki csak az erejét próbálgatta, és félresikerült a dolog, én pedig éppen útban voltam. Ami sokkal, de sokkal valószínűbb, mint az a gondolat, hogy valaki tényleg az életemre tör.

– Szóval. – A nagybátyám ismét egymáshoz támasztja az ujjait. – Ezért szeretnélek visszaküldeni téged San Diegóba.

44.

Otthon, édes Alaszka

– Vissza akarsz küldeni? – Rémület hasít végig rajtam, mint egy repülőgép a jeges kifutópályán. Az érzés mindent elhomályosít, kétségbeesett és villámgyors. – Hogy érted ezt? Ott nem vár rám semmi.

– Tudom. – Finn bácsi szomorúan megrázza a fejét. – De kezdem úgy gondolni, hogy itt sem. És ott legalább biztonságban lennél.

– Úgy érted, olyan biztonságban, mint a szüleim? – A szavak hirtelen, fájdalmasan és rémülten szakadnak ki belőlem. Visszamenni San Diegóba egyenlő azzal, hogy itt hagyom Jaxont, és ezt nem akarom. Nem tudom megtenni, éppen most, amikor annyira nyilvánvaló, hogy valami elkezdődött közöttünk. Éppen most, amikor ő az első gondolatom, amikor felébredek és az utolsó, mielőtt elalszom.

– Az egy szerencsétlenség volt, Grace. Egy szörnyű baleset…

– Balesetek bárhol előfordulhatnak. És ha valami történni fog velem, akkor inkább azt akarom, hogy itt történjen, ahol itt van Macy, te és… – Hirtelen elhallgatok, nem akarom szavakba önteni azt, amit még én magam is csak most kezdek megérteni. Hogy alig egy hét alatt Jaxon Vega nagyon fontos lett számomra.

A nagybátyám azonban nyilvánvalóan jobb megfigyelő, mint gondoltam, mert befejezi helyettem a mondatot:

– Jaxon? – kérdezi gyengéd hangon.

Nem válaszolok. Nem tudok. Bármi van is kettőnk között, az csak ránk tartozik. Képtelen lennék elmagyarázni Finn bácsinak.

De persze az a tény, hogy nem válaszolok, már önmagában is megadja a választ.

– Tudom, hogy Jaxon néha… – Habozik, és hosszan kifújja a levegőt. – Csábító tud lenni. Tudom, hogy éreznek vele kapcsolatban a lányok, és ezt megértem. Ő…

– Finn bácsi! Nem! – Kis híján a fülemre szorítom a kezem, hogy ne halljam, hogy a nagybátyám „csábítónak” titulálja azt a fiút, akibe kezdek beleszeretni.

– Nem? – kérdezi, és látszik rajta, hogy nem érti. – Nem vonzódsz…?

– Úgy értem, nem! Nem! Nem tudom, hogy mi van Jaxon és köztem, ha van egyáltalán valami, de mi – kettőnk között mutogatok – nem fogunk beszélni róla.

– Nem beszélünk?

– Nem. Nem beszélünk. – Hangsúlyosan rázom a fejem. – Sem most, sem máskor.

– Esküszöm, a fiúkról beszélni veled legalább olyan rossz, mint amikor ugyanezt próbálom Macyvel – állapítja meg, és a szemét forgatja. – Valahányszor Camről kérdezem, úgy viselkedik, mintha azt kértem volna, hogy egye meg egy tarajos gőte szemét, vagy ilyesmi. De jól van. Nem beszélünk a fiúkról. De kénytelen vagyok figyelmeztetni téged, hogy Jaxon…

– Veszélyes. Igen, Macy ezt már a fejembe verte. És lehet, hogy az, de velem mindig nagyon gyengéd volt, ezért…

– Nem azt akartam mondani, hogy veszélyes. – Most először mintha kicsit bosszús lenne a hangja. – És ezt te is tudnád, ha nem szakítanál folyton félbe.

– Igaz. – Érzem, hogy kezdek elpirulni. – Sajnálom. Ő csak a fejét rázza.

– Azt akartam mondani, hogy Jaxon nem hasonlít semmilyen fiúra, akivel eddig találkoztál.

– Nos, ez nyilvánvaló. – Ugyanazt mutogatom, amit Macynek is, eljátszom, mintha szemfogaim nőnének, és erre Finn bácsi is felnevet.

– Sokkal többről van szó, minthogy ő vámpír, de igen, ezt se felejtsük el.

Ó! A szavai hatására reszketni kezd a gyomrom, de nem tudom, miért.

– Miről van még szó? – kérdezem, mert képtelen vagyok megállni. – Tudok a testvéréről…

– Beszélt neked Hudsonról? – Ezúttal a nagybátyám döbben meg.

– Csak azt, hogy meghalt.

– Igen. – Abból ítélve, ahogy az arca ellazul, sejtem, hogy sokkal több van a történet mögött, mint amit én tudok. Ezenkívül az is egy jel, hogy mindenki ugyanúgy reagál, amikor szóba hozom, hogy tudok Hudsonról. – A halála után nagyon sok felelősség hárult Jaxonra –Hudsoné és a sajátja is.

– El tudom képzelni.

– Nem, Grace, nem tudod elképzelni. – Sokkal komorabb az arca, mint amilyennek valaha láttam. – Mert vámpírnak lenni nem is hasonlít egy átlagember életéhez.

– Oké. Jól van. De valaha ő is átlagember volt, vagy nem? – Eszembe jutnak a vámpíros filmek, amiket láttam és a regények, amiket olvastam. – Úgy értem…

– Nem. Éppen ez az. Jaxon vámpírnak született. Most viszont én lepődöm meg.

– Hogy érted ezt? Azt hittem, minden vámpír…

– Nem, egyáltalán nem. Vámpírrá válni lehetséges… valójában a legtöbben úgy lettek azok. Ugyanakkor vámpírnak lehet születni is. Jaxon annak született, ahogyan a Rend többi tagja is. És ez azt jelenti… ők a mi világunkban nagyon fontos szerepet töltenek be.

El sem tudom képzelni, hogy ez mit jelent, mert leragadtam annál a felfedezésnél, hogy vámpírnak lehet születni.

– De hogyan? Eddig azt gondoltam, hogy meg kell harapnia egy vámpírnak az embert.

– Általában igen. De ez csak akkor igaz, ha át akarnak változtatni valakit. Mert ha nem, akkor csak egyszerűen megharapják. Mint…

– Mint ahogy Marise tette velem, ugye?

– Igen. – Bólint.

– De ez még nem magyarázza meg, hogyan születhet valaki vámpírnak – mondom neki. Egy részem úgy érzi, bele fog fulladni ebbe a sok új információba, egy másik részem viszont azt gondolja… aha, jól van. Nem nagy dolog.

Úgy vélem, azután, hogy az agyam befogadta azt a tényt, hogy ezek a lények léteznek, az már nem olyan megdöbbentő, hogy hogyan születnek.

– Más dolgokhoz hasonlóan a vampirizmus is egy genetikai mutáció. Egy ritka, nagyon ritka, de attól még létező genetikai mutáció. Az első dokumentált esetek néhány ezer évvel ezelőtt történtek, de azóta sok hasonlóra volt már példa.

– Várjunk csak egy percet! Nektek dokumentált eseteitek vannak vámpírokról több ezer évvel ezelőttről? Hogy lehetséges ez? Úgy értem, hogy lehet ezt bizonyítani?

– Úgy, hogy még mindig élnek, Grace.

– Ó! Hát persze. – Erre szintén nem számítottam, habár valószínűleg jobb lett volna. – Mert a vámpírok nem tudnak meghalni.

– Meg tudnak halni, csak sokkal lassabban, mint mi többiek, mert az ő sejtfejlődésük eltér a miénktől.

Hát persze hogy eltér. Másképpen nem lennének olyan vérszomjasok és ki tudja még, milyenek.

– És Jaxon is egy ilyen vámpír? Az egyik legidősebb? – A gondolattól a pillangók keselyűkké változnak a gyomromban. Ami furcsa. Mármint, teljesen kész vagyok elfogadni ezt az egész vámpírdolgot, akkor mégis miért akadok ki ennyire az öregség dolgon?

– Jaxon a legősibb vámpírcsaládba született. De nem, ő nem négyezer éves, ha erre vagy kíváncsi.

Ó, hála az égnek!

– Szóval, ezek a családok az egyetlenek, akik vámpírokat képesek nemzeni? Vagyis a vámpírok nem születhetnek csak úgy akárkitől?

– Ez egy genetikai mutáció, szóval de, vámpírok bárkitől születhetnek. Rendszerint persze nem így van. Általában a született vámpírok a hat legősibb család egyikéből származnak, de előfordulnak más született vámpírok is. Általában ők azok, akikről a történetekben olvasol, mert fogalmuk sincs, hogy kik vagy mik ők, ezért…

– Ámokfutást rendeznek és megölnek bárkit, akit látnak?

– Én nem egészen így fogalmaznék – válaszolja fáradt tekintettel. – De lényegében igen. Ők azok, akik többnyire vámpírrá változtatnak másokat, mert nem tudják, hogy mit csinálnak. Vagy azért, mert magányosak, és családot akarnak alapítani. Vagy számos más ok miatt. Az idősebb családok persze nem ilyenek.

– Ez mit jelent? Ők nem ölnek embereket? – Be kell vallanom, azért ez nagy megkönnyebbülés.

Legalábbis addig, amíg a nagybátyám fel nem nevet, és azt nem mondja:

– Azért ne ragadtassuk el magunkat!

– Ezek szerint Jaxon is…

– Nem szoktam diákokról diákokkal beszélni, Grace. Ez a beszélgetés már eddig is nagyon eltért attól, ahogy eredetileg terveztem.

Ez igaz, viszont nagyon sok mindent megtudtam, ezért nincs kifogásom az ellen, amerre haladunk. Azért azt el kell ismernem, hogy az a nevetés, ami az Azért ne ragadtassuk el magunkat megjegyzést kísérte, meglehetősen hátborzongató volt.

– Nem akarok visszamenni San Diegóba, Finn bácsi.

Most először mondtam ki hangosan, most először gondoltam rá igazából, és igaznak éreztem. Amikor elhagyják a számat szavak, tudom, hogy így van. Bármennyire is hiányzik a tengerpart, a meleg és az az élet, amit a szüleimmel éltem ott, nem akarok visszamenni. A szüleim örökre elmentek, és nincs semmi San Diegóban, ami olyan vonzó lenne számomra, mint Jaxon.

Semmi.

– Grace, örülök, hogy jól érzed magad itt a Katmere Akadémián. Tényleg. De nem tudom, hogy biztonságos-e számodra. Úgy gondoltam, itt meg tudlak védeni, de nyilvánvaló, hogy egy hétköznapi embernek veszélyes vállalkozás a természetfeletti lények iskolája.

A hetemet elnézve ez meglehetősen enyhe kifejezés. De akkor is…

– Ezt nem nekem kellene eldöntenem?

– De igen. Csakhogy egy fiú nem elegendő indok a maradásra.

– Nem Jaxon miatt döntök így. Legalábbis nem csak miatta.

– Ez igaz is. – Macy miatt maradnék. Sőt, még Flint miatt is. Azért döntök így, mert bár hiányzik San Diego és az ottani életem, annak az életnek már vége. A szüleim meghaltak, és ha ott maradnék, ugyanabba az iskolába járnék, ugyanazt az életet élném – nélkülük –, az a padlóra küldene. Minden nap arra emlékeztetne, hogy mit veszítettem el.

– És nem hiszem, hogy ezzel meg tudnék birkózni, Finn bácsi. Ott nem tudnék meggyógyulni, mert mindennap elmennék a régi házunk előtt útban az iskolába. Elmennék azokra a helyekre, ahova szüleimmel együtt jártunk… – Elcsuklik a hangom, elfordítom a tekintetemet, zavarba jövök, hogy könnybe lábadt a szemem. Zavarba jövök, hogy milyen gyengének érzem magam, valahányszor a szüleimre gondolok.

– Jól van. – Ezúttal átnyúl az íróasztalon, és mindkét kezemet megfogja. – Jól van, Grace. Ha így érzel, akkor tudod, hogy maradhatsz. Ahol Macy és én vagyunk, mindig lesz hely számodra. De kezdenünk kell valamit ezekkel a balesetekkel, mert nem szeretném, ha valami történne veled az én felügyeletem alatt. Amikor megszülettél, megígértem apádnak, hogy gondoskodom rólad, ha vele történne valami, és nem akarok csalódást okozni neki.

– Ez tökéletesen hangzik, mert őszintén szólva én sem rajongok ezekért a balesetekért.

Felnevet.

– Azt elhiszem. Szóval mi…?

Az asztalán megszólal a belső telefon, félbeszakítja.

– Foster Igazgató Úr, a kilenc órai hívása a hármas vonalban van…

– Ja, igen. Köszönöm, Gladys. – Rám néz. – Sajnos ezt fel kell vennem. Menj vissza a szobádba, és a nap hátralévő részében pihenj, jó? Majd kitalálom, hogyan tartsunk téged biztonságban, és ebédidőben felkereslek, hogy beszéljek veled és Macyvel erről. Jól hangzik?

– Nagyszerűen. – Fogom a hátizsákomat, felveszem a földről, és elindulok az ajtó felé. Miután kinyitom, még visszafordulok a nagybátyám felé: – Köszönöm!

– Ne köszönd! Még nem találtam ki semmit.

– Nem, azt köszönöm, hogy eljöttél értem San Diegóba.

Hogy befogadtál. Köszönöm, hogy…

– Hogy egy család vagyunk? – Megrázza a fejét. – Ezt soha nem kell megköszönnöd nekem, Grace. Szeretlek. Macy is szeret. Nálunk mindig lesz helyed, ameddig csak akarod. Jól van?

Nyelek egyet, mert hirtelen gombóc nőtt a torkomban.

– Jól van. – Kimegyek az ajtón, mielőtt néhány nap alatt másodjára is kínosan hebegnék-habognék.

Ám alig zárom be az ajtót és teszek meg három lépést a folyosón, a föld remegni kezd a lábam alatt. Már megint.

45.

Mindig is tudtam, hogy izzik közöttünk a levegő, csak nem gondoltam volna, hogy a lélegzeted miatt

Ez a mostani rengés nem vészes… csak egy kicsit mozog a padló. Ahhoz viszont elég, hogy ideges legyek. Valamint ahhoz is, hogy menedéket keressek a legközelebbi ajtókeretben, ahogy általános iskolában tanították nekünk. Nem akarok újabb sérüléseket szerezni… és újabb halálközeli élményt átélni, ami azt illeti.

Amikor néhány másodperc múlva véget érnek az utórengések is, előveszem a telefonomat és írok egy üzenetet Jaxonnak. Csak azért, hogy tudassam vele, jól vagyok… és hogy meggyőződjek róla, hogy ő is. Ráadásul szeretnék vele úgy beszélgetni, hogy közben egyikünk sem sérül meg – és nem néz minket a fél iskola. Gyorsan megkérdezem tőle: Hol vagy? Akarsz találkozni? Aztán türelmesen várok a válaszára.

Ami nem érkezik meg, és ettől csak még idegesebb leszek. Bárcsak elkértem volna Mekhi telefonszámát ma reggel, hogy neki is írhassak üzenetet, de sajnos nem tettem, így jobb híján csak kóborlok a folyosón és várom, hogy visszaírjon.

Nem tudom, mi mást csinálhatnék még, ezért elindulok a lépcsőn fel Jaxon tornya felé. Bár igazság szerint nem szívesen jelennék meg megint nála meghívás nélkül. Ő hagyott ott a menzán, és ő az, aki nem válaszol az üzeneteimre. Szeretném látni, szeretnék beszélni vele, de nem fogom többé üldözni.

Ezúttal neki kell hozzám jönnie.

Ami azt jelenti, hogy alighanem vissza kellene mennem a szobámba, ahol majd megszállottan azon töröm a fejem, hol lehet Jaxon, vagy mit csinál ahelyett, hogy valami hasznosat tenne. Már így is eleget gondoltam erre a fiúra ma – valószínűleg túl sokat is. Főleg úgy, hogy jelenleg tudomást sem vesz rólam.

Leginkább emiatt megyek végig a folyosón a könyvtárhoz, amint felérek az első emeletre. Amúgy is terveztem, hogy a nyitvatartási időben is ellátogatok ide, hogy legyen időm nyugodtan körülnézni és talán találni néhány könyvet, amit kikölcsönözhetek. Nyilvánvalóan sok mindent kell még megtudnom a természetfeletti lényekről, és most éppen alkalmas az idő arra, hogy elkezdjem. Ráadásul úgy gondolom, a nagybátyám és Macy nem panaszkodhat, hogy nem pihennek a nap hátralévő részében, ha horrorfilmek, párnák és egy jó könyv társaságában ágyban töltöm az időt.

Még tart a délelőtti tanítás, ezért a könyvtár szinte üres, amikor odaérek. Egyáltalán nem bánom – minél kevesebb emberrel futok össze, annál kisebb az esélye egy újabb „balesetnek”.

Úgy gondolom, a mitológia résznél kezdem, és megnézem, vannak-e ott könyvek a különböző természetfeletti lényekről, akikkel egy iskolába járok. Egy átlagos könyvtárban itt kezdeném, a Katmere Akadémián azonban ezek a szörnyek valóságosak. Vagyis ebben a könyvtárban inkább az ismeretterjesztő részlegnél kell keresni a róluk szóló könyveket? Vagy a biológiánál?

El fog tartani egy ideig, mire hozzászokom ehhez a szörnyek valóságosak dologhoz.

Úgy döntök, inkább megállok a pultnál, és megkérdezem a könyvtárost, hogy hol kezdjem. Az igazság az, hogy majd’ meghalok, hogy találkozhassak vele, mióta a múltkor megtaláltam ezt a helyet. Már csak a matricaválasztásai és a kőszörnyek elhelyezése miatt is a szuper jó fej kategóriába került nálam.

Ez a benyomásom határozottan beigazolódik, amikor személyesen is ott állok előtte.

Magas nő, gyönyörű, a bőre ragyogó rézbarna. Hosszú, sötét hajába narancssárga és ezüst szálak vannak fűzve – gondolom, még a halloweenből maradt vissza –, és úgy néz ki, mint egy igazi hippi: bő, hosszú ujjú, bohém ruhát és csizmát visel. Ráadásul széles mosoly ragyog az arcán, amikor közeledem felé. Ilyesmit eddig csak nagyon ritkán láttam itt, a nagyon sötét, nagyon gótikus Katmere Akadémián.

– Ms. Royce? – kérdezem, amikor odaérek az asztalához.

– Nyugodtan hívj csak Amkának! A legtöbb diák így szólít. – Ha lehetséges, a mosolya még barátságosabb lesz. – Bizonyára te vagy Grace, az új diák, aki körül olyan nagy a felhajtás.

Elpirulok.

– Én nem egészen így fogalmaztam volna, de igen. Az vagyok.

– Örvendek. Jó, hogy megismerhetem azt a lányt, aki megbolygatta egy kicsit a status quoót. Már rájuk fért.

– Rájuk?

Kuncog egyet, és egy kicsit előrehajol. Azután hangos, megjátszott suttogással feleli:

– A szörnyekre.

Tágra nyílik a szemem ettől a megfogalmazástól, és megkönnyebbülés tölt el, amikor visszagondolok arra, amit a nagybátyám mondott.

– Szóval, maga is ember?

– A legtöbben azok vagyunk, Grace. Csupán van némi extra képességünk, ez minden.

– Ja, igen. – Idiótának érzem magam. – Elnézést, nem akartam megsérteni.

– Nem tetted. – Amka kinyújtja előre a kezét. A következő pillanatban szél söpör végig a könyvtáron, felborzolja a hajamat, és felemeli a polcon lévő magazinok lapjait.

– Ó! Szóval maga boszorkány! – Hátrahajtom az arcom, hogy érezzem a szellőt.

– Igen. Az inupiat törzsből – válaszolja. – Én az elemeket irányítom.

– Az elemeket? – ismétlem meg, és kihangsúlyozom a többes számot. – Szóval nem csak a szelet?

– Nem, nem csak a szelet – helyesel. Összezárja a kezét, mire a szél azonnal elcsendesedik. Pillanatokkal később, anélkül, hogy megmozdítaná az ujját, a fali lámpákban meggyulladnak a gyertyák. – A tüzet. És megmutatnám neked a vizet is, de úgy gondolom, már elég havat láttál.

– Így van – helyeslek. – De… ha nem bánja, azért szeretném látni.

Bólint és a következő pillanatban hópelyhek kezdenek szállingózni a mennyezetből közvetlenül a fejünk fölött.

Ösztönösen is kinyújtom a nyelvem és megkóstolom.

Azután azt mondom:

– Ez a legklasszabb dolog, amit valaha láttam.

– Tartsd nyitva a szemed! – válaszolja. – Nagyon sok klassz dolog van a Katmere Akadémián.

– Már alig várom, hogy lássam – mondom őszintén, mert az, hogy láttam, hogyan manipulálja az elemeket, valójában megnyugtat, meggyőz arról, hogy a dolgok talán mégsem olyan félelmetesek, mint ahogy tartok tőle.

– Az jó – feleli kacsintva. – És mi hozott ide ma a könyvtárba?

– Őszintén szólva, csak szeretnék többet tudni. Itt voltam a múltkor, és beleszerettem ebbe a helybe. Csodálatos munkát végzett itt.

– A könyvek lenyűgözőek és szórakoztatóak. Úgy gondoltam, a könyvtárnak is annak kell lennie.

– Ezt meg is valósította. – Megfordulok, és a háta mögé nézek. – Úgy értem, azok a matricák elképesztőek. Egész nap tudnám olvasgatni őket. És a kőszörnyek! Meg a horrorfilm- idézetes párnák! Imádom őket.

– Úgy gondoltam, mi értelme egy szörnyiskola könyvtárában dolgozni, ha nem tudok belecsempészni egy kis szórakozást?

– Pontosan! – mondom nevetve. – Valójában ez a másik oka annak, amiért itt vagyok. Reméltem, hogy találok néhány könyvet, amiből egy kicsit többet megtudhatok a különböző emberekről, akikkel együtt járok iskolába.

Elmosolyodik béna kísérletemen, hogy alkalmazzam az első leckét, amit megtanított nekem, miszerint az itteni lények lényegében emberek, csak egy kicsit mások.

– Csodálom, hogy ilyen nyitott vagy. És hogy hajlandó vagy elfogadni azt, amit megtudtál.

– Próbálkozom. De azt hiszem, nagyon sokat kell még tanulnom.

– Van időd. – Felém nyújtja a karját, és megfogja a kezem.

Két tenyerébe zárja.

Ez meglep, de nem találom sértőnek, ezért nem húzom el. Habár valahol azt kívánom, bárcsak megtettem volna, mert ekkor elkezd furcsán forogni a szeme.

Nem nagy ügy, mondom magamban. Úgy értem, Macy is csinált szépségbűbájt, és az ellen sem volt kifogásom. Ez sem más.

Csakhogy ez egészen más érzést kelt bennem. Úgy érzem, mintha mélyen belém látna, és mintha többet megtudna rólam, mint amennyit szeretnék, hogy ő – vagy bárki más – megismerjen.

Ami nevetséges. Hiszen csak azért, mert boszorkány, még nem lesz gondolatolvasó. Csakhogy mire éppen meggyőzném magam arról, hogy semmi furcsa nem történik, azt suttogja:

– Ne félj!

– Nem félek – válaszolom, mert mi mást kellene mondanom? Azért az a szemmutatvány egy kicsit félelmetes.

– Jobban félsz, mint gondolod – folytatja.

– Én… nem tudom, hogy ez mit jelent. Elmosolyodik, és a szeme megint normális lesz.

– Majd rájössz, amikor szükséges lesz. És csak ez számít.

– Köszönöm – mondom, mert mit lehetne ilyenkor mondani? Úgy vélem, össze kellene gyűjtenem néhány választ, mert egy ideig valószínűleg itt leszek.

– Tessék! – Amka letép egy darab papírt egy jegyzettömbről, ami az asztalán áll, firkál rá valamit, aztán kettéhajtja és átnyújtja nekem. – Lehet, hogy hasznos lenne, ha néhány sorral arrébb, a polc végén néznél szét.

– Az milyen részleg? – Izgalom hullámzik végig rajtam, és elűzi az iménti nyugtalanságot.

– Sárkányok. – Elmosolyodik, és ettől láthatóvá válnak a gödröcskék az arcán. – Az mindig jó hely a kezdéshez.

– Rendben. – Flintre gondolok és arra, milyen sok kérdésem van vele kapcsolatban. – Köszönöm!

– Nincs mit. Ha megtalálod, amit keresel, majd tudni fogod, hogy mit kezdj ezzel. – Átnyújtja nekem a papírlapot, aztán az asztal alá nyúl, és elővesz egy üveg vizet. Tessék, ezt is odaadom. Majd idd meg! Muszáj, hogy eleget igyál ilyen magasan a tengerszint felett.

– Ja, igen. – Elveszem tőle az üveget. – Még egyszer köszönöm.

Csak int, hogy menjek.

Végigmegyek azon a soron, amire mutatott, és azon töprengek, milyen könyvet találok itt a sárkányokról – különösen, hogy úgy tűnik, mintha a misztikus irodalom részen lennék. Ahogy azonban odaérek a sor végéhez, Amka mosolya egyértelművé válik, valamint az útbaigazítása is. Ugyanis a kerek asztalok egyikénél – fülhallgatóval a fülében, és egy nagyon régi könyvvel a kezében, amelyben furcsa írás látszik – Flint ül.

Sárkányok. Valóban.

Felpillant, amikor elindulok felé, és furcsa kifejezés suhan át az arcán, amit nem tudok megfejteni. Rögtön azután széles vigyorra húzódik a szája, és kiveszi a füléből a fülhallgatót.

– Szia, Új Lány! Mit keresel itt? Képtelenség nem viszonozni a mosolyát.

– Nyilvánvalóan a sárkányokról próbálok többet megtudni.

– Ó, tényleg? – Megütögeti a mellette lévő széket. – Úgy tűnik, a legjobb helyre jöttél.

– Úgy tűnik. – Elindulok felé, hogy leüljek mellé, és átnyújtom neki a cetlit, amit Amka adott nekem. – Azt hiszem, ez valójában neked szól.

– Nekem? – A homloka kissé összeráncolódik, amikor a papírért nyúl. Miközben elolvassa, én megnézem a telefonomat, hogy nem jött-e valami üzenet Jaxontól.

Nem.

– Szóval – szólal meg Flint, szándékosan nem néz a szemembe, miközben leteszi a cetlit az asztalra a könyv mellé, amit az imént olvasott. – Mit szeretnél megtudni a sárkányokról?

– Beszélhetünk erről később is – mondom neki. – Nem szeretném félbeszakítani azt, amivel foglalkozol.

– Ne aggódj miatta! Ez semmiség. – Becsukja a könyvet, mielőtt még sok mindent láthatnék belőle, és eltolja maga elől.

A borítóján azonban meglátom a feliratot.

– Ó, hé! Ez nem egy akkád szöveg? Elkerekedik a szeme.

– Honnan tudsz te az akkád nyelvről?

– Ami azt illeti, néhány nappal ezelőtt hallottam róla először. Lia azt kutatta egy projekt miatt. Te is ugyanabba az osztályba jársz?

– Aha. – Határozottan látszik rajta, mennyire nem lelkes, ami nem igazán meglepő, tekintve, hogy mennyire nem kedvelik egymást.

– Milyen órára kell ez? – A könyv után nyúlok. – Lehet, hogy a következő szemeszterben én is felveszem. Ha lehet.

– Ősi varázsnyelvek. – Elhúzza a könyvet, mielőtt még kinyithatnám, és beleteszi a hátizsákjába. – Szóval, mit szeretnél megtudni a sárkányokról?

– Bármit. Mindent. – Felemelem a kezem, hogy jelezzem, mennyire nem tudok semmit erről a témáról. – Ez az egész a varázslények valóságosak dolog… elég sok így egyszerre.

– Ááá! Nagyon hamar hozzá fogsz szokni.

– Legalább egyikünk így gondolja. Felnevet.

– Ugyan már! Na, halljuk az első kérdést!

– Ó, konkrét kérdéseken még nem gondolkodtam. Habár… Macy azt mondja, hogy van szárnyad. Ez azt jelenti, hogy repülni is tudsz? – Az agyam a puszta gondolattól dob egy hátraszaltót.

– Igen, tudok repülni. – Elvigyorodik. – És mást is tudok.

– Mint például? – Lenyűgözve hajolok felé.

– Nos, hűha, ha ilyen mélyen bemegyünk, azt hiszem, valami táplálékra lesz szükségünk. – Benyúl a hátizsákjába.

– Ó, bocsi. Nem akartam…

– Semmi gond, Új Lány. – A hátizsákjának első zsebéből kivesz egy fél csomag pillecukrot, azután átnyújtja nekem. – Kérsz? Ez a kedvenc nasim.

– Az enyém is – mondom neki, miközben kiveszek egyet a zacskóból. – Jobban mondva, általában a rizses csokiban lévő pillecukrot szeretem a legjobban, de nem panaszkodom.

Már éppen be akarom tenni a számba, amikor a karomra teszi a kezét és megállít.

– Hé, nem így kell enni a pillecukrot.

– Hogy érted ezt?

Erre csak a szemöldökét húzgálja, majd feldobja a darabkát a levegőbe, és a szájából tüzet lövell ki, egyenesen rá.

Felkiáltok, aztán a szám elé kapom a kezem, félig a döbbenettől, félig az elragadtatottságtól, hogy a pillecukor tökéletes aranybarnára pörkölődik a levegőben. Másodpercekkel később Flint becsukja száját, és az édesség egyenesen a kezébe esik.

Kinyújtja felém.

– Na, így kell enni a pillecukrot.

– Ne mondd! – Elveszem tőle, és a számba teszem. – Ó, te jó isten, hisz ez forró! – sziszegem a ragacsos édességtől tele szájjal.

Flint ne már, tényleg? pillantással néz rám.

– És tökéletesen meg van pirítva! – El sem hiszem, hogy ez milyen klassz.

– Még szép. Már nagyon régóta csinálom ezt. – Kinyújtja felém a zacskót. – Kérsz még egyet?

– Viccelsz? Mindet kérem. Az összes pillecukrot valaha. Elvigyorodik.

– Ez ám a nekem való lány.

– Feldobhatom én? – Kiválasztok egy másikat.

– Meg is sértődnék, ha nem tennéd.

Kuncogok egyet, és feldobom a levegőbe az édességet.

Ezúttal csak halkan sikítok, amikor Flint tüzet okád rá.

Amikor kész van, becsukja a száját, a pillecukor pedig egyenesen az én tenyerembe esik. Forró – tényleg nagyon forró –, ezért egy ideig egyik kezemből a másikba dobálgatom és várom, hogy kihűljön. Azután felé nyújtom.

– Ez a tiéd.

Láthatóan meglepődik, és felváltva a pillecukorra és rám néz. Azután így szól:

– Hé, köszönöm! – Azzal bedobja a szájába.

Megpirítjuk a csomagban lévő többi cukorkát is, egyiket a másik után – néha kettőt vagy hármat is egyszerre –, és közben Flint egyfolytában viccelődik. Amikor elfogy az összes, a gyomrom már fáj. Részben azért, mert olyan sokat nevettem, részben pedig mert nagyon sok pillecukrot ettem. Mindenesetre ez egy jó fajta fájdalom, nem úgy, mint sok minden más ezen a helyen, ezért nem bánom.

Ezenkívül nagyon megszomjaztam erre a sok cukorra, ezért előveszem az üveg vizet, amit Amka adott nekem. Eközben önkéntelenül is arra gondolok, vajon azért adta-e, mert tudta, hogy szükségem lesz rá. A jövőbelátás is egy képesség a boszorkányoknál? Ennek is utána kell majd néznem.

Elkezdem lecsavarni az üveg kupakját, de Flint kikapja a kezemből, még mielőtt kibonthatnám.

– Meleg vizet inni olyan közönséges dolog – ugrat. Azután kinyitja a száját, és fagyos levegőt lehel egyenesen az üvegre.

Másodpercekkel később átnyújtja nekem a jéghideg vizet, és megint a szemöldökét húzgálja.

– Hűha! Ez igen! – Izgatottan rázom a fejem. – Van még más is, amit tudsz csinálni?

– Miért? A repülés, a tűz és a jég nem elég?

– De igen! Hát persze hogy elég. – Milyen tapintatlan vagyok. – Ne haragudj! Én csak…

– Nyugi, csak viccelek. – Kinyújtja a kezét. Kicsit úgy, mint Amka, amikor feltámasztotta a szelet. Csakhogy Flint nem olyan unalmas dologgal foglalkozik, mint a szél.

Döbbenten nézem, hogy egy csokor halványkék virág jelenik meg a kezében.

– Ó, istenem! – suttogom, és beszívom finom illatukat. – Ó, istenem! Hogy csináltad ezt?

Megvonja a vállát.

– Én a szerencsések közé tartozom. – Felém nyújtja, én pedig felemelem a kezem, és megsimítom az egyik virág bársonyos szirmát. Olyan érzés, mintha selyem lenne. – Ezeket úgy hívják, nefelejcs. Ez Alaszka hivatalos virága.

– Gyönyörű. – Megrázom a fejem.

– Te vagy a gyönyörű – feleli, majd előrehajol, és a hajamba tűzi a virágok szárát a bal fülem fölé.

Hatalmasat dobban a szívem. Ó, istenem! Jaj, ne!

Ösztönösen is hátrahajolok a széken, a szemem tágra nyílik, a lélegzetem túlságosan felgyorsul.

Flint azonban csak nevet.

– Ne aggódj, Új Lány! Nem akartam kikezdeni veled.

Ó, hála istennek! Majdnem összegörnyedek a megkönnyebbüléstől.

– Nem hittem, hogy… szóval én… én csak…

– Ó, Grace! – Flint félig nevet, félig a fejét rázza. – Nem semmi lány vagy, ugye, tudod?

– Én? Te vagy az, aki tüzet okád, meg jeget és virágot varázsol elő a semmiből.

– Jogos. – Lehajtja a fejét, és izzó borostyánszínű szemével néz. – De megígérek neked valamit, oké?

– Oké.

– Ha kikezdek veled, az azért lesz, mert te azt szeretnéd. És mindketten pontosan tudni fogjuk, mi történik.

46.

Elkaplak téged, meg az ölebedet is

Fogalmam sincs, mit mondjak Flint ígéretére, ami valószínűleg jó dolog, mivel a torkom jelenleg csontszáraz, és amúgy sem tudnék megszólalni.

Nem azért, mert azt akarom, hogy Flint kikezdjen velem – nem akarom. És nem is azért, mert megsértődtem a szavain, mert nem így van. Hanem azért, mert amikor belenézek a mosolygós, borostyánszínű szemébe, amikor meglátom ragadós mosolyát, el tudom képzelni, hogy ha Jaxon nem lenne a képben, nagyon örülnék bármilyen közeledésnek ettől a sárkánytól.

Jaxon viszont nagyon is képben van, ezért még kínosabbnak tűnik itt ücsörögni Flinttel.

Iszom egy nagy korty vizet, hogy megnedvesítsem a torkomat – és kicsit húzzam az időt, amíg kitalálom, hogy mit mondjak, amivel hatástalaníthatom a helyzetet. Ám mielőtt bármit is szólhatnék, Flint telefonja megrezzen, és több üzenet is érkezik rá.

Kezébe fogja a készüléket, és ránéz az üzenetekre. Az egész viselkedése azonnal megváltozik.

– Valami történt.

Az első gondolatom rögtön Jaxon.

– Mi az? Mi történt?

Nem válaszol, csak fogja a hátizsákját és elkezd mindent visszapakolni bele. Eközben szétnyílik a cetli, amit Amka írt, és önkéntelenül is elolvasom:

„Ezer módon el lehet jutni valahová, de nem mindegyik út helyes.”

Nincs időm eltöprengeni azon, hogy ez mit jelent, mert Flint felkapja a papírt, és rám szól:

– Gyere, menjünk!

Fogom a táskámat, és követem, közben rettegés szorítja össze a gyomromat, próbálom kitalálni, vajon mi miatt viselkedhet így.

– Mi folyik itt? – kérdezem ismét.

– Még nem tudom. De a Rend elindult.

– Elindult? Ez mit jelent? – Szinte szaladnom kell, hogy ne maradjak le hosszú léptei mögött.

– Azt jelenti, hogy baj lesz. – Úgy köpködi a szavakat, mintha rosszízűek lennének.

Persze nem hibáztatom. Isten a tanúm, az elmúlt néhány nap alatt annyi rossz történt már velem, ami bőven elég lenne egy életre.

– Miféle baj? – Közvetlenül mögötte vagyok, amikor kinyitja a könyvtár ajtaját, és gyorsan elindul a folyosón.

– Ezt próbálom kideríteni.

Kihalászom a telefonomat a zsebemből, és nagyon szeretnék már választ kapni Jaxontól. Ám mire odaérünk a lépcső melletti fő folyosóra, már nem szükséges. Mert egy szinttel feljebb ott van a Rend, komor arccal egymás mögött lépkednek.

Gyorsan mennek, és bár háttal vannak nekünk, azt meg tudom állapítani, hogy Flintnek igaza van. Baj közeleg… nagy baj. Látszik mereven kihúzott vállukon és azon, hogy mindegyikük olyan feszült, mint egy pattanásig felhúzott rugó.

Odakiáltok Jaxonnak, de vagy nem hallja, vagy szándékosan nem reagál. Bárhogyan is, ez is rossz jel, tekintve, hogy általában pontosan tudja, mi folyik körülötte.

A gondolatra, hogy valami bajba kerül, elindulok felfelé a lépcsőn Flint után, feltett szándékom, hogy utolérjem őket, mielőtt valami szörnyűség történne.

Jaxon azonban nagyon gyorsan megy, és végül az egész folyosón futok utána. Elhaladunk a fizika labor és több osztályterem mellett is. Egy pillanatra megáll egy ajtónál, egy olyan teremnél, amiben még nem jártam – úgy gondolom, ez lehet az egyik tanulószoba vagy társalgó a diákoknak. Ekkor ismét a nevét kiáltom. Én a hosszú folyosó másik végén vagyok, ezért nem lep meg, hogy nem hallja.

Byron azonban valószínűleg meghallotta, mert elfordítja a fejét, és egyenesen rám néz. Túl messze vagyok ahhoz, hogy tisztán lássam a szemét, ám az arcán tükröződő kifejezés meglehetősen félelmetes, ahogy a tekintete felváltva repked Flint és közöttem. Azután gyorsan megrázza a fejét.

Nyilvánvaló, hogy azt akarja, hagyjam őket békén, de ez nem fog megtörténni. Legalábbis addig nem, amíg meg nem tudom, hogy mi folyik itt. Ezért gyorsítok és igyekszem odaérni Jaxonhoz, mielőtt… megteszi azt, amire készül, bármi legyen is az.

Nem érek oda időben, ahogy Flint sem. Jaxon belép a szobába, a nyomában a Rend öt tagjával… köztük Byronnal, aki többször már nem néz felém.

Pánik hasít a szívembe, ezért gyorsabban futok, mint amennyire valaha képes voltam, tudomást sem veszek arról, hogy fáj a nyakam és a karom. Nem érdekel, hogy szédülök, nem foglalkozom semmivel, csak azzal, hogy odaérjek Jaxonhoz. Hogy megállítsam, és ne tehessen semmi olyat miattam, amit később nem lehet visszacsinálni.

Azt nem tudom, miért vagyok biztos benne, hogy rólam szól a dolog, de így van.

Éppen abban a pillanatban érek oda az ajtóhoz, amikor Jaxon a bútorokat dobálja mindenfelé a szobában.

Mellettem Flint nagyot káromkodik, de nem avatkozik közbe, még akkor sem, amikor Jaxon elhajít egy fiút, akit azt hiszem, Cole-nak hívnak, és egy felborított asztalhoz meg egy fejjel lefelé álló székhez vágja.

A levegő a torkomban reked, és fojtott hangon felsikítok. Tudtam, hogy Jaxon erős és veszélyes – amióta idejöttem, mindenki folyton ezt mondogatja nekem –, de mostanáig fogalmam sem volt róla, hogy ez mit jelent. Csak most kezdem megérteni, amikor egyetlen apró kézmozdulattal elhajítja azt a fiút – igen, határozottan Cole az –, a falnak dobja, majd csupán a gondolatánk erejével magasan tartja a levegőben, a lába tehetetlenül himbálózik.

Semmiféle figyelmeztetés, semmilyen ismeret a vámpírokról, semmi, amit bárki elmondhatott volna nekem, nem tudott volna felkészíteni arra, ami ezután következik.

Több diák szalad oda hozzá – más alakváltók, gondolom, mivel Quinn és Marc is köztük van –, ám ugyanúgy, mint a menzán, Mekhi, Byron és a többiek félkörívben falat vonnak köré. Az alakváltókat láthatóan nem érdekli, mert továbbra is megpróbálnak odaszaladni hozzá, hogy megmentsék azt, akit Jaxon három méter magasan tart a levegőben. És ekkor szabadul el teljesen a pokol. A Rend öt tagja verekedésbe keveredik háromszor vagy négyszer annyi alakváltóval.

Az esemény gyors, brutális és félelmetes, néhány alakváltó emberi alakban küzd, mások farkasalakban. Vicsorogva, kiengedett karmokkal végigszántanak Luca hátán és Liam karján, miközben a vámpírok próbálják megmarkolni a bundájukat, és a földhöz vágni a farkasokat. Valószínűleg Jaxon az egyetlen, akinek telekinetikus ereje van, mert a Rend tagjai a hagyományos módon verekednek – ököllel és lábbal, valamint minden bizonnyal a szemfogukkal.

Flinthez fordulok, remélem, hogy beavatkozik, de ő is csak ökölbe szorított kézzel és összehúzott szemmel figyeli a verekedést.

A többi diákban nincs ilyen akaraterő, ők részt vesznek a csetepatéban, még több alakváltó és vámpír néz szembe egymással egy olyan küzdelemben, amelynek a végeredményét nem sejtem előre. A földet azonban már így is vér és kitépett szőr borítja. Ha valaki nem vet véget ennek hamarosan, itt emberek fognak meghalni.

Jaxon valószínűleg ugyanerre jut, mert hirtelen elejti Cole-

t. A fiú durván lezuhan a földre, a fenekére esik, azután nagy nehezen talpra áll. Jaxon ugyanekkor széles körben legyint egyet a másik karjával, mire mindenki abbahagyja, amit csinál. Egyesek még hanyatt is esnek.

Én még mindig a szoba másik végében vagyok az ajtónál, de Jaxon lökéshulláma engem is elér. Flintet is. Mind a ketten hátratántorodunk, megragadjuk a széles, kétszárnyú ajtókeretet, hogy ne essünk hanyatt teljesen.

Tudom, hogy én csak egy ember vagyok, de Flint nem, és őt is hátralöki Jaxon ereje. El sem tudom képzelni, hogy mit éreztek azok, akik közel állnak Jaxonhoz. Nem csoda, hogy olyan sokan a földön végezték.

Úgy vélem, véget ért – a verekedés is és az, amit Jaxon azzal az alakváltóval tervezett tenni –, ezért miután elmúlik a lökés ereje, előrelépek.

– Jaxon! – kiáltok oda neki, remélem, hogy ezúttal felkeltem a figyelmét. Remélem, hogy tudok hatni rá ebben az őrületben.

Egy-két pillanatra rám néz, majd látom, hogy a szeme olyan, amilyennek még soha nem láttam. Nem üres. Nem jeges. Hanem lángol. Izzó harag tombol benne.

– Jaxon – mondom újra, ezúttal halkabban, és egy pillanatra úgy látom, mintha eljutna hozzá.

Aztán elfordítja a fejét, és kizár engem. Mintha ott se lennék.

Néhány pillanat múlva kinyújtja a kezét, és Cole ismét a levegőben van. Ezúttal az egész helyiség visszatartott lélegzettel várja, mi fog történni.

Nem tart sokáig, hogy megtudjuk.

Cole úgy kapkod levegőért, mint aki fulladozik, a szeme tágra nyílik, az ujjaival a nyakát karmolja, miközben Jaxon egyre közelebb húzza magához. Egyre közelebb és közelebb ér hozzá, majd közvetlenül előtte áll meg. A szeme kidülled, a nyakán vörös karmoláscsíkok látszanak. A szeméből rémület sugárzik.

Elég volt, több mint elég. Bármit csinál is Jaxon, bármilyen üzenetet próbál megértetni vele, elég volt. Ebben a szobában mindenki tudja, mire képes.

– Jaxon, kérlek! – mondom neki halkan. Nem tudom, hogy hallja-e, de képtelen vagyok csendben maradni, amikor ilyen közel kerül ahhoz, hogy megölje ezt a fiút. Hogy pillanatnyi dühében elpusztítsa ezt az alakváltót, és egyben magát is.

Bennem minden hang azt harsogja, hogy menjek oda hozzá, álljak közé és az alakváltó közé, mielőtt valami olyat tesz, amit nem lehet visszacsinálni. Amikor azonban megpróbálok elindulni felé, úgy érzem, mintha falba ütköznék.

Nem tudok előrébb menni.

Képtelen vagyok egyetlen lépést is tenni előre.

Nem miattam – én tudnék mozogni, ha lehetne –, hanem mert egy láthatatlan fal húzódik előttem, olyan erős, mint a kő és legalább kétszer olyan áthatolhatatlan.

Nem csoda, hogy Flint sem mozdult, hogy véget vessen ennek a rémálomnak. Biztosan egész végig tudott erről a falról.

Jaxon csinálja – természetesen –, én pedig dühös vagyok, hogy ezt teszi, hogy teljesen elzár engem magától és ettől a harctól.

– Elég volt, Jaxon! – kiáltom, és a falon dörömbölök, mert mást nem tudok tenni. – Hagyd abba! Abba kell hagynod!

Ügyet sem vet rám, ezért rémület lesz úrrá rajtam. Ezt nem teheti. Nem…

Hirtelen előrebukok, mert a kezem és a karom áthatol azon a mentális falon, amit Jaxon emelt.

– Mi a franc? – leheli Flint mellettem, én azonban túlságosan azzal vagyok elfoglalva, hogy Jaxonhoz menjek, ezért nem válaszolok neki. És nem lépek hátra.

– Jaxon! – Ezúttal szinte kiabálom a nevét. – Hagyd abba!

Kérlek!

Nem tudom, mi változott – talán az, hogy részben átjutottam a falon, vagy esetleg ő is ugyanarra a következtetésre jutott, mint én. Bárhogyan is történt, bármilyen pszichikai fogással tartotta fogva Cole-t, az egyszeriben eltűnik. Most már csak ott áll, az alakváltó majdnem térdre rogy, miközben hangosan, fájdalmasan levegőt szív be oxigénre éhes tüdejébe meggyötört torkán keresztül.

Megkönnyebbülés söpör végig rajtam – és az egész szobán is. Végre vége. Mindenki túlélte. Egyesek nincsenek valami jó bőrben, de legalább élnek…

Jaxon olyan hirtelen csap le, hogy szinte nem is látom. Megvillan a szemfoga, megragadja Cole vállát, azután előrehajol, és a nyaka bal oldalába mélyeszti a fogát.

Valaki felsikít. Egy pillanatra azt hiszem, hogy én vagyok az, de aztán rájövök, hogy az én torkom elszorult, egy hang sem jön ki rajta. Eltelik egy másodperc vagy több, nem tudom – miközben Jaxon csak iszik és iszik és iszik. Végül az alakváltó abbahagyja a küzdelmet, elernyed.

Jaxon ekkor végre elengedi, felemeli a fejét, és a földre dobja Cole ernyedt testét.

A srác rémisztően sápadt, de még él. Rémült szeme elkerekedik, vér csorog le a nyakán a szemfogak helyéből. Jaxon ekkor végignéz a szobán, és azt sziszegi:

– Ez az egyetlen figyelmeztetés, amit kaptok.

Ezután megfordul, és egyenesen felém indul, hátra sem néz.

Megragadja a könyökömet, a mozdulata egyszerre gyengéd és könyörtelen, én pedig vele megyek. Mert mégis mi mást tehetnék?

47.

Az első harapás a legmélyebb

Jaxon egy szót sem szól, miközben végigkísér a folyosón – és én sem. Azok után, amit láttam, túlságosan… nem is tudom, mi vagyok. Azt mondanám, hogy „döbbent”. De ez nem a megfelelő szó. Ahogyan az „undorodó” vagy az „elborzadt” sem, vagy bármely más jelző – bármilyen más érzés –, amit egy kívülálló feltételezne, helytelen.

Úgy értem, nem nevezném kifejezetten kellemesnek a látványt, ahogy Jaxon kiszívta egy srác vérét, de végül is ő vámpír. Nála az az élet rendje, hogy megharapja az emberek nyakát, és iszik a vérükből, nem igaz? Képmutatás lenne, ha ezen kiborulnék csak azért, mert a saját szememmel láttam… különösen, mivel Jaxonnak nyilvánvalóan jó oka volt rá, hogy ezt tegye. Különben miért rendezett volna ilyen féktelen tombolást? És miért jelentette volna ki az egész iskola előtt, hogy ez az egyetlen figyelmeztetés, amit kapnak?

Sokkal jobban foglalkoztat az, hogy rájöjjek, miért érezte szükségét ennek a figyelmeztetésnek, mint az, amit tett. Különösen, mivel nagyon félek, hogy hozzám van köze, és Jaxon attól fél, hogy valaki bántani akar engem.

Nem szeretnék felelős lenni azért, hogy Jaxon bajba kerül – azért pedig még annyira sem, hogy bánt valakit… vagy még rosszabb.

Nem először érintem meg a nyakamon lévő harapásnyomot, és arra gondolok, vajon mi történt volna, ha Marise nem hagyja abba. Ha más céllal harapott volna meg, mint hogy meggyógyítson. Vajon ugyanennyire elnéző lennék azzal kapcsolatban, amit Jaxon azzal az alakváltóval tett, ha én is majdnem így haltam volna meg?

Nem tudom. Most csak annyit tudok, hogy jobban érdekel Jaxon lelkiállapota, mint egy fiú sorsa, akit nem ismerek. Egy fiúé, aki meg akart ölni, ha Jaxonnak igaza van.

És ami a többit illeti? A telekinézis, az abszolút hatalom, amelyet Jaxon a teremben lévő összes emberen, köztük rajtam is gyakorolt? Az a hatalmas erő, amit egyetlen kézlegyintéssel kifejtett? Nem tudom, hogy mit érzek ezzel kapcsolatban. Csak annyit tudok, hogy az erőszak nem rémít meg annyira, amennyire kellene.

Ő nem rémít meg annyira, mint amennyire kellene.

Sérült bokám egy kicsit sajog, amikor befordulunk a sarkon – sokkal inkább a korábbi futásom miatt –, de visszafojtom a fájdalmas felszisszenést, amely a torkomban készülődik. Jaxon gyorsan megy, feltételezem azért, mert szeretne elvinni valahová, ahol beszélhetünk, mielőtt utolérnék a következmények.

Úgy értem, igen, ez a természetfeletti lények iskolája, és a szabályok valószínűleg mások, mint amihez hozzá vagyok szokva, de nehezen tudom elhinni, hogy megengedett az egyik paranormális fajnak, hogy a társalgó közepén megharapjon egy másikat.

Bármennyire is megérdemelte az illető.

Ezért nem panaszkodom, hogy ilyen gyorsan sietünk, miközben több folyosón is végigmegyünk a hátsó lépcsőig. Amikor elindulunk felfelé a lépcsőn, rájövök, hova visz. Nem az én szobámba, ahogy félig reméltem, hanem az övébe. És az arcán tükröződő kifejezésből ítélve – üres tekintet, összeszorított állkapocs, vékony vonallá préselődött száj – arra számít, hogy tiltakozni fogok.

Én azonban nem akarok vitatkozni vele. Addig nem, amíg meg nem tudom, miről kellene vitatkoznunk. Ráadásul szinte biztos vagyok benne, hogy egyhamar senki nem fog megpróbálni keresztbe tenni Jaxonnak, ami azt jelenti, hogy talán képes leszek teljes negyvennyolc órán keresztül elkerülni a halálközeli élményeket. Nem fogok hazudni, már ez is valami, bár ettől a gondolattól machiavellistának érzem magam.

Mihelyt felérünk a toronyba vezető lépcső tetejére, Jaxon elengedi a könyökömet, és olyan messzire lép tőlem, amennyire csak az ajtó mellett lévő kis olvasó alkóvban tud. Ettől úgy érzem, mintha… elsodródnánk egymástól.

Semmi sem változott, amióta néhány órával ezelőtt itt voltam. Az ablak még mindig be van deszkázva, a szőnyeg nincs itt, a könyv, amit el akartam olvasni, miközben rá várok, még mindig ugyanazon a helyen hever.

Mégis olyan, mintha minden megváltozott volna.

És talán így is van. Nem tudom, és addig nem is fogom megtudni, amíg Jaxon ki nem nyitja a száját, és el nem kezd beszélni ahelyett, hogy csak ott áll a kandalló mellett, zsebre dugott kézzel, úgy, hogy mindenfelé néz, csak rám nem.

Szeretném én elkezdeni a beszélgetést, el akarom mondani neki… nem is tudom, mit. De minden arra figyelmeztet legbelül, hogy nem lenne helyes, ha ezt tenném. Hogy ha bármi reményem is van arra, hogy irányítani tudom azt, ami itt folyik, ahhoz tudnom kell, hogy mit gondol Jaxon, mielőtt kinyitom a szám, és olyasmit mondok, amivel esetleg mindent tönkreteszek.

Így tehát várok, a kezemet a kapucnis pulóverem zsebébe dugom, és mindenfelé nézek, kivéve rá, amíg végre, végre felém nem fordul:

– Nem foglak bántani – mondja halk és rekedt hangon, amely olyan üres, hogy már hallgatni is fáj.

– Tudom.

– Tudod? – Úgy néz rám, mintha két fejem lenne… vagy három.

– Soha nem hittem azt, hogy bántanál, Jaxon. Nem lennék itt, hanem így gondolnám.

Megdöbben a szavaimon. Nem, nem megdöbben. Sokkal inkább megütközik, a szája kinyílik majd becsukódik, úgy tátog, mint egy partra vetett hal, és közben próbálja megfogalmazni a megfelelő választ. Amikor végre megtalálja, kifejezetten csalódást okoz vele:

– Neked valami bajod van nyaktól fölfelé? – kérdezi. – Vagy csak meg akarsz halni?

Ezúttal én alkalmazom a kedvenc trükkjét, és felvonom az egyik szemöldökömet.

– Nem túl drámai ez a kérdés?

– Lehetetlen vagy. – Majdnem elcsuklik a hangja, miközben ezt mondja.

– Biztosra veszem, hogy nem én vagyok a lehetetlen ebben a…. – Elhallgatok, mert nem tudom, hogy nevezzem azt, ami Jaxon és köztem van. Kapcsolat? Barátság? Katasztrófa? Végül megelégszem azzal, hogy „dolog”, ami alighanem a legrosszabb kifejezés arra, ami kettőnk közt elkezdődött. – Elvégre nem én vagyok az, aki folyton elmenekül. – Próbálom oldani a síri hangulatot, hogy egy kicsit mosolyogni lássam. Vagy ha nem is mosolyogni, de legalább ne ráncolja olyan komoran a homlokát.

Nem működik. Valójában úgy vélem, most még komorabb, mint néhány perccel ezelőtt.

– Láttad, hogy mit tettem, ugye? Bólintok.

– Igen.

– És azt akarod mondani, hogy nem rémít meg? – Hitetlenkedő az arca. Gyanakvó. És valami bizarr fordulatnak köszönhetően talán még egy kicsit undorodó is. – Azt mondod, nem borzadtál el?

– Melyik részétől? – Szeretném kinyújtani felé a kezem, hihetetlenül vágyom rá, hogy megérintsem, ám nyilvánvaló, hogy ez most nem alkalmas pillanat. Hiszen csak úgy sugárzik belőle, hogy falat vont maga köré. Jobban mondva lőrésekkel teli oromzatot.

– Melyik… részétől? Mit jelent ez egyáltalán?

– Azt jelenti, hogy a látottaknak melyik részétől kellene félnem? Attól, amikor mindenkit átdobáltál a szobán? Vagy attól, amikor valakit a levegőben tartottál, és a gondolatod erejével fojtogattad? – Nem foglalkozom azzal az enyhe nyugtalansággal, amely az emlék hatására végigszalad a gerincemen. – Vagy a harapáson kellett volna fennakadnom?

– Nem tudtam, hogy lehet választani közülük – mordul fel, és fel-alá járkál a kandalló előtt. – Láttad, mit tettem Cole-lal. Azt hittem, el fogsz borzadni.

Ahogy elnézem, szerintem nem én vagyok elborzadva. Hanem ő… azon, hogy mire képes, és hogy mit tett. Persze ettől lényegesen nehezebb lesz meggyőznöm arról, hogy nem undorodom tőle.

Ugyanakkor azt is jelenti, hogy nagyon óvatosnak kell lennem.

– Így hívják a srácot? Cole? – kérdezem végül.

Szeretnék közelebb menni hozzá, csökkenteni a kettőnk közti távolságot, de ez a kemény, nem-ejtünk-foglyokat típusú Jaxon, akinek most tűnik, valószínűleg az első rossz mozdulatomra elmenekülne innen.

– Igen. – Már megint nem néz rám, ezért várok, nem vagyok hajlandó megszólalni, amíg végül vonakodva újra rám nem emeli a tekintetét.

– Miért nézel így? – kérdezi suttogva.

– Hogy?

– Mintha megértenéd. Az nem lehet, hogy…

– Megérdemelte, amit vele tettél? – vágok a szavába. Jaxon egész teste megfeszül.

– Az nem számít.

– Valójában szerintem ez a legfontosabb. – Nem fogok itt állni és érzelmileg ostorozni őt, miközben ő maga remekül megteszi ezt helyettem is. – Megérdemelte? – kérdezem újra.

– Sokkal rosszabbat is megérdemelt volna, mint amit kapott – feleli végül ingerülten. – Halált érdemelne.

– De nem ölted meg.

– Nem. – A fejét rázza. – De akartam.

– Az nem számít, hogy mit akartál – mondom neki. – Csak az számít, hogy mit tettél. Egyszer sem veszítetted el az önuralmad, miközben megbüntetted Cole-t… valójában még sosem láttam senkit, aki ennyire uralkodott volna magán, mint te abban a társalgóban. Az a hatalom, amit gyakoroltál… felfoghatatlan.

Felvonja a szemöldökét, habár a válla megfeszül, mintha készülne a következő csapásra.

– És rémisztő?

– Biztos vagyok benne, hogy Cole halálra rémült.

– Egy kicsit sem érdekel Cole. Én rólad beszélek. – Frusztrált mozdulattal beletúr a hajába, de ezúttal nem fordítja el rólam a tekintetét.

Nagy levegőt veszek, és lassan kifújom. Azután elmondom neki az igazat, amit annyira szeretne hallani:

– Nem félek tőled, Jaxon.

– Nem félsz tőlem. – A hangja félig cinikus, félig hitetlenkedő.

Megrázom a fejem.

– Nem.

– Nem?

– Nem – ismétlem meg. – Meg kell mondanom, kezdesz nagyon hasonlítani egy papagájra. – Vágok egy fintort. – Talán jobban kellene vigyáznod, ha meg akarod őrizni a rossz hírnevedet.

Összehúzott szemmel néz rám.

– A rossz hírnevem jelenleg sziklaszilárd, köszönöm szépen. Most miattad aggódom.

– Miattam? Miért aggódsz miattam? – Elegem van abból, hogy a szoba másik végében arra várok, hogy megnyugodjon. Ezzel nem jutunk semmire, és különben is, annyira szeretném már megérinteni és átölelni, hogy az fizikai fájdalmat okoz.

Éppen ezért végül kihúzom a zsebemből a kezemet, és lassan, óvatosan, de eltökélten elindulok felé. Minden egyes lépésnél egyre jobban elkerekedik a szeme, és egy pillanatra tényleg azt hiszem, hogy a menekülést fontolgatja.

Nem hazudok, nagyon sok szempontból lenyűgöz az a gondolat, hogy Jaxon Vega tart tőlem.

– Mi a franc történik itt? – kérdezi vádlón, miután a csend túl hosszúra nyúlik.

Fogalmam sincs. Csak azt tudom, hogy gyűlölöm azt, ahogy Jaxon rám nézett, amikor odajött hozzám a társalgóban, azt pedig még jobban gyűlölöm, ahogy akkor nézett, amikor behozott ebbe a szobába. Óvatos, magányos, szégyenteljes volt a tekintete, miközben szerintem semmit sem kellene szégyellnie.

– Te mit gondolsz, mi történik itt? – kérdezem.

– Na, most ki papagáj? – Mindkét kezével beletúr a hajába, látszik rajta, mennyire frusztrált. – Te jól vagy? Nem kaptál sokkot?

– Jól vagyok. Inkább miattad aggódom.

– Miattam? – Hirtelen elhallgat, és csak néz rám szótlanul, miközben rájön, hogy szándékosan ismételtem meg azt, amit ő is mondott. – Az egész iskolát terrorizáltam. Mi a fenéért aggódsz miattam?

– Mert nem igazán tűnsz boldognak tőle, igazam van?

– Sosem vagyok boldog, ha ilyesmit kell tennem. Ez az, éppen ezért nem félek tőle.

Már csak néhány lépésre vagyok, lelassítok, miközben ő éberen és nyugtalanul figyel.

– Akkor mit érzel azzal kapcsolatban, ami történt? – kérdezem.

Az arca bezárul.

– Nem érzek semmit.

– Biztos vagy benne? – Végül már elég közel vagyok hozzá, hogy megérintsem. A keze felé nyúlok, és erősen megszorítom. Amikor egymáshoz ér a bőrünk, úgy megrándul, mint akibe áramot vezettek. De nem húzza el a kezét. Ehelyett csak áll ott és figyel, ahogy egymásba fűzöm az ujjainkat. – Mert nekem úgy tűnik, hogy nagyon sok mindent érzel.

Egy lépést hátrál, de közben szinte kapaszkodik a kezembe.

– Meg kellett tennem.

– Oké. – Egy lépést megyek előre. Ha ezt így folytatjuk, hamarosan a könyvesszekrényhez szorítom ugyanúgy, ahogy ő a sakkasztalhoz szorított az első napon.

Költői igazságszolgáltatás, ha engem kérdeznek.

– Menned kéne. – Ezúttal kettőt hátrál. Sőt, a kezemet is elengedi.

Nagyon élénken érzem az érintése hiányát, de ez még nem akadályoz meg abban, hogy ismét lecsökkentsem köztünk a távolságot.

Abban sem, hogy kinyújtsam a karom, és a kőkemény bicepszére tegyem a kezem.

A hüvelykujjammal finoman simogatom a karja belső oldalát.

– Ezt akarod?

– Igen. – Majdnem elcsuklik a hangja, amikor ezt mondja, de nem lép távolabb az érintésemtől. Sem tőlem.

És bár egy részem el sem hiszi, hogy ezt csinálom, hogy gyakorlatilag Jaxon karjába vetem magam, egy másik részem azt várja, mikor adja már meg magát.

Ugyanez a részem határozottan erőt merít abból, hogy a viselkedése nem támasztja alá a szavait.

Ez a részem önkéntelenül is érzi a testén végigfutó remegést – és örül neki.

Ez az a részem, ami elkeseredetten vágyik arra, hogy ismét az ajkamon érezzem az ajkát, és elhatározom, hogy addig nem megyek el, amíg ezt meg nem kapom.

– Nem hiszek neked – suttogom. Azután lépek egy utolsót, megszüntetve a köztünk lévő távolságot, és hirtelen remegővé váló testemet az övéhez nyomom.

– Nem tudod, mit kérsz – mondja nekem halk, elkínzott hangon, amely minden, csak nem hideg.

Igaza van. Fogalmam sincs, hogy mit kérek tőle. De ha nem kérem, ha nem gyakorlok rá nyomást, nem lesz több esélyem. Ez lesz a beszélgetésünk vége.

Sőt, a kettőnk közti kapcsolat vége is.

És erre még nem állok készen. Nem tudom, hogy van-e egyáltalán olyan, hogy „mi”, és ha igen, mi fog történni egy nap, egy hét vagy három hónap múlva. Csak azt tudom, hogy még nem vagyok képes hátat fordítani neki… sem annak, ami történni fog közöttünk, bármi legyen is az. Ezért újra felé nyújtom a kezem, és azt suttogom:

– Akkor mutasd meg!

Hosszú másodpercek telnek el, talán percek is, Jaxon mégsem mozdul. Azt sem tudom, hogy lélegzik-e egyáltalán.

– Jaxon – suttogom végül, amikor már nem bírom tovább elviselni a gyötrelmet. – Kérlek! – A szám majdnem hozzáér az övéhez. De még mindig nem mozdul.

A magabiztosságom – amely még a legjobb formámban is ingatag – hamarosan teljesen elhagy. Elvégre nehéz azt érezni, hogy akarnak engem, miközben a fiú karjába vetem magam, ő pedig gyakorlatilag szoborrá változik.

De van még egy lehetőségem, még egy esély, hogy megértessem Jaxonnal, hogy bízom benne. Bármit tett is abban a társalgóban. Hogy akarom őt, akár vámpír, akár sem. Két hónappal ezelőtt elsétáltam volna – jobban mondva elfutottam volna –, és ki sem másztam volna az ágyam alól. Két hónappal ezelőtt azonban a szüleim még nem haltak meg, és nem jöttem rá, milyen múlékony és törékeny valójában az élet.

Így hát félresöpröm a félelmet és a kínos érzést, a kezemet pedig végighúzom Jaxon karján, le egészen a kezéig. Ismét összefűzöm az ujjainkat, majd a két kezünket a mellkasomhoz emelem. A tenyerét a szívemre szorítom, és azt suttogom:

– Akarlak téged, Jaxon.

Valami megvillan a szemében.

– Még úgy is, hogy tudod, mi vagyok? Zavarodottság kavarog bennem.

– Tudom, hogy ki vagy. És csak ez számít.

– Most ezt mondod, de nem tudod, hogy mit vállalsz magadra.

– Akkor mutasd meg! – súgom neki. – Add meg nekem, amit kérek!

A szeme elsötétül, a pupillája hatalmasra tágul.

– Ne mondd ezt, ha nem gondolod komolyan!

– Komolyan gondolom. Szükségem van rád, Jaxon.

Szükségem van rád.

Összeszorítja az állkapcsát, az ujjai ösztönösen megszorítják az enyémet.

– Biztos vagy benne? – préseli ki nagy nehezen. – Biztosan kell tudnom. Nem akarlak megijeszteni, Grace.

A térdem remeg, mint valami középkori hősnőé, olyan hipnotikus a hangja és a tekintete. De most nem fogom elszúrni, nem fogom elrontani, amikor ilyen közel vagyok ahhoz, hogy megkapjam, amit akarok.

Ilyen közel ahhoz, hogy Jaxon az enyém legyen.

Ezért megacélozom a térdemet, és egyenesen a szemébe nézek. Azután kristálytisztán és érthetően azt felelem:

– Nem az ijeszt meg, hogy vámpír vagy, Jaxon. Az a gondolat rémít meg, hogy elsétálsz, nekem pedig az egész életemet úgy kell leélnem, hogy nem tudtam meg, milyen érzés veled lenni.

Ekkor lecsap. A keze megmarkolja a karomat, a szemfoga villan, a teste olyan gyorsan simul az enyémhez, hogy alig tudom követni, mi történik. Megfordít – a hátamat szorítja a mellkasához –, beletúr a hajamba és hátrahúzza a fejemet.

Azután belemélyeszti a fogát a nyakamba közvetlenül az állkapcsom alatt.

48.

Az egy karó a zsebedben, vagy ennyire örülsz, hogy látsz?

Pár pillanatig mozdulni sem bírok a pániktól. Nem érzek semmit, képtelen vagyok gondolkozni, levegőt venni, miközben várom, hogy… jöjjön a fájdalom, az üresség, a halál. Ahogy azonban telik az idő, és a várt szenvedés nem következik be, az adrenalinszintem már nem szökik az egekbe, mint egy gejzír, rájövök, hogy amit Jaxon velem csinál, az egyáltalán nem fáj. Sőt, nagyon-nagyon… jó érzés.

A gyönyör mint olvadt méz csordul végig az ereimen, felébreszti az idegvégződéseimet, és olyan túláradó vággyal tölt el, amiről nem is hittem, hogy létezik. A már amúgy is gyenge térdem megadja magát, Jaxonhoz dőlök és hagyom, hogy magas, karcsú teste és erős karja tartson meg függőlegesen, miközben még hátrébb hajtom a fejem, hogy jobban hozzám férjen.

Felmordul a meghívástól, a mély, morajló hang beszivárog a bőröm alá, miközben a föld enyhén remeg a lábam alatt. Aztán fokozódik a gyönyör, felvillanyoz, kifordít, és úgy remeg a testem, hogy már levegőt is elfelejtek venni. Azt is elfelejtem, hogyan kell létezni.

Még szorosabban nyomom hozzá magam, felemelem a karom a fejem fölé, hogy beletúrjak a hajába. A tenyerembe fogom az állkapcsát.

Erősebben nyomom a szájához a bőrömet, miközben a szemem lecsukódik.

Még többet akarok… még jobban vágyom Jaxonra, hogy adjon és vegye el, amit csak akar. Ő azonban jobban uralkodik magán, mint amit el tudok képzelni, mert amikor az élvezet azzal fenyeget, hogy teljesen felülkerekedik rajtam, elhúzódik, és a nyelvével finoman megsimítja a harapás nyomát. Ez a dédelgetés ismét egy egész sor érzelmet vált ki belőlem.

Ott maradok, ahol vagyok, a testemmel nekidőlve, a kezem erősen fogja valamelyik részét, amit elérek, teljesen rá vagyok utalva, hogy megtartson, és közben még mindig érzem a gyönyör bizsergését az egész testemben. Ezt követően fáradság lesz úrrá rajtam, ezért még a szememet sem tudom kinyitni, nemhogy távolabb lépni Jaxontól. Nem mintha akarnék.

– Jól vagy? – suttogja a fülembe. A hangja halk és olyan bársonyos, amilyet még soha nem hallottam tőle.

– Viccelsz? – válaszolom ugyanilyen halkan. – Azt hiszem, még sohasem voltam ennyire jól életemben. Ez… elképesztő volt. Te vagy elképesztő.

Felnevet.

– Na igen, nincs túl sok előnye annak, ha valaki vámpír, ezért értékelni kell azt a keveset, ami megadatott.

– Nyilvánvalóan. – Még mindig behunyva tartom a szemem, úgy fordulok meg. Az arcomat az övéhez emelem, csücsörítek a számmal és közben imádkozom, hogy ne húzódjon el tőlem.

Nem teszi. Az ajkát az enyémre szorítja, és olyan gyengéden csókol meg, hogy a lélegzetem megint eláll, de egészen más ok miatt. Múlnak a pillanatok, már felemelné a fejét, én azonban nem engedem, még többet akarok tőle.

Csak még egy kicsit ebből a fiúból, akiben olyan hatalmas erő és olyan végtelen gyengédség rejtőzik.

Megadja nekem, a szája az enyémen mozog, a nyelve végigsimítja az alsó ajkamat, amíg végül úgy érzem, képes vagyok elengedni.

Ekkor én húzódom el, lassan kinyitom a szemem, és látom, hogy Jaxon engem néz. Sötét szemében olyan sok érzelem ragyog, hogy azt sem tudom, sírjak-e, vagy nevessek.

– Senki sem fog bántani többé, Grace – suttogja.

– Tudom – válaszolom szintén suttogva. – Erről gondoskodtál.

Meglepetés csillog obszidián szeme mélyén.

– Nem hittem, hogy elhiszed… – Hirtelen elhallgat, amikor a föld megremeg a lábunk alatt.

– Az ajtókeretbe kellene állunk – mondom neki, és a legközelebbi ajtó felé pillanatok.

Ő azonban csak behunyja a szemét, és nagy levegőt vesz.

Pillanatokkal később a föld remegése abbamarad.

Döbbenet hasít belém.

– Te… – Elcsuklik a hangom, ezért meg kell köszörülnöm a torkomat. Aztán újra megpróbálom. – A földrengések. Te okoztad őket? – Bólint, láthatóan óvatos a tekintete. – Még a nagyokat is? – kérdezem, és érzem, hogy elkerekedik a szemem. – Mindet?

– Annyira sajnálom! – Megsimítja még mindig bekötözött nyakamat. – Soha nem akartalak bántani.

– Tudom. – Elfordítom a fejem, megcsókolom a tenyerét, habár a döbbenet még mindig ott visszhangzik bennem. Hogy lehet valaki olyan erős, hogy a földet is megmozgatja? Felfoghatatlan és elképzelhetetlen. – Ez gyakran történik veled?

Megrázza a fejét, aztán megvonja a vállát, láthatóan ugyanannyira nem érti, mint én.

– Sohasem történt meg… azelőtt, hogy…

– Mielőtt? – kérdezem.

– Előtted. – Még szorosabban húz magához. – Már nagyon korán megtanultam uralkodni… magam és a képességeim fölött. Muszáj volt, különben…

– Összedőltek volna a városok? – kérdezem viccesen.

– Nem egészen így fogalmaznék. De esküszöm, hogy most már tudok uralkodni rajta. Nem foglak bántani többé. – Az ajka végigsimít az arcomon, majd az állkapcsomon keresztül levándorol a nyakamra.

Forróság önt el, amikor megérzem a csókjait. Remegni kezdek.

Akarom őt.

Visszahúzom a száját az enyémre, és hagyom, hogy a vágy és a gyönyör lesöpörjön a lábamról.

A csók hosszan folytatódik, amíg végül már egyikünk sem kap levegőt. Csak remegünk. És vágyakozunk.

A hátamat ívbe feszítem, hogy még közelebb legyek hozzá, azután végigsimítom a karját, a vállát és a hátát. Ujjaimmal a hajába túrok, mire halkan felmordul. Ezután óvatosan megharapja az ajkamat, egy kicsit beszívja, én pedig úgy érzem, mintha július negyedikei tűzijáték robbanna fel bennem.

Elakad a lélegzetem, megborzongok, Jaxon pedig ürügyként használja fel még mindig gyenge térdemet, hogy elhúzódjon. Én próbálom az enyémen tartani az ajkát és a testét, ő azonban megsimogatja a hajamat, és azt súgja:

– Gyere! – Megfogja a kezem, majd a hálószobája felé húz.

Követem – hát persze hogy követem –, de miközben mutatja az utat, akaratlanul is észreveszem, hogy az eddig szép rendben álló olvasó alkóv most valóságos katasztrófa.

A földet könyvek borítják, néhány fekve, mások állva, egyesek pedig ferde részegségben dőlnek a bútorokhoz. A kanapé fejjel lefelé áll, a gyönyörű, régi dohányzóasztal, ami annyira tetszett nekem, szinte forgácsaira hasogatva hever szanaszét.

– Mi… mi történt itt? – kérdezem döbbenten, majd lehajolok, hogy felvegyek néhány könyvet, amit elérek.

Jaxon a fejét rázva elveszi tőlem a könyveket, és rádobja őket a kanapé aljára, ami most felfelé néz.

– Megígértem, hogy nem lesz több földrengés – válaszolja. – De beletelik egy kis időbe, mire rájövök, hogyan uralkodjak az érzéseken, amiket ébresztesz bennem.

– Így tanulod meg uralni? – Átlépek egy halom törmeléken, ami egykor egészen biztosan egy könyvszekrény volt, és próbálok úgy tenni, mintha nem olvadnék el a szavaitól.

Egyetlen pillantásával kifordít magamból, és egy csókjával elpusztít. De ez? Ettől úgy érzem, hogy talán, de csak talán, ő is úgy érez irántam, mint én iránta.

Megvonja a vállát.

– A föld ezúttal alig remegett, és nem tört be egyetlen ablak sem. Ez határozottan fejlődés.

– Gondolom, igen. – Nem veszek tudomást a gyengédségről, ami eltölt belül, inkább feltűnően próbálom összeszedni a fadarabkákat. – Tetszett ez a dohányzóasztal.

– Találok neked olyat, ami még jobban tetszik. – Meghúzza a kezem. – Gyere!

Bemegyünk a hálószobájába, amely hála istennek, megúszta a pusztítást, amely az olvasó alkóvot sújtotta. Pontosan ugyanúgy néz ki, mint a legutóbb, a falon pompás festmények, a sarokban hangszerek.

– Imádom a szobádat – mondom neki, majd végighúzom a kezem a komódon, miközben odamegyek a dobfelszereléséhez. A múltkor ellenálltam, és tudom, hogy most is ugyanezt kellene tennem, mivel sokat kell még beszélnünk arról, ami ma történt.

Csakhogy már hetek óta nem ültem dobszerkó mögött, hetek óta nem fogtam dobverőt a kezembe, és egyszerűen muszáj megérintenem. Muszáj végigsimítanom a dobok tetején.

– Te dobolsz? – kérdezi Jaxon, amikor ráteszem a kezem az egyikre.

– Igen, doboltam, mielőtt… – Nem fejezem be a mondatot. Most nem akarok a szüleimről beszélni, nem akarom szomorúsággal elrontani az első beszélgetésüket azután, hogy… bármi volt is az, amit csináltunk.

Láthatóan megérti, mert nem forszírozza tovább. Inkább elmosolyodik, valóban elmosolyodik, és ettől az egész arca felderül. Az egész szoba felderül. És határozottan fényt csempész azokra a sötét és szomorú helyekre, amelyeket túl sokáig hordoztam magamban.

Amikor meglátom a mosolyát, megértem, mennyire visszafogta magát eddig. Ki tudja, mióta fojtott mindent magába.

– Akarsz valamit játszani? – kérdezi.

– Most nem. – Ezúttal én nyújtom felé a kezem. Az ágyhoz húzom és megvárom, hogy kiválassza, melyik oldalra ül le, azután lehuppanok mellé a másikra. – Beszélgetni akarok.

– Miről? – kérdezi szenvtelen hangon, miközben a tekintete olyan óvatos lesz, amilyennek azóta nem láttam, amióta megharapott.

– Hát, nem is tudom. Az időjárásról? – ugratom, mert szeretnék felszabadultan beszélni erről a dologról. Próbálom meggyőzni magam, hogy nem nagy ügy, hogy megtudtam, a fiú, akibe kezdek beleszeretni, egy vámpír, aki szó szerint képes megmozgatni a földet.

A szemét forgatja, de én figyelmesen nézem és látom, hogy a szája sarka felfelé görbül, ahogy megpróbálja elfojtani a mosolyát.

Ettől úgy érzem, megéri ilyen felszabadultan közelíteni a dolgokhoz, még ha nehéz is megemésztenem mindazt, ami ma történt velem. Vagy az elmúlt hat napban. Mert egy kis részem még mindig ki van bukva azon, hogy hagytam, hogy egy vámpír megharapjon… még akkor is, ha az a vámpír Jaxon volt. Még úgy is, hogy sokkal jobban élveztem, mint amennyire valaha is képzeltem.

Most azonban nincs itt az ideje, hogy kiboruljak, hiszen Jaxon is rendkívül ingatag lelkiállapotban van. Ezért beérem annyival, hogy egy játékos ne szórakozz velem tekintetet vetek rá, majd végignyúlok az ágy egyik oldalán.

Jaxon felvonja a szemöldökét, nézi, ahogy kényelembe helyezem magam, majd ő is lefekszik mellém. Nem kerüli el a figyelmemet, hogy gondosan ügyel rá, hogy még véletlenül se érjen hozzám közben.

Ami teljességgel elfogadhatatlan. Én azon vagyok, hogy lecsökkentsem a távolságot kettőnk között, nem pedig azon, hogy megnöveljem. Azt viszont nagyra értékelem, hogy mindent elkövet azért, hogy ne ijedjek meg. Bárcsak rájönne, hogy nem én vagyok az, aki megijedt.

Mivel szeretném elűzni a szeméből tükröződő zárkózottságot, úgy döntök, hogy ezzel a témával majd később foglalkozunk. Egyelőre beérem azzal, hogy:

– Ismered a viccet a tetőről?

– Tessék? – Lenézően felvonja az egyik szemöldökét, ami azt jelenti, hogy nagyon kell igyekeznem, hogy eltitkoljam, szinte kidülled a szemem a csodálattól, amikor ezt csinálja.

– Mindegy. – Huncut mosolyt villantok rá. – Amúgy is túl magas volt neked.

Másodpercekig csak bámul rám mosolyogva, aztán megrázza a fejét, és azt feleli:

– Ezek a viccek valahogy egyre rosszabbak.

– El sem tudod képzelni. – Hasra fordulok… aztán közelebb araszolok hozzá, így a jobb oldalam az ő bal oldalához simul.

– Mi a különbség a sas és a szálloda között?

Erre mindkét szemöldöke a magasba ugrik, és azt válaszolja:

– Azt hiszem, nem akarom tudni. Én ügyet sem vetek rá.

– Az, hogy a sas száll ide, száll oda, de a szálloda nem sas ide, sas oda.

Hirtelen hangosan felnevet, amitől mindketten megijedünk. Azután megrázza a fejét, és azt mondja:

– Ez nálad egyfajta betegség, ugye?

– Ez jó móka, Jaxon. – A lehető legutálatosabb módon vigyorgok rá, amit csak össze tudok hozni. – Tudod, mi az, hogy móka, ugye?

A szemét forgatja.

– Azt hiszem, vannak halvány emlékeim a fogalomról, igen.

– Az jó. Hogy nevezed azt a dinoszauruszt, amelyik…?

Egy csókkal belém fojtja a szót, és magához ránt. A csóktól begörbül a lábujjam, az érintéstől pedig megremeg az összes többi részem. Különösen, amikor maga fölé húz, hogy rajta üljek. A térdem a csípője két oldalára csúszik, göndör hajam függönyként lóg körülöttünk.

Jaxon megfog egy hajtincset, azután csak nézi, miközben az ujja körül csavargatja.

– Imádom a hajadat – mondja, amikor meghúzza a göndör fürtöt és elengedi, majd figyeli, ahogy visszaugrik a helyére.

– Hát igen, én is nagyon szeretem a tiédet – mondom neki, és beletúrok a hajába az ujjaimmal.

Eközben a tenyeremmel megsimítom a sebhelyét, mire megdermed és elfordítja fejét, hogy ne érhessek hozzá.

– Ezt miért csinálod? – kérdezem.

– Micsodát?

Olyan tekintettel nézek rá, amiből egyértelmű, hogy szerintem nagyon is tudja, miről beszélek.

– Már mondtam neked, hogy te vagy a legszexibb srác, akit valaha láttam… és ebbe beletartozik nagyon sok jóképű szörfös isten is San Diegóban. Szóval, nem értem, miért zavar annyira, ha látom a sebhelyedet.

Megvonja a vállát.

– Nem zavar, ha látod a heget.

Szerintem ez nem igaz, de most hajlandó vagyok elfogadni… egy bizonyos pontig.

– Jól van, nem zavar, ha látom, de az biztosan zavar, ha hozzáérek.

– Nem. – Megrázza a fejét. – Az sem zavar.

– Oké, már megbocsáss, de ez baromság. – És hogy bebizonyítsam, lehajolok és forró csókokat hintek végig az állkapcsára. Nem szándékosan veszem célba a heget, de nem is kerülöm el. És valóban, csak néhány másodpercig bírja, azután a hajamba fűzi az ujjait, és óvatosan lehúzza a fejemet kulccsontjához.

Mielőtt bármit mondhatnék, nagy levegőt vesz, és megszólal:

– Nem arról van szó, hogy úgy gondolom, undorít téged a sebhelyem, vagy ilyesmi… te nem vagy ennyire felszínes.

– Akkor miért zavar annyira, ha a közelébe megyek?

Nem válaszol azonnal, és miközben a csend egyre hosszabbra nyúlik közöttünk, úgy gondolom, már nem is fog válaszolni. Aztán amikor már teljesen lemondtam róla, azt feleli:

– Mert arra emlékeztet, hogyan szereztem, és nem akarom, hogy bármilyen szinten is közel legyél ahhoz a világhoz. Azt pedig még annyira sem, hogy az a világ legyen a te közeledben.

49.

A világ végül mindenkit megtör

A hangjából kicsendülő fájdalom hallatán a szívem lassan és erősen ver a mellkasomban.

Igen, persze, egyfelől nem tudom elképzelni, milyen világról beszél, tekintve, hogy jelenleg egy fantasyregény közepében élek – amelyben számtalan fantasztikus teremtmény és titok van. Másfelől viszont szeretném, ha tudná, hogy bármilyen világról beszél is, és bármi történt is vele abban a világban, én mellette állok.

Lassan végighúzom a tenyerem a mellkasán, csókokat hintek izmos nyakára. Megint narancs- és mély víz illata van, én pedig belemerülök ebbe az illatba, élvezem csodálatos ízét, tapintását és hangját.

A keze a csípőmre vándorol, halkan felnyög, amikor a hátát megfeszítve még jobban hozzám simul. Ez csodálatos érzés… ő a csodálatos. Még sohasem voltam ilyen intim helyzetben egy fiúval, de soha nem is akartam. Jaxonnal viszont mindent akarok. Érezni, átélni mindent. Talán nem most, amikor véges az időnk, de hamarosan.

Ezenkívül azt is szeretném tudni, hogy mi bántja. Nem azért, hogy megszabadítsam tőle – tudom, hogy ez nem lehetséges – , de szeretnék osztozni benne vele. Hogy megértsem őt. Éppen ezért legurulok róla, miközben a dolgok már éppen kezdtek volna nagyon érdekessé válni.

Persze ő is velem gurul, így most az oldalunkon fekszünk, egymással szemben. A karja átfogja a derekamat, a kezét a csípőmre teszi, és egy részem legszívesebben azonnal visszasimulna az ölelésébe.

És engedné, hogy megtörténjen, aminek meg kell. Jaxon azonban jobbat érdemel ennél. És én is.

Éppen ezért felemelem a kezem és a tenyerembe fogom arcának nem sebhelyes felét, azután előrehajolok, amíg a szánk olyan közel nem kerül egymáshoz, hogy ugyanazt a levegőt lélegezzük be.

– Hidd el nekem, bárkinél jobban megértem, ha nem akarsz arról beszélni, ami veled történt – suttogom. – De szeretném, ha tudnád, ha valaha is meg akarod osztani velem, én nagyon szívesen meghallgatlak.

A szavaim nem szexisek és egyáltalán nem simulékonyak, viszont őszinték és szívből jönnek. Valószínűleg Jaxon is érzi ezt, ezért nem taszít el, ahogy félig számítottam rá, inkább mélyen a szemembe néz, és többet látok benne, mint amit valaha képzeltem.

Ezután megcsókol – hosszan, lassan és mélyen –, majd távolabb gurul tőlem és felül, a könyökét a térdére teszi, a fejét a kezébe temeti. Én is felülök, és mivel nem akarom egyedül hagyni ilyen érzések között… bármi lesz is ebből, hátulról hozzásimulok, és puha, futó csókokat hintek a vállára, a tarkójára.

Azután így szólok:

– Mondd el! – Mert szerintem neki legalább annyira szüksége van arra, hogy ezt hallja tőlem, mint arra, hogy kiadja magából a történetet, ami belülről emészti.

Nem tudom biztosan, mire számítottam – hogy részletekben, ide-oda csapongva mondja el, vagy egy kerek elbeszélést kapok –, csak azt tudom, hogy amit végül mond, arra álmomban sem gondoltam volna.

– Én öltem meg Hudsont. Döbbenet hasít belém.

– Hudsont? A saját…

– Bátyámat. Igen. – Megdörzsöli az arcát.

Millió érzés hullámzik végig rajtam a szavak hallatán… döbbenet, ami valójában nem is döbbenet, rémület, szomorúság, aggodalom, sajnálat, fájdalom. A lista végtelen. Az egyetlen azonban, amely mindezek közül kiemelkedik, az a kétkedés. Bármennyire veszélyes is Jaxon, nem hiszem, hogy valaha is szándékosan ártott volna valakinek, aki fontos neki. Mindenki szabad préda, kivéve azokat, akiket úgy gondolja, hogy meg kell védenie. Az elmúlt egy hét alatt, amióta itt vagyok, ezt az egyet biztosan megtanultam.

Ami azt jelenti, hogy bizonyára valami szörnyű dolog történt. Milyen lehet ilyen hatalmas erővel élni, amit neki kell hordoznia?

Milyen lehet azzal a tudattal élni, hogy elég egy óvatlan pillanat, ha egy kicsit is elveszti az önuralmát, egy szempillantás alatt mindent elveszíthet?

– Mi történt? – kérdezem végül, amikor percek telnek el, és még mindig nem mond semmit.

– Nem számít.

– Szerintem igenis számít. Nem tudom elképzelni, hogy szándékosan bántottad a testvéredet.

Ekkor felém fordul, a szemében végtelen üres feketeség látszik, amit annyira gyűlölök.

– Akkor nem elég jó a képzelőerőd.

Félelem hullámzik végig rajtam, olyan sötét a hangja.

– Jaxon.

Finoman megérintem a karját.

– Nem az volt a célom, hogy megöljem őt, Grace. De tényleg úgy gondolod, számít valamit a szándék, amikor valaki meghal? Mert már nem lehet visszahozni csak azért, mert nem akartad megtenni.

– Ezt én mindenkinél jobban tudom. – Még mindig kísért az a veszekedés köztem és a szüleim között, ami közvetlenül a haláluk előtt történt.

– Valóban? – kérdezi Jaxon. – Tudod, milyen érzés, ha az ember képes egy kézmozdulattal ezt tenni? – A következő pillanatban a szobában minden lebegni kezd a levegőben, kivéve az ágyat, amelyen ülünk. – Vagy ezt? – Minden leesik a földre. A gitár összetörik. Az egyik képkeret ezer darabra hull.

Várok egy percet, hagyom, hogy a döbbenet lecsengjen, mielőtt bármi olyat mondanék, aminek van valami értelme.

– Talán igazad van – válaszolom végül. – Talán nem tudom, hogy ezek milyen érzést keltenek benned. De azt tudom, hogy a testvéred nem akarná, hogy magadat ostorozd amiatt, ami vele történt. Nem akarná, hogy kínozd magad.

Jaxon erre felnevet, ám a hangjában semmi vidámság nincs.

– Teljesen egyértelmű, hogy nem ismered Hudsont. Vagy a szüleimet. Vagy Liát.

– Lia téged vádol Hudson halála miatt? – kérdezem meglepetten.

– Lia mindenkit és mindent vádol Hudson halála miatt. Ha neki lenne akkora ereje, mint nekem, már az egész világot felgyújtotta volna a haragja. – Ezúttal, amikor felnevet, csak megbánás hallatszik belőle.

– És mi a helyzet a szüleiddel? Ők biztosan nem tartanak felelősnek valamiért, ami fölött nem volt uralmad?

– Ki mondta, hogy nem volt fölötte uralmam? Volt választásom. És döntöttem. Megöltem őt, Grace. Szándékosan. És még egyszer megtenném.

A gyomrom görcsbe rándul a vallomása hallatán – és attól, milyen hideg hangon közölte. De már eleget megtudtam Jaxonról ahhoz, hogy tudjam, mindig saját magát tünteti fel a legrosszabb színben. Hogy mindig magát tartja a rossznak még akkor is, ha ő az áldozat.

Különösen akkor, ha ő az áldozat.

Most persze nem lenne értelme, ha felhívnám erre a figyelmét, ezért várom, hogy mondjon még valamit. Mert van még több is. Ha nem lenne, nem aggódna annyira, hogy elveszíti az uralmát az ereje fölött és bánt engem.

– Hudson volt az elsőszülött – folytatja végül. – A herceg, akiből egyszer majd király lesz. A tökéletes fiú, aki a halála után csak még tökéletesebb lett.

Nincs keserűség a szavai mögött, csak száraz tényszerűség, amitől sokkal könnyebb a sorok között olvasni. Ennek ellenére nem tudom megállni, hogy meg ne kérdezzem:

– És te?

– Határozottan nem. – Felnevet. – Amivel nincs is semmi baj. Sőt. Soha nem volt bennem olyan vágy, hogy király legyek.

– Király? – kérdezem, mert amikor először említette, azt hittem, hogy ez csak metafora. Hogy a testvére egy herceg. Most azonban, ahogy újra kimondja, királyként utalva magára, nem tudom nem megkérdezni.

– Igen, király. – Felvonja az egyik szemöldökét. – Macy nem mondta el neked?

– Nem. – Minek a királya? – szeretném megkérdezni, de most nem alkalmas rá az idő.

– Nos, hát ez vagyok én. – Színpadiasan meghajol kissé. – A következő vámpírkirály, szolgálatodra.

– Okéééééé. – Nem is tudom, mi mást mondjak erre a hírre. Kivéve azt, hogy: – Akkor ez eredetileg Hudson volt? Most viszont, hogy meghalt…

– Pontosan. – Kissé elhúzza a szája sarkát és csettint egyet, jelezve, hogy kitaláltad. – Én vagyok a helyettes. Az új törvényes örökös.

– És a leendő király. – Az agyam alig tudja felfogni. Egyébként mit csinál egy vámpírkirály? Ezért bánik mindenki ilyen nagy tisztelettel Jaxonnal? Mert királyi vér? De mi köze a vámpírelőkelőségnek a sárkányokhoz? Vagy a boszorkányokhoz?

– Természetesen egyben én vagyok az előző törvényes örökös gyilkosa is – folytatja –, amely egy másik fajnál talán problémát okozna. A vámpírvilágban viszont csak annyira vagy erős, amennyire képes vagy megvédeni magad… és amennyit képes vagy elvenni. Szóval, csak annyit kellett tennem, hogy megöljem a bátyámat, máris én lettem a legfélelmetesebb és legjobban tisztelt vámpír a világon.

Enyhén megvonja a vállát, aminek azt kellene közvetítenie, milyen mulatságosnak találja ezt az egész dolgot, és mennyire nem érdekli.

Ezt viszont egy percig sem veszem be.

– De nem ezért ölted meg – teszem hozzá, mert úgy gondolom, ezt hallania kell tőlem.

– Azt hittem, már megbeszéltük, hogy az indíték nem számít. Az előítélet végül igazsággá válik, még akkor is, ha téves. – Hatalmas fájdalom húzódik a szavai mögött, bár a hangja szándékosan érzelemmentes. – Különösen akkor, ha téves. Elvégre a történelmet a győztesek írják.

Vigasztalásképpen a vállára hajtom a fejem.

– De te vagy a győztes.

– Valóban?

Erre nem tudok válaszolni, ezért meg sem próbálom.

Inkább rákérdezek az igazságra. Az ő igazságára.

– Miért ölted meg Hudsont?

– Mert meg kellett tenni. És én voltam az egyetlen, aki képes volt rá.

A szavak ott lebegnek a levegőben, miközben próbálom felfogni őket és megfejteni, hogy mit jelenthetnek.

– Szóval, Hudson is olyan erős volt, mint te.

– Senki sem olyan erős, mint én. – Nem dicsekszik, sőt inkább mintha szégyellné a dolgot.

– És ez miért van így? – kérdezem. Megvonja a vállát.

– Genetika. Minden született vámpírgeneráció erősebb, mint az előző. Persze akadnak kivételek, de ez az általános. Ezért van olyan kevés belőlünk… gondolom, a természet így tartja fent az egyensúlyt. És mivel a szüleim a két legerősebb családból származnak, és egyenként is hihetetlen erővel rendelkeznek, nem meglepő, hogy amikor összeházasodtak, az utódaik…

– Szó szerint képesek megrengetni a földet.

Halványan elmosolyodik. Ez az első mosolya, mióta elkezdtük ezt a beszélgetést.

– Valahogy így, igen.

– Jól sejtem, hogy Hudson nem bánt felelősségteljesen az erejével?

– Nagyon sok fiatal vámpír nem teszi.

– Ez nem válasz. – Felvonom az egyik szemöldököm, várom, hogy rám nézzen. Hosszabb ideig tart, mint kellene. – Te nagyon is felelősségteljes benyomást keltesz.

Erre ő is felvonja a szemöldökét, szándékosan körbenéz a romhalmazon, amit a szobában csinált, amikor megcsókolt engem.

– Tudod, hogy értem.

– Tudom, hogy érted. Hudson… – Felsóhajt. – Hudsonnak mindig is vakmerő tervei voltak. Mindig is még több hatalmat akart adni a vámpíroknak, még több pénzt és befolyást, ami önmagában még nem lenne rossz.

Nagy a kísértés, hogy ellentmondjak. Elvégre, ha valaki azt tervezi, hogy még nagyobb hatalmat, még több pénzt és befolyást szerez, akkor azt el kell vennie valahonnan. A történelem pedig bebizonyította, hogy e három dolog elvétele nem kifejezetten humánus procedúra azokra nézve, akiktől elveszik.

Ám ez a vita egy másik alkalomra tartozik, most nincs itt az ideje, amikor Jaxon végre megnyílik nekem.

– Útközben azonban teljesen elveszett ezekben a tervekben – folytatja. – Annyira csak azzal foglalkozott, hogy mit és hogyan tud elérni, hogy egyáltalán nem kérdőjelezte meg, el kellene-e egyáltalán érni ezeket a célokat. Én megpróbáltam visszatartani, megpróbáltam beszélni vele, Lia és az anyám azonban teletömték a fejét ezzel a kiválasztott baromsággal, ezért képtelen voltam hatni rá. Nem tudtam megértetni vele, hogy a saját maga által elképzelt végzet nem… elfogadható, különösen, hogy a tervei között szerepelt… – A hangja egy pillanatra elcsuklik, a szemében látható kifejezés azt mutatja, hogy gondolatban már nem ebben a szobában van, hanem valahol messze a múltban, egy másik helyen. – A vámpírok és az alakváltók között mindig is feszült volt a viszony – folytatja végül. A hangja olyan védekező, amilyennek még sosem hallottam. – Soha nem jöttünk ki igazán a farkasokkal vagy a sárkányokkal. Ők nem bíznak bennünk, mi pedig még annyira sem bízunk bennük. Ezért amikor Hudson kitalálta, hogy… – a szabad kezével idézőjelet rajzol a levegőbe –, hogy „helyreteszi az alakváltókat”, akkor nagyon sokan azt gondolták, hogy jó irányba tart.

– Te viszont nem.

– Én úgy gondoltam, az előítéletek miatt pécézte ki az alakváltókat. Aztán az egésznek kezdett nagyon népirtás jellege lenni. Különösen, amikor elkezdett más természetfeletti lényeket – sőt még teremtett vámpírokat is – felvenni a listájára. És a dolgok eldurvultak.

– Mennyire? – kérdezem, habár nem vagyok biztos benne, hogy tudni akarom a választ. Különösen úgy nem, hogy még sohasem láttam ilyen komornak Jaxont. Miközben olyan szavakkal dobálózik, hogy „népirtás”.

– Eléggé. – Nem hajlandó kifejteni. – Különösen a mi történelmünkkel.

A háttértudásomban lévő fehér foltok miatt nem tudom, miféle történelemre utal. Ahelyett azonban, hogy rákérdeznék, gondolatban feljegyzem, hogy nézzek utána a könyvtárban, vagy kérdezzem meg Macyt.

– Próbáltam értelmesen beszélni Hudsonnal, megpróbáltam lebeszélni. Még a királyhoz és a királynőhoz is elmentem, hogy megkérdezzem, nem tudnak-e csinálni vele valamit.

Nem kerüli el a figyelmemet, hogy a szüleit királynak és királynőnek nevezi, nem pedig apának és anyának. Egy pillanatra eszembe jut az első nap, amikor találkoztam vele. A sakkasztal, a vámpírkirálynő és hogy miket mondott arról, ami akkoriban nekem még csak egy sakkfigura volt.

Most már sokkal érthetőbb minden.

– Nem tudtak.

– Nem akartak – javítja ki magát. – Ezért megint megpróbáltam beszélni Hudsonnal. De nemcsak én, Byron és Mekhi is, valamint még néhányan, akik együtt végeztek vele az iskolában. De nem hallgatott senkire. Aztán egy nap elkezdett egy harcot, amelynek az volt a célja, hogy szétszakítsa az egész világot.

– És itt léptél közbe.

– Úgy gondoltam, meg tudom oldani a dolgokat. Azt hittem, le tudom beszélni róla, de nem így alakult.

Behunyja a szemét, és ettől olyan, mintha nagyon messze lenne tőlem. Aztán újra kinyitja, és rájövök, hogy még messzebb van, mint hittem.

– Tudod, milyen érzés rádöbbenni, hogy a testvéred, akire gyerekkorodban felnéztél, egy igazi, őrült szociopata? – kérdezi olyan hangon, amely még szörnyűbbnek tűnik attól, hogy teljesen jogos. – El tudod képzelni, milyen érzés ráeszmélni, hogy ha nem lettél volna olyan vak, ha nem istenítetted volna annyira, ha hamarabb észrevetted volna, hogy milyen, nagyon sok ember halálát megakadályozhattad volna? Meg kellett ölnöm őt, Grace. Nem volt más választásom. Igazság szerint egyáltalán nem bánom, hogy ezt tettem. – Az utolsó mondatot suttogva teszi hozzá, mintha még bevallani is szégyellné.

– Ezt nem hiszem – válaszolom. Bűntudat sugárzik belőle, és annyira átérzem a fájdalmát, ahogy még senki másét ezelőtt. – Azt elhiszem, hogy szükséges volt. Azt is, hogy azt tetted, amit kellett. De egy pillanatig sem hiszem, hogy nem bánod, hogy megölted. – Túl sokáig kínozta magát ahhoz, hogy ez igaz legyen.

Nem válaszol azonnal, ezért önkéntelenül is arra gondolok, talán valami rosszat mondtam. Félek tőle, hogy esetleg rontottam a dolgon.

– Azt bánom, hogy meg kellett ölni őt – mondja hosszú szünet után. – Azt bánom, hogy a szüleim létrehozták őt, és ilyen szörnyeteggé formálták, amilyen lett. De azt nem bánom, hogy nincs többé. Ha nem lenne halott, a világon senki sem lenne biztonságban.

Megdobban a szívem a szavai hallatán. Ösztönösen szeretném tagadni a kijelentést, de láttam Jaxon erejét. Láttam, mire képes, amikor uralni tudja és mire, amikor nem. Ha Hudson ereje is ehhez hasonlított – és nem volt meg benne Jaxon erkölcsi érzéke, hogy kordában tartsa –, elképzelni sem tudom, mi történhetett volna.

– Ugyanolyan ereje volt, vagy…

– Hudson képes volt bárkit bármire rábeszélni. – A szavai olyan színtelenek, mint a hangja. És mint a szeme. – Nem úgy értem, hogy becsapott embereket. Úgy értem, hogy képes volt meggyőzni bárkit, hogy megcsináljon bármit. Azt is meg tudta tenni, hogy valakivel megkínoztatott vagy megöletett egy másik embert. Háborút tudott kirobbantani és bombákat kilőni.

Borzongás fut végig a gerincemen, a tarkómon feláll a szőr.

Azután egyenesen a szemembe néz, és folytatja:

– Rá tudott volna venni téged, Grace, hogy megöld magad. Vagy Macyt. Vagy a nagybátyádat. Vagy engem. Bármire rá tudott volna beszélni, amire csak akart, és meg is tette. Újra és újra és újra.

– Senki sem tudta megállítani. Senki sem tudott ellenállni neki. És ő ezzel tisztában volt. Elvette, amit akart, és még többet akart, még többre vágyott. Amikor úgy döntött, hogy megöli a farkasokat csak azért, hogy eltörölje őket a föld színéről, tudtam, hogy itt nem állna meg. Azután jönnének a sárkányok. A boszorkányok. A teremtett vámpírok. Az emberek. Mindenkit elpusztított volna… csak azért, mert képes volt rá.

Elfordítja a tekintetét. Úgy vélem, azért, mert nem akarja, hogy lássam az arcát. De nem kell a szemébe néznem ahhoz, hogy tudjam, mennyire fáj ez neki, hiszen hallom a hangjában, és érzem a feszültséget a hozzám nyomódó testében.

– Nagyon sokan támogatták őt, Grace. Rengetegen álltak mellé, hogy megvédjék őt és a fajunk jövőjének látomását. Sokakat megöltem közülük, hogy eljussak hozzá. És végül megöltem őt is.

Ezúttal, amikor behunyja a szemét és aztán kinyitja, már nincs benne az a távoli kifejezés. Helyette ugyanaz az eltökéltség látszik, amellyel nemcsak szembeszállt Hudsonnal, de le is győzte őt.

– Szóval, nem, nem bánom, hogy megöltem. Csak azt bánom, hogy nem hamarabb tettem meg.

Amikor végül megfordul, és rám néz, látom a szemében a fájdalmat és a pusztítást az üresség mögött. Emiatt úgy sajog érte a szívem, ahogy még senkiért, még a szüleimért sem.

– Ó, Jaxon! – Ismét átölelem, megpróbálom magamhoz szorítani, a teste azonban merev és nem simul hozzám.

– A halála tönkretette a szüleimet, és úgy összetörte Liát, hogy szerintem soha nem fogja tudni kiheverni. Mielőtt mindez megtörtént, Lia a legjobb barátom volt. Most viszont rám se bír nézni. Flint testvére meghalt, mert Hudson hadseregében harcolt, ugyanabban a harcban, és már Flint sem lesz soha a régi. Régen barátok voltunk, ha el tudod ezt hinni.

Nagy, reszkető levegőt vesz, és hozzám simul. Én szorosan magamhoz ölelem, amíg engedi. Ami nem hosszú idő. Jóval azelőtt elhúzódik, hogy el akarnám engedni.

– Amióta Hudson megtette, amit tett, semmi sem ugyanolyan, mint régen. A különböző fajok az elmúlt ötszáz év alatt háromszor álltak háborúban egymással. Majdnem ez lett a negyedik. És bár elejét vettük, mielőtt túl messzire jutott volna a dolog, de emiatt újra előtérbe került a vámpírok iránt érzett évszázados bizalmatlanság.

– És ha hozzávesszük azt, hogy nagyon sokan közvetlen közelről voltak szemtanúi az erőmnek, akkor elképzelheted, hogy senki sem boldog. De lehet hibáztatni őket ezért? Honnan tudhatnák, hogy én nem leszek olyan, mint a testvérem?

– Nem leszel. – A határozottság hevesen tör ki belőlem.

– Lehetséges, hogy nem – ért egyet, habár nehéz nem észrevenni a fenntartásait. – De éppen ezért figyelmeztettelek, hogy tartsd magad távol Flinttől, és ezért kellett azt tennem, amit tettem a társalgóban. Mert azóta a nyomodban vannak, amióta idejöttél. Nem tudom, miért kezdődött, és csak azért van-e, mert ember vagy, vagy van valami a dolgok mögött, amire még nem jöttem rá. De biztos vagyok benne, hogy azért folytatódott és lett egyre rosszabb, mert az enyém vagy.

Visszatér belém a fájdalom, és most még rosszabb, mint eddig.

– Ezért próbáltam távol maradni tőled – teszi hozzá –, de mindketten tudjuk, milyen nagy sikerrel jártam.

– Szóval ezért? – suttogom, miközben sok minden most kezd értelmet nyerni, amit azóta mondogattak, amióta idejöttem. – Ezért viselkedsz úgy, ahogyan viselkedsz.

– Nem tudom, miről beszélsz. – Az arca bezáródik, a szemében viszont ott van az az óvatos – és vágyakozó – kifejezés, ami azt jelzi, hogy jó nyomon járok.

– Pontosan tudod, hogy miről beszélek. – Az arcára teszem a tenyerem, nem törődöm azzal, hogy megrándul, amikor hozzáérek a sebhelyéhez. – Azért viselkedsz így, mert azt gondolod, ez az egyetlen módja, hogy fenntartsd a békét.

– Tényleg ez az egyetlen módja, hogy fenntartsam a békét – szakadnak ki belőle a szavak. – Borotvaélen táncolunk minden nap, minden percben, folyamatosan egyensúlyoznunk kell. Egyetlen rossz lépés bármelyik irányba, és a világ lángba borul. Nemcsak a miénk, de a tiéd is, Grace. És ezt nem engedhetem.

Hát persze hogy nem.

Mások elsétálnának, azt mondanák, hogy nem az ő felelősségük.

Meggyőznék magukat, hogy nem tehetnek semmit.

Csakhogy Jaxon nem így működik. Ő nem ilyen szabályok szerint él. Nem, Jaxon mindent a saját vállára vesz. Nemcsak azt a zűrzavart, amit Hudson okozott és maga után hagyott, hanem mindent, ami még azelőtt történt – és mindent, ami azóta.

– Szóval, akkor ez mit jelent rád nézve? – kérdezem halkan. Nem akarom jobban megijeszteni, mint amennyire már megijedt. – Azt, hogy le kell mondanod minden jóról az életben csak azért, hogy fenntartsd ezt az állapotot mindenki más számára?

– Nem mondok le semmiről. Én egyszerűen ilyen vagyok. – Ökölbe szorítja a kezét, és megpróbál elfordulni.

Csakhogy nem engedem. Most nem, amikor végre megértem, hogyan büntetni magát – Hudson haláláért és ezért az új szerepkörért, amit nem akar, de aminek nem tud hátat fordítani.

– Ez baromság – mondom neki gyengéden. – Úgy viseled magadon a közömbösséget, mint egy álarcot. A jeges stílus a fegyvered – de nem azért, mert nem érzel semmit, hanem azért, mert túl sok mindent érzel. Olyan keményen küzdöttél azért, hogy mindenki elhiggye rólad, hogy egy szörnyeteg vagy, hogy lassan már te magad is kezded elhinni. De nem vagy szörnyeteg, Jaxon. A közelében sem jársz.

Ezúttal nem próbál elfordulni – inkább rándul egyet, mintha árammal teli vezeték fonódott volna a teste köré.

– Te nem tudod, miről beszélsz – morogja.

– Azt gondolod, ha az emberek eléggé félnek, ha eléggé gyűlölnek téged, akkor nem mernek átlépni egy határt. Nem mernek újabb háborút kezdeni, mert te annak is véget vetnél… és vele együtt nekik is.

Istenem. Ez a fájdalom, ez a magányos élet úgy mellbe vág, mint egy lavina.

Milyen érzés lehet ennyire egyedül lenni? Milyen érzés lehet…?

– Ne nézz így rám! – parancsolja feszült, vékony hangon.

– Hogy? – suttogom.

– Mintha áldozat lennék. Vagy hős. Mert egyik sem vagyok. Pedig ő egyszerre mindkettő… és ezek mellett még sokkal több is. De nem hinné el, ha elmondanám neki. Mint ahogy biztosra veszem, hogy belőlem sem tud most vigaszt meríteni, miközben így megnyílt előttem.

Ezért azt az egyetlen dolgot teszem, amit tehetek. Beletúrok a hajába, és a száját az enyémre húzom. Megadom neki az egyetlen dolgot, amit elfogad tőlem.

50.

Aki kőtoronyban lakik, ne dobálózzon sárkányokkal

Miután találkozik az ajkunk, minden megszűnik. Az, amit a testvéréről mondott, az, hogy veszélyben vagyok, minden. Ezekben a pillanatokban, miközben ajka az enyémen mozog – a nyelve feltárja a számat, a fogai finoman harapdálják az alsó ajkamat – csakis rá gondolok. Kizárólag őt akarom, őt érzem és rá van szükségem.

Bizonyára ő is ugyanígy érez, mert halk morgás tör fel a torkából és magához szorít. Azután kissé felemel, a testem tökéletesen illeszkedik izmos és szexi körvonalaihoz. Hamarosan a vigasztalásra szánt csók átalakul valami egészen mássá.

A keze lecsúszik a csípőmre, a mellkasa, a hasa és a combja szorosan préselődik az enyémhez, én pedig csakis arra tudok gondolni, hogy igen. Még.

Még többre vágyom, amíg a fejem szédülni kezd, a szívem pedig gyakorlatilag kiugrik a mellkasomból, és úgy érzem, még egy simogatás vagy még egy mozdulat a csípőjével, és darabjaimra hullok.

Már a gondolattól is halk, vágyakozó hang tör fel belőlem, amire Jaxon úgy reagál, hogy még erősebben és izgatóbban markolja a csípőmet. Azután elhúzódik, elszakítja a száját az enyémtől, és lassan letesz a földre.

– Ne! – súgom, és ameddig csak lehet, próbálok kapaszkodni belé. – Kérlek! – Jelenleg nem is tudom, hogy mire kérem, csak azt, hogy nem akarom, hogy ez véget érjen. Nem akarom, hogy Jaxon máris visszatérjen arra a hideg és sivár helyre, ahová olyan régóta száműzte magát.

Nem akarom, hogy újra elnyelje a sötétség.

Ő azonban halkan dörmög valamit nekem, majd megsimítja az ajkával az arcomat, a hajamat és a vállam csúcsát. Azután lassan, nagyon lassan még hátrébb húzódik.

– Nem sok időnk van, amíg Foster ide nem ér, és még beszélni akarok veled előtte.

– Jól van, rendben – sóhajtom, miközben a mellkasába temetem az arcom, és többször mélyen beszívom az illatát.

Eközben fel-le simogatja a hátamat, szerintem azért, hogy mindkettőnket megnyugtasson, azután leültet az ágyra… és kicsit távolabb ő is leül.

– A biztonságodról akarok beszélni veled. Hát persze.

– Jaxon…

– Komolyan mondom, Grace. Beszélnünk kell erről, akár akarsz, akár nem.

– Nem arról van szó, hogy ki akarom kerülni a beszélgetést. Csak azt mondom, hogy azok után, ami korábban történt, bárki, aki nem kedvel engem, ezentúl valószínűleg megtartja magának a nemtetszését. Még akkor is, ha bántani akar téged.

Jelentőségteljesen néz rám.

– Már mondtam neked, hogy ez nem csak rólam szól. Ha úgy lenne, Flint nem próbált volna megölni a második napodon. Akkor még nem volt köztünk semmi, vagyis nem azért akart bántani téged, hogy nekem ártson. Ami azt jelenti…

Végre magamhoz térek annyira a döbbenettől, hogy képes vagyok félbeszakítani.

– Te miről beszélsz? Flint nem akart megölni engem.

Megmentett. Ő a barátom.

– Nem a barátod.

– De igen. Tudom, hogy nem kedveled őt, de…

– Ki mondta neked, hogy sétálj át az alatt a csillár alatt, Grace? – kérdezi Jaxon éber tekintettel.

– Flint. De az nem úgy volt. – Ennek ellenére nyugtalanság ébred bennem. Az egy dolog, ha valami névtelen idegen próbál meg ártani nekem, de hogy egy olyan ember legyen az, akit a barátomnak tartok…. – Flint nem tenne ilyet. Miért akarna rám ejteni egy csillárt, miután megmentett, amikor leestem a faágról?

– Éppen ezt próbálom elmondani neked. Flint nem mentett meg.

– Az lehetetlen… még csak nem is volt ugyanazon a faágon, mint én.

Jaxon összehúzza a szemét, mintha azt sugallná: Most viccelsz velem?

– A csillár alatt sem volt melletted.

– És akkor mi van? Megkérte az egyik alakváltó barátját, hogy még a hócsata előtt félig törje el az ágat, mert tudta, hogy majd feltámad a szél?

– Sokkal inkább megkérte az egyik sárkány barátját, hogy támasszon akkora szelet, ami minden problémának az okozója lett. Ezt próbáltam elmondani neked, Grace. A sárkányokban nem lehet megbízni, Flintben pedig még annyira sem.

– Ennek nincs semmi értelme. Miért ugrott volna le a faágról utánam, hogy megmentsen a földbe csapódástól, ha meg akart ölni? – Jaxon nem válaszol.

A gyomrom összerándul, mert valami szörnyűség jut eszembe.

– Megmentett a zuhanástól, ugye?

Jaxon továbbra sem válaszol, csak elfordítja a fejét, és hosszú másodpercekig összeszorítja az állkapcsát, mielőtt végül megszólal:

– Cole volt a felelős azért, hogy majdnem rád esett az a csillár, de baromi nagy véletlen, hogy Flint gondoskodott róla, hogy abba az irányba menj ahelyett, hogy a boszorkányokhoz ültél volna. Én pedig nem hiszek a véletlenekben. Mihelyt be tudom bizonyítani, őt is elintézem.

A nyugtalanság szabályos rosszullétté fokozódik, amikor eszembe jut, milyen arcot vágott Flint, amikor megköszöntem neki, hogy nem engedte, hogy teljes sebességgel a hóba csapódjak. És hogy milyen gyorsan jelent meg a helyszínen Jaxon, miután leestem.

– Még mindig nem válaszoltál a kérdésemre, Jaxon. Flint azért ugrott le, hogy megmentsen engem, vagy valami lelökte arról az ágról?

Jaxon rövid időn belül másodszorra kerüli a tekintetemet.

Azután azt feleli:

– Nem is voltam a fa közelében.

Ezúttal én szorítom össze erősen a fogsoromat.

– Mintha az akadály lenne…

– Jól van, mégis mit kellett volna tennem? – kérdezi, és érzelmektől fűtötten felkapja a kezét, amit még sosem láttam tőle. – Hagyni, hogy lezuhanj? Úgy gondoltam, ha megállítalak félúton a levegőben és finoman leteszlek a földre, az még jobban összezavart volna… nem beszélve arról, hogy nagyon sok kérdésed lett volna, amik megválaszolására senki sem állt készen.

– Ezért inkább lelökted Flintet is utánam?

– Igen, alád löktem. És újra megtenném. Bármit megtennék, hogy biztonságban tartsalak, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy minden alakváltóval szembe kell fordulnom ebben az iskolában. Különösen bármelyik sárkánnyal, akinek akkora ereje van, hogy olyan szelet kavarjon, ami letörte azt a faágat.

Ó, te jó isten! Flint nem mentett meg. Egy pillanatra úgy érzem, mindjárt hányni fogok. Azt hittem, mellettem áll. Azt hittem, barátok vagyunk.

– Sajnálom – mondja Jaxon néhány pillanat múlva. – Nem akartalak megbántani, de nem hagyhatom, hogy megbízz benne vagy bármelyik alakváltóban, miközben ártani akarnak neked. Különösen úgy, hogy még nem tudom, miért.

– Bármelyik alakváltóban – mondom, és újra eszembe jut, mi történt a társalgóban. – Még az alfában sem.

– Még az alfában sem.

Nem tudom, mit mondjak neki annak tudatában, mi mindent tett már, hiszen az első naptól kezdve vigyázott rám. Már akkor is megvédett, amikor még nem tudta, hogy fontosak leszünk egymásnak. Ezért a nyaka mélyedésébe hajtom a fejem, és azt suttogom:

– Köszönöm.

– Te mondasz köszönetet nekem? – kérdezi, és mozdulatlanná válik a csókjaim alatt, amelyeket szögletes állkapcsára nyomok… valamint a hegére, amit annyira szeretne elrejteni. – Miért?

– Azért, mert megmentettél, természetesen. – Közelebb húzom magamhoz, az ajkam végigsimít az arcán, majd a sebhelyen, ahonnan elindult ez az egész beszélgetés. Egy-két centiméterenként adok rá egy csókot. – Azért, mert nem érdekelt az elismerés, csak azzal törődtél, hogy ne essen bajom.

Mereven ül, a gerince olyan egyenes, mint egy karó, és feszélyezi az, amit csinálok. Amit mondok. De nem érdekel. Most nem, amikor itt van a karjaimban. Amikor elárasztanak az iránta táplált érzéseim.

Ezek az érzések sarkallnak arra, hogy az ölébe üljek.

Szembefordulok vele, és lovagló ülésben helyezkedem rá, a térdem a combja két oldalára csúsztatom, és szorosan átkarolom a nyakát.

Ezek az érzések vezetnek vissza minket oda, ahol voltunk, mielőtt Jaxon véget vetett neki. Én finoman csókolom, csókolom és csókolom. Hosszan, lassan, csókokat hintek a szemöldökére, az arcára, a szája sarkára. Újra és újra megcsókolom. Megízlelem, megérintem. Újra és újra azokat a dolgokat suttogom, amit szeretek és csodálok benne.

Lassan – olyan lassan, hogy eleinte észre sem veszem – ellazul mellettem. A háta már nem olyan merev, a válla kissé előregörnyed, a keze, amely addig ökölbe szorítva hevert az ágyon, szétnyílik és átfogja a derekamat.

Ezután ő is visszacsókol, igazán megcsókol, szétnyílt ajakkal, a nyelve éhesen és elkeseredetten kutatja a számat, és közben simogat a kezével. Közelebb húzódik hozzám, én hátrafeszítem a hátamat, a számat az övére nyomom, amíg ugyanazt a levegőt nem lélegezzük be, és az ő vágya az enyém nem lesz.

A kezem a pólója alá csúsztatom, a meztelen bőrét, izmos hátát simogatom. Jaxon halkan felnyög, az érintésembe hajol. A telefonom ugyanabban a pillanatban szólal meg, amikor az ajtón hangos dörömbölés hangzik fel…

Ez a két hang megtöri a varázst közöttünk, ezért nevetve elhúzódik. Én szorosan fogom, nem akarom elengedni. Még nem állok készen arra, hogy ez véget érjen. Bizonyára ő is ezt érzi, mert a keze erősebben szorítja a derekamat, és az enyémhez támasztja a homlokát.

– Fel kellene venned a telefonodat – mondja, miközben az továbbra is csörög. – Foster valószínűleg ideges, mert nem tudja, hol vagy.

A dörömbölés közben egyre hangosabb és egyre követelőzőbb lesz az ajtón.

– Vagy azért ideges, mert pontosan tudja, hol vagyok.

– Igen, az is meglehet. – Rám vigyorog, a keze még mindig a derekamat fogja, amikor lemászom az öléből. – Te akarod kinyitni az ajtót vagy nyissam én?

– Miért kellene nekem…? – Rémület söpör végig rajtam. – Ugye nem gondolod, hogy a nagybátyám dörömböl az ajtón?

– Nem tudom, ki más lehetne, tekintve, hogy a kedvenc unokahúgát legutóbb egy olyan fickó társaságában látták, aki hadat üzent minden alakváltó farkasnak az iskolában.

– Ó, istenem! – Körülnézek, keresek egy tükröt, hogy megigazítsam a hajam, és ne úgy nézzek ki, mint aki az elmúlt egy órában egy vámpírral csókolózott. Csakhogy döbbenten veszem észre, hogy itt semmi sincs, ami egy kicsit is tükörre hasonlítana. – Szóval, igazak a régi történetek? – kérdezem, miközben az ujjaimmal fésülöm ki a hajam, és jobb híján imádkozom. – A vámpírok tényleg nem látják magukat a tükörben?

– Tényleg nem.

– De ez hogy lehetséges? – Bedugom a pólómat a nadrágomba, majd lehúzom a pulóveremet a csípőmre. – Úgy értem, akkor honnan tudod, hogy nézel ki?

Feltartja a telefonját.

– Szelfi, valaki? – Elindul az ajtó felé, amely gyakorlatilag beremeg a nagybátyám dörömbölése alatt. – Most komolyan erről akarsz beszélni?

Valójában egy kicsit igen. Most, hogy kiderült ez a vámpír dolog, rájövök, hogy rengeteg kérdésem van. Például hogy meddig élnek a született vámpírok… vagy hogy halhatatlanok- e, mint ahogy a történetek sugallják. Ami elvezet ahhoz a témához, hogy a született vámpírok ugyanúgy öregednek-e, mint mi, vagy ez egy olyan bébi Yoda dolog, vagyis hogy az öregedés sokkal lassabb náluk, mint a nem varázserejű embereknél. És ha igen, Jaxon egészen pontosan hány éves? Valamint Mekhi azért nem jött-e be ma a szobámba, mert udvarias volt, vagy mert meghívás nélkül nem lépheti át a küszöböt?

Kérdések kavarognak a fejemben – nagyon sok –, ám Jaxonnak igaza van. Most nem alkalmas az idő arra, hogy ezzel foglalkozzunk.

– Hát persze hogy nem. – Az ajtó felé bökök a fejemmel. – Nyisd ki, és essünk túl ezen!

– Minden rendben lesz – ígéri gonosz mosollyal, amitől arra gondolok, hogy minden lesz, csak rendben nem.

Különösen, ha Finn bácsi is olyan, mint az apám. De persze ő egy boszorkány, és a természetfeletti lények iskoláját vezeti… szóval talán mégsincs bennük olyan sok közös.

– Az lesz, ami lesz – felelem neki. A zen nyugalmat célzom meg, de a mondat nagyon ide nem illőnek hangzik. De most komolyan, nehéz nem pánikolni, amikor szinte biztosra veszem, hogy ki fogják rúgni a fiút, akiért totál odavagyok.

Jaxon rám kacsint, még egy csókot is dob, azután ürességet varázsol az arcára, és kinyitja az ajtót.

– Kedves, hogy végre beengedsz – jegyzi meg a nagybátyám szárazon. – Annyira sajnálom, hogy ennyire kellett sietned ajtót nyitni.

– Elnézést, Foster, de Grace-nek még fel kellett öltöznie.

– Jaxon! – kiáltom rémülten, bele sem merek gondolni, hogy az arcom a vörösnek melyik árnyalatában pompázik. – Teljesen fel voltam öltözve, Finn bácsi, esküszöm!

– Komolyan ezzel jössz a kis mutatvány után, amit csináltál? – kérdezi vádlón a nagybátyám. Ám mielőtt Jaxon válaszolhatna, felém fordul: – Azt hittem, hogy már több mint egy órája visszamentél a szobádba.

– Oda indultam, csak…

– Eltérítettek? – fejezi be Finn bácsi helyettem felvont szemöldökkel.

Ezen a ponton le merném fogadni, hogy a pirulás az egész testemet elöntötte. De még a szempillámat és a hajamat is.

– Igen.

– Nos, ha elég jól vagy ahhoz, hogy itt légy fent, akkor valószínűleg ahhoz is elég jól érzed magad, hogy iskolába menj, nem gondolod?

– De igen. Azt hiszem, igen.

– Helyes. – Rápillant az órájára. – Körülbelül az első óra felénél járunk… csúszásban vagyunk a csilláros incidens… és más dolgok miatt. – Ekkor metsző pillantást vet Jaxonra. – Jobb lenne, ha most elindulnál oda.

Arra gondolok, hogy vitatkozni kezdek, de az arca most ugyanolyan, mint az apámé volt, amikor túlfeszítettem nála a húrt. Szeretnék Jaxonnal maradni, megtudni, hogy mi lesz vele, de attól tartok, ha most ellenkezem, azzal csak rontok a helyzeten. És a legkevésbé sem akarom még jobban felbőszíteni a nagybátyámat, miközben az ő kezében van Jaxon sorsa.

Ezért ahelyett, hogy azt követelném, hogy itt maradhassak, csak bólintok és bemegyek a hálószobába a táskámért, amit Jaxon ott tett le.

– Igen, Finn bácsi.

Esküdni mernék, hogy egy pillanatra meglepetés villan fel a szemében, de olyan gyorsan eltűnik, hogy nem vagyok benne biztos, nem csak képzeltem-e. Na persze Macy nem tűnik kimondottan szófogadó típusnak, ezért talán nem számított rá, hogy ilyen könnyen beleegyezem. Vagy csak meglepődött, hogy a táskám Jaxon hálószobájában van, amire… most inkább nem gondolnék.

Bárhogy is, már túl késő vitatkozni, ezért inkább Jaxonhoz fordulok:

– Később találkozunk? – Szándékosan nem nézek Finn bácsi szemébe, miközben Jaxon válaszát várom.

– Igen. – A hangsúlyából az sugárzik, hogy nyilvánvalóan, bár a válasza nagyon egyszerű a nagybátyámra való tekintettel. – Majd írok üzenetet.

Nem egészen ezt a választ vártam, de persze most sem vagyok alkuhelyzetben. Ezért csak halványan rámosolygok, majd elindulok az ajtó felé.

És közben próbálok nem pánikba esni, amikor az utolsó dolog, amit hallok, mielőtt Finn bácsi becsapja az ajtót:

– Csak egy okot mondj, amiért ne küldjelek el most azonnal Prágába, Vega! De ajánlom, hogy jó legyen!

51.

Tárgyalás sárkánytűznél

Miközben lemegyek a lépcsőn a britirodalom-órára, előveszem a telefonomat és látom, hogy húsz üzenetem érkezett. Öt Heathertől, aki arra panaszkodik, milyen unalmas az iskola nélkülem, azután küldött néhány fotót magáról az őszi színdarab jelmezében.

Visszaírok neki, hogy milyen jól néz ki Chesire macskának öltözve, és egy másikat, amiben együttérzek vele, hogy unatkozik. Szeretnék neki beszámolni Jaxonról – nem a vámpír részéről, csak a helyes fiú részről, bár tudom, hogy ezt a témát nem szabad addig megemlítenem, amíg el nem döntöm pontosan, hogy mit mondhatok el a legjobb barátnőmnek, és mit nem. Mert ha Heather megneszeli, hogy új információt szerezhet, akkor képtelenség leállítani.

Ráadásul még sohasem hazudtam neki, és nem akarom most elkezdeni. Úgy értem, logikus, hogy ha Jaxonnal leszek, akad majd olyan alkalom, amikor hazudnom kell neki, hiszen nem kürtölhetem világgá, hogy Jaxon vámpír, mert akkor egy sereg karót meg fokhagymát kellene kerülgetnünk. Mégis át kell gondolnom, hogy mit árulok el neki. Alapból szörnyen rosszul hazudok, még a legjobb pillanatomban is. Ha Heatherrel beszélgetnék? Tíz másodperc alatt lebuknék, és ezt nem engedhetem meg magamnak.

Ezért nem mondok neki semmit, csak azt, amit feltétlenül muszáj, bár nagyon szeretném meghallgatni a véleményét… nem is tudom, mindenről a jó pasik témában.

A többi üzenet jó része Macytől jött – hét, amelyben arról beszél, ami a társalgóban történt. Ő nem volt ott, de nyilvánvalóan elterjedt a hír, hogy mit tett Jaxon a falkavezér farkassal. Nem mintha másra számítottam volna. Jaxon szándékosan intézte nyilvánosan ezt a dolgot. Ráadásul abból is sejthető volt, milyen messzire és milyen gyorsan terjedtek a hírek, hogy Finn bácsi nem sokkal utána megjelent a toronyszobánál.

A maradék üzenetet Finn bácsi küldte, mindegyikben azt követelte, hogy mondjam meg, hol vagyok. Ezekre már nem válaszolok, mivel azóta megtalált… nagy bánatomra.

Az utolsó két üzenet Flinttől érkezett, és ezt látva annyira meglepődöm és olyan bosszús leszek, hogy majdnem elvétem a lépcsőt és orra bukok. Aztán eszembe jut, hogy az a seggfej sárkány még nem tudja, hogy én mit tudok. Fogalma sincs róla, hogy tudom, megölni akart, nem pedig segíteni nekem.

Ettől persze még felbosszant – az egész ügy –, ezért nem válaszolok neki. Megesküszöm magamban, hogy soha többé nem válaszolok az üzeneteire, bármilyen magyarázattal jön is, bármilyen kifogást próbál is felhozni.

Egy részem legszívesebben most azonnal beszélne vele, hogy tisztázzuk a dolgokat. Végül azonban odaérek az irodalomórára, és csak ekkor jövök rá, hogy elfelejtettem átöltözni az iskolai egyenruhámba. Ezért visszateszem a telefonomat a kapucnis pulóverem zsebébe, és felmegyek a szobámba, hogy szuper gyorsan átöltözzek. Tíz perccel később besétálok az osztályba, és amint észrevesznek, az egész terem hátborzongatóan elnémul. Azt gondolhatnák, hogy egy hét után már hozzászoktam, hogy ennyire bámulnak, azonban a ma történtek után sokkal kínosabb a helyzet, mint máskor.

Őszintén szólva nem hibáztatom őket. A helyükben én is bámulnék. Úgy értem, ugyan már, természetfelettiek vagy sem, ezek akkor is középiskolás diákok, és én akkor is az a lány vagyok, aki miatt összecsapott a farkasok falkavezére és a világegyetem legerősebb vámpírja.

Az lenne a furcsa, ha nem bámulnának.

Persze ettől a tudattól még nem lesz könnyebb átsétálnom a termen az asztalomhoz. Még úgy sem, hogy Mekhi biztatóan mosolyog rám közben.

– Éppen most kezdtük a negyedik felvonás ötödik színét – mondja halkan, miközben leülök az asztalhoz. – Nézhetjük mindketten az én könyvemet.

– Köszönöm – válaszolom, majd előveszek a táskámból egy tollat és egy kis jegyzetfüzetet. Fogalmam sincs, miért nem hoztam magammal a hátizsákomat, amikor elindultam lefelé, de nem tettem, ezért most be kell érnem ennyivel.

– Ma mindenki olvas egy kis részt, Grace – tájékoztat a tanár a tanterem elejében állva. – Légy szíves, kezdd te Ophelia szerepét ebben a jelenetben!

– Rendben – válaszolom, és közben arra gondolok, miért mindig nekem kell a bajba jutott hölgyet eljátszanom. Mivel már olvastam a darabot, tudom, hogy ez az a jelenet, amikor Ophelia megőrül – vagy legalábbis ahol a közönség először látja rajta az őrület jeleit. Próbálom nem személyeskedésnek venni, hogy úgy véli, én vagyok a legmegfelelőbb ennek a résznek a felolvasására…

Mekhi alakítja Laertest, a testvéremet, így egy kicsit könnyebb tolmácsolni egy őrült lány mondatait, aki éppen most vesztette el az apját, és egyedül érzi magát a világban. Ennek ellenére nehezemre esik végigolvasni, különösen a vége felé.

– „Itt egy margaréta. Adnék ibolyát is, de mind elhervadt, amikor az apám meghalt. Azt mondják, szép véget ért… Mert Robin az én gyönyörűm, a lelkem.” Mekhi következik Laertes soraival… amelyekből nyilvánvaló, hogy az elmeállapotom miatt aggódik. És amikor azt mondom, hogy az én elmeállapotom, úgy értem Opheliáé, emlékeztetem magam, miközben halkan énekelve szavalom az utolsó sorait ebben a színben… és az egész darab során.

– „Hát nem jön vissza már? Hát nem jön vissza már? Nem, hiszen halott; megsirathatod, sosem jön vissza már…”²

A csengő megszólal, mielőtt befejezném, ezért abbahagyom, mert mindenki elkezdi elpakolni a holmiját a táskájába.

– Köszönöm, Grace. Holnap majd innen folytatjuk.

Bólintok, én is elteszek mindent vissza a táskámba és igyekszem nem gondolni arra a haláljelenetre, amit olvastam. Igyekszem nem gondolni a szüleimre… és Hudsonra. Jaxon gyászára, arra, hogy ki volt Hudson és mire kényszerítette.

Nehezebb, mint amennyire szeretném, különösen, amikor rájövök, hogy a Boszorkányperek a világtörténelemben lesz a következő órám. És igen, oké, most, hogy már tudok erről az egész paranormális világról, az ilyen tantárgyak sokkal logikusabbnak tűnnek.

De nem az óra zavar, sokkal inkább az, hogy megint át kell mennem azon a hátborzongató alagúton. Különösen most, hogy arra gondolok, mi történhetett volna, amikor egyedül voltam itt Flinttel, ha Lia nem bukkan fel éppen jókor.

De el kell jutnom az órára, ezért nincs értelme túl sokat agyalni azon, mi történhetett volna. Különösen most, hogy Jaxon műsora után gyakorlatilag érinthetetlen lettem. Nem hazudok, borzalmas volt végignézni azt, ami a társalgóban történt. Annak viszont örülök, hogy most már nem kell félnem attól, hogy csillárok esnek a fejemre vagy random alakváltók kidobnak a hóba.

És amikor Mekhi végigsétál velem a folyosón ahelyett, hogy elrohanna a következő órájára, rájövök, hogy Jaxon védelme még annál is tovább terjed, mint gondoltam. Megtette a fenyegetést – és biztos, hogy tudomásul is vették abból ítélve, amilyen nagy ívben jelenleg mindenki elkerül –, de még ez sem elég neki. Mindenképpen szeretne gondoskodni róla, hogy biztonságban legyek, ezért megkérte a Rend egyik tagját, hogy maradjon mellettem.

Talán zavarnia kellene, hogy így van.

Őszintén szólva, ha ez egy normális iskola lenne normális körülmények között, akkor valószínűleg az agyamra menne, hogy egy ilyen túlzottan védelmező… barátom? van. Jelenleg azonban alakváltók, vámpírok és boszorkányok vesznek körül, akik olyan szabályok szerint játszanak, amelyekről nekem fogalmam sincs. Ráadásul alig három órája majdnem agyonütött egy csillár. Vagyis ostobaság lenne nem elfogadni Jaxon és Mekhi védelmét. Legalábbis addig, amíg meg nem nyugszanak a kedélyek.

Mekhi felé fordulok, hogy megköszönjem, hogy eljött velem, ám ekkor megrémülök egy kicsit, mert Flint furakszik be kettőnk közé.

– Szia, Grace! Hogy érzed magad? – kérdezi, a hangja csupa kellem és aggodalom. – Aggódtam érted ma reggel.

– Miattam aggódtál, vagy azért, mert a csillár nem végezte el rendesen a feladatát? – kérdezem, és meggyorsítom a lépteimet, bár tudom, hogy hasztalan próbálkozás így lehagyni őt.

Flint nem áll meg, de valahogy az egész lénye megdermed, amikor szembesítem azzal, amit Jaxon mondott nekem… és ebből mindent megtudok, amire szükségem van.

Ennek ellenére megpróbálja elkendőzni a dolgot:

– Hogy érted ezt? Hát persze hogy miattad aggódtam.

– Ne játszd meg magad, Flint! Tudom, miben mesterkedsz.

Az egész „barátságunk” alatt most először villan meg harag a szemében.

– Úgy érted, azt tudod, amit az a kullancs mondott neked? – kérdezi gúnyos hangon.

Mekhi arca eltorzul a Jaxonra vonatkozó sértés miatt, és hirtelen megint beáll kettőnk közé.

– Vegyél vissza, sárkányfiú!

Flint ügyet sem vet rá, továbbra is hozzám beszél:

– Fogalmad sincs arról, hogy mi folyik itt, Grace. Nem bízhatsz Jaxonban…

– Miért? Mert te azt mondod? Nem te vagy az, aki megpróbáltál megölni, amióta csak idejöttem?

– Nem azért, amiért gondolod. – Könyörgő tekintettel néz rám. – Ha megbíznál bennem…

– Nem azért, amiért gondolom? – ismétlem meg. – Te komolyan azt hiszed, hogy lehet jó oka is annak, hogy próbálsz megölni? És még te akarod, hogy bízzak benned? – Megütközve legyintek egyet. – Hát jó. Akkor mondd el az igazat arról, mi történt valójában a hócsata után. Leugrottál arról a fáról, hogy elkapj engem, vagy Jaxon lökött le róla?

– Én… az nem úgy volt… Jaxon túlreagálta. Én csak… Hagyom néhány másodpercig, hogy habogjon, aztán a szavába vágok:

– Igen, sejtettem. Tartsd magad távol tőlem, Flint! Mostantól kezdve nem akarom, hogy bármi közöm legyen hozzád.

– Nos, ez sajnálatos, mert nem megyek sehová.

– Tudod, van egy elnevezés arra, aki még azután is zaklat egy lányt, hogy a lány megmondta neki, hogy hagyja békén – mondja Mekhi Flintnek, miután befordulunk arra a folyosóra, ami az alagúthoz vezet.

Flint nem reagál rá.

– Grace, kérlek! – Kinyújtja a kezét és megfogja a karomat. Mielőtt rászólhatnék, hogy ne nyúljon hozzám, Mekhi ott terem, kivillantja a szemfogát és figyelmeztetően morog rá.

– Vedd le róla a mocskos sárkánymancsodat! – sziszegi.

– Nem fogom bántani!

– Arra mérget vehetsz. Lépj hátra, Montgomery!

Flint csalódottan mordul fel, de végül azt teszi, amire Mekhi utasítja. Szerintem leginkább azért, mert ha nem tenné, itt a folyosón csapnának össze. És Mekhi darabokra akarná tépni őt.

– Kérlek, Grace! – könyörög Flint. – Ez fontos. Kérlek, csak egy percig hallgass meg!

Megállok, mert teljesen nyilvánvaló, hogy esze ágában sincs békén hagyni.

– Jól van. Ha beszélni akarsz, akkor beszélj! Mi olyan fontos? – Karba teszem a kezem a mellkasomon és várom, hogy elkezdje.

– Azt akarod, hogy most mondjam? Itt, mindenki előtt? – kérdezi mogorván és Mekhire pillant.

– Nos, abban biztos lehetsz, hogy ezek után nem fogok kettesben maradni veled. Lehet, hogy nem sokat tudok a világodról, de nem vagyok teljesen ostoba.

– Így nem lehet. Én… – Elhallgat, és csalódottan beletúr a hajába. – Nem beszélhetek egy vámpír előtt. Kettesben kell lennünk.

– Akkor nem mondasz semmit – vágja rá Mekhi, és ismét beáll kettőnk közé. – Gyere, Grace, menjünk!

Hagyom, hogy Mekhi elvigyen az egyre dühösebb Flinttől. Ami eléggé felháborító, ha belegondolunk. Ő próbált meg megölni engem egy csillárral, most pedig ő az, aki haragszik? Hol ebben a logika?

– A francba, Mekhi, legalább tégy meg egy szívességet, és ne hagyd őt egyedül, oké? – kiált utánunk Flint. – Komolyan mondom, Grace! Ne menj sehová egyedül! Nem vagy biztonságban.

52.

Ha nem tudsz nélkülem élni, miért nem vagy még halott?

Érzem az iróniát a kijelentésben. Ahogy Mekhi is, abból ítélve, milyen gúnyosan vicsorog Flintre.

– Nem mondod, Sherlock. Szerinted mi történik itt?

Flint nem válaszol, én pedig nem nézek hátra, miközben Mekhivel együtt belépünk az alagútba. Nem mond semmit Flintről vagy bármi másról, ahogy áthaladunk az első ajtón. A csend miatt azonban még rosszabbul érzem magam attól, ami most történt. És azért is, mert kezdettől bíztam Flintben, bár Jaxon figyelmeztetett rá, hogy ne tegyem.

Bárcsak tudnám, mi előnye származik abból, hogy bánt engem, holott én semmit nem tettem ellene. Nem beszélve arról, hogy a barátomnak tettette magát, miközben megpróbált megölni.

– Ki érti a sárkányokat? – Csak akkor döbbenek rá, hogy ezt hangosan is megkérdeztem, amikor Mekhi válaszol.

– Nagyon titkolózóak, és senki sem tudja igazán, hogy mi van velük.

– Nyilvánvalóan. – Tétován rámosolygok. – Tényleg nagyon sajnálom ezt az egészet… és azt, hogy velem kell jönnöd a következő órára. Viszont nagyon hálás vagyok érte.

– Szóra sem érdemes. Sokkal több kell egy dühös sárkánynál ahhoz, hogy elrontsa a napomat. Különben is, ha néhány percet kések matekról, azzal csak szívességet teszel nekem. – Rám vigyorog, miközben megyünk tovább az alagútban. Áthaladunk az ajtón, megállunk a biztonsági kóddal védett átjárónál és ugyanazokat a lépéseket tesszük meg, amiket Flinttel is… Meglep, mennyire más érzés ezt Mekhivel végigcsinálni. Amikor Flinttel voltam itt, valami állandóan kiabált bennem, figyelmeztetett, hogy menjek a közeléből, amilyen gyorsan csak tudok.

Mekhivel azonban teljesen normálisnak tűnik az alagút. Nem, több mint normálisnak. Olyan, mintha egy régi baráttal lennék, aki mellett teljesen felszabadult lehetek. Nincs figyelmeztető hang, hogy legyek óvatos, nincs nyugtalan borzongás a hátamon. Mindez azt bizonyítja, hogy a rossz érzéseim Flinthez kötődtek, nem pedig az alagúthoz.

Ennek ellenére még mindig várom, hogy megszólaljon bennem az a hang, miközben egyre mélyebbre megyünk. Ha nem is figyelmeztetően, de legalább gratuláljon nekem, amiért – bármily valószínűtlen is – még mindig életben vagyok. Valamit tegyen, ami azt bizonyítja, hogy nem vagyok őrült, amiért azt gondolom, hogy egy hang mondja meg nekem, mit csináljak.

Bevallom, ilyesmi még soha nem történt velem ezelőtt. Csak az átlagos lelkiismeret súgott, amikor el kellett döntenem, hogy mi a jó és mi a rossz. Ami azonban legutóbb történt, amikor itt lent voltam, az egészen más volt. Furcsa, mintha csak egy érzés lett volna, mintha a tudatomtól és tudatalattimtól teljesen függetlenül létezett volna.

Akaratlanul is arra gondolok, vajon mi folyik itt. Mit hozott elő belőlem Jaxon, a Katmere Akadémia vagy a nyavalyás Alaszka?

Ha előhozott egyáltalán valamit.

Azt el kell ismernem, a történtek után legalább annak örülök, hogy már elmúlt a végzet érzése. Jelenleg hajlandó vagyok elfogadni ezt, a többi miatt pedig majd akkor aggódom, ha egy kicsit fel tudok lélegezni… ami csak akkor fog megtörténni, amikor már biztosan tudom, hogyan döntött Finn bácsi Jaxon sorsáról.

Jaxon nem úgy viselkedett, mint aki fél attól, hogy kirúgják, de ez persze nem sok mindent jelent. Olyan típusnak tűnik, aki semmitől sem fél, pláne nem attól, hogy mit tehet vele a középiskola igazgatója. De csak mert nem tűnt nyugtalannak, még nem biztos, hogy Finn bácsinak nincs hatalma ahhoz, hogy ideiglenesen – vagy véglegesen – eltávolítsa az iskolából.

Megnézem a telefonomat, miközben átmegyünk az utolsó kapun az alagút felé. Jaxon még mindig nem írt üzenetet.

– Te hallottál felőle? – kérdezem Mekhitől, miközben megkezdjük a hosszú sétát a rajzterem felé.

– Nem.

– Ez normális? Úgy értem, szokott általában hírt adni magáról neked vagy…

Elhallgatok, amikor Mekhi felnevet.

– Jaxon senkinek sem szokott hírt adni magáról, Grace. Azt hittem, erre már te is rájöttél.

– Igen. Én csak… szerinted mi fog történni?

– Szerintem Foster az orrára koppint, aztán nem foglalkozik vele többet.

– Az orrára koppint? – Nem is próbálom elrejteni a döbbenetemet. – Hiszen majdnem megölte azt a fiút.

– Ebben az iskolában a majdnem megölte és a megölte két teljesen különböző dolog… ha esetleg még nem vetted volna észre. – Jelentőségteljes pillantást vet rám. – Időnként mindannyian elszúrjuk, miközben megtanuljuk uralni az erőnket.

– Igen, de ez nemcsak egy sima hiba volt, hanem egy előre kitervelt támadás.

– Talán. – Mekhi megvonja a vállát. – Ugyanakkor szükséges is. Szerintem Foster nem fogja hibáztatni Jaxont azért, mert megpróbált megvédeni téged. És nem is lesz olyan szűklátókörű, hogy elküldje, miközben ő az egyetlen, aki közted és isten tudja, mi között áll. Véleményem szerint a farkasnak nagyobb esélye van arra, hogy kirúgják, mint Jaxonnak.

– Az iskolai szabályok nem rólam szólnak. Még akkor sem, ha a nagybátyám az igazgató. Különben is, szerintem az alakváltók csak Jaxon miatt voltak a nyomomban. Bosszút akartak állni mindazért, amit Hudson tett.

Mert hát mi másról lehetne szó? Sohasem tettem semmi rosszat ezeknek az embereknek, és semmi természetfeletti nincs bennem. Nincs erőm, nem tudok átváltozni, nem érzek ellenállhatatlan vágyat, hogy megharapjam mások nyakát. Vagyis, ha nem a „terrorizáljuk az embert” nevű lelkesítő játékot játsszák, elképzelni sem tudom, miért próbálnának megölni az alakváltók.

– Jaxon ezt feltételezi, ami logikus, mivel csak arra vártak, hogy legyen valami, ami fontos neki. Vártak, hogy legyen valami, amit elvehetnek tőle.

Mekhi szavaitól és a gondolattól, hogy mindenki tudja, fontos vagyok Jaxonnak, kicsit szaporább lesz a pulzusom. Valószínűleg nevetséges izgatottságot érezni emiatt, mert ha igaz, pontosan ezzel rajzolt egy élénkpiros X-et a hátamra. De azok után, hogy Jaxonnal kettesben voltam a szobájában, ez már nem érdekel annyira, mint amennyire kellene. Én csak vele akarok lenni.

– Szóval, milyen volt Hudson? – kérdezem Mekhitől, amikor elérjük az alagút hátsó részét. Talán tapintatlanság ilyet kérdezni, de honnan máshonnan tudhatnék meg bármit Jaxon és a testvére kapcsolatáról? Abban biztos vagyok, hogy ő nem fogja elmondani.

Mekhi végignéz rajtam, és van valami furcsa a szemében, valami óvatos, ugyanakkor félelmetes kifejezés. Annyira hasonlít ahhoz a tekintethez, amivel Jaxon nézett rám, amikor Hudsonról beszélt – leszámítva persze a kézzelfogható gyötrelmet –, hogy elgondolkozom rajta, vajon ki is volt ez a srác. És hogy lehet, hogy ennyire elevenen érezzük a jelenlétét, miután már legalább egy éve meghalt?

– Hudson… Hudson volt – válaszolja Mekhi nagyot sóhajtva. – Azt hiszem, a legtalálóbb jellemzés az lenne rá, hogy Jaxon halványabb változata.

– Halványabb változata? – Nem erre számítottam, főleg azok után, amiket Jaxon mondott róla korábban. – Azt hittem, hogy egy… – Elhallgatok, mert nem akarom az egykori vámpírörököst szörnyetegnek nevezni, habár magamban pontosan ezt gondolom róla.

– Nem fakóbb, vagy ilyesmi – magyarázza Mekhi, amikor elérünk a kerek teremhez. – Úgy értem, hogy Jaxon egy silányabb verziója. Ő volt az idősebb testvér és többnyire a tékozló fiú, akit a szülei és a faj sok fontos tagja is istenített. Ám attól, hogy valaki el tudja hitetni másokkal, hogy van jelleme, még nem lesz neki. Én csak egy dolgot tudok biztosan, hogy Hudson korántsem volt olyan jó ember, mint Jaxon. Túl önző volt, túl egoista és túlságosan megalkuvó. Ő csakis saját magával törődött. De nagyon jól el tudta játszani, hogy törődik mindazzal, amivel a hatalmon lévők szerették volna, hogy törődjön.

Nem tudom, mit mondjak erre, ezért végül inkább nem mondok semmit. Elvégre én soha nem találkoztam Hudsonnal, és a legkevésbé sem érdekel azon túl, hogy Jaxon a halálát használja arra, hogy büntesse magát.

Azt viszont be kell vallanom, Mekhi jellemzése nagyon közel áll ahhoz, amit Jaxon elmondásából leszűrtem. Jaxon magát okolja azért, ami kettejük között történt, nekem viszont nagyon úgy hangzik, hogy szívességet tett a világnak azzal, hogy megszabadította Hudsontól. Bármit gondol is erről Jaxon.

Nem sokkal mögöttünk zajt hallunk, ezért Mekhi hirtelen a háta mögé terel, megpördül, harci állásba helyezkedik és felemeli a kezét. Aztán azonnal le is engedi, amikor látja, hogy Lia csapta a zajt azzal, ahogy felénk rohan az alagútban. És amikor azt mondom, hogy rohan, úgy értem, hogy száguld. Hűha, ha akar, nagyon gyorsan képes mozogni. Persze nem meglepő… láttam már Jaxont is így suhanni, és elég megdöbbentő, milyen gyorsan oda tud jönni hozzám, ha akar.

Mostanáig azonban valahányszor így száguldott, az azért volt, mert én bajba kerültem, ő pedig minél hamarabb ott akart lenni mellettem. Ilyenkor sosem figyeltem meg alaposabban, mert mindig lefoglalt az, hogy megpróbáljak nem meghalni.

Most viszont nézem, ahogy Lia ugyanígy száguld anélkül, hogy bármi fenyegetné a biztonságomat. Az élmény meglehetősen intenzív. Alig egy perc alatt teszi meg azt a távot, amelyen mi öt percig sétáltunk.

Amikor pedig odaér hozzánk, még csak nem is liheg.

– Hé, kislány, hol ég a ház? – kérdezi Mekhi, amikor Lia elmegy mellettünk. Meglep a hangja, mert hiányzik belőle az a melegség, ami mindig benne van, amikor velem beszél.

Na persze, Lia sem a kedvesség megtestesítője, amikor válaszol:

– Ó, sziasztok, srácok! Csak kihasználom a lyukasórámat, hogy egy kis időt töltsek a rajzteremben.

Mekhi felvonja a szemöldökét.

– Mióta használod te a lyukasórádat bármilyen produktív dologra?

Lia elfordítja a tekintetét, összeharapja az állkapcsát és egy pillanatra szinte biztosra veszem, hogy nem fog válaszolni. Majd megvonja a vállát, és azt mondja:

– Hudson portréján dolgozom.

– Szóval ő az! – kiáltok fel, mert eszembe jut a kép, amin tegnap láttam dolgozni. – Tényleg nagyon jóképű.

– El sem tudod képzelni. – Az ajka felfelé görbül, eddig ez áll a legközelebb ahhoz, amit mosolynak lehet nevezni nála. – Nem vagyok elég tehetséges ahhoz, hogy igazán jól megfessem.

– Álszerénység? – gúnyolódik Mekhi. – Ez nem vall rád, Lia.

– Mondanám, hogy kapd be – válaszolja Lia a szemét forgatva –, de ki tudja, kinél jártál ezelőtt.

– Kösz szépen, de félek, hogy elkapnám a veszettséget, ha megharapnálak – vág vissza Mekhi gúnyosan.

Én csak lesek. Olyan ellenséges érzések csapnak össze, hogy akaratlanul is arra gondolok, talán egy újabb vámpírtámadásnak leszek a szemtanúja.

Amikor Lia kapcsolata megromlott Jaxonnal, az nyilvánvalóan maga után vonta a Rend többi tagját is, mert Mekhi jelenleg úgy néz ki, mint aki legszívesebben kikaparná a szemét.

Éppen, amikor úgy döntök, hogy inkább hátrébb lépek a tűzvonalból, Lia felmutatja neki a középső ujját. Azután belém karol, és azt mondja:

– Gyere, Grace! Nem ér annyit.

– Ó, ami azt illeti, Mekhi épp a következő órára kísért engem. – Nem szívesen állok kettőjük közé, de ez még nem jelenti azt, hogy lerázom Mekhit az első adandó alkalommal.

A jelzőcsengő épp ebben a pillanatban szólal meg, Mekhi pedig megvonja a vállát és hátralép egyet.

– Én visszamegyek matekra, ha neked jó, hogy Lia kísérjen el az út hátralévő részében.

– Biztos vagyok benne, hogy biztonságban el tudom juttatni a teremig – horkan fel gúnyosan Lia, én pedig hálásan mosolygok Mekhire.

Örülök, hogy a srác nem csinál nagy felhajtást abból, hogy ne maradjak egyedül, csak megbizonyosodik róla, hogy van, aki mellettem lesz, és nem lihegi túl a dolgot. Különösen, mivel Jaxon már gondoskodott a nagy felhajtásról.

– Megleszek – mondom neki, és komolyan is gondolom. Idelent, olyan emberek között, akikben Jaxon megbízik – még ha ők nem is bíznak egymásban –, sokkal könnyebb megbirkózni mindennel, ami történt. – Menj csak matekra!

– Ezeket a szavakat soha egyetlen épeszű ember sem hallaná szívesen – válaszolja nagyot sóhajtva. Mégis hátralép, két ujjával tiszteleg és ezzel búcsút int.

Hirtelen ösztöntől vezérelve előrelépek és megölelem.

– Köszönöm, hogy eljöttél velem idáig. Tényleg nagyra értékelem.

Láthatóan meglepődik nagyon is emberi érzelemnyilvánításomon, ezért elhúzódom és aggódom, hogy talán valami rosszat csináltam. Amikor azonban ránézek, látom bárgyú mosolyán, hogy egyáltalán nem bánja. Azután úgy veregeti meg a fejem, mintha egy díjnyertes csivava lennék, vagy ilyesmi.

Nagyon jó érzés, hogy Jaxon egyik barátja elfogad, ezért én is rávigyorgok, és ugyanúgy tisztelgek neki két ujjal, mint ő.

Felnevet, gúnyosan rámosolyog Liára – szerintem csak a látszat kedvéért – azután megfordul, és visszaindul azon az úton, ahol jöttünk.

Én egy pillanatig őt nézem, arra számítok, hogy száguldani kezd, mint Lia, ehelyett komótosan sétál, mintha egy régi westernfilmben lenne, amit régen apával olyan sokszor néztem.

Ettől csak még jobban megkedvelem Mekhit. Hajlandó kettesben hagyni Liával, de nem rohan el, hogy minél később hagyjon magamra.

Még akkor is, ha csak egy másik vámpírral.

– Szóval, mi van veled? – kérdezem Liától, miután ismét ránézek a telefonomra és látom, hogy nem érkezett üzenet Jaxontól. Valamint azt is konstatálom, hogy két percünk van odaérni az órára.

– Azt hiszem, ezt inkább nekem kellene tőled kérdeznem azok után, ami a társalgóban történt ma. – Kíváncsian vonja fel a szemöldökét.

– Ja igen. Ööö, Jaxon… – Nem fejezem be, mert nem tudom, mit mondhatnék a dologról.

Lia felnevet.

– Nem kell elmagyaráznod semmit. Hudson is ugyanilyen túlzottan védelmező volt. Bármit megtett, amit szükségesnek ítélt, hogy gondoskodjon rólam. Még akkor is, ha nem volt mitől megvédeni.

Arra gondolok, hogy kijavítom őt, talán még azt is elmondom, mi történt az utolsó napokban, hogy megkérdezzem az ő véleményét, de már majdnem odaérünk az épülethez, és hirtelen megszaporodnak körülöttünk az emberek: vámpírok, boszorkányok és alakváltók. Mivel amúgy is elég pletyka kering rólam, úgy vélem, felesleges lenne ismét olajat önteni a tűzre.

Így ahelyett, hogy elmesélném Liának, mi történt az elmúlt néhány nap alatt, inkább csak megvonom a vállam, és felnevetek.

– Tudod, milyenek a fiúk.

– Igen. – A szemét forgatja. – Erről jut eszembe… arra gondoltam, nem szeretnél-e egy kicsit kiszakadni ebből macsóságból. Tarthatnának ma egy csajos estét. Arcpakolást csinálnánk, romantikus filmet néznénk és túl sok csokit ennénk. Talán még arra a körömfestésre is sort kerítenénk, amiről a múltkor beszéltünk.

– Ó! – Ismét lopva a telefonomra pillantok. Jaxon még mindig nem írt. Talán a nagybátyám mégis száműzte Prágába… vagy Szibériába. – Aha, gondolom.

– Hűha! – Megjátssza, hogy megsértődött. – Azért ennyire nem kell lelkesedni.

– Ne haragudj, csak azt reméltem, hogy Jaxon velem szeretné tölteni a ma estét. De – felsóhajtok, és felemelem a telefonomat – eddig még semmi.

– Hát igen. Azért ne számíts rá nagyon! Jaxon nem igazán szokott tervezgetni. – A keserű hang mögött szomorúság bujkál, amikor Jaxonról beszél. Erről eszembe jut, hogy annak ellenére, mit mond, biztosan ugyanúgy hiányzik neki a barátságuk, mint ahogy Jaxonnak.

Ami szívás, tekintve, hogy mennyire szenvednek most mindketten.

Nincs jogom beleavatkozni, nem ismertem Hudsont, és nem voltam itt, amikor megromlott a viszony Jaxon és Lia között – azt viszont tudom, milyen múlékony az élet, még a vámpírok számára is. Hogy a dolgok milyen hamar véget tudnak érni bármilyen figyelmeztetés nélkül, úgy, hogy esélyünk sincs helyrehozni.

Azt is tudom, milyen rossz Jaxonnak, hogy a Liával kapcsolatos problémái minden nap arra emlékeztetik, milyen szerepet játszott abban, ami Hudsonnal történt. Akaratlanul is arra gondolok, vajon ezek a problémák ugyanennyire bántják-e Liát…. és hogy talán mindketten meggyógyulnának, ha megbocsátanának egymásnak és maguknak.

Úgy értem, bármi jobb, mint ez az ellenséges viszony kettőjük között. Lia össze van törve, Jaxon pedig porig sújtva, és egyikük sem tud a jövő felé nézni, mert a múlt annyira rájuk nehezedik.

Végül emiatt nem tudom megállni, hogy ki ne mondjam:

– Tudod, nagyon hiányzol Jaxonnak. Erre rám mered.

– Nem tudod, miről beszélsz. – Félig suttogja, félig sziszegi.

– De igen. Jaxon elmondta, hogy mi történt. És elképzelni sem tudom, mennyire fájhat ez neked…

– Igazad van. Nem tudod elképzelni. – Megszaporázza a lépteit, miközben közeledünk az utolsó emelkedőhöz. – Úgyhogy ne próbálkozz!

– Oké. Ne haragudj! – Szinte már szaladok, hogy lépést tartsak vele. – Csak arra gondoltam, neked is jobb lenne, ha megpróbálnál újra kapcsolatba kerülni Jaxonnal. Vagy bárkivel, de tényleg. Tudom, hogy szomorú vagy, tudom, hogy csak azt akarod, hogy mindenki hagyjon békén, mert minden más túl fájdalmas már ahhoz is, hogy rá gondolj. Hidd el nekem, én tudom. – De még mennyire, hogy tudom. A helyzet az – folytatom –, hogy ettől nem leszel jobban. Pontosan ugyanott maradsz, ahol vagy, fuldokolsz a gyászban, és amíg úgy nem döntesz, hogy megteszed az első lépést, mindig is fuldokolni fogsz.

– Szerinted mit csináltam, amikor meghívtalak, hogy töltsük együtt az estét? – kérdezi vékonyabb hangon, mint amit valaha hallottam tőle. – Belefáradtam már abba, hogy minden este sírva alszom el, Grace. Belefáradtam a fájdalomba. Ezért gondoltam, hogy újrakezdem veled. Te kedves vagy, és nem ismerted Hudsont, sem azt az embert, aki egykor én voltam. Úgy gondoltam, van esélyünk arra, hogy barátnők legyünk. Igazi barátnők.

Elfordítja az arcát, de így is látom, hogy az ajkát harapdálja, egyértelműen próbál nem sírni. Totál szemétládának érzem magam.

– Hát persze hogy barátnők vagyunk, Lia. – Átkarolom a vállát és megszorítom.

Először megdermed, végül azonban ellazul, és az ölelésembe hajol. Régen én voltam az, aki soha nem engedte el először az ölelést… egészen addig, amíg a szüleim meg nem haltak. Azután olyan sok kéretlen ölelést kaptam emberektől, akik csak jót akartak nekem, de nem tudták, mi mást tehetnének még értem, hogy lassan csak azzal tudtam megvédeni magam, hogy én léptem hátra először.

Lia kedvéért azonban visszatérek a baleset előtti időszakhoz, és addig szorítom, amíg ő úgy nem dönt, hogy elég. Hosszabb ideig tart, mint gondoltam, ami az én elméletem szerint azt bizonyítja, hogy addig kell a másikat átölelni, amíg ő el nem húzódik, mert soha nem tudhatjuk, hogy min megy keresztül, vagy szüksége van-e vigasztalásra.

Természetesen a telefonom éppen ekkor dönt úgy, hogy végre megrezzen, és az ölelés közepén jelzi, hogy üzenetem érkezett. Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne nyúljak rögtön utána. De az igazi barátság fontos – nem beszélve arról, hogy nem sok van belőle –, ezért kivárom, hogy Lia lépjen hátra.

A telefonom még háromszor rezeg, aztán abbahagyja. Majd megint rezeg. Lia a szemét forgatja, de barátságosan, mintha azt jelezné, hogy elmúlt a vihar.

– Nézd meg, és szabadítsd meg Jaxont a szenvedésétől! Biztosan halálra rémült, hogy a figyelmeztetése ellenére az alakváltók azóta már Grace-burgert szolgáltak fel ebédre.

Igaza lehet, mert újabb két üzenet jön, mielőtt elővenném a mobilomat. Lia csak nevet, és a fejét rázza.

– Lám, elestek legjobbjaink!

Nem hazudok, a szívem kihagy egy dobbanást – vagy ötöt –, miközben ezt mondja, még akkor is, ha attól tartok, hogy ez csak vágyálom. Mégis nehezen tudom visszafogni a mosolygásomat, amikor látom, hogy Jaxon küldte ezt a sok üzenetet.

Jaxon: Mondtam neked, hogy ne aggódj.

Jaxon: Túléltem, készen állok az újabb harcra.

Jaxon: Vagy mondjam azt, hogy készen állok az újabb harapásra…

Jaxon: Mindegy, ma este gyere a szobámba, amikor ráérsz.

Jaxon: Mutatni akarok neked valamit.

Részben azért, mert azonnal írt nekem, miután végzett Finn bácsival.

És (leginkább) azért, mert arra kért, hogy menjünk el randizni. Már amennyire itt Alaszka közepén bárhova is el lehet menni.

Én: Bocsi, most Liával beszélgetek.

Én: Mindenképpen megyek. Hánykor?

Én: Örülök, hogy minden rendben ment.

Egy pillanatig habozom, azután elküldöm neki azt az üzenetet, ami azóta az eszemben jár, hogy megemlítette, készen áll az újabb harapásra. Valójában folyamatosan ezen gondolkodom, amióta órákkal ezelőtt eljöttem a szobájából.

Én: Szeretem, amikor megharapsz.

Elpirulok, miközben elküldöm, de nem bánom meg. Mert ez az igazság, és mert már amúgy is a karjaiba vetettem magam. Mi mást tehetnék, minthogy végigviszem a dolgot?

Amikor újra megrezzen a telefonom, szinte félek megnézni.

Félek, hogy túl messzire mentem. Félek, hogy túlságosan nyomulok.

Jaxon: Az jó, mert szeretem az ízedet.

Giccses és közhelyes, de egyáltalán nem számít, mert aaaaaaahhhhh. Annak ellenére, hogy ez a fiú igyekszik engesztelhetetlennek tűnni, nagyon is komolyan tud játszani. De tényleg. Melyik lány lenne képes ellenállni egy ilyen üzenetnek? Vagy a srácnak, aki küldte, miközben hajlandó farkasokkal, sárkányokkal és bárki mással harcba szállni, aki bántani akar engem?

Hát én biztosan nem.

Lia viszont öklendező hangot hallat, miközben a vállam fölött elolvassa az üzenetet.

– Az igen, Jaxon! Micsoda érzelgősség!

– Nekem tetszik. – Kikapcsolom a telefon képernyőjét és visszadugom a zsebembe. Nem akarom, hogy mást is lásson, amit még esetleg Jaxon írni fog.

Egy kicsit zavar is a gondolat.

– Akkor elhalasztjuk a mai estét? – kérdezi, és kinyitja a rajzterem ajtaját. – Majd holnap csináljunk arcpakolást?

– Jó tervnek hangzik. – Mindazok után azonban, amit elmondott, muszáj megkérdeznem:

– Biztos vagy benne? Elmehetek Jaxonhoz a csajos esténk után is.

– És én legyek a hibás, hogy az igaz szerelem útjába állok?

– kérdezi pimaszul. – Nem akarnám.

– Ó, nem erről van szó – válaszolom neki, habár magamban elolvadok a gondolattól. – Mi csak… együtt lógunk.

– Akarsz fogadni? – kérdezi, és felhorkan. – Mert az a Jaxon Vega, akit egész életemben ismertem, nem robbant ki majdnem egy háborút egy olyan lány miatt, akivel csak „együtt akar lógni”.

53.

Ha ez a csók háborút fog kirobbantani, akkor legalább legyen nagyon jó

Lia szavai még órákkal később is a fülemben csengenek, miközben próbálom kitalálni, hogy mit vegyek fel ma este a Jaxonnal való… randimra. Logikusan belegondolva tudom, hogy őt nem érdekli, de engem igen. Amióta idejöttem a Katmere Akadémiára, kifejezetten nem voltam a legjobb formámban, ezért legalább most az egyszer szeretném elkápráztatni.

– Szerintem a piros ruhát kellene felvenned – mondja Macy, aki törökülésben ül az ágyamon és nézi, ahogy a ruhaválasztáson görcsölök. – A fiúk imádják a piros színt. Az a ruha pedig nagyon dögös, ha mondhatok ilyet.

Igaza van. A ruha tényleg elképesztő, de…

– Szerinted nem túl egyértelmű?

– Mi a baj azzal, ha egyértelmű? – kérdezi. – Odavagy érte. Nyilvánvaló, hogy ő is beléd van esve, máskülönben nem akarta volna kitépni Cole nyakát ma a társalgóban. Különben sincs semmi baj azzal, ha látja rajtad, hogy miatta öltöztél ki.

– Ezt tudom. Csak… – Már legalább egymilliomodjára emelem fel a piros ruhát. – Ez túlzott kiöltözés.

– Nincs benne olyan sok anyag, hogy bármiből túlzott legyen – kuncog Macy.

– Igen. Pont ez az.

A piros ruha elképesztő, efelől kétségem sincs. És lefogadom, hogy csodásan nézne ki Macyn. Viszont túlzottan kivágott, merész szabású és a fontosabb helyeken alig takar valamit, és ez olyan távol áll a stílusomtól, amennyire csak lehetséges. Ami, gondolom, nem baj, kivéve, hogy bármi történik is ma Jaxonnal (vagy nem történik), azt szeretném, ha egy ilyen alkalomkor önmagam lennék, és úgy is érezném magam.

– Azt hiszem, a sárga ruhát fogom választani – döntöm el, és a kérdéses ruha után nyúlok. Spagettipántos, a nyakkivágása viszont egy kicsivel feljebb van, mint a pirosé, az alja pedig leér a térdem alá, ellentétben a másikkal, ami nem sokkal a fenekem alatt ér véget.

– Komolyan? Az a legutolsó, amit választanék az összes közül. – Macy meg akarja kaparintani, de én gyorsabb vagyok, és elhúzom előle. – Úgy értem, azt az apám vette nekem.

– Nekem viszont tetszik. Ráadásul nem ordít róla, hogy le akarom venni, amikor Jaxonnal vagyok.

– Mondja ezt az a lány, aki mindenféle huncutságot művelt vele a szobájában – válaszolja vigyorogva.

– Nem lett volna szabad elmondanom neked! Különben sem voltunk meztelenek. Csak csókolóztunk. – Leveszem az egyenruhámat, és belebújok a sárga ruhába. – Ez olyan öltözet, ami csak burkoltan közöl valamit.

– És pontosan micsodát? – Macy leszáll az ágyról, és lejjebb húzza a ruha alját, hogy rendesen simuljon a domborulataimra. – Ó, tudom már. Azt, hogy vágysz Jaxon szexi, szexi testére.

– Azt hittem, nem kedveled Jaxont. – Önelégülten vigyorgok rá. – Nem te mondtad, hogy milyen veszélyes és hogy tartsam tőle nagyon-nagyon távol magam?

– Látszik, mennyire hallgattál rám. – Odamegy a komódjához, és elkezdi kihúzogatni majd becsukogatni a tetején lévő ékszerdoboz milliónyi fiókját. – Különben is, csak azért, mert megijeszt, még nem jelenti azt, hogy ne tudnám értékelni, mennyire szexinek találod – válaszolja szándékosan mély és furcsa hangon. – Ráadásul ott van az a csodás harapásnyom a nyakadon. Aaaahhh!

Igaza van. Valahányszor meglátom a tükörben, legszívesebben elolvadnék.

– Jaxonnal kapcsolatban minden csodás – mondom neki, miközben odalép hozzám, kezében egy pár himbálózó arany fülbevalóval.

– Próbáld meg nem a ruhára csorgatni a nyálad! – feleli szárazon. – A nyálcsorgatás olyan elavult dolog.

Kiöltöm rá a nyelvem, mire bandzsítani kezd.

– Ezt Jaxonnak tartogasd!

– Ó, te jó ég! Halálra akarsz cikizni, mielőtt egyáltalán elindulnék?

– Mi ebben a ciki? Fülig bele vagy esve, ő is odáig van érted – én azt mondom, vágj bele!

– Ideadnád a fülbevalót, hogy végre elindulhassak? – kérdezem, és kinyújtom felé a kezem.

– Maradj nyugton, majd én beteszem neked. A kapocs kicsit nehezen működik. – Hozzám hajol, és bedugja az egyik fülbevalót a fülembe. – Hűha, olyan finom az illatod, hogy bárki szívesen felfalna… hoppá, úgy értem, beléd harapna.

– Az ég szerelmére, Macy…

– Jól van, jól van, nem piszkállak tovább. – Beleteszi a másik fülbevalót is. – Csak olyan vicces nézni, ahogy elpirulsz.

– Ja. Nagyon vicces – válaszolom szenvtelen hangon, miközben a második fülbevalóval bajlódik.

Végül sikerül bekapcsolnia, és hátralép.

– Hogy tudsz ilyen mozdulatlanul állni? – kérdezi, miközben lesimítja a ruhám szoknya részét. – Esküszöm, olyan voltál, mint egy szobor. Még szinte levegőt sem vettél, amíg be nem tettem a fülbevalót.

– Féltem, hogy megcsúszik a kezed, és kitéped a fülemet.

Vagy kiszúrod a szememet – ugratom.

Elfintorodik, én pedig felveszem azt a szép, magas sarkú cipőmet, amit magammal hoztam. Testszínű és pántos, vagyis szinte mindenhez megy. Köztük, hála istennek, ehhez a sárga ruhához is.

– Hogy nézek ki? – Körbefordulok a szoba közepén.

– Mint akinek vérátömlesztésre lesz szüksége, mire Jaxon végez veled.

– Macy! Elég már!

Csak vigyorog, miközben az ajtó felé indulok.

– Komolyan mondom, elképesztően nézel ki. Jaxon hanyatt fog esni, ha meglát.

Ezúttal az izgatottság miatt pirulok el.

– Tényleg így gondolod?

– Tudom. – Mutatja, hogy forduljak megint körbe, ezért megteszem. – Azonkívül tíz dollárba mernék fogadni, hogy erről a ruháról hiányozni fog néhány gomb, mire visszajössz.

– Oké, most már elég! – Megjátszott komolysággal nézek rá, és az ajtó felé indulok.

Ő viszont megint csak vigyorog és bandzsítva néz rám, amitől hangosan felnevetek. És megnyugszom, de bizonyára eleve ez volt a célja vele.

Nagyon furcsa érzés. Egy héttel ezelőttig tíz éve nem láttam Macyt, gyakorlatilag idegenek voltunk egymásnak. Most pedig nem tudnám elképzelni nélküle az életemet.

– Nem kell megvárnod ébren! – mondom, és kilépek az ajtón.

– Nem is terveztem – válaszolja halkan felhorkanva. – Mellesleg utána minden részletet szeretnék hallani. Úgy értem, mindet. Szóval jobban teszed, ha nagyon odafigyelsz, hogy jól el tudd mesélni.

– Hát persze – értek egyet vele csak azért, hogy ugrassam. – Majd jegyzetelek. Így nem fogok elfelejteni semmit.

– Most azt hiszed, hogy ez vicces, pedig komolyan mondom.

A jegyzetek nagyon hasznosnak lennének.

A szememet forgatom.

– Viszlát, Macy!

– Ugyan már, Grace! Hadd éljek egy kicsit rajtad keresztül, oké?

– Inkább keresd meg Camet, és élj saját magadon keresztül! Fontolóra veszi.

– Talán azt fogom tenni.

– Jó. És mindenképpen a piros ruhát vedd fel! Elvégre a srácok imádják, ha egyértelmű üzenetet közölsz.

Felmutatja a középső ujját, azután hozzám vág egy párnát, amit csak épphogy sikerül elkerülnöm.

– Nyugi, nyugi! – húzom még egy kicsit az agyát, aztán gyorsan elszaladok az ajtóból, mielőtt úgy dönt, hogy valami mást is hozzám vág, ami már fájni fog. Vagy, tudod, valami varázslatot bocsát rám, hogy hulljon ki az összes hajam. Megvannak a maga veszélyei, ha valaki egy boszorkánnyal lakik együtt.

Izzad a tenyerem, a szívem túl gyorsan dobog, miközben felmegyek a toronyszobába. Talán egyenesen iskola után kellett volna odamennem, ahogy eleve terveztem, mert amiatt, hogy ennyit készülődtem – frizura, smink, ruhaválasztás – csak több időm volt gondolkodni.

És még több időm, hogy ideges legyek.

Ami nevetséges. Hiszen ez Jaxon. Már látott fáról leesni és majdnem elvérezni. Többször megmentette az életemet, amióta idejöttem. Látott a legrosszabb formámban… akkor miért vagyok hirtelen annyira kétségbeesett, hogy megmutassam neki a legjobb formámat is? Valószínűleg egyáltalán nem érdekli, hogy kivasaltam a hajam, vagy hogy magas sarkú cipőt vettem fel.

Útban a szobája felé ezeket mondogatom magamnak – és talán el is hiszem. A kezem viszont még mindig remeg, amikor bekopogok az ajtaján. És a térdem is.

Jaxon szexis mosollyal nyit ajtót, ám rögtön azután, hogy megpillant, teljesen kifejezéstelenné válik az arca. Határozottan nem erre a reakcióra számítottam, miután két órán át készülődtem erre a találkozóra.

– Korán jöttem? – kérdezem, és hirtelen kényelmetlen érzés lesz úrrá rajtam. – Ha akarod, visszajöhetek később…

Elhallgatok, mert megfogja a csuklómat és gyengéden behúz a szobába… azután átkarol.

– Káprázatosan nézel ki – suttogja a fülembe, miközben magához szorít. – Elképesztően gyönyörű vagy.

A feszültség elillan belőlem, amint hozzám simul. Amint megérzem vonzó narancs- és friss víz illatát.

Abban a pillanatban, hogy erős, hatalmat sugárzó teste hozzám ér, körbefon.

– Te sem panaszkodhatsz – válaszolom neki. Valóban jól néz ki szakadt farmerében és világoskék kasmírpulóverében.

– Most először látok rajta más színt is a feketén kívül.

– Igen, ez inkább maradjon köztünk.

– Természetesen. – Átkarolom a derekát, és mosolyogva nézek fel rá. – Nem szeretném elrontani a rosszfiú- hírnevedet.

A szemét forgatja.

– Miért érdekel olyan megszállottan a hírem?

– Mert mindenki kötelességének érzi, hogy figyelmeztessen, milyen veszélyes veled lennem.

Nyilvánvalóan. Még sohasem randiztam egyetlen hozzád hasonló fiúval sem.

Tréfának szánom, de ahogy kimondom a szavakat, legszívesebben visszaszívnám őket. Elvégre éppen ma reggel mondta, hogy mennyire aggódik amiatt, hogy bántani fog. Csupán attól, hogy számomra ez nevetségesnek tűnik, hiszen mindig is végtelenül gyengéden bánt velem, ő még nagyon- nagyon komolyan veszi ezt az egészet.

És valóban, el is húzódik tőlem. Megpróbálom visszatartani, de ha ő el akar menni, akkor nincs az az erő, ami visszafogná.

– Egyszer már bántottalak, Grace – mondja kis idő múlva. A szeme és a hangja halálosan komoly. – Nem fog még egyszer megtörténni.

– Először is, tisztázzunk valamit. Nem te bántottál, hanem egy üvegdarab. Másodszor pedig tudom, hogy biztonságban vagyok veled. Ezt már elmondtam. Ha nem így gondolnám, most nem lennék itt.

Egy pillanatig az arcomat tanulmányozza, mintha azt próbálná eldönteni, hogy igazat mondok-e. Valószínűleg úgy dönt, hogy igen, mert végül bólint, és ismét felém nyújtja a karját. Ezúttal, amikor magához húz, lehajtja a fejét és csókot nyom az ajkamra.

Ez a csók más, mint a korábbiak, lágyabb és gyengédebb. Mégis ugyanolyan hatással van rám. Felvillanyoz. Kifordít magamból, felszínre hozza mindazt, amit iránta érzek és mindazt, amit remélem, hogy ő is engedélyez magának, hogy irántam érezzen.

Ma azonban nem akarok azzal foglalkozni, hogy mi történhet majd a jövőben. Ma azt ünnepeljük, ami van, ezért ezt a gondolatot mélyen elzárom magamban, és minden erőmmel belekapaszkodom Jaxonba.

A csók örökké tart, az ajka puhán simogatja az enyémet, mégis túl hamar húzódik el. Én még magamhoz szorítanám, a pólóját markolom, a testem az övéhez simul, és elszántan próbálom még egy kicsit ott tartani magam mellett.

Amikor végül mégis elengedem, amikor kinyitom a szám, nem az a Jaxon néz rám, akit már megszoktam. Sötét szemében nincs megbánás, a homlokát nem ráncolja össze mogorván. Ehelyett felszabadultabb és boldogabb, mint amilyennek valaha láttam.

Szeretem ezt az oldalát, és most egészen más miatt akad el a lélegzetem. Kíváncsi vagyok, vajon ő is ugyanezt érzi-e irántam, mert hosszú másodpercekig egyáltalán nem mozdulunk, csak nézünk egymás szemébe mereven, a lélegzetünket visszatartjuk, az ujjaink összekulcsolódnak.

A lelkemben egyre nő az érzelmek buborékja minden eltelt pillanattal, amíg őt nézem. Minden egyes érintéssel. Olyan régóta nem éreztem már ilyet, hogy eltart egy ideig, mire rájövök, hogy ez a boldogság.

Végül ő fordul el, én pedig fizikai fájdalomként élem meg a hiányát.

– Mit csinálsz? – kérdezem, amikor keresgélni kezd a szekrényben.

– Imádom rajtad ezt a ruhát, de valami melegebbre lesz szükséged – válaszolja, és kivesz egy vastag, prémbéléses, The North Face márkájú kabátot… természetesen feketét.

A karomat beledugja az ujjába, aztán felhúzza a cipzárt, és a kapucnit is a fejemre teszi. Ezután felveszi az ágyról a piros takarót, és azt mondja:

– Gyere!

Kinyújtja felém a kezét, én természetesen megfogom… hogy is ne tenném? Jelenleg bárhová követném ezt a fiút.

Elhúzza a függönyt az ablakról, én pedig először pillanatok ki arra, ami ránk vár.

54.

Mi lehetne érdekesebb, mint engem megcsókolni?

– Ó, te jó isten! – kiáltom meglepetten, és szinte szaladok az ablakhoz. – Ótejóisten! Honnan tudtad?

– Csak vagy három különböző alkalommal említetted – válaszolja, és felhúzza az ablakot, majd kilép a mellvédre, és felém nyújtja a kezét.

Követem, és közben az előttünk elterülő égre szegezem a tekintetemet. Olyan fényes, mint egy hatalmas szivárvány, elképesztően gyönyörű, mélylila háttér, rajta pedig ibolyakék, zöld és piros színek táncolnak.

– A sarki fény – lehelem, és annyira magával ragad semmivel össze nem hasonlítható szépsége, hogy alig érzem a hideget… vagy Jaxon szuper meleg takaróját magam körül.

– Szóval, olyan, amilyet vártál? – kérdezi, és hátulról átkarol, így egyszerre érzem a meleg takarót és a testét.

– Sokkal jobb – válaszolom, kicsit meglepődve, milyen erősek ezek a színek, és hogy milyen gyorsan mozognak a fények. – Eddig még csak képen láttam, nem is tudtam, hogy ezek így tudnak mozogni.

– Ez még semmi – mondja, és közelebb húz magához. – Még korán van. Várj csak, amíg tényleg beindul!

– Úgy érted, lesz még ennél több is? Nevet.

– Sokkal több. Minél gyorsabban érkezik a napszél a légkörbe, annál hevesebben táncol a sarki fény.

– A színek a gázok miatt vannak, ugye? A zöld és a piros az oxigén, a kék és lila pedig a nitrogén miatt.

Láthatóan lenyűgözöm.

– Sok mindent tudsz a sarki fényről.

– Gyerekkorom óta imádom. Az apám a szobám falára festette hétéves koromban. Azt mondta, egyszer majd elhoz ide, és megnézzük. – Akaratlanul is az jut eszembe, hogy nem tudta beváltani ezt az ígéretét. Ahogy sok mást sem, mert meghalt.

Jaxon bólint, és erősebben szorít magához. Aztán megfordít és szembenállok vele.

– Bízol bennem?

– Hát persze – válaszolom ösztönösen, a szívem legmélyebb és legősibb részéből.

Ezt ő is tudja. Látom abból, ahogy elkerekedik a szeme, érzem a hirtelen felgyorsuló szívverésében.

– Nem is gondolkodtál rajta – suttogja, és közben áhítatosan simogatja az arcomat az ujjaival.

– Min kellene gondolkodnom? – Átkarolom a nyakát és lehúzom a fejét egy csókra. – Tudom, hogy vigyázol rám.

Behunyja a szemét, néhány pillanatig az enyémhez támasztja a homlokát, majd megcsókol.

Úgy csókol, mint aki ki van éhezve rám. Mintha az egész világa ettől függene. Mintha én lennék az egyetlen, ami számít neki.

Én ugyanígy viszonzom a csókját, végül pedig már alig kapok levegőt, és a lehunyt szemem mögött látott színek fényesebbek, mint a sarki fény. Végül úgy érzem, mintha repülnék.

– Talán meg kellett volna kérdeznem, hogy van-e tériszonyod – suttogja Jaxon néhány perc múlva, miközben az ajka még mindig az enyémre tapad.

– Tériszonyom? Nem igazán – válaszolom, és beletúrok a hajába, hogy megint a számra húzzam az ajkát.

– Az jó. – A jobb kezemet addig tolja lefelé, amíg a nyakamhoz nem ér, és így egy kezemmel össze tudom fogni magamon a takaró mindkét felét. – Tartsd erősen a takarót!

Ekkor erősen megfogja a bal kezemet, és hirtelen kipördít, mint ahogy azokban a régi swing táncokban szokták.

Elakad a lélegzetem a hirtelen mozdulattól… és attól, hogy rájövök, már nem érzem a földet a lábam alatt. Néhány pillanat múlva felsikítok, mert először pillantom meg igazán az eget, amióta Jaxon elkezdett csókolni.

Már nem a mellvéden állunk és felfelé nézünk a sarki fényre, hanem legalább száz méterrel a kastély fölött lebegünk a levegőben, és mintha az aurora borealis kellős közepében lennénk.

– Te mit csinálsz? – kérdezem, miután képes vagyok kipréselni a szavakat elszorult torkomon. – Hogy lehet, hogy repülünk?

– Szerintem a lebegünk jobb kifejezés lenne arra, mit csinálunk – válaszolja vigyorogva.

– Repülünk, lebegünk, mi a különbség? – Minden erőmmel szorítom a kezét. – Le ne ejts!

Felnevet.

– Telekinetikus erőm van, elfelejtetted? Nem lesz semmi bajod.

– Ja, tényleg. – Amikor eszembe jut ez a tény, kicsit megnyugszom, és már nem szorítom olyan elkeseredetten a kezét. Most először, amióta elkezdtük lebegni, körülnézek az égen.

– Ó, édes istenem! – suttogom. – Ez a legcsodálatosabb dolog, amit valaha láttam!

Jaxon csak nevet és magához húz, ezúttal a hátamat fogja a mellkasához, így mindent látok, és közben a karját is érzem magam körül.

Ezután mindkettőnket megfordít, körbe-körbe forgunk a fény körül.

Ez az élmény egy életre szól, jobb, mint bármi, amit a Disneyland vagy a Six Flags Vidámpark kínálhat. Egész végig nevetek, minden pillanatát imádom.

Imádom az izgalmat, hogy az égen lebegünk a fénnyel együtt.

Imádom, hogy a csillagokkal táncolunk.

De még ennél is jobban imádom, hogy Jaxon karjában vagyok.

Órákig maradunk fent, táncolunk, lebegünk és pörgünk a világ legcsodálatosabb fényjátéka körül. Egyfelől tudom, hogy fázom – még a dzsekiben és Jaxon ölelő karjában is, miközben a sarki fény előttünk, mellettünk és mögöttünk terül szét az égen – mégis alig érzem. Másfelől hogy is foglalkozhatnék ilyesmivel, amikor itt vagyok Jaxonnal, és emiatt képtelenség bármi másra figyelni?

Végül azonban mindkettőnket visszavisz a mellvédre. Én szeretnék tiltakozni és könyörögni, hogy csak még egy kicsit maradjunk odafent, de nem tudom, hogy működik ez a telekinetikus erő, nem tudom, mennyi energiát és erőt vett el tőle, hogy ilyen sokáig tartott fent minket a levegőben.

– És még az gondoltad, hogy a vámpírok csak arra jók, hogy megharapjanak másokat – dörmögi a fülembe, miután ismét szilárd talaj van a lábunk alatt.

– Én ezt sosem mondtam. – Felé fordulok, az ajkamat a nyakára szorítom és élvezem, ahogy elakad a lélegzete, amikor a szám megérinti a bőrét. – Valójában úgy gondolom, hogy nagyon sok mindenre jó vagy.

– Valóban? – Közelebb húz magához, csókot lehel a szememre, az arcomra és az ajkamra.

– Igen. – A farmere hátsó zsebébe dugom a kezemet, és imádom, ahogy megremeg az érintésemtől. – Habár nem fogok hazudni, a harapás nagyon lenyűgöző képesség.

Felemelem a szám egy újabb csókra, ő azonban távolabb lép tőlem, mielőtt hozzáérhetne az ajkam. Követem, ő viszont csak mosolyog és az alsó ajkamat simogatja a hüvelykujjával.

– Ha most elkezdem a csókot, nem akarok majd megállni.

– Részemről rendben – felelem, és megpróbálom egymáshoz érinteni a testünket.

– Tudom. – Vigyorog. – De valamit szeretnék először megtenni.

– Mi lehet érdekesebb annál, hogy megcsókolsz? – kérdezem viccelődve.

– Abszolút semmi. – Futó csókot lehel az ajkamra, aztán hátralép egy nagyot. – De remélem, hogy ez szorosan a második helyen áll mögötte. Hunyd be a szemed!

– Miért?

Jaxon megjátszott türelmetlenséggel sóhajt fel.

– Mert arra kértelek. Nyilvánvalóan.

– Jól van. De jobb lesz, ha itt leszel, amikor megint kinyitom.

– A szobám előtt vagy. Hol lennék máshol?

– Nem tudom, de nem kockáztatok. – Összehúzott szemmel nézek rá. – Megvan az a rossz szokásod, hogy eltűnsz, amikor a dolgok kezdenek… érdekessé válni.

Erre elvigyorodik.

– Ez azért van, mert általában attól tartok, ha tovább maradok, megharaplak. Most viszont, hogy tudom, nincs ellene kifogásod, nem kell olyan gyorsan elmenekülnöm.

– Vagy egyáltalán nem kell elmenekülnöd. – Nyilvánvaló meghívásként oldalra biccentem a fejem.

A szeme az átlagos sötétről koromfeketévé változik, kitágul a pupillája, én pedig megborzongok a várakozástól.

Legalábbis addig, amíg azt nem mondja:

– Nem fogsz eltéríteni, Grace. Tégy meg egy szívességet mindkettőnknek, és hunyd be a szemed!

– Jól van. – Kicsit lebiggyesztem az ajkam, de megteszem, amit kér. Elvégre minél hamarabb túljutunk ezen, annál hamarabb tudom újra megcsókolni. – Ne kímélj! Elő a legrosszabbal…

A nevetése meleg levegővel legyezi a fülemet.

– Nem azt akartad mondani, hogy a legjobbal?

– Nálad sosem lehet tudni. – Türelmetlenül várok, hogy megtegye, amit akar… aztán érzem, hogy a hátamhoz ér a mellkasa, és a két karja körém fonódik. – Mi…?

– Most már kinyithatod a szemed – mondja. Kinyitom, és majdnem hanyatt esek a meglepetéstől.

– Ez mi…?

– Tetszik? – kérdezi halkan és olyan bizonytalanul, ahogy még sohasem hallottam.

– Ez a leggyönyörűbb dolog, amit valaha láttam. – Felemelem remegő kezemet, és megérintem a nyakláncot, amit néhány centire előttem tart a levegőben. Az ujjammal megsimítom a hatalmas, szivárványszínű követ, ami egy aranylánc közepén lóg. – Mi ez?

– Ez egy misztikus topáz. Egyes ékszerészek aurora borealis kőnek hívják, mert úgy keverednek össze benne a színek.

– Már értem, miért. – A kő elképesztő, minden egyes pici felület úgy van csiszolva, hogy kiemelje a kék, zöld és lila színeket, amelyek egyszerre egymásba olvadnak és el is különülnek egymástól. – Ez gyönyörű.

– Örülök, hogy tetszik. – Lejjebb engedi a nyakláncot, a kulcscsontomra fekteti, majd hátul összekapcsolja. Ezután hátralép és megnézi. – Jól néz ki rajtad.

– Ezt nem fogadhatom el, Jaxon. – Nagyon nehezen ejtem ki a szavakat, mert közben bennem minden azért kiabál, hogy fogjam erősen és soha ne engedjem el. – Ez… – Hatalmas. És el sem tudom képzelni, mennyibe kerülhetett. Valószínűleg többe, mint az összes tulajdonom együttvéve, ebben biztos vagyok.

– Tökéletes számodra – mondja, majd az orrával arrébb tolja a követ, és megcsókolja alatta a bőrömet.

– Igazság szerint ez bármelyik nő számára tökéletes lenne.

– A kezem magától emelkedik fel és megérinti a követ. Nem akarom visszaadni. – Annyira gyönyörű.

– Nos, akkor összeilletek.

– Ó, istenem! – nyögök fel. – Ez nevetségesen csöpögős volt.

– Igen – ért egyet velem, és megvonja a vállát, amiből az sugárzik, „megfogtál”. – Te pedig nevetségesen gyönyörű vagy.

Felnevetek, és mielőtt még bármit mondhatnék, megcsókol. Igazán megcsókol, és ettől minden gondolat kiszáll a fejemből.

Megnyílok előtte, imádom, ahogy az ajka az enyémen mozog. Azt pedig még jobban imádom, ahogy a nyelve megsimítja a szám sarkát, mielőtt a szemfogával óvatosan végigkarcolja az alsó ajkamat.

Megborzongok, amikor lejjebb siklik, csókokat hint az állkapcsomra, majd végig a nyakamra. Még sohasem éreztem ilyesmit ezelőtt, el sem tudtam képzelni, hogy lehetséges ilyet érezni. Olyan sok, fizikailag és érzelmileg is, szinte már túl sok is… de a lehető legjobb értelemben.

– Fázol – mondja, mert félreérti a borzongást. – Menjünk be!

Nem akarok bemenni, nem akarom, hogy véget érjen ez a varázslatos, misztikus este. Amikor azonban elhúzódik tőlem, megérzem a hideget, és ismét megborzongok. Ő erre azonnal felemel, és szinte belök az ablakon.

Utánam ő is bemászik, majd becsapja az ablakot mögöttünk. Én felé nyújtom a kezem, egy kicsit kifosztottnak érzem magam most, hogy újra itt vagyunk a való világban, nem pedig az égbolton táncolunk. Viszont rájöttem, hogy ha Jaxon eltökél valamit, akkor nem lehet eltéríteni tőle, különösen, ha az a célja, hogy mindent megtegyen a biztonságom és a kényelmem érdekében. Ezért megfogom a medált, amit soha többé nem akarok levenni, és várom, hogy megtegye, amit akar.

Perceken belül egy másik takarót terít körém, és mindketten egy csésze teát tartunk a kezünkben. Iszom egy kortyot, hogy megnyugtassam, aztán még egyet, mert a tea tényleg nagyon finom.

– Mi ez? – kérdezem, és az orromhoz emelem, hogy megszagoljam. Van benne narancs, fahéj és zsálya és még néhány illat, amit nem ismerek fel.

– Ez a kedvenc keverékem Liától. Ma délután hozta, egyfajta békepipaként, ha lehet ilyet mondani.

– Lia? – Nem tudom eltitkolni a meglepetést a hangomból, tekintve, hogy milyen beszélgetés zajlott le köztünk ma reggel. Iszom még egy kortyot. Ez a tea más ízű, mint a múltkori, amit múlt héten adott. Fűszeresebb, de nagyon jó.

– Igen, tudom, hogy hihetetlen. Amikor kinyitottam az ajtót, ő volt az utolsó ember, akire számítottam. – Megvonja a vállát. – Azt mondta, ma reggel beszélt veled, és azóta nem tud engem kiverni a fejéből. Nem maradt sokáig, csak ideadta ezt a teát, és azt mondta, ő hajlandó visszatérni ahhoz, ahogy régen voltak köztünk a dolgok, ha én is.

– És hajlandó vagy? – kérdezem, miközben vad öröm tölt el a gondolattól, hogy Jaxon végre visszakap valamit abból, amit elvesztett.

– Hajlandó vagyok megpróbálni – válaszolja. – Nem tudom, milyen lesz, vagy ez mit jelent, de akarok adni neki egy esélyt. És ezt neked köszönhetem.

– Én nem csináltam semmit – mondom neki. – Csak ti ketten.

– Szerintem nem így van.

– Pedig de. Valójában… – Nem fejezem be, mert megissza az összes teáját, azután félreteszi a csészét. A szeme úgy ragyog, mint aki akar valamit, a szívem pedig megdobban, mert rájövök, hogy én vagyok az, amit akar.

Leteszem a félig megivott teámat, és Jaxon felé nyújtom a karomat, minden porcikám érte kiált.

Magához von, felmordul, az arcát a nyakam és a vállam közti mélyedésbe temeti, miközben hosszú, lassú csókokat lehel az érzékeny bőrömre. Megborzongok egy kicsit, közelebb húzódom hozzá, imádom, ahogy az ajka a vállamra siklik, majd le a karomra, egészen a könyökhajlatomig. Imádom azt is, ahogy a kezével a hátamat simogatja le-fel a ruhám vékony anyagán keresztül.

Amikor vele vagyok, legtöbbször sok réteg ruha borítja a testemet… pulóver, kapucnis pulcsi, vastag, bolyhos gyapjúnadrág. Most viszont érzem a tenyere melegét a ruha vékony anyagán keresztül. Érzem selymes bőrét, amikor az ujjai hegye a lapockámon siklik.

Nagyon-nagyon jó érzés. Valójában olyan jó, hogy még jobban hozzáhajolok, és engedem, hogy megérintsen, ahol és ahogyan csak akarja.

Nem tudom, mennyi ideig állunk így itt, miközben simogat és csókol engem.

Elég sokáig ahhoz, hogy a belsőm olvadt viasszá változzon. Elég sokáig ahhoz, hogy a testem minden egyes sejtje lángra kapjon.

Több mint elegendő ideig ahhoz, hogy még jobban beleessek Jaxon Vegába.

Olyan jó az illata, olyan jó az íze, olyan jó megérinteni, hogy semmi másra nem tudok gondolni, csak rá. Csak őt akarom.

Amikor pedig végighúzza a szemfogát a nyakam érzékeny bőrén, minden megdermed bennem a várakozástól.

– Megengeded? – dörmögi, a lélegzete meleg a bőrömön.

– Igen! – válaszolom, és még hátrébb feszítem a fejem, hogy jobban hozzáférjen a nyakamhoz.

A szemfogával lassan kört rajzol a szívem fölött.

– Biztos vagy benne? – kérdezi újra, és én még jobban akarom, amiért ilyen tartózkodó… és ilyen gondoskodó.

Még jobban akarom ezt.

– Igen – sikerül kinyögnöm, majd átkarolom a derekát, és közelebb húzom magamhoz. – Igen, igen, igen.

Bizonyára erre a megerősítésre van szüksége, mert másodpercekkel később lecsap, és belém mélyeszti a szemfogát.

A korábban érzett gyönyör hullámzik végig rajtam. Meleg, lassú és édes. Átadom magam neki, mert tudom, hogy bízhatok benne. Tudom, hogy Jaxon sohasem venne el tőlem túl sokat.

Soha nem tenne semmi olyat, amivel árt nekem.

Végigsimítok a karján felfelé, majd beletúrok selymes hajába, miközben én is hátrahajtom a fejem, hogy jobban hozzám férjen. Felmordul a nyilvánvaló meghívásra, és érzem, hogy még mélyebbre mélyeszti a fogát, érzem, hogy a szívása erősebb és keményebb lesz.

Minél tovább tart, annál nagyobb gyönyört okoz, és annál többet akarok adni neki.

A melegséget azonban, amit a karjában érzek, lassan a csontjaimból eredő borzongás váltja fel, és szinte egészben elnyel. Letargia lesz úrrá rajtam, már alig tudok gondolkodni, még kevésbé mozogni, lélegezni.

Egy pillanatra, csupán egyetlen pillanatra felüti bennem a fejét a túlélési ösztön, és Jaxon nevét kiáltom. Hátrafeszítem magam, és erőtlenül harcolni kezdek a szorítása ellen.

Ekkor felmordul, még erősebben markolja meg a karomat, és még jobban magához szorít. A foga mélyebbre hatol, és miközben erősen szívja belőlem a vért, a tudatom kezd ködössé válni.

Már nem érzékelem az időt, sem magamat, csak megborzongva hozzáfeszülök. Átadom magam Jaxonnak és annak, amit el akar venni tőlem.

55.

Tea után köpönyeg

Ezután minden elhomályosodik előttem, és fogalmam sincs, mennyi idő telik el, mire Jaxon végre eltol magától. Nekiütközöm az ágynak, ráhanyatlok, kábultan fekszem ott néhány másodpercig.

Ezután Jaxon felmordul:

– Kelj fel, Grace! Menj el innen!

Van a hangjában valami vad színezet, amely áthatol a letargiámon, legalábbis egy kicsit. Olyan sürgetés, ami miatt kinyitom a szemem, és elszántan próbálok rá figyelni.

Ekkor már fölém magasodik, a fogáról csöpög a vér, az arcát eltorzítja a harag. A kezét ökölbe szorítja, sötét morgás tör fel halkan a torkából.

Ez nem az én Jaxonom, sikítja bennem egy hang. Ez egy olyan karikatúra, ami a rossz vámpírfilmekben szerepel, nem az a fiú, akit szeretek. Ez egy szörnyeteg, és csak egy hajszál választja el attól, hogy teljesen elveszítse az irányítást maga fölött.

– Tűnj el! – förmed rám ismét, sötét szeme végül megtalálja az enyémet. De ez már nem az ő szeme, nem igazán, ezért elhúzódom a lélektelen, feneketlen mélységtől, amely belőle néz kifelé, miközben a fejemben visszhangzik a kiáltása:

Tűnj el, tűnj el, tűnj el!

Valami nem stimmel vele – valami nagyon rossz dolog történik – és amíg egy részem miatta retteg, egy sokkal nagyobb részem tőle retteg. Ez a rész veszi át bennem az irányítást, lemászom az ágyról, vigyázok, hogy ne tegyek olyan mozdulatot, amit a legkevésbé is agresszívnek lehet tekinteni.

Jaxon követ a tekintetével, a morgása egyre vészjóslóbb, miközben én az ajtó felé araszolok. Nem mozdul, nem próbál megállítani… csak összehúzott szemmel és csillogó szemfoggal bámul engem.

Rohanj, rohanj, rohanj! A belső hang már teljes erejéből ordít, én pedig nagyon szívesen hallgatok rá.

Különösen, mert Jaxon is rám förmed:

– Tűnj. El.

A hangjából kicsendülő félelem és sürgetés a szívembe hasít, ezért megiramodom és az ajtó felé szaladok, pokolba azzal, hogy a mozdulat felébreszti-e benne a gyilkost, vagy sem. Már amúgy sem sok választja el az erőszaktól, és ha nem figyelek a figyelmeztetésére, csak magamat okolhatom azért, ami történik. Különösen, mert nyilvánvaló, hogy ő mindent elkövetett, hogy lehetőséget adjon a menekülésre.

Ezt észben tartva az ajtó felé botladozom, amilyen gyorsan csak remegő lábammal menni tudok. Az ajtó nehéz, ezért két kézzel fogom meg, és minden erőmmel meghúzom. Csakhogy gyenge vagyok a vérveszteség miatt, és elsőre szinte meg sem mozdul. Érzem, hogy Jaxon egyre közelebb ér hozzám, érzem, hogy fölém tornyosul, miközben igyekszem minden erőmet összeszedni, hogy megmozdítsam az ajtót.

– Kérlek! – könyörgök. – Kérlek, kérlek, kérlek! – Nem is tudom, hogy Jaxonnak vagy az ajtónak szól-e a könyörgésem.

Bizonyára ő sem tudja, mert hirtelen az ajtókilincsre téved a keze, és szélesre tárja nekem.

– Menj! – sziszegi.

Nem kell kétszer mondania. Átlépek a küszöbön, átszaladok az olvasó alkóvon, kétségbeesetten el akarok jutni a lépcsőig… a lehető legmesszebbre kell mennem ettől a megtestesült gonosztól, amely korábban Jaxon volt.

Ez egy kis alkóv, és már csak néhány méter választ el a szabadságtól. Viszont annyira szédülök, hogy alig tudok egyenesen állni, minden lépésnél megingok.

Ennek ellenére elszántan tartok a lépcső felé. Eltökéltem magamban, hogy megkímélem Jaxont attól a fájdalomtól, hogy megöljön egy újabb embert, aki fontos neki. Bármi történik is most, az nem az ő hibája – még ebben a ködös tudatállapotban is tisztában vagyok vele, hogy valami nagyon-nagyon nem stimmel.

Persze, ha valami történik velem, nem lehet majd meggyőzni arról… hogy bármi történt is, egyáltalán nem az ő hibája volt. Ezért még mélyebbre nyúlok magamban, összeszedem minden erőmet, hogy mentsem az életemet… és ezzel együtt Jaxonét is.

Minden erőtartalékomat mozgósítom, hogy eljussak a lépcső tetejéig, és végül sikerül. Ha kell, négykézláb mássz le rajta, kiabál bennem az a hang. Tegyél meg bármit, amit csak kell!

Megtámaszkodom a falnál, odahúzom magam a lépcső tetejére, és felkészülök rá, hogy megtegyem az első, reszkető lépést lefelé. Ekkor azonban, mielőtt leléphetnék, egyenesen Liába ütközöm.

– Nem érzed magad jól, Grace? – kérdezi. Van a hangjában valami furcsa színezet, amit még sohasem hallottam tőle. – Mi a baj?

– Lia, ó, hála az égnek! Segíts neki, kérlek! Valami baj van Jaxonnal. Nem tudom, mi az, de kezdi elveszíteni az irányítást. Ő…

Ekkor olyan erősen vág pofon, hogy a legközelebbi falhoz tántorodom.

– Fogalmad sincs, milyen régóta akartam már megtenni ezt – mondja. – Most pedig ülj le, és fogd be, különben hagyom, hogy Jaxon rád támadjon!

Döbbenten bámulok rá. Lassan forgó agyam nehezen tudja felfogni ezt a hirtelen változást. Csak akkor kezd némileg kitisztulni a fejem, amikor Jaxon vicsorogva kirohan a szobából, engem pedig elönt a rémület.

Biztosra veszem, hogy normális körülmények között Liának esélye sincs Jaxonnal szemben – senkinek sincs –, most viszont, hogy valami baj van vele, már nem vagyok annyira biztos benne.

– Jaxon, ne! – kiáltom, ő azonban csak azzal törődik, hogy Lia és közém álljon, ezért nem is figyel rám.

– Tűnj el a közeléből! – parancsolja, és ugyanekkor lerepülnek a dolgok a körülöttünk lévő polcokról.

Lia csak felsóhajt.

– Tudtam, hogy erősebbre kellett volna csinálnom azt a teát. De attól féltem, hogy abba belehal a kis ölebed, és azt nem engedhettem. Legalábbis még nem.

Megvonja a vállát, majd mézesmázos, éneklő hangon folytatja:

– De nem kell aggódni. – Előhúz egy fegyvert a zsebéből, és szíven lövi Jaxont.

56.

Megvadult vámpírlány

Felsikítok, oda akarok szaladni Jaxonhoz, de csak annyit érek el, hogy térdre esem. Gyenge vagyok, szédülök és hányingerem van… nagyon erős hányingerem. A helyiség forog körülöttem, hideg hullámok söpörnek végig a testemen, az izmaim megfeszülnek, alig tudok levegőt venni vagy megmozdulni.

Mégis megpróbálok odajutni Jaxonhoz. Zokogok és kiabálok, miközben a földön mászom, rettegek, hogy Lia megölte. Nem könnyű megölni egy vámpírt, de biztos vagyok benne, hogy ha valaki tudja, hogyan kell, az csakis egy másik vámpír lehet.

– Az ég szerelmére, fogd már be a szád! – Lia olyan erősen rúg a hasamba, hogy kiszakad belőlem minden levegő. – Nem öltem meg, csak elkábítottam. Néhány óra múlva kutya baja se lesz. Te azonban nem leszel ilyen szerencsés, ha nem hagyod abba ezt az állandó nyafogást.

Talán arra számít, hogy ismét hisztizni kezdek ettől a fenyegetéstől, ám az nem igazán lep meg. El vagyok kábítva, nehezen tudok gondolkozni, az agyam azonban még működik annyira, hogy rájöjjek, ezt nem fogom élve megúszni. Ami azért nem kis teljesítmény, tekintve, hogy jelenleg a saját nevemre is alig emlékszem.

– Több teát kellett volna innod – mondja nekem. A hangjából csak úgy süt az undor. – Minden sokkal könnyebb lenne, ha azt tetted volna, amit kell, Grace.

Úgy néz rám, mintha arra számítana, hogy bocsánatot kérek, ami biztos, hogy nem fog megtörténni. Különben is, hogy nézne már ki? Hoppá? Sajnálom, hogy megnehezítem neked, hogy megölj?

Hagyjál már!

Lia tovább beszél, én pedig egyre nehezebben tudom követni, amit mond. A hely forog körülöttem, a fejem ködös, és csakis Jaxonra tudok gondolni.

Jaxonra, ahogy a sarki fény közepén forog velem. Jaxonra, ahogy ördögi szemmel néz rám.

Jaxonra, amikor azt mondja, meneküljek, ahogy még bedrogozva, ködös tudattal is engem próbál megvédeni.

Ez elég ahhoz, hogy oldalra gördüljek, és megpróbáljam odavonszolni magam hozzá még akkor is, ha nincs hozzá erőm, mert még négykézlábra sem tudok állni.

– Jaxon! – szólítom, de olyan torzan tudom csak kiejteni a nevét, hogy még én sem ismerem fel. Ennek ellenére ismét megpróbálom. Majd megint. Mert a bennem lévő hang azt kiáltja, hogy ha Jaxon tudja, hogy bajban vagyok, eget-földet megmozgat, hogy segítsen rajtam.

Még akkor is, ha ehhez az kell, hogy magához térjen egy kábítólövedék után.

Bizonyára ezzel Lia is tisztában van, mert azt sziszegi:

– Fogd be! – Fölém tornyosul.

Ettől azonban csak még elszántabb leszek.

– Jaxon! – szólítom újra. Ezúttal alig vagyok hangosabb, mint a suttogás, a hangom cserben hagy, ahogy a testem többi része is.

– Nem akartam megnehezíteni neked – mondja Lia, azután felemeli a kábítólövedékes pisztolyát, és egyenesen rám szegezi. – Amikor majd felébredsz, és úgy érzed, mintha egy elefántcsorda vonult volna végig rajtad, jusson eszedbe, hogy te akartad, hogy így legyen!

Azzal meghúzza a ravaszt.

57.

Varázs, varázs, nagyon durva ősi varázs

Amikor felébredek, reszketek. Fázom… annyira fázom, hogy vacog a fogam, és mindenem – de szó szerint mindenem – fáj. A legrosszabb a fejem, ám a testem összes többi része is legalább annyira borzalmas. Minden izmom olyan, mintha egy kínpadon nyújtották volna a végtelenségig, a csontjaim fájnak. És ami még rosszabb, alig tudok levegőt venni.

Ahhoz eléggé ébren vagyok, hogy tudjam, valami nincs rendben. Nagyon-nagyon nincs rendben – ám annyira még nem ébredtem fel, hogy eszembe jusson, micsoda. Meg akarok mozdulni, magamra akarom húzni a takarót az ágyamról, ám ekkor a lényem belsejében szóló figyelmeztető hang visszatér, és azt parancsolja, hogy maradjak nyugodtan. Megparancsolja, hogy ne mozduljak, ne nyissam ki a szemem, még csak ne is vegyek nagy levegőt.

Ez utóbbi nem lesz probléma, mert úgy érzem, mintha egy húszkilós súly nehezedne a mellkasomra – ugyanilyen érzés volt tizennégy éves koromban a tüdőgyulladás, csak ez most milliószor rosszabb annál.

Szeretnék nem figyelni a hangra, oldalra gördülnék, hogy valami felmelegítsen, ám ekkor emlékképek kezdenek bevillanni az agyamba, amiktől úgy megijedek, hogy mozdulatlanul fekszem tovább.

Jaxon, a szemében ördögi tűz, ahogy azt kiáltja nekem, hogy meneküljek.

Lia fegyverrel hadonászik.

Jaxon összeesik, és elveszti az eszméletét.

Lia rám ordít, hogy minden az én hibám, pont mielőtt – ó, istenem! Lelőtte Jaxont! Ótejóégótejóégótejóég!

Pánik hullámzik végig rajtam, a szemem kipattan, mielőtt visszafoghatnám magam. Megpróbálok felülni, oda akarok menni Jaxonhoz, de nem tudok megmozdulni. Felülni sem tudok. Oldalra gurulni sem. Nem tudok semmit csinálni, csak az ujjaimat meg a lábujjaimat mozgatni, és egy kicsit a fejemet, habár az még mindig nem elég tiszta ahhoz, hogy tudjam, miért.

Legalábbis amíg oldalra nem fordítom a fejem, és meg nem látom, hogy a jobb karom oldalra van feszítve, és ki van kötözve egy vaskarikához. Gyors pillantás a másik oldalra, és látom, hogy a bal karommal ugyanez a helyzet.

Nem kell zseninek lenni ahhoz, hogy rájöjjek, a lábam is le van kötözve, és ahogy egyre jobban oszlik szét a köd, rájövök, hogy kezem-lábam szétterpesztve fekszem egy hideg kőtömbön. És nincs rajtam más, csupán egy vékony, pamut ingruha, ami őszintén szólva már csak hab a tortán.

Úgy értem, Lia elkábított, lelőtt és lekötözött. Muszáj, hogy ezek után még meg is fagyjak?

Miközben az emlékeim lassan visszatérnek, adrenalin söpör végig a testemen. Megpróbálom visszafojtani, próbálok a kétségbeesett rettegés ellenére is gondolkodni, ám a hideg, a kábítószer és az adrenalin miatt a gondolkodás most nem a legkönnyebb feladat számomra.

Muszáj megtudnom, hogy mi történt Jaxonnal. Tudnom kell, hogy él-e még, vagy Lia megölte. Azt mondta, nem fogja megölni, de nehéz elhinnem bármit is, amit mond, mivel eredetileg körmöt festeni hívott, most pedig itt vagyok.

Amikor arra gondolok, hogy valami történt Jaxonnal, végtelen üresség kong bennem. A pánik rettegésbe fordul. Oda kell mennem hozzá. Meg kell tudnom, mi történt.

Tennem kell valamit.

Amióta a Katmere Akadémiára jöttem, most először kívánom azt, bárcsak nekem is lenne valami természetfeletti képességem. Nevezetesen az, hogy el tudom szakítani a kötelet. Vagy teleportálok. A francba, jelenleg beérném Jaxon telekinetikus erejének töredékével is… valamivel, bármivel, ami segítene abban, hogy kiszabaduljak innen és leszállhassak erről a szörnyű kőről.

Egy kicsit megrázom a fejem, megpróbálom kitisztítani ezt a kábult, vattával kibélelt érzést, ami jelenleg elborítja. Azután igyekszem rájönni, mi a fenét tehetnék, hogy leszedjem magamról ezeket a köteleket, mielőtt Lia visszajön a pokolnak abból a bugyrából, ahol jelenleg tartózkodik.

Bárhol vagyok is, nagyon sötét van. Nem koromsötét, nyilvánvalóan, mert a testemtől valamennyire ellátok, de nem messzire. Alig több mint egy méterre minden irányban, azután viszont csak sötétséget látok. Nagy-nagy sötétséget.

Ami persze egyáltalán nem rémisztő, tekintve, hogy egy olyan iskola közepén vagyok, ami tele van sötétben vadászó lényekkel. Micsoda szerencsém van!

Arra gondolok, hogy kiabálni kezdek, ám a hideg levegő azt bizonyítja, hogy már nem az iskola főépületében vagyok. Ami azt jelenti, hogy valószínűleg nincs a környéken senki, aki meghallaná, kivéve Liát, az ő figyelmét pedig egy másodperccel sem akarom hamarabb magamra vonni, mint ahogy magától visszatérne.

Ezért az egyetlen lehetséges dolgot teszem, amit ilyen helyzetben tenni lehet: amilyen erősen csak tudom, nekifeszülök a köteleknek. Persze tisztában vagyok vele, hogy nem fogom tudni elszakítani, de a kötelek nyúlnak valamennyire, ha elég sokáig és erősen húzzák. Ha csak annyira ki tudnám nyújtani, hogy áthúzzam rajta a csuklómat, akkor ki tudnám venni a kezemet, és legalább lenne egy kis esélyem.

Jól van, inkább csak egy egészen icipici, jelenleg azonban nem panaszkodom. Bármilyen apró kis esély jobb, mint itt feküdni és várni a halált.

Vagy valami még rosszabbat.

Nem tudom, mennyi ideig húzogatom és feszegetem a kötelet, de úgy érzem, mintha egy örökkévalóság óta csinálnám. A valóságban ez valószínűleg nem több nyolc vagy tíz percnél, ám rémülten és egyedül a sötétben sokkal-sokkal többnek tűnik.

Megpróbálok arra koncentrálni, amit csinálok, minden figyelmemet a szabadulásra összpontosítom, semmi mással nem foglalkozom. Csakhogy nagyon nehéz, mivel nem tudom, hol van Jaxon, nem tudom, mi történt vele, vagy hogy egyáltalán életben van-e még. De persze, ha nem jutok ki innen, soha nem is fogom megtudni.

Ez a gondolat ad erőt, hogy még erősebben húzzam és csavarjam a kezem ide-oda. Már fáj a csuklóm – nem meglepő –, mert az ide-oda húzgálás kidörzsölte. Mivel nem tudok mit kezdeni a fájdalommal, nem veszek róla tudomást, inkább még gyorsabban húzogatom, és közben hegyezem a fülem, nem hallok-e valami olyan hangot, ami arra utal, hogy Lia visszatér.

Jelenleg nincs semmi, csak a csuklóm sercegését hallom a kötélhez dörzsölődni, de ki tudja, meddig marad ez így.

Kérlek, suttogom az univerzumnak. Kérlek, csak egy kicsit segíts nekem!

Kérlek, csak hadd szabadítsam ki az egyik karomat! Kérlek, kérlek, kérlek!

A könyörgés nem használ. Persze igazából nem is számítottam rá. Akkor sem működött, amikor meghaltak a szüleim.

A kidörzsölt csuklómat már átjárja fájdalom – és valami csúszós nedvességet érzek, tartok tőle, hogy vér. Szerencsére a folyadéktól könnyebb forgatni a kezem, vagyis a vérzés nem a legrosszabb, ami történhet ebben a helyzetben. Így legalább könnyebben ki tudok szabadulni innen, mielőtt megjelenik itt egy vámpír… vagy hét.

Most először értem meg – most érzem át igazán –, miért van az, hogy egy állat hajlandó akár a saját lábát is lerágni, csak hogy kiszabaduljon. Ha úgy gondolnám, hogy attól nagyobb esélyem lenne elmenekülni, valamint ha elérném a csuklómat, talán én is fontolóra venném ezt a lehetőséget. Különösen, mivel ez a húzgálás láthatóan nem ér…

A bal kezem majdnem kicsúszik a kötélből. Annyira meglepődöm, hogy majdnem felkiáltok a megkönnyebbüléstől, és talán elszúrok mindent. Megrettenek, nehogy egy hang is elhagyja a torkomat – habár valószínűleg ebben a helyzetben ez nem alaptalan félelem –, de azért összeszorítom az állkapcsomat, hogy magamban tartsam a megkönnyebbülés, az izgatottság és a fájdalom hangjait ebben a sötét teremben.

Nem veszek tudomást a fájdalomról, a rettegésről, semmivel nem foglalkozom, csak azzal, hogy már nagyon közel vagyok ahhoz, hogy kiszabadítsam az egyik kezemet. Minden megmaradt erőmmel a bal csuklómat forgatom és olyan erősen és olyan hosszan feszítem, hogy szinte sokkot kapok, amikor végül tényleg kicsúszik a kötélből.

Most már elviselhetetlen a fájdalom, és érzem, hogy vér csorog végig a kezemen, az ujjaim közé szivárog, aztán végigfolyik a tenyeremen. Nem érdekel, mivel már olyan közel vagyok ahhoz, hogy kiszabaduljak. Elfordítom a testemet és a másik csuklóm felé nyúlok. Nem a legkönnyebb mutatvány így kifeszítve. Mivel a lábam szétterpesztve szintén le van kötözve, csak egy kicsit tudok elfordulni, de ahhoz eléggé, hogy elérjem a másik kezemet.

Eléggé, hogy legyen némi esélyem arra, hogy teljesen kiszabadítsam magam.

Az ujjaimat a kötél és a jobb csuklóm közé csúsztatom. Azután teljes erőmből húzni kezdem. Ez a bizarr, kicsavarodott testhelyzet újabb fájdalmat okoz, de most nem foglalkozom vele. Biztos vagyok benne, hogy bármilyen fájdalmat érzek is most, össze sem lehet hasonlítani azzal, amit akkor fogok érezni, amikor majd Lia megteszi velem azt… amit tervez. Bármi legyen is az.

Végül ez a kötél is tágul annyit, hogy a jobb kezemet is ki tudom szabadítani. Valamiért ez a kis szabadság újra pánikkal tölt el, ezért minden erőmre szükségem van, hogy ne kezdjek el sírni, amikor felülök és megpróbálom kiszabadítani a bokámat is.

Minden egyes másodperc egy örökkévalóságnak tűnik, miközben kétségbeesetten fülelek, hogy nem hallom-e Liát közeledni. Nem tudom, miért számít ez olyan sokat, nem mintha vissza tudnék feküdni és úgy tenni, mintha nem történt volna semmi, ha mégis megjelenik. Ez a sok vér gyakorlatilag lehetetlenné teszi, hogy ez valaha is megtörténjen.

Ettől a gondolattól kétszer olyan elszántan próbálom húzgálni a kötelet, és addig feszítem, amíg az ujjaimról és a bokámról is ledörzsölődik a bőr, és vérezni kezd.

Végül a jobb bokám körüli kötél enged egy kicsit. Nem annyit, hogy át tudjam húzni rajta a lábamat, de ahhoz elég, hogy most már csak arra az egy oldalra koncentráljak.

Újabb másfél perc elteltével kiszabadítom a jobb lábamat, és most már minden erőmmel a balra koncentrálok.

Legalábbis amíg egy magas, éles sikítás nem hasít a hideg levegőbe, amitől minden szőrszál égnek áll a testemen. Különösen, amikor a sikítás körülöttem visszhangzik.

Lia sikít, ezt tudom. Megfagy a vér az ereimben, egy pillanatra nem tudok mozdulni, még gondolkodni sem a rémülettől. Azután a belső hang áttör a félelem falán, és azt parancsolja, hogy: siess, siess, siess!

Most már rángatni kezdem a kötelet, nem érdekel, ha mély barázdát vágok is vele a bőrömbe, annyira elkeseredetten próbálom meglazítani, hogy kiszabaduljak.

– Kérlek, kérlek, kérlek! – motyogom ismét az univerzumnak. – Kérlek!

Fogalmam sincs, hol vagyok, és ha esetleg tényleg ki tudok szabadulni, vajon el tudok-e menekülni erről a helyről anélkül, hogy halálra fagynék, amikor kilépek. Amikor arra gondolok, hogy itt ragadok ezen a helyen, az elfojtott pánik ismét felüti ocsmány fejét.

Egyszerre csak egy problémával foglalkozom –, emlékeztetem magam. Először ki kell szabadulnom a kötelékekből, aztán majd aggódom amiatt, ami ezután következik. Minden más, bármilyen szörnyű legyen is, csupán akkor következik, ha le tudok jutni erről a kőtömbről, ahol úgy fekszem, mint egy emberáldozat.

A gondolattól elakad a lélegzetem, és sírás fojtogatja a torkomat. Leküzdöm a könnyeket. Majd később sírok.

Később sok mindent megtehetek.

Most le kell szállnom végre erről az oltárról vagy mi a franc ez. El kell mennem innen és megtudni, mi történt Jaxonnal. Minden más várhat.

A kötél végre meglazul – köszönömköszönömköszönöm –, és sikerül kihúzni a lábamat anélkül, hogy még több bőrréteget lehámoznék róla.

Mihelyt kiszabadulok, leugrom az asztalról… és majdnem elterülök a földön. Most, hogy már állok, rájövök, milyen kábult vagyok még mindig. Azt gondoltam, hogy az adrenalin majd kiűzi a kábítószer hatását, ami még a szervezetemben van, de ezek szerint nagyon erős szer lehetett. Vagy sokkal régebb óta fekszem azon az asztalon, mint gondoltam…

Nagy levegőt veszek, és összpontosítok. Próbálom a ködös tudatom ellenére tisztán felmérni, hogy hol vagyok… és hogyan tűnjek el innen, mielőtt az az őrült Lia visszatér.

Újabb sikítás hasít a levegőbe, én pedig megdermedek… azután futásnak eredek. Nem tudom, hová futok, de úgy gondolom, ha végigmegyek a fal mentén, előbb-utóbb csak találok egy ajtót. Ha pedig szerencsém van, akkor inkább előbb, mint utóbb.

Alig teszek meg azonban néhány lépést, egy üvöltés követi a sikítást. Ez a hang mély, erős és teljesen állatias. Egy pillanatra azt gondolom, talán Jaxon az, és újult rémület hasít belém.

Ezután szólal meg bennem a logika. Nagyon sokféleképpen hallottam már Jaxon hangját, de így még soha. Soha nem üvöltött úgy, hogy nem volt benne semmiféle emberi vonás.

Újabb üvöltés következik, azután annak a hangja, ahogy valami nekiütközik a falnak. Újabb sikítás, némi morgás, valami eltörik, egy másik dolog megint a falnak ütközik.

Lia nyilvánvalóan harcba keveredett valakivel, nekem pedig ki kellene használnom az alkalmat, hogy eltűnjek innen, és minél messzebbre meneküljek. De mi van, ha tévedek? Mi van, ha az a személy, aki így morog és üvölt, mégiscsak Jaxon? Mi van, ha ő is olyan kábult, mint én, és nem bír el Liával? Mi van, ha…

Elkezdek futni a felé a fal felé, ahonnan a kiáltásokat és a zajokat hallom. Ostoba húzás – a legostobább –, de tudnom kell, hogy Jaxon-e az. Tudnom kell, hogy jól van-e, vagy Lia azt csinálja vele, amit velem akart megtenni.

A térdem beleütközik valamibe, amikor át akarok menni a helyiség másik oldalára, mert időközben rájöttem, hogy ez egy hatalmas terem. Bármi borult is fel, folyadék ömlik ki belőle a lábamra és a hosszú ingruhára, amibe Lia öltöztetett. Undorító érzés ez a víz, befolyik még a lábujjaim közé is, átitatja a ruhámat, de nem foglalkozom vele, csak futok, amilyen gyorsan csak tudok. Őszintén szólva nem túl gyorsan, a kábítószer és a fájós, nedves lábam miatt, de megteszem, ami tőlem telik. Legalábbis amíg körülöttem fel nem lobban – nekem úgy tűnik, legalább – ezer gyertya, mindegyik ugyanabban a pillanatban.

Amikor a fények megvilágítják a termet, döbbenten megtorpanok. És azt kívánom, bárcsak még mindig sötét lenne.

58.

Soha ne csinálj bizalomgyakorlatot valakivel, aki tud repülni

Most legalább tudom, hol vagyok. Pontosan tudom, hol vagyok. Az alagútban. De nem azon a részén, ahol már jártam, hanem az egyik félreeső teremben, ahová valamelyik alagút vezet, amit még sosem láttam ezelőtt. Ennek ellenére biztos vagyok benne, hogy Lia ide hozott. Az építészeti megoldások – nem beszélve a csontokból készült csillárokról, a gyertyatartókról – nem olyanok, hogy könnyen el lehet felejteni őket.

Sajnos a nyilvánvalóan valódi emberi csontokból készült gyertyatartók a legkevésbé rémisztőek ezen a helyen. Ugyanez nem mondható el a – legalább – két tucat egy méter magas üvegvázáról, amelyek vérrel telve sorakoznak a helyiség közepén lévő oltár egyik oldalán. Az oltár közepén pedig egy kőtömb hever, rajta véres kötelekkel.

Szóval nem is tévedtem túl nagyot, amikor gúnyosan arra gondoltam, hogy emberáldozat vagyok.

Szuper.

Gyorsan lenézek a lábamra, és látom, hogy nem véletlenül éreztem olyan undorítónak azt a „vizet”, ami beszivárgott a lábujjaim közé. Nem víz volt. Hanem vér.

Valaki másnak a vére borít.

Furcsa, hogy úgy érzem, ez még rosszabb, mint bármi más ezen a rémálomba illő, pokoli helyen. Pedig így van. Sikerül visszafojtanom a sikítást, amely már a torkomban készülődik.

De nem sokon múlik. Olyan közel voltam ahhoz, hogy felsikítsak, hogy egy halk nyüszítés azért mégiscsak kiszökik a számon.

Azután megfordulok, és egy óriási, zöld sárkányt látok egyenesen felém repülni. Gyorsan csapkod a szárnyaival, a karmait előre nyújtja.

Nem fogok hazudni, teljesen kiakadok tőle. De totálisan, rendesen beijedek, még sikítok is, ahogy kell. Lehúzom a fejem, próbálok minél kisebbnek tűnni, miközben az ajtó felé szaladok, de már azelőtt tudom, hogy nem fog sikerülni, mielőtt egy tűzcsóva elsüvít mellettem, és tőlem jobbra a falba ütközik.

Hátraugrom, megpróbálok megfordulni, ám ez a kis késlekedés bőven elég a sárkánynak ahhoz, hogy elkapjon. A karmaival megragadja a felkaromat, felsérti a bicepszemet, miközben felemel a földről, és elkezd visszafelé repülni a helyiségben.

Harcolok a fogása ellen, megpróbálom elérni, hogy leejtsen, mielőtt túl magasra szállna. A karmai azonban már nemcsak felsértik a bőrömet, hanem bele is mélyednek a húsomba. Elakad a lélegzetem, mert újabb fájdalom hasít belém, de a sárkány elérte, amit akart – már nem küzdök ellene, túlságosan félek attól, hogy darabokra tép, ezért nem kockáztatok.

Rettegek, hogy megöl, ezért nem csinálok semmit, csak megragadom a lábát, és megpróbálom lefejteni magamról a karmait. Tudom, hogy nem fog sikerülni, de jelenleg ennél jobb terv nem jut eszembe. Különösen, mivel ekkor hirtelen elhallgat bennem az a hang, ami napok óta megmondta, mit csináljak.

Sajnos az ujjaimmal nem tudom kiszedni magamból a sárkány karmait, azok még mélyebbre vájnak, és egy pillanatra minden elsötétül előttem. Veszek néhány mély levegőt, és arra koncentrálok, hogy visszaszorítsam a fájdalmat. Fogalmam sincs, hogy sikerült egyetlen éjszaka alatt egy vámpírnak és egy sárkánynak is elrabolnia engem.

San Diego még sosem tűnt ilyen távolinak.

A sárkány hirtelen lejjebb ereszkedik, olyan alacsonyra, hogy a lábam gyakorlatilag leér a földre. Egyenesen egy hatalmas szárnyas ajtó felé tartunk a helyiség túlsó végében – úgy tűnik, egész végig rossz irányba próbáltam menekülni – ám ez valószínűleg nem lesz probléma, leszámítva, hogy az ajtó zárva van, és a sárkány – keze? mancsa? karma? – jelenleg tele van velem.

Összehúzom magam, felkészülök a becsapódásra és – biztosra veszem, hogy – a közelgő halálomra. Ám körülbelül egy másodperccel azelőtt, hogy nekirepülnénk az ajtónak, az kinyílik, mi pedig egyenesen átsuhanunk rajta… a sikoltozó és dühös Lia feje fölött.

A sárkány nem áll meg, csak kiterjeszti a szárnyát és még gyorsabban repül, végig a hosszú folyosón, ami szerintem a központi oszlopcsarnokhoz vezet, ahol az a hatalmas csontcsillár lóg.

Lia alattunk fut ugyanabban az irányban, elég gyorsan ahhoz, hogy tartsa velünk az iramot. Ekkor már nagyon közel állok ahhoz, hogy megtébolyodjak. Mert így egy sárkány és egy vámpír fogságában új értelmet nyer az a régi mondás, hogy „két tűz közé szorul”. A tűzben rekedt személynek pedig sohasem jó.

Ráadásul kezd már nagyon elegem lenni abból, hogy a természetfeletti lények ide-oda dobálnak. Úgy értem, oké, el akarom hinni, hogy az a sárkány – akár Flint az, akár valaki más, akivel együtt járok iskolába –, megpróbál megmenteni, a karmai viszont jelenleg úgy mélyednek belém, hogy ennek egy kicsit nehezen tudok örülni.

Úgy vélem, jelen helyzetben a legjobb kimenetelű forgatókönyv az lehet, ha választok, hogyan akarok meghalni: egy sárkány vagy egy vámpír által. Sajnos fogalmam sincs, melyik lenne a kevésbé fájdalmas. És számít ez egyáltalán, ha végül úgyis halott leszek?

Őrült gyorsan száguldunk, ezért másodperceken belül elérjük az alagutak központi csomópontját. Hogy mi a probléma? Egyenesen a hatalmas csontcsillár felé repülünk, amelyen több száz meggyújtott gyertya ég, és a sárkány nem mutatja jelét annak, hogy le akarna lassítani. Ami nem baj. Egy sárkány feltehetően tűzálló. Sajnos ugyanez nem mondható el rólam, vagy a rajtam lévő pamutingről.

A vámpírharapás hirtelen már nem is tűnik olyan rossz választásnak. Főleg, mivel a másik lehetőség az, hogy élve elégek a levegőben.

Az utolsó pillanatban azonban a sárkány szorosan felhúzza a lábát a testéhez, engem továbbra is a karmaiban tartva, és a csillár alatt repül át. Nyilvánvalóan az a célja, hogy a lehető legmagasabb pozícióban menjen el alatta. Lia azonban csak arra várt, hogy egy kicsit lejjebb ereszkedjen, mert most elrugaszkodik a földről, és belekapaszkodik a sárkány farkába.

A sárkány felordít, megpróbálja lerázni őt magáról, Lia azonban erősen fogja. Másodpercekkel később már mindkét karjával teljesen átöleli a farkát, és amilyen erősen csak tud, a földre ránt minket.

Ami mellesleg rohadtul erős. Különösen, hogy a sárkány nem enged el, miközben lefelé zuhanunk.

Durván csapódunk a földbe. Az egyetlen előnye az, hogy a sárkány azonnal elenged, amikor leérünk, és hosszú percek óta most először nem mélyednek karmok a karomba. A hátránya viszont az, hogy a vállamon landolok és csillagokat látok, nagyon rossz fajta csillagokat.

Ráadásul alig tudom mozgatni a bal karomat. A bajt csak tetézi, hogy a csuklóm, a bokám és az ujjam még mindig vérzik, most pedig már a karom is, ahol a sárkány belém karmolt. Ja, igen, és egy őrült vámpír is üldöz, akinek a szeméből rituálisgyilkos-hajlam sugárzik.

És én még azt hittem, hogy Alaszka unalmas lesz.

A hátam mögött vicsorgás és kiabálás hangzik fel, ezért nagy nehezen feltérdelek, és próbálom kizárni a tudatomból a – kificamodott? eltört? kiugrott? – vállam miatti fájdalmat. Megfordulva azt látom, hogy Lia és a sárkány teljes erővel egymásnak esnek.

A sárkány suhint egyet a karmával és felhasítja Lia arcát, mielőtt az elugrik előle. A következő pillanatban Lia azzal válaszol a támadásra, hogy felugrik a sárkány hátára, és olyan erősen húzza hátra a szárnyát, hogy a sárkány felordít fájdalmában. Aztán hátracsavarja a fejét, és tüzet lövell ki rá.

Lia elhúzódik a tűznyaláb útjából, de egy kicsit azért megperzselődik, amitől csak még dühösebb lesz. Ráhasal a sárkány hátára, azután lyukat üt az egyik szárnyába.

A sárkány megint felordít, majd gyors egymásutánban a szivárvány színeit váltogatja magán. Miután a színkavalkád véget ér, már újra ember… és nem is akárki, hanem Flint. Ő is vérzik. Nem annyira, mint én, habár a szárnya minden bizonnyal nagyon fájhat, abból ítélve, ahogy összegörnyed, miközben támolyogva lábra áll.

Ugyanazt a ruhát viseli, mint korábban, csak sokkal szakadtabb, és nagyon sok vágás és horzsolás borítja a testét. Lia a zuhanás után kissé rosszabb állapotban van, mégis vad, ősi kiáltással rohan Flint felé. A hangtól minden hajszálam az égnek áll. Flint félúton találkozik vele, a karján kidüllednek az izmok, miközben próbálja távol tartani magától Lia csattogó szemfogát. Miután rendesen meg tudja fogni, ő vágja a földhöz Liát. Azután megragadja a fejét, és újra meg újra a kőpadlóhoz üti.

Lia ellenkezik, kapálózik és vicsorog, mindent elkövet, hogy leállítsa. Flint azonban erősen fogja, és érthetetlen dolgokat morog rá. Én kihasználom, hogy egymással vannak elfoglalva, és megpróbálok a lehető legtávolabb kerülni tőlük, amilyen gyorsan csak tudok.

Nagy nehezen lábra állok, nem törődöm a fájdalommal, sem azzal, hogy a sérült vállam miatt kénytelen vagyok folyamatosan balra dőlni. De az előrehaladó mozgás még ebben a világban is előrehaladó mozgás, és nem maradhatok itt végignézni, ahogy Flint és Lia megpróbálják megölni egymást.

Fél füllel még a hátam mögötti harcra figyelek, de közben az oszlopcsarnok felé futok/bicegek, keresem azt az alagutat, ami visszavisz az iskola főépületébe. Azt, amivel visszajutok a Katmere Akadémiába.

Átmegyek a központi termen ahhoz az alagúthoz, ami eggyel arrébb van, mint a Lia és Flint járatával szemben lévő. Amikor azonban elkezdek futni benne, nem tudom, hogy segítségért kiabáljak-e, vagy megpróbáljak még egy kicsit észrevétlenül távolodni. És a kicsi alatt azt értem, hogy elég sokáig ahhoz, hogy elbotorkáljak az iskoláig, ahol Finn bácsi bizonyára véget vet ennek az ügynek.

Mielőtt az egész világ felrobbanna.

Sajnos alig jutok át az alagút bejáratán, amely érzésem szerint visszavezet a kastélyba, amikor Flint utolér. Megmarkolja a hajam, és arccal a legközelebbi falhoz vág.

– Flint, hagyd abba! Kérlek! – sikerül kinyögnöm nagy nehezen a fájdalom ellenére, ami sérült vállam miatt hasít belém.

– Bárcsak megtehetném, Grace! – A hangja komoly és legyőzött. – Azt hittem, ki tudlak vinni innen, de Lia nem hagyja. És nem engedhetem, hogy azok a kullancsok felhasználjanak arra, amire akarnak.

– Felhasználni engem? Nem tudom, miről beszélsz.

– Liának egész végig tervei voltak veled. Ezért hozott ide.

– Nem ő hozott ide, Flint. A szüleim meghaltak…

– Hát nem érted? Ő ölte meg szüleidet, hogy idehozzon. Már akkor biztosan tudtuk, amikor megérkeztél, és a farkasok elég közel kerültek hozzád, hogy megszagoljanak.

– Biztosra vettük, hogy hamarabb le tudjuk zárni ezt a dolgot, mielőtt idáig jutnánk, de téged és Liát elintézni egy dolog. Jaxont viszont… amikor rájöttünk, hogy ő is benne van a tervben… az már egy egészen más történet.

Szédülök, a szavai úgy hatnak rám, mintha gyomorszájon ütöttek volna, és közben próbálom felfogni őket.

– Te miről… a szüleim… Jaxon… hogy lehet… – Elhallgatok, és veszek egy nagy levegőt. Próbálom átvészelni a fájdalmat, a zavarodottságot és a rémületet, amit a szavai kavarnak fel bennem.

– Nézd, nincs időm, hogy mindent elmagyarázzak. Amúgy sem változtatna semmin, ha megtenném. Meg akarlak menteni, Grace. Tényleg. De nem engedhetjük meg, hogy Lia véghez vigye a tervét. Azzal vége lenne a világnak. Ezért meg kell halnod. Ez az egyetlen módja annak, hogy megakadályozzuk a katasztrófát. – Kinyújtja előre a kezét, és átfogja a nyakamat.

Azután szorítani kezdi.

59.

Ragadd meg a halált

– Hagyd abba! – nyöszörgök, és elszántan próbálom lefejteni magamról a kezét véres ujjaimmal. – Flint, kérlek! Nem teheted ezt!

De Flint nem hallja. Csak megtört, könnyes szemmel bámul rám, miközben egyre jobban szorítja a nyakamat.

Pánik lesz úrrá rajtam, megrémülök, hogy tényleg meg fogja tenni. Hogy megöl… vagy még rosszabb, azelőtt fogja megtenni, hogy megtudnám az igazat, mi történt valójában a szüleimmel.

– Flint, elég! – Próbálok többet is kinyögni, könyörögni, hogy árulja el, miről beszél, de túl erős a nyomás torkomon. Nem tudok többet kimondani, nem kapok levegőt, már gondolkodni is alig bírok, miközben a világ kezd elsötétülni körülöttem.

– Sajnálom, Grace. – A hangja megtört és lesújtott, de a szorítása nem enyhül. – Bárcsak ne így lenne. Soha nem akartalak bántani. Soha nem akartam…

Hirtelen felkiált, és meglazul a keze a nyakam körül, az ujjai természetellenes szögben hajlanak hátra a nyakamról.

Én zihálok, próbálok levegőt juttatni égő tüdőmbe sérült torkomon keresztül. Fáj, nagyon fáj, de most nem számít a fájdalom. Semmi sem számít, csak az, hogy újra kapok levegőt.

Amikor végre elég oxigén kerül a tüdőmbe, és félig már tisztán tudok gondolkozni, körülnézek, hol van Lia. A földön látom meg összeesve, ugyanazon helyen, ahol Flint hatalmas sárkányerejével korábban a földbe verte a fejét.

Meg vagyok győződve róla, hogy már nem jelent fenyegetést – legalábbis egyelőre –, ezért ismét Flintre nézek, aki térdre rogyott. A kezét szorongatja, az arcán szenvedés látszik, és egy pillanatra – de csak egy rövid pillanatra – megsajnálom. Ami bizarr, mivel néhány másodperccel ezelőtt ugyanezekkel az ujjakkal fojtogatott engem.

Elnyomom magamban az együttérzésemet, egy lépést távolodok tőle, a fal mellett osonok, amilyen észrevétlenül csak tudok. Fogalmam sincs, mi folyik itt, nem tudom, hogy a körülöttünk lévő számtalan természetfeletti lény közül melyik felelős Flint szenvedéséért, de azért van egy jó tippem. És ha igazam van, akkor a dolgok ezentúl sokkal rázósabbak lesznek. Ha igazam van, Flint hamarosan nagyon durva…

Jaxon ront a helyiségbe, mint valami sárkánykövető rakéta, a figyelme csak és kizárólag Flintre irányul, miközben hihetetlenül gyorsan szeli át a termet. A szeme izzik, dühös erőszakot sugároz, rám csupán egy röpke pillantást vet, mialatt végigmér tetőtől talpig, mintha feltérképezné a sérüléseimet. Aztán már újra Flintet nézi, megmarkolja a haját, és a szemközti falhoz hajítja.

Flint a hátával ütközik a falnak, mire az megremeg. Azután Jaxon ráveti magát, dühös vicsorgása és morgása megtölti a helyet, a mennyezetről visszhangzik. Egy részem legszívesebben odaszaladna hozzá, és könyörögne neki, hogy öleljen át, gondoskodjon rólam, miután végzett Flinttel. Egy másik részem azonban nem tudja elfelejteni, amit Flint mondott. Nem tudja túltenni magát azon a hanyag kijelentésen, hogy Jaxon is része Lia őrült tervének.

Csakhogy ez nem logikus. Ha Jaxon is végig benne volt, Lia miért adott neki teát, hogy elkábítsa? És miért lőtte bele azt a nyugtató lövedéket?

Nem, Flint bizonyára téved, győzködöm magam, miközben minden erőmmel próbálom visszafojtani a kitörni készülő zokogást. Jaxon nem bántana szándékosan, és egészen biztosan nem vett volna részt abban, hogy megöljék a szüleimet. Nem tenne ilyet. Képtelen lenne rá azok után, ami Hudsonnal történt.

Flint váratlanul felüvölt, válaszul Jaxon morgására, azután elkezd visszatámadni. Jaxon erre újra elrepíti, és Flint ezúttal fejjel csapódik egy másik falnak.

Bárki más meghalt volna egy ilyen becsapódás után, a sárkányok azonban minden bizonnyal különböznek az emberektől… még emberi alakjukban is. Flint simán lerázza magáról az ütést, azután ismét megpördül és szembefordul Jaxonnal.

Amikor felemeli a karját, hogy verekedjenek, a keze már nem emberi. Karmok állnak ki belőle, és villámgyorsan előresuhint vele, Jaxon szívére célozva.

Elfojtott sikoly tör fel a torkomból, ezért a szám elé kapom véres kezemet, hogy semmiképpen sem hívjam fel magamra a figyelmet. Jaxon kitér az ütés elől, azután kinyújtja a kezét, Flint nyakára akarja kulcsolni az ujjait ugyanúgy, ahogy Flint tette velem. Ám mielőtt ezt megtehetné, Flint elkezd átváltozni.

Eltart néhány másodpercig, és Jaxon megpróbálja megakadályozni, vagy legalábbis szerintem ez a célja, amikor a varázslatos szivárványszínek közé nyúl, amely mindig akkor villan fel, amikor Flint alakot vált. Jaxon keze azonban akadálytalanul átmegy rajta, nem tud megragadni semmit, miközben mindketten várjuk, milyen szörnyűséges alakot ölt Flint.

Meg is kapjuk a választ, amikor teljes sárkányalakban áll előttünk. Magas és fenséges, a teste ragyogó smaragdzöld, és minden erejét, elszántságát és tűzerejét Jaxonra irányítja.

Aki meg sem rezdül. Szilárdan áll a talpán, és úgy néz erre a nyavalyás szörnyre, mintha csak egy kis gekkó lenne. Várja a támadást vagy a nyitányát valami másnak, ki tudja, minek.

Flint azonban láthatóan ugyanolyan türelmes, mint Jaxon, még sárkányalakban is, ezért hosszú ideig csak köröznek egymás körül.

Úgy tűnik, Jaxon megnyugodott. A szeme már majdnem visszatért a szokásoshoz, az arca teljesen üres, semmit nem lehet leolvasni róla. Ami jó dolog, mert…

Hirtelen az egész alagút remegni kezd, mintha egy nyolcas erősségű földrengés rázná meg. Na jó, lehet, hogy nem teljesen nyugodt, gondolom, miközben már így is gyenge térdem feladja a küzdelmet és durván a földre rogyok. Arra számítok, hogy a rengés mindjárt abbamarad, mert Jaxon uralkodik magán, ám úgy tűnik, ez nem szerepel a teendői listáján. A fal elkezd leomlani, a hatalmas csillárról pedig csontok peregnek a földre a helyiség közepén.

Flint tüzet okád, egyenesen Jaxonra, aki felemeli a kezét, és eltéríti a csóvát a legközelebbi falhoz. A mozdulat feldühíti Flintet, aki újabb tüzet okád rá, ezúttal olyan forrót, hogy még én is érzem a forróságot a helyiség szélén. És nem hagyja abba. Folyamatosan köpi rá a tüzet, miközben Jaxon mindet blokkolja.

A dolog jó oldala, hogy a föld már nem remeg, mivel Jaxon minden erejét arra összpontosítja, hogy ne égjen meg, Flint pedig arra fókuszálja az erejét, hogy megégesse Jaxont. Először úgy tűnik, hogy holtpontra jutottak, Flint tüzet lövell, Jaxon pedig kivédi. Ahogy azonban telnek a másodpercek, rájövök, hogy Jaxon nem csupán kivédi a tüzet, hanem lassan megpróbálja visszafordítani Flint felé. Telekinetikus erejével lassan, nagyon lassan a sárkány felé íveli vissza.

Egy részem szeretne maradni és megnézni, hogy mi történik, hogy Jaxon jól van-e az összecsapás végén, ám a belső hang újra visszatér, és arra sarkall, hogy fussak, meneküljek, hagyjam sorsára Flintet és Jaxont, és inkább magamat mentsem.

Bármilyen más körülmények között nem figyelnék a hangra, itt maradnék, hátha megtalálom a módját, hogyan segíthetek Jaxonnak. Flint szavai azonban nem hagynak nyugodni – arról, hogy Jaxon is része Lia tervének, hogy Lia a felelős a szüleim haláláért, és hogy bármit tervezett is, az nem történhet meg.

Persze nem tudom, hogy mindez igaz-e, vagy sem, de ha igen… ha igaz, akkor nem számíthatok Jaxonra vagy bárki másra, hogy segítsen nekem. Meg kell szöknöm. Méghozzá a saját erőmből.

Ettől a gondolattól vezérelve megmozdulok, és elindulok a kivezető alagút felé. Szeretnék felállni és szaladni, de túlságosan szédülök és rosszul vagyok ahhoz, hogy bármi másra teljen az erőmből, mint négykézláb mászni. Így hát ezt teszem. Négykézláb mászom az alagút felé, minden egyes mozdulat valóságos kínszenvedés a vállam és véres kezeim számára.

Hála istennek, Jaxon és Flint túlságosan el vannak foglalva egymással, hogy észrevegyék az én lassú, lopakodó távozásomat. Remélem, ez így is marad, miközben elérem az alagút bejáratát.

Csak még egy kicsit, mondom magamnak, és befordulok a sarkon.

Csak még egy kicsit, ismétlem meg, mint valami mantrát, és egy pillanatra nekidőlök a falnak, hogy megvárjam, amíg enyhül kissé a fájdalom.

Csak még egy kicsit, mondom ismét, amikor feltápászkodom a földről és lábra állok.

Adok magamnak még pár másodpercet, hogy megvizsgáljam az állapotomat – a gyomrom kavarog, a térdem remeg, az egész testem fáj –, azután azt gondolom, a pokolba vele, és elkezdek támolyogva lépkedni az alagútban, amennyire csak sajgó bokám képes előrevinni.

Nem teszek meg hat méternél többet, amikor valami meglök hátulról. Előrebukom és újra elterülök a földön. Fájdalom hasít belém, amikor a vállam a földhöz ütközik, és egy pillanatra úgy gondolom, el fogok ájulni.

A következő másodpercben azonban csökken a fájdalom, és miközben próbálok előremászni, rájövök, hogy már nem fáj a vállam. Vagy legalábbis nem lüktet úgy, mint néhány perccel ezelőtt. Valószínűleg visszaugrott a helyére, amikor a földre zuhantam. Jobban mondva, amikor a földre löktek.

Adrenalin árasztja el a testemet a gondolatra, kíváncsi vagyok, vajon Jaxon talált-e rám. Vagy Flint. Azt szeretném, ha inkább Jaxon lenne – még úgy is, amit Flint mondott arról, hogy összejátszik Liával. Ám abból ítélve, milyen durván lök meg és rúg az oldalamba, úgy vélem, nem ő az.

Ettől pánikba esem, mert attól rettegek, hogy Jaxon megsérült… vagy még rosszabb. Mi van, ha Flint hazudott? Ha Jaxon mégsem része Lia őrült tervének, én pedig otthagytam egyedül?

Megfordulok, a kezemet szánalmasan védekező állásba emelem, mert biztos vagyok benne, hogy egy tűzokádó sárkányt látok majd magam előtt. Ehelyett Lia vad és tébolyult szemébe nézek. A szeme egyre őrültebbé válik, miközben azt kérdezi:

– Ugye nem gondoltad komolyan, hogy csak úgy kisétálsz innen?

60.

Egyesek üldözési mániának nevezik, én viszont úgy, hogy egy gonosz némber emberáldozatként akar használni téged

– Egy kurva szót se szólj! – folytatja Lia, miközben megmarkolja a hajamat, és annál fogva kezd húzni az alagútban. Elviselhetetlen, kibírhatatlan, őrjítő fájdalmat érzek, mindkét kezemmel megfogom a fejem, elszántan próbálok valami enyhülést nyerni ebből a hasogató, éles fájdalomból, miközben a hajamnál fogva húz.

Nem sikerül, és egy pillanatra olyan erős ez a kín, hogy gondolkozni sem tudok. Nem kell hozzá zseninek lennem, hogy rájöjjek, Lia a halálom felé vonszol vissza. Ha hagyom, hogy visszavigyen abba a terembe, ahol a vér és az oltár áll, akkor meg fogok halni – biztos vagyok benne, hogy a lehető legszörnyűbb és leghátborzongatóbb körülmények között.

Szóval pokolba a figyelmeztetésével és pokolba azzal, hogy csendben maradjak! Nagy levegőt veszek, és a tőlem telhető leghangosabb és leghisztérikusabb sikítást adom ki magamból, miközben olyan erősen vájom a körmömet a kezébe, hogy kiserken a vére.

Erre nagyot káromkodik, és a fejemet a falba veri, amely mentén ráncigál. Az ütés csak kábultabbá teszi amúgy sem valami jól működő agyamat, de nem éri el a célját, hogy befogjam a szám. Semmi sem fogja ezt elérni, fogadom meg magamban, miközben csak sikítok, sikítok és sikítok, ugyanakkor próbálom kiszabadítani a hajamat Lia satuszerű szorításából.

Persze nem hagyja, és ezúttal, amikor megfordul, az arcomba rúg. Ahhoz nem elég erősen, hogy eltörje az állkapcsomat, de ahhoz eléggé, hogy hátratántorodjak, aminek megvan az az előnye, hogy elhallgatok, miközben körülöttem minden kezd elsötétülni.

– Azt már nem, te ribanc! – sziszegi nekem Lia. A következő ütése éles pofonként csattan az arcomon. – Nem fogsz visszaaludni. Az egész rohadt felhajtás azért van, mert ébren van rád szükségem.

Ez a legjobb ösztönzőerő, ami rávesz arra, hogy megpróbáljak újra elájulni. Sajnos azonban nem ez van megírva számomra, mivel a hajamnál fogva vonszolás olyan fájdalommal jár, ami ébren tart. Csak azt remélem, ha ezt túlélem – de még akkor is, ha nem –, nem leszek teljesen kopasz a végén.

Már félúton járunk az alagútban, amikor Lia megáll. Először azt gondolom, hogy csak pihenni akar. Rendes körülmények között olyan hatalmas az ereje, hogy én valószínűleg nem jelentenék számára különösebb megerőltetést. Most viszont elszakadt mindig makulátlan ruhája, véres haja az arcára tapad, és nem néz ki olyan jól, mint szokott. Ami azt jelenti, hogy talán jobban megsérült és kimerült, mint én.

A gondolat reményt ad, ezért újra küzdeni kezdek ellene, ő azonban valami mást tervezett, mert határozottan nem azért álltunk meg, hogy pihenjen. Addig csavarja a kezét a hajamban, amíg abba nem hagyom a kapálózást, azután az egyik kezét a kőre teszi körülbelül mellmagasságban, és teljes erejéből megnyomja.

A fal megmozdul, súrlódik, majd végül egy egész nagy rész nyílik ki, és mögötte feltárul egy szuper titkos átjáró a titkos alagutak labirintusában.

Az átjáró szűk és sötét, és a legutolsó hely a világon, ahol szívesen lennék Liával összezárva. Persze nem sok választási lehetőségem van, amikor talpra ránt, és még mindig a hajamnál fogva belök a folyosóra, majd ő is bejön utánam ebbe az új járatba.

Néhány lépést teszünk, majd a titkos ajtó becsukódik mögöttünk. Amikor hangosan becsapódik, egy pillanatra úrrá lesz rajtam a kétségbeesés, mert rájövök, hogy nekem ennyi volt. Elfogytak a lehetőségeim, itt fogok meghalni, ebben az őrült labirintusban, egy vámpír áldozataként, aki teljesen bekattant.

És nem tehetek ellene a világon semmit.

Durván hasít belém a felismerés, és egy pillanatra olyasmit érzek, amely több mint csüggedés és reménytelenség. Mert ha valami nem változik meg hamar, csak imádkozhatok, hogy bármi történjék is velem, annak legyen gyorsan vége. Nos, és azt sem engedhetem, hogy megadjam Liának az elégtételt, hogy lásson összetörve. Bármit tesz is velem.

Van egy olyan érzésem, hogy ezt lehetetlen lesz megvalósítanom, de attól még meg fogom próbálni. Mert ha meghalni jöttem ide Alaszkába, akkor én akarom megválasztani a módját, ne pedig ő.

Így hát, miközben kimerültség lesz úrrá rajtam, továbbra is egyik lábamat a másik elé teszem. Lassan közeledünk a halálom színhelyéhez. És minden megtett lépéssel a reménytelenség haraggá, a harag pedig vak dühvé változik a szívemben. Az érzés kitölti az ürességet, kitölti a fájdalmat, amíg már csak ez az izzó tűz marad a gyomrom helyén. Égetően forró lángok, amelyek igazságot követelnek.

Saját magam, és még inkább a szüleim számára.

Azért vagyok Alaszkában, mert Lia azt akarta, hogy itt legyek.

A szüleim azért halottak, mert Lia úgy döntött, hogy meg kell halniuk.

Túl sok ember életével játszott ahhoz, hogy megússza. Gyenge vagyok, és kimerült, összetört és ember, de ez még számomra is egyértelmű. Ugyanúgy, ahogy az is, nem engedhetem, hogy megtegye azt az őrültséget, amit tervez. Mindez pedig azt jelenti, mindent el kell követnem azért, hogy magammal rántsam őt is, amikor meghalok.

Bárcsak tudnám, hogyan csináljam!

Az agyam kitervel, azután elvet vagy féltucat lázas tervet, miközben egy örökkévalóságnak tűnő ideig lépkedünk. Végül azonban valószínűleg megérkezünk oda, ahová tartottunkunk, mert Lia ránt rajtam egyet, hogy álljak meg. A kezét megint a falhoz nyomja, és másodperceken belül az is kinyílik, mint a folyosó elején lévő.

Szinte kacag az elégedettségtől, miközben átlök a nyitott bejáraton ugyanabba a helyiségbe, ahol egy emberöltővel ezelőtt lekötözött. Furcsa belegondolni, hogy csupán egy óra telt el, mióta erre a kőtömbre kötözve felébredtem.

Na persze az is furcsa, hogy ennyi fájdalom és csalódás után, amelyet az elmúlt egy órában éreztem, újra ugyanide leszek lekötözve.

Basszameg. És Liát is.

– Mozgás! – förmed rám, majd a több száz gyertyával megvilágított terem közepe felé taszít, az oltárhoz. – Mindjárt itt az idő.

– Mindjárt itt az idő? – visszhangzom, és úgy vélem, ha beszéltetem, azzal sikerül időt nyernem, hogy gondolkozzam. Vagy ahhoz, hogy Jaxon és Flint megtaláljanak… habár nem vagyok biztos benne, hogy ebben a helyzetben nagy segítséget jelentene bármelyikük is.

Flint azzal válaszolt Lia tébolyultságára, hogy megpróbált megölni, mielőtt Liának esélye lett volna véghez vinni őrült tervét. Jaxon pedig lehet, hogy benne van ebben az őrült tervben. Nem kifejezetten a legideálisabb hősök, az anyukám viszont mindig azt mondogatta, hogy egy koldus ne legyen válogatós. Jelenleg pedig én határozottan képes lennék könyörögni, mint egy koldus, ha ez azt jelentené, hogy megmenekülnék a Katmere Akadémia első emberáldozatának szerepétől.

– A csillagok tizenkét óra tizenhét perckor állnak együtt.

Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent, ám ahogy Lia egyre közelebb jön az oltárhoz, tudom, hogy nekem is egyre kevesebb időm van véget vetni ennek az elmebajnak. Mert miután lekötöz, számomra minden elveszett.

Mivel nincs más ötletem, sem lehetőségem, eljátszom, hogy összecsuklik a lábam.

– Áll fel! – kiáltja, én viszont nem foglalkozom vele, hagyom, hogy a fejem hátraessen és az egész testem erőtlenné váljon. Minden akaraterőmet összeszedem, hogy becsukjam a szemem, és azon szurkolok, hogy ne öljön meg itt és most. Ezután elterülök a földön, és nem törődöm a pokolian éles fájdalommal, amikor egy jó nagy csomó haj szakad ki a fejemből, és marad Lia kezében.

Felordít dühében, hogy kicsúsztam a szorításából.

A hang visszhangzik a teremben, visszaverődik a mennyezetről, és hátborzongató figyelmeztetésként kong, miközben minden azt harsogja bennem, hogy fussak el, vagy másszak, távolodjak el tőle, amennyire csak lehetséges. Még a belső hangom is azt kiáltja, hogy álljak fel és meneküljek.

Ám ha a legjobb formámban vagyok, Lia akkor is tízszer gyorsabb, mint én, és hússzor olyan erős. Képtelenség lenne elmenekülnöm előle még akkor is, ha gyorsabban tudnék menni, mint ez a szánalomra méltó, lassú mászás, amire jelenleg futja az erőmből.

Ezért menekülés helyett halottnak tettetem magam. Nem futok, nem mozgok, még csak nem is veszek levegőt, miközben rám ordít, hogy álljak fel. Amikor a kiabálás nem működik, néhányszor megpofozza az arcomat. Amikor az sem segít, ő maga emel fel, a vállára vet, és támolygó léptekkel elindul az oltár felé. A fejem a hátán lóg lefelé.

Ebből sejtem, hogy sokkal rosszabb állapotban van, mint ahogy mutatja. Flint nyilvánvalóan nagyobb kárt okozott neki, mint amennyit feltételeztem a sárkányról. Hála istennek.

Sérült vállam ebben a helyzetben ismét borzalmasan fáj, de nem veszek róla tudomást, miközben engedélyezem magamnak, hogy egy pillanatra kinyissam a szemem.

Minden ugyanúgy néz ki, mint amikor elmenekültem erről a helyről, még a kiömlött váza vér is ugyanott van. Lia megkerüli az üvegvázákat, és egy kőpulpitus felé visz, amelyen egy könyv áll kinyitva. Csak annyi időm van, hogy arra gondoljak, vajon ez ugyanaz a könyv-e, amit a könyvtárban olvasott néhány nappal ezelőtt, máris újra be kell csuknom a szemem, és halottnak tettetni magam – vagy legalábbis eszméletlennek –, mert feltesz az oltárra.

Ez a legjobb – és egyetlen – esélyem, hogy kiszabadítsam magam, ezért megvárom, amíg hátat fordít nekem, és elkezdi kioldani a csomót az egyik kötélen. Ekkor megragadom a haját, minden erőmmel előrerántom a fejét, és beleütöm az oltár szélébe.

Lia úgy üvölt, mint egy sikítószellem.

Mivel nem támad vissza azonnal, megint hátrahúzom a fejét és újra a kőtömb szélébe ütöm, ezúttal erősebben. Azután hátrálok egy kicsit tőle, amennyire sérült és meggyötört testem engedi.

Nem jutok messzire, mert megpördül, és úgy mordul fel, mint egy nagymacska az Animal Planet dokumentumfilmjében. Ez azonban nem állít meg. Csak még erősebben küzdök a fájdalom ellen. Ezúttal viszont nem az ajtó felé tartok, hanem egyenesen a pulpitus felé, ahol Lia könyve áll kinyitva.

Ő néhány pillanat alatt rájön, mi a célom, és amikor felismeri, olyan hangon sikít, ahogy még sohasem hallottam. Azután felém veti magát, egyetlen szökelléssel átmegy az oltár túlsó végére, közvetlenül a pulpitus mellé érkezik. De elkésik.

Mert én már odaértem. Megfogom a könyvet, kitépem azt a két oldalt, ahol ki van nyitva, plusz még mindkét oldalon néhányat, a biztonság kedvéért. Majdnem sírva fakadok a megkönnyebbüléstől, amikor látom, hogy mennyire kétségbeesik. Sikítozik, és rám veti magát, én azonban az utolsó erőmmel hátraugrom, és kettészakítom a lapokat.

Másodperceken belül rám ugrik, foggal-körömmel igyekszik megszerezni tőlem az oldalakat, amelyeken minden bizonnyal valami ősi varázsige állhat.

– Add ide nekem! – kiáltja, és végigszántja a bicepszemet a körmével. – Azonnal add ide!

Én olyan erősen szorítom, ahogy csak bírom, miközben ismét vér csorog le a karomon. Azután megteszem az egyetlen dolgot, amivel távol tarthatom tőle a papírt: mindkettőnket legurítom az oltárról, több mint egy méter magasból leesünk a kemény kőre.

Hangos csattanással érünk földet. Lia láthatóan fel sem veszi, én azonban félig biztos vagyok benne, hogy a vállam már megint kiugrott… és talán eltört a gerincem. Ennek ellenére csak egy esélyem van meghiúsítani a tervét, bármi legyen is az – amellett, hogy a lehető legfájdalmasabb módon megöl –, ezért félresöpröm a fájdalmat, amennyire csak tudom, és kinyújtom a kezem a több száz, körülöttünk égő gyertya felé.

És egyenesen a tűzbe dobom a varázsigét.

61.

A botok és kövek a csontodat törik, a vámpírok viszont megölnek

A száraz, régi papír azonnal lángra kap, mire Lia olyan hangot hallat, amit még sohasem hallottam ezelőtt. Tébolyult, kétségbeesett, nem is emberi sikítást, amitől megfagy a vér az ereimben.

Ezenkívül azt is a tudomásomra hozza, amit egész végig tudtam, hogy az a kis időm, ami még megmaradt, mostanra elfogyott. És nem tehetek ellene semmit.

Lia a papír után nyúl, megragadja a darabjait annak ellenére, hogy a lángok gyorsan felfalják. A bőre sistereg, amikor hozzáér, de már túl késő.

Ami hasznos volt, már odalett. Dühösen mordul rám:

– Élvezettel fogom letépni a húsodat a csontjaidról.

– Nem kétlem.

A belső hang azt súgja, hogy keljek fel, meneküljek, de nincs több erőm. Összetörtem és megsérültem. A szüleim – és Jaxon – nélkül pedig nincs kihez menekülnöm, ezért nem is tudom, miért küzdök olyan elszántan. Meghiúsítottam Lia tervét, megakadályoztam, hogy megtegye azt, amit tervezett, amiért meg kellett gyilkolnia a szüleimet.

Be kell érnem ennyivel.

Másodperceken belül rám veti magát, én pedig várom a halálos csapást, hogy a fájdalom új hulláma söpörjön végig rajtam, ám ahelyett, hogy darabokra tépne, ahogy számítom, felemel a karjában. És visszadob az oltárra.

– Azt hiszed, szükségem van arra a könyvre? – kérdezi dühösen, és a kőtömb közepe felé húz. – Hónapok óta készülök erre. Hónapok óta! – sikítja, majd letép egy hosszú csíkot a pamut ingruhámból. – Kívülről tudok minden szót, minden szótagot, ami azon a lapon áll.

Rám veti magát, és megragadja a bal karomat. Ezúttal én sikítok fel, mert felemeli a fejem fölé.

Csak nevet, amikor hozzákötözi a csuklómat ugyanahhoz a vaskarikához, ahová korábban is, és gúnyosan megjegyzi:

– Szívás, ha bosszút állnak rajtad.

Leszakít egy újabb csíkot a ruhámból, és bár rugdosom közben, mindketten tudjuk, hogy nem megyek vele semmire. Arra sem veszi a fáradságot, hogy válaszul pofon üssön.

Csak a testsúlyát helyezi át, hogy a jobb karomat is ki tudja kötözni.

– Hónapokig kerestelek téged – mondja. – Aztán amikor megtaláltalak, hetekig tervezgettem a szüleid balesetét, majd bogarat ültettem Finn fülébe, hogy idehozzon. Ezután heteket töltöttem azzal, hogy Jaxon felkészüljön rád. Most pedig azt hiszed, hogy tönkretehetsz mindent azzal, hogy elégetsz egy varázsigét? Fogalmad sincs!

Hátrébb támolyog a pulpitus felé, és felveszi a könyvet a földről, ahová leesett.

– Fogalmad sincs! – kiáltja újra, majd úgy lóbálja a könyvet, mint egy fegyvert. – Ez az egyetlen esélyem, az egyetlen esélyem, hogy visszahozzam őt, te pedig azt gondolod, hogy tönkreteheted? Te? Te szánalmas, nyomorult…

– Ember? – vágok közbe, miközben az agyam vadul azon kattog, amit mondott. Visszahozni őt? Kit? Hudsont?

– Azt hiszed, az vagy? Ember? – Nevet. – Istenem, még szánalmasabb vagy, mint gondoltam. Azt hiszed, mindezt megtettem volna csak azért, hogy megkaparintsak egy embert? Ha bemegyek a városba, könnyedén találok százat is. Nem tudom, hogy ez mit akar jelenteni, vagy hogy egyáltalán igaz-e. A szavai mégis úgy hasítanak belém, mint a villám. Felébreszt bennem valamit, amit nem tudok beazonosítani, valahogy azonban ismerős egy kicsit.

Mégiscsak boszorkány lennék annak ellenére, amit Finn bácsi mondott? Ez lenne az a hang, amit a fejemben hallok?

És ha igen, akkor mi van? Több mint száz boszorkány jár csupán ebbe az iskolába. Mitől vagyok én olyan különleges? Attól, hogy szerinte Jaxon párja vagyok? Vagy valami más miatt? Van valami több ennél?

Nincs időm ezen az egész zűrzavaros dolgon gondolkodni, mert ha nem hazudott, akkor tényleg tudja a varázsigét, és az idő könyörtelenül halad a tizenkét óra tizenhét perc felé…

– Tényleg vissza akarod hozni Hudsont? – kérdezem. Igen, tudom, hogy Lia őrült, és meg akar ölni, egy kis részem azonban talán sajnálja őt – vagy sajnálná, ha nem ő lenne a felelős a szüleim haláláért.

Szánalmas és egyben szívszorító is, hogy Hudson halála tette ezt vele. Hogy amiatt ennyire elveszett és összetört, ezért eszelte ki ezt a nevetséges, csavaros tervet, hogy feltámassza… De akkor sem teheti meg, hogy visszahozza. Főleg úgy nem, ha csak a tizede is igaz annak, amit Jaxon mondott a testvéréről – és tudom, hogy az igaz volt. Nem csoda, hogy Flint és a többi alakváltó olyan elszántak voltak, és bármit megtettek volna, hogy megakadályozzák Lia tervét. Még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy meg kell ölniük engem. De őrültség volt azt gondolniuk, hogy Jaxon valaha is egyetértett ezzel a tervvel. Képtelenség, hogy megpróbálná feltámasztani a testvérét. Teljesen kizárt.

Ezek után szörnyen érzem magam amiatt, hogy kételkedtem benne.

– Nem teheted ezt, Lia.

– Dehogyisnem. Vissza fogom hozni Hudsont – válaszolja. – Te pedig segíteni fogsz benne.

– Lehetetlen, Lia. Megölhetsz annyi embert, amennyit csak akarsz, kereshetsz annyi varázsigét, amennyit csak szükségesnek gondolsz, de nem hozhatod vissza a halálból azt a fiút, akit szeretsz. Ez nem így működik.

– Ne mondd meg nekem, hogy mit tehetek és mit nem! – mordul rám dühösen, miközben előveszi a telefonját, és úgy tartja felém, hogy lássam az időt. – Öt perc múlva megtudod az igazat. Mindenki megtudja.

Nagyon remélem, hogy nincs igaza. Tavaly olvastam a Frankensteint, és csak sejtem, miféle szörnyszülöttet támaszthat fel a halálból, ha mégis működik a terve.

Ám mielőtt bármit is mondhatnék, a helyiség főbejárata megremeg. Néhány pillanattal később az egész fal rázkódni kezd, de a kövek ottmaradnak a helyükön. Valamint az ajtó is.

– Közeledik – közli Lia, azután az oltár széle felé mászik, és feláll.

– Kicsoda? Hudson? – kérdezem, és rémület fut végig a gerincemen a gondolatra, hogy egy feltámasztott vámpír töri be az ajtót… aztán meg csak isten tudja, mit csinál. Inni fog belőlem, mert Lia olyan különlegesnek tart?

– Jaxon – válaszolja. – Már egy ideje ott van kint, próbálja megtalálni a módját, hogy idejöjjön hozzád.

Jaxon. Jaxon ott van kint. Amióta lekötözve felébredtem ezen az átkozott oltáron, most először érzem azt, hogy talán van esély megállítani Liát. És megmenteni az életemet.

– Honnan tudod? – csúszik ki a számon a kérdés, mielőtt tudatosul bennem a szándék, hogy fel akarom tenni.

– Mert érzem őt. Elkeseredetten próbál idejönni hozzád. De egy vámpír nem léphet be egy olyan helyiségbe, ahová nem hívták be – még a föld legerősebb vámpírja sem. Ha be akar jönni, nagyobb erőre van szüksége, mint amivel szerinte rendelkezik. – Felnevet, és ezúttal egyértelműen hallatszik a hangjában az őrület.

– Remélem, szenved. Remélem, tudja, mi fog történni itt veled, és elpusztítja, hogy nem jöhet ide hozzád. Alig várom, hogy beteljesítsd a küldetésed és meghalj, hogy végre Jaxon is átérezze, milyen elviselhetetlen fájdalom elveszíteni élete párját.

Kiderül, hogy még most is képes vagyok megdöbbenni.

– Tévedsz, Lia. Én nem vagyok… Jaxon élete párja. Még azt sem tudom, hogy ez mit jelent, de biztos vagyok benne, hogy ha úgy lenne, Jaxon vagy Macy elmondta volna nekem.

– Milyen cuki, hogy ezt hiszed. De nem számít, mit gondolsz. Csak az számít, hogy ez az igazság. És hogy Jaxon is elhiszi. – Megvonja a vállát. – Na persze ő azt is elhiszi, hogy képes megkerülni egy többezer éves szabályt, és betörni az ajtót, hogy idejöhessen hozzád. Szóval, lehet, hogy tényleg csak áltatja magát. Ki tudja? – Megvonja a vállát. – De kit érdekel? Ha szenvedni fog, amikor meghalsz, nem fontos, hogy mit hisz.

Ekkor mintegy végszóra az ajtó megremeg, a sarokvasak sikítanak, olyan nyomást kell elviselniük Jaxon ereje miatt.

– Jaxon! – kiáltom a nevét, mert kétségbeesetten szeretném, ha meghallaná.

Az ajtó zörgése egy pillanatra abbamarad.

– Grace! Tarts ki! Már majdnem bent vagyok! – Az ajtó olyan erősen rázkódik, hogy a mellette lévő kövek elkezdenek leomlani.

– Gyere be! Behívlak! Kérlek! Gyere be, gyere be, gyere be!

– kiabálom a szavakat elég hangosan ahhoz, hogy meghallja.

Lia csak nevet.

– Ez nem a te szobád, Grace. Nem neked kell behívnod.

Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom.

A telefonján megszólal az időzítő, mielőtt bármit is felelhetnék, ezért gyorsan munkához lát.

– Itt az idő! – A feje fölé emeli a kezét, kántálni kezd, a hangja halk, ütemes és erős. Nagyon erős.

Egyáltalán nem akad el a szava, nem botlik meg a nyelve, habár a leírt varázsige már régen nincs előtte. Úgy tűnik, nem hazudott, amikor azt mondta, hogy hónapok óta gyakorolja. Ami azt jelenti, hogy hiába vetettem le magam erről az oltárról.

A vállam nem örül neki.

Úgy értem, logikusan átgondolva tudom, hogy nem fog működni a dolog. Kizárt dolog, hogy vissza tudja hozni Hudsont a halálból. Az élet nem így működik. Higgyék el, én már csak tudom.

De nem fogok hazudni, megfagy a vér az ereimben, amikor feltámad a szél a semmiből, összeborzolja a hajamat, és a bőrömet simogatja. Aztán hirtelen elektromosság szikrázik a levegőben.

Válaszul minden szőrszál égnek áll a testemen. Lia furcsa kántálása még furcsább lesz, eléggé ahhoz, hogy úgy kiabáljak Jaxonért, mintha a sátán kutyája üldözne.

Erre hatalmasat kiált, az ősi hang mélyen a mellkasából tör fel, én pedig amilyen erősen csak tudom, megrángatom lekötözött csuklómat. Fáj – ótejóisten, de még mennyire fáj –, de nem számít a fájdalom. Semmi nem számít most, csak az, hogy megállítsam Liát és Jaxonhoz jussak.

Ezúttal az egész fal megremeg Jaxon erejétől. Elfordítom a fejem az ajtótól, de hallom, ahogy a kövek csikorognak egymáson, megmozdulnak, majd leomlanak és a földre zuhannak. Már közel van, nagyon közel, ezért a lelkem minden porcikája felé nyúl, távolodva Lia őrültségétől.

Nem hiszem el, engedtem, hogy Flint befolyásoljon, nem hiszem el, hogy akár egy pillanatra is elhittem, Lia és Jaxon összejátszanak. Azt pedig még nehezebb elhinnem, hogy elmenekültem az egyetlen fiútól, akit valaha szerettem. Jaxon soha nem venne részt ilyesmiben. Különösen, ha ez az egész arra megy ki, hogy engem bántson. Ezt most már tudom.

Ráadásul hogy felejthettem el azt, mennyire gyűlöli Lia Jaxont? Biztos, hogy nem vette volna be ebbe a halottfeltámasztási projektbe.

Tényleg nagyon ostoba vagyok. És ez lesz a vesztem.

Lia kántálása egyre hangosabb, már visszhangzik a barlangszerű teremben, miközben a pulpitus belső oldaláról felemel egy díszes kést. Rémülten nézem, ahogy megvágja a csuklóját és hagyja, hogy a vér az oltárra csöpögjön.

Sistereg, amikor a kőre cseppen, és azonnal visszataszító, fekete füstté alakul. Feltámad a szél, és a füstöt minitornádó alakban kavarja. Én egyre kétségbeesettebben rángatom a kötést, és közben Jaxon nevét kiabálom.

Kezdem azt gondolni, hogy mégis van valami ebben a Hudson-feltámasztásban. És ha igen, rohadtul nem akarok részt venni benne. Azt pedig még kevésbé, hogy én legyek a kiváltó ok, ami mindent összehoz.

Liának nyilvánvalóan más tervei vannak, mert elindul felém a késsel. A vére még mindig ott csillog a pengén, én pedig arra gondolok: Ó, istenem, kérlek, add, hogy megtörölje, mielőtt hozzám ér vele! Ami teljesen abszurd, mivel nem azért kellene először imádkoznom, hogy a közelembe se jöjjön vele? Másodszor pedig mit számít, hiszen már így is tiszta vér vagyok, az én vérem, az ő vére és valami ismeretlen vére borít. Mi a jelentősége annak, ha lesz rajtam még egy kicsi?

Én ennek ellenére próbálok elhúzódni, felhúzom a lábam és összegömbölyödöm, amennyire csak tudok. Nem sokat véd – lényegében semmit –, de ennél többet nem tehetek, amíg Jaxon át nem töri azt az ősi védelmi vonalat.

Arra számítok, hogy Lia vagdosni kezd a késsel, mihelyt ideér hozzám, ehelyett csak megáll fölöttem, széttárja a karját, és a kést egyenesen a mellkasomnak szegezi.

Ezek szerint nem fog megvágni. Inkább leszúr. Remek.

Felkészülök az újabb fájdalomra, a kés azonban nem csap le. Ehelyett fekete füst vesz körül minket, egyre kisebb körben kavarog. Feltámad a szél, Lia pedig abbahagyja a kántálást.

– Nyisd ki a szád! – kiált rám, amikor a füst egyenesen fölöttem lebeg.

Szó sem lehet róla. Megölhet, ha akar – igazság szerint most már egész nyugodtan hozzáláthatna –, mert nincs az az isten, hogy kinyissam a szám, és beszívjak valami undorító, rémisztő füstöt, ami lehet, hogy Jaxon halott bátyja, de az is lehet, hogy nem. Nem fog megtörténni.

– Grace! – kiáltja Jaxon az ajtó túloldaláról. – Grace, jól vagy? Tarts ki! Tarts ki még egy kicsit!

Nem válaszolok neki – mivel ahhoz ki kellene nyitnom a számat, és jelenleg a karomba fordítom az arcomat, az állkapcsomat pedig olyan erősen szorítom össze, amennyire csak tudom. Ez a dolog biztosan nem úgy fog alakulni, ahogy Lia szeretné.

– Nyisd ki, különben megöllek! – rikoltja Lia. – Itt és most.

Ettől most komolyan meg kellene ijednem? Már egy jó ideje megbékéltem azzal, hogy meghalok, vagyis ha ezzel fenyeget, annak már nincs súlya számomra – különösen, hogy tudom, úgyis meg fog ölni, miután megkapja, amit akar. Szóval mi a fenéért adnám meg neki? Különösen, mivel azt akarja, hogy valami bizarr gazdatest legyek egy ősi vámpírrituáléban.

Lia abbahagyja a fenyegetőzést és rám veti magát, az ujjaival próbálja szétfeszíteni a számat.

Ne engedd neki, figyelmeztet a belső hang. Tartsd szorosan csukva!

Szeretnék hangosan válaszolni ennek a hangnak, hogy nem mondod, tényleg?, de jelenleg túlságosan lefoglal az, hogy lelökjem magamról a testét.

Nem sikerül – nem meglepő, mivel ő egy nagyon dühös vámpír emberfeletti erővel, én pedig csak egy ember vagyok, méghozzá elég rossz állapotban. Ami nem jelenti azt, hogy feladom, nem jelenti azt, hogy…

Ekkor hangos dübörgés hangzik fel. Lia megdermed, miközben a kövek mindenfelé repkednek a teremben. És besétál Jaxon.

– Neeee! – kiáltja Lia, majd felkapja az egyik követ, ami nem messze tőlünk esett le, és teljes erejéből visszadobja Jaxonra. – Te nem lehetsz itt! Nem hívtalak be!

Jaxon egyetlen pillantásával eltéríti a követ.

– Ha nincs fal, nem szükséges behívás. – Azután egyetlen mozdulattal átrepül a termen és mellettünk száll le az oltáron. Letépi rólam Liát, és jó messzire eldobja.

Lia hangos csattanással ütközik a falnak, de azonnal visszajön Jaxonhoz. Időközben Jaxon odasúgja nekem:

– Sajnálom, Grace! – A testem fölött suhint egyet a kezével. A csuklómon lévő kötés egyszerűen lehullik. Azután leguggol mellém, és megsimogatja az arcomat. – Annyira sajnálom!

– Ez nem… – Elcsuklik a hangom a megkönnyebbüléstől, amely végigsöpör a testemen. – Nem a te hibád.

A hangja keserű.

– Akkor kié?

Már éppen válaszolni akarok, de – micsoda meglepetés – Lia nem hagyja magát.

– Vigyázz! – kiáltom, mert egyenesen felénk lendül. Jaxon megvárja, hogy közelebb érjen, azután a lendületét felhasználva ledobja az oltárról és áthajítja a termen.

A lány félelmetes reccsenéssel landol a földön, de ez sem tartja vissza. Nagy nehezen lábra áll, felemeli a karját, és ismét elkezdi azt a szörnyű kántálást. A fekete füst válaszul Jaxon és körülöttem köröz, nem látjuk tőle sem Liát, sem a terem többi részét.

– Mi történik itt? – kérdezi Jaxon idegesen.

Nem válaszolok neki, mert a füst megint ott van mellettem, ezért egy hangot sem adok ki, félek kinyitni a számat.

Jaxon az erejét felhasználva próbálja eltávolítani tőlünk a füstöt, de valószínűleg ez az egyetlen dolog az egész univerzumban, ami fölött nincs hatalma. Mert a füst ahelyett, hogy szétoszlana, még szorosabban köröz körülöttünk, végül már Jaxont is alig látom, nemhogy a terem többi részét.

Nyilvánvalóan ez Lia terve, mert ahogy Jaxon elfordítja a fejét, hogy menekülési útvonalat keressen, Lia azonnal ráveti magát. A hátára ugrik, ősi csatakiáltást hallat, és a mellkasába döfi a kést.

Most én sikítok hatalmasat – vagy legalábbis a sikításhoz legközelebb álló hangot adom ki úgy, hogy továbbra is zárva tartom a számat. Megpróbálok odajutni Jaxonhoz, ő azonban kinyújtja a kezét, és a telekinetikus erejével nem engedi, hogy megmozduljak. Azután megfogja a kés markolatát és kihúzza a mellkasából.

A fegyver hangos koppanással leesik a földre.

Vér szivárog a sebből, de még csak észre sem veszi. Minden figyelmét Liára szegezi. Hátranyúl a válla fölött, megragadja Liát a gallérjánál fogva, a feje fölé emeli, majd a földre dobja maga elé.

Arra számítok, hogy az erejét használja rajta, ő azonban a kezével egyenesen a mellkasa felé üt. Lia az utolsó pillanatban oldalra gurul, és megpróbálja őt fejbe rúgni. Jaxon megmarkolja a lábát, azután gyorsan és erősen kicsavarja.

Durva reccsenés hallatszik, majd Lia felordít a fájdalomtól. Jaxon megmarkolja a haját, készen arra, hogy kitörje a nyakát, és mindannyiunkat megszabadítson a szenvedésünktől, ám mielőtt megtehetné, a fekete füst a nyaka köré tekeredik és elkezdi fojtogatni.

Mindkét kezével a nyakát kaparássza, próbálja megszabadítani magát tőle, de az nem engedi el, bármilyen erősen küzd is ellene.

Lia valahogy ismét talpra áll. A bal lába természetellenes szögben hajlik a rossz irányba, de akkor is áll, a karját felemeli, és megint elkezdi azt a borzalmas kántálást. A varázsige miatt a füst egyre erősebb lesz, és még mindig Jaxont fojtogatja.

Az arca már olyan fehér, mint a fal, térdre rogy, és próbál harcolni valamivel, amit igazából nem is tud megfogni. A mellkasi sebéből még mindig szivárog a vér, és tudom, ha nem teszek valamit, a szemem láttára fog meghalni.

Ezt nem engedhetem.

Előre mászom, kinyújtom a kezemet és tapogatva keresem… majd megtalálom Lia díszes kését. A maradék erőmmel megszorítom.

A kés éles, a penge megvágja a tenyeremet, de alig érzem a fájdalmat, miközben felállok a földről. Minden megmaradt erőmmel Lia mellkasa felé suhintok.

Ő a karját széttárva áll, ezért eltalálom. A kés belemélyed a bőrébe és az alatta lévő szervekbe, miközben visszataszító hangot ad ki.

Ezúttal nem kiált fel, csak hátratántorodik, furcsán hörög és hanyatt vágódik a földön. A mellkasából hallatszódó borzalmas hörgés arról árulkodik, hogy a tüdejét találtam el a szíve helyett, de jelenleg nem érdekel. Ha ki tudom vonni a forgalomból, azzal már elégedett vagyok. Vagyis leszek hamarosan, miután kitaláljuk, hogyan távolítsuk el azt az undorító fekete füstöt Jaxonról, aki őszintén szólva kicsit sem néz ki jobban, mint Lia ebben a pillanatban.

Ha nem elég erős ahhoz, hogy lehámozza magáról – akár a telekinetikus erejével, akár anélkül –, nekem sincs esélyem. Ezért az egyetlen dolgot teszem, ami eszembe jut, ami garantálja, hogy a füst elengedje őt.

Kinyitom a számat, és veszek egy hosszú, lassú lélegzetet.

62.

Ahol füst van, ott halott vámpír is van

Eltart néhány másodpercig, végül azonban a füst – vagy bármi legyen is az – felfigyel rám. Elengedi Jaxon nyakát, és nyílegyenesen elindul felém.

Ami, meg kell mondjam, a legrémisztőbb és legfélelmetesebb dolog, ami valaha történt velem.

A másik lehetőség azonban az, hogy végignézem, ahogy egy újabb ember meghal, akit szeretek, vagyis nincs más választásom. Ezért kitárom a karom és magamhoz ölelem a füstöt. Miután körülvesz, veszek egy nagy levegőt, és elkezdem beszívni.

– Ne! – üvölti Jaxon.

Hirtelen hátraesem, lerepülök az oltárról és átszelem a fél termet, miközben Jaxon botladozva talpra áll. A bőre elszürkült, mégis sikerül egyenesen állnia, és maga elé tartja a két kezét. Ezután lassan, lassan – olyan lassan, hogy szinte szívrohamot kapok, ahogy nézem – elkezdi gömb alakban összesűríteni a levegőt a két keze között.

Miközben ezt csinálja, az egész terem – sőt az egész alagút – remegni kezd. Majd elkezd összedőlni körülöttünk.

Jaxon mégsem hagyja abba. Továbbra is összenyomja a gömböt, a kezét lassan, kör alakban mozgatja, egyre több energiát húz maga felé, egyre nagyobb tömeget sűrít a gömbbe.

A füst kilapul, elindul a másik irányba, de Jaxon nem hagyja. Még erősebben húzza, amíg a kövek, a gyertyák és a vérrel teli vázák is megindulnak felé a terem különböző részeiből.

Mindent befogad, behúzza a gömbbe, aztán még többért nyúl, ezért a levegő is felé kezd áramlani, és úgy néz ki, mint egy tornádó. A levegővel együtt pedig jön a füst is, bármennyire küzd is Jaxon ereje ellen.

Egyre nehezebben kapok levegőt, miközben Jaxon egyre több oxigént vesz el a teremből, de nem érdekel. Lehasalok a földre, ahogy az iskolai tűzvédelmi oktatáson tanították, és beszívom azt a kevés oxigént, ami még ott van, miközben figyelem, ahogy könyörtelenül egyre közelebb húzza magához a füstöt. Közelebb, közelebb és még közelebb.

Hamarosan Lia és én is belekerülünk az energiaszívásba, rettenthetetlen ereje és akarata minket is maga felé vonz. Nem próbálok küzdeni ellene, nem csinálok semmit, amivel egy kicsit is megnehezíteném a dolgát. Inkább átadom neki magam, és bízom abban, hogy megvéd, még magától is.

Mert mindig ezt teszi.

Már ott van nála a füst, a keze között lebeg, miközben megpróbálja összesűríteni, lekicsinyíteni olyasmivé, amivé kell ahhoz, hogy az örvény vagy amit csinál, azt is el tudja nyelni.

A füst azonban nem adja meg magát harc nélkül. Valahányszor úgy tűnik, hogy Jaxon már talán befogta, egy vékony csík kicsúszik a szorításából, és újra elölről kell kezdenie. Jaxonnak azonban vasakarata van, és nagyobb ereje, mint amit valaha is képzeltem. Nem fogja feladni.

Ehelyett egyre gyorsabban forgatja a gömböt a két tenyere között. A mennyezet elkezd süllyedni, a fal darabokra esik, még a földön lévő kövek is elporladnak. Jaxon azonban nem engedi el az energiát. Továbbra is maga felé húz mindent.

A teremben lévő oxigén egyre kevesebb, most már komolyan küzdök a levegőért. Valószínűleg ő is, de nem látszik rajta, mert továbbra is minden tárgyat manipulál a teremben.

A füst ismét megpróbál kiszabadulni, Jaxon azonban egy hatalmas üvöltéssel egyszer és mindenkorra visszarántja a gömbbe. Azután bezárja, egyszerűen megszünteti a csatornát vagy az energiaszívást, vagy bármit csinált is, ezért minden megáll körülöttünk.

A terem már nem remeg, a falak, a mennyezet és a föld nem hullik szét, a néhány megmaradt gyertya leesik a földre és az oxigénszint lassan stabilizálódik. Néhány pillanatig csak beszívom a levegőt, miközben figyelem, ahogy Jaxon összesűríti a gömböt a keze között, míg végül már csak egy teniszlabdánál alig nagyobb, világító gömb lesz belőle.

Azután hátrahúzza a kezét, és hozzávágja Liához.

A hasát találja el, mire Lia egész teste felemelkedik a földről, vesz még egy utolsó, rémisztő lélegzetet, azután elnyeli az energiát, az anyagot és a füstöt. Végül Jaxonra néz, és azt suttogja:

– Igen. Végre. Köszönöm.

Másodpercekkel később felrobban, és porfelhő lesz belőle, ami lassan leülepszik a földre.

Én csak arra tudok gondolni, hogy vége van. Ó, te jó isten, végre vége van!

– Jaxon! – Felé fordulok, próbálok arra mászni, ahol az egyetlen fiú van, akit valaha szerettem. De gyenge vagyok, nagyon gyenge, az oltár pedig túl messze van. Ehelyett inkább kinyújtom felé a kezem, és a nevét mondom újra és újra.

Jaxon átmászik az oltáron, hogy odajöjjön hozzám, azután félig leugrik, félig leesik a földre, ahol várok rá.

Megfogja a kezem és az ajkához emeli.

– Annyira sajnálom! – suttogja, és halálos ájultságban esik össze a lábamnál.

– Jaxon! – Idegesen szólítom. – Jaxon! Ébredj fel, Jaxon! – Nem mozdul, egy borzalmas pillanatig azt sem tudom, hogy lélegzik-e egyáltalán.

Valahogy összeszedem az erőmet és hanyatt fordítom. A mellkasára teszem a kezem, érzem a nagyon csekély le-fel mozgást, és majdnem sírva fakadok a megkönnyebbüléstől. De nincs idő erre, hiszen még mindig vérzik a mellkasi sebe, ahol Lia megszúrta.

A bőre pedig holtsápadt.

– Itt vagyok – suttogom neki, azután megfogom az egyik csíkot, amit Lia nem szakított le a ruhámról, és letépem. Összegyűröm, azután erősen Jaxon sebére nyomom, hogy elállítsam a vérzést. – Segítek rajtad.

Csakhogy nem nagyon tudok segíteni. Bármelyik percben meghalhat. Nagyon sok vért vesztett – jelenleg többet, mint én –, és nem tudom, mit tehetnék érte. Ha itt hagyom, hogy elmenjek segítséget hívni, talán elvérzik, amíg távol vagyok. Ha nem megyek el, akkor is elvérzik, mivel láthatóan nem tudom elállítani a vérzést.

Kétségbeesetten körülnézek, hogy van-e még érintetlen, vérrel teli váza, amit Lia állított fel az oltár mellett korábban, de mind eltűnt. Jaxon vagy beszívta az örvénybe, vagy kiborította a földre körülöttünk.

– Mit csináljak? Mit csináljak? Mit csináljak? – dörmögöm magamban, miközben próbálom működésre bírni pánikba esett és fájdalomtól elkínzott agyamat. Jaxon szívverése lassul, vele együtt pedig a légzése is. Nincs sok időm, hogy tegyek valamit, bármit, amivel megmentem.

Végül azt teszem, ami eszembe jut. Az egyetlen dolgot, amit ebben a helyzetben tehetek. Felnyitom a sebet a csuklómon, amíg erősen vérezni nem kezd. Azután a csuklómat Jaxon szájához teszem, és azt suttogom:

– Igyál!

Először nem reagál a vérre. Csak az ajkaira csöpög. Telnek a másodpercek, talán egy egész perc is eltelik, én pedig kezdek kétségbeesni. Ha nem iszik, meghal. Ha nem iszik, mindketten…

Egy kiáltással tér magához. Azután olyan erősen ragadja meg a karomat, mint egy satu, és ráharap a vénámra. Majd elkezdi szívni a vért.

Egyáltalán nem olyan érzés, mint amikor korábban ivott belőlem – mégis valahogy ugyanolyan. Érzem a gyönyört, igen, de emellett nagy fájdalmat is, miközben olyan mohón szívja a véremet, ahogy csak tudja. A fájdalom ellenére megkönnyebbülés tölt el, habár körülöttem minden elsötétül.

Ezúttal nem harcolok ellene, nincs miért küzdenem, mert nem vagyok egyedül. Jaxon itt van velem, és csak ez számít. Így amikor a sötétség újabb hulláma készül magával ragadni, nem tiltakozom.

Inkább átadom neki magam – és Jaxonnak –, mert bízom benne, hogy valahogy minden rendben lesz.

Bízom abban, hogy Jaxon gondoskodni fog róla.

63.

Egy emlékezetes harapás

Amikor felébredek, legelőször azt érzem, hogy meleg van. De nagyon meleg, ami valamiért furcsa, bár nem tudok rájönni, hogy miért. Persze sok más dolgot sem tudok még megfejteni, miközben hol elalszom, hol felébredek.

Mint például azt, hogy honnan jöhet ez a furcsa sípolás.

Vagy miért érzem úgy, mintha a jobb kezemet összepréselték volna.

Vagy miért van a szobának alma- és fahéjillata.

Végül a második kérdés miatt tér vissza teljesen a tudatom. Kinyitom a szemem és megrázom a karomat, hogy megszűnjön a fájdalom.

Legelőször egy nőt pillantok meg. Fekete-lila kaftánt visel, csipeszes írótáblát tart a kezében, és az ágyam melletti kis gépről olvas le valamit. Ez a gép adja ki a hangot, jövök rá. És emiatt fáj a karom is, mert amint megnyom egy gombot, a nyomás megszűnik.

A vérnyomásmérő nyilvánvalóan valóságos. Ahogyan az infúzió is, a kézfejembe szúrt tűből és a hozzá csatlakoztatott csőből ítélve.

Hirtelen egyszerre tér vissza minden emlék – Flint, Lia, a harc.

– Jaxon. – Felülök az ágyban, és izgatottan körbenézek a szobában. – Jaxon! Ő jól van? Ő jól…?

– Jaxonnal minden rendben van, Grace – válaszolja a nő, és biztatóan megveregeti a vállamat. – És veled is, habár nem sokon múlt. Mindkettőtöknél voltak kritikus pontok.

A szavai hallatán déjà vu érzésem támad… persze a mai reggelen nagyon sok minden olyan, mintha egyszer már átéltem volna. Mindazok után, ami történt, nehéz elképzelni, hogy csupán néhány napja tudok arról, hogy léteznek vámpírok. Most pedig segítettem megölni egyet.

Emellett – kérlek, istenem, add, hogy – segítettem megmenteni is egyet, emlékeztetem magam, miközben a magasra emelt kórházi ágy szélére araszolok, átküzdöm magam a védőrácson, míg végül le tudom lógatni a lábam a szélén.

– Hol van? – kérdezem a rövid hajú nőtől, aki az ágyam mellett áll. – Biztos akarok lenni benne, hogy… – Elhallgatok, mert nem tudom hangosan kimondani a szót.

– Tényleg jól van – nyugtat meg az ápolónő kellemes hangon. – Valójában éppen itt van a szobád előtt. Megkértem, hogy menjen ki egy kicsit, amíg megvizsgállak, de mindvégig melletted volt, amióta csak behoztak ide, leszámítva azt, amikor az orvosi személyzet kiküldte.

– Behívná nekem? – kérdezem, és megnyalom száraz ajkamat. – Csak egy percet szeretnék beszélni vele.

Feltételezem, ha én itt vagyok, akkor Jaxon is kimenekült abból a pokoli alagútból. Az érzelmek azonban jelenleg felülírják a logikát, ezért csak látni szeretném. Hallani a hangját, érezni a kezét – a testét –, ahogy az enyémhez simul, és elhinni, hogy tényleg túlélte.

Elhinni, hogy ez a rémálom tényleg véget ért.

– Behívom – mondja az ápolónő –, ha visszafekszel az ágyba. A pulzusod az egekben van, pedig épp most sikerült stabilizálni az állapotodat, az ég szerelmére.

A pulzusom azért van az egekben, mert pánikba estem – szeretném odakiabálni a nővérnek.

Jaxon majdnem meghalt, amikor utoljára láttam. De nem kiabálok, inkább csak suttogom:

– Köszönöm. – Azután visszafekszem, fejemet az ágy felemelt fejrészére teszem. A kezem reszket, ezért a takaró alá dugom. Felesleges reklámozni, hogy már egyetlen kis adrenalinlöket is mennyire kifáraszt.

– Szívesen – válaszolja. – És csak hogy tudd, mi történik, két napja a Katmere Akadémia gyengélkedőjében fekszel. Én Alma nővér vagyok, Marise-szal együtt mi viseljük gondodat. Ahogy már korábban is mondtam, nagyon rossz állapotban voltál, és sok vért vesztettél. Ráadásul kiugrott a vállad, ezért most, hogy felébredtél és mozogsz, Marise valószínűleg sínbe teszi egy időre. Összességében azonban jó az állapotod. Jaxon hozott ide, mielőtt a vérveszteség maradandó károkat okozott volna. Néhány nap múlva rendbe jössz.

Tudom, hogy érdekelnie kellene, amit mond, és fog is… nemsokára.

– És mi van Jaxonnal? – kérdezem idegesen. –, Leszúrták. Ő is sok vért vesztett. Ő…

– Abból, amit hallottam, te nagyon jól gondoskodtál róla. De inkább idehívom, hogy megnyugodj. Ő majd elmondja, hogy van, én meg addig felhívom a nagybátyádat, és szólok neki, hogy felébredtél.

Nyugtalanul nézem, ahogy Alma kimegy az ajtón a folyosóra. Halkan beszél, ezért nem hallom, mit mond, de néhány pillanat múlva Jaxon lép be az ajtón. Él, és láthatóan jól van.

Megkönnyebbülés tölt el. Végre fellélegezhetek. Úgy értem, igen, valóban pocsékul néz ki – vagy legalábbis olyan pocsékul, ahogy hasonló helyzetben egy fiú kinézhet –, de legalább él. És a saját lábán megy. Ez is valami.

Miközben közelebb jön, látom, hogy az arca még mindig szürke egy kicsit, amitől a sebhelye még feltűnőbb. Ráadásul úgy tűnik, mintha legalább két-három kilót fogyott volna az elmúlt két nap alatt, amíg aludtam. Ami lehetetlen, tudom, de olyan fáradtnak, vékonynak és elcsigázottnak néz ki, hogy nem is hasonlít ahhoz az elementális erejű vámpírhoz, akit megszoktam.

– Felébredtél – mondja, és egy pillanatra esküdni mernék rá, hogy könny szökik sötét szemébe. Aztán pislog egyet, és már újra csak erő sugárzik belőle… és még valami, amit nem is próbálok megfejteni. Különösen, hogy szédülök és alig tudom nyitva tartani a szemem.

– Gyere ide! – mondom neki, majd kinyújtom felé a kezemet. Lenézek a karomra és észreveszem, hogy a csuklóm be van kötözve, a kezemen és a karomon lévő számtalan vágást pedig fényes, folyékony sebtapasz borítja. Egy roncs vagyok, de legalább fertőtlenített roncs.

Közelebb lép, de nem ül le az ágyra. És nem ér hozzám.

– Nem akarom megmozdítani a válladat…

– A vállam jól van – biztosítom, ami jelenleg még csak nem is hazugság a gyógyszereknek, gyógynövényeknek vagy a varázslatoknak köszönhetően, amit Alma adott nekem. – Szóval idejöhetsz. Vagy én megyek oda hozzád.

Lerúgom magamról a takarót, hogy felkeljek, aztán elfintorodom, amikor a mozdulattól megfájdul kidörzsölődött bokám… ami szintén be van kötözve. Micsoda meglepetés.

Őszintén szólva egy kicsit úgy érzem magam, mint egy múmia. Jaxon reakcióját figyelembe véve egy nemkívánatos múmia.

– Maradj ott, ahol vagy! – mordul rám, és tesz még néhány lépést felém.

– Akkor gyere ide végre, és mondd el, hogy mi folyik itt! – kérem. – Mert kezdem úgy érezni magam, mintha leprás lennék, vagy ilyesmi.

– Igen, biztosan ez a probléma. Leprás vagy. – De legalább megfogja kinyújtott kezemet, és ezúttal óvatosan leereszkedik az ágy szélére.

– Ne gúnyolódj velem! – mondom, és a vállának támasztom a homlokomat. – Elvégre megmentettem az életedet. Kedvesnek kellene lenned velem.

– Igen, én pedig úgy háláltam meg a kedvességedet, hogy majdnem megöltelek, szóval legjobb lenne, ha minél távolabb tartanád magad tőlem.

A szememet forgatom, miközben kimerültség lesz úrrá rajtam.

– Te mindig ilyen hisztis vagy, vagy csak különleges alkalmakra tartogatod?

A döbbent kifejezés az arcán minden pénzt megér. És a hangja is rendkívül barátságtalan, amikor megszólal:

– Nem hinném, hogy az érted való aggódás egyenlő lenne azzal, hogy hisztis vagyok.

– Nem, csak azzal, hogy magadat hibáztatod azért, ami egyértelműen Lia elmebeteg húzása volt. – Csókokat hintek a nyakára, és élvezem, hogy képtelen megakadályozni, hogy beleremegjen, amikor az ajkam a bőréhez ér. – Szóval, lazíts már egy kicsit, jó? Fáradt vagyok.

A szemöldöke eltűnik őrülten borzas haja alatt, és rájövök, hogy most először látom úgy, hogy nem tökéletes a haja.

– Azt akarod, hogy lazítsak? – ismétli.

– Igen. – Arrébb csúszom az ágyon, hogy helyet csináljak neki, majd némán összeszorítom a fogamat, hogy ne kiáltsak fel, mert közben megmozdul a vállam.

– Na, mássz fel! – megveregetem magam mellett az ágyat.

Jaxon az arcomról a matracra néz, aztán vissza az arcomra, mégsem mozdul. Én fáradtan felsóhajtok.

– Gyere már! Tudom, hogy akarod.

– Sok mindent akarok, ami nem tesz jót neked.

– Micsoda véletlen egybeesés. Én is, bár szinte biztosra veszem, hogy nem értenénk egyet abban, mi a jó nekem és mi nem.

Nagyot sóhajt.

– Grace…

– Ne! – vágok a szavába. – Kérlek, Jaxon, ne kezdd! Ne most, amikor túl fáradt vagyok ahhoz, hogy vitatkozzam veled. Komolyan a szádba kell rágnom? Szükségem van rá, hogy átölelj.

Erre egy pillanat alatt semmivé lesz az ellenállása. Nem vitatkozik, csak lefekszik mellém az ágyra, körém fonja a karját, és közben vigyáz, hogy ne érjen hozzá a sérült vállamhoz.

Hosszú percekig fekszünk így csendben, én pedig csak akkor tudok teljesen ellazulni, amikor a fejem tetejének támasztja az arcát, és elkezdi puszilgatni a hajamat.

– Örülök, hogy jól vagyunk.

– Igen. – Nyersen felnevet. – Én is.

– Ne így mondd! – javítom ki. – Szerencsések vagyunk.

– Nekem most nem tűnsz túl szerencsésnek.

– Hát igen, te se nekem. Mégis azok vagyunk. – Veszek egy mély lélegzetet, majd lassan kifújom. – Lehetnénk akár… – Nem fejezem be, mert nem tudom kimondani a szót.

– Halottak, mint Lia és Hudson? – egészíti ki helyettem Jaxon.

– Igen. De nem vagyunk, amit én győzelemnek tekintek. Egy pillanatra megáll, aztán bólint. És felsóhajt.

– Igen. Én is.

– Flint? – kérdezem nemsokára.

– Ugye nem akarsz most a sárkányról beszélni?

– Tudom – nyugtatom meg, és vigasztalóan simogatom a karját le-fel.

– Túlélte, ha erre vagy kíváncsi. És jelenleg jobb bőrben van, mint bármelyikünk, habár nem lenne szabad így lennie.

– Csak azt tette, amit helyesnek gondolt.

– Most viccelsz velem? – Jaxon elhúzódik tőlem, és hitetlenkedve bámul rám. – Ő és a barátai többször is meg akartak ölni téged, aztán előadta azt a kis műsort az alagútban, amitől minden csak még rosszabb lett, te pedig úgy gondolod, csak azt tette, amit helyesnek vélt?

– Igen, bármilyen bizarrul hangzik is. Úgy értem, nem örülök neki, hogy ezt csinálta, annak viszont igen, hogy nem halt meg.

– Ó, hát legalább egyikünk így gondolja – dörmögi Jaxon, és visszafekszik mellém. – Meg kellett volna ölnöm, amikor lehetőségem volt rá.

Szorosan átölelem, amennyire sérült vállam engedi.

– Szerintem már elég vér tapad a kezünkhöz.

– Úgy érted, az én kezemhez, ugye?

– Nem azt mondtam, igaz? – És ezúttal én húzódom el tőle, de csak azért, hogy a szemébe nézzek, amikor azt mondom: – Ez nem a te hibád. Nem az én hibám. És nem is Flint vagy a többi alakváltó hibája. Csakis Lia tehet róla. Ő volt az, aki kitervelte ezt az egészet. És ő okozott minden szörnyűséget. – Elcsuklik a hangom. – Elmondták neked az alakváltók? A szüleimet?

– Flint mondta el. Ő és Cole beszámoltak mindenről Fosternek és nekem… köztük arról is, miért nem bíztak a boszorkányokban vagy a vámpírokban, és miért nem mondták el nekünk, amit tudtak.

– A vámpírokban azért nem, mert azt gondolták, hogy isten tudja, milyen okból mind összejátszotok – mondom találgatva. – De a boszorkányokban miért nem bíztak?

– Te nem vagy boszorkány, a családod viszont az. Úgy vélték, Foster nem tudja majd túltenni magát azon, hogy az unokahúga vagy, és hogy milyen veszélyt jelentesz mindenkire itt a Katmere Akadémián.

A szemem forgatom, úgy nézek rá.

– Na igen, elég biztos vagyok benne, hogy itt rám leselkedik veszély, nem pedig én jelentek veszélyt bárkire is, köszönöm szépen.

– Már hamarabb rá kellett volna jönnöm. – Jaxon elkínzott arcot vág.

– Tervezed, hogy a közeljövőben kivizsgáltatod magad és az istenkomplexusodat? – kérdezem gúnyosan. – Vagy mindannyiunknak együtt kell élnünk vele?

– Hűha! Még csak tizenöt perce vagy ébren, de már hisztisnek neveztél, és megvádoltál azzal, hogy istenkomplexusom van. – Felvonja a szemöldökét. – Biztos vagy benne, hogy nem haragszol rám?

– Igen, teljesen – válaszolom, majd magamhoz húzom az arcát, hogy megcsókoljam.

Szokás szerint kicsit összerándul, amikor hozzáérek a sebhelyéhez, de a francba, túl sok mindenen mentünk már keresztül ahhoz, hogy ez továbbra is így maradjon. Elhúzódom, mielőtt az ajkunk egymáshoz érne.

– Mi a baj? – Félve néz rám.

Felsóhajtok, majd megsimogatom az állát az ujjammal.

– Tudom, hogy nincs jogom megszabni neked, mit érezz, de bárcsak úgy látnád magad, ahogy én látlak téged! Bárcsak tudnád, milyen csodálatos vagy számomra. Milyen erős, hatalmas és lenyűgöző.

– Grace. – Elfordítja fejét és megcsókolja a tenyeremet. – Nem kell ezt mondanod. Tudom, hogy nézek ki.

– Pont erről van szó. Nem tudod! – Kinyújtom felé a kezem, erősen átölelem, és most nem törődöm azzal, hogy a mozdulattól milyen fájdalom hasít a karomba. – Tudom, hogy gyűlölöd ezt a sebhelyet, mert Hudson okozta neked életed legszörnyűbb pillanatában…

– Tévedsz – vág a szavamba. Én csak bámulok rá.

– Miben tévedek?

– Gyakorlatilag mindenben. Nem gyűlölöm a sebhelyet, hanem megalázónak érzem, hogy hagytam megtörténni. És nem Hudson csinálta, hanem a vámpírkirályné. Végül pedig, életem legszörnyűbb pillanata nem az volt, amikor megöltem Hudsont. Az volt a legszörnyűbb, amikor visszanyertem az eszméletemet azon az oltáron, és rájöttem, hogy túl sok vért vettem el tőled. Az a pillanat – és az azt követő néhány, amikor elhoztalak ide – mindig is azok lesznek a legszörnyűbb pillanataim, életem legszörnyűbb percei.

Olyan sok fontos dolog van abban, amit most mondott, hogy nem is tudom, hol kezdjem. Kivéve…

– Az anyád? A saját anyád tette ezt veled? – suttogom, miközben borzalom hullámzik végig rajtam.

Megvonja a vállát.

– Amikor megöltem Hudsont, keresztülhúztam a számítását. Meg kellett büntetnie.

– Azzal, hogy végighasítja az arcodat?

– Nagyon nehéz maradandó sebet okozni egy vámpírnak… túl gyorsan gyógyulunk. Azzal, hogy ezt tette, és gondoskodott róla, hogy ne gyógyuljon be, a gyengeség jelét hagyta rajtam, hogy az egész világ láthassa.

– De bármikor megállíthattad volna. Miért nem tetted?

– Nem akartam harcolni az anyámmal, és még jobban megbántani, mint amennyire már úgyis megtettem. – Ismét megvonja a vállát. – Különben is, meg kellett büntetnie valakit azért, ami történt, valakinek fájdalmat kellett okoznia, hogy jobban érezze magát. Inkább én, mint valaki olyan, aki semmiről nem tehet.

Nem tudom eltitkolni a döbbenetet, kiül az arcomra, Jaxon azonban csak nevet.

– Ne aggódj emiatt, Grace! Minden rendben van.

– Egyáltalán nincs rendben. – Minden erőmmel igyekszem lenyelni a dühöt, amely bennem kavarog. – Az a nő egy szörnyeteg. Gonosz. Ő…

– A vámpírkirályné. – Fejezi be helyettem a mondatot. – Egyikünk sem tehet ellene semmit. De köszönöm. – Ezúttal suttog, miközben az ajkával megsimítja a hajamat.

– Mit köszönsz? – Majdnem elcsuklik a hangom, amikor ezt kérdezem.

– Azt, hogy törődsz velem. – Lehajtja fejét, hogy megcsókoljon.

Az ajkunk azonban alig ér össze, amikor valaki kopog a nyitott ajtón.

– Elnézést a zavarásért – szólal meg Marise, és bedugja a fejét a szobába. – De most, hogy felébredtél, szeretném megvizsgálni a kedvenc betegemet.

Körülnézek az üres kórteremben.

– Úgy érti, az egyetlen betegét, nem?

– Igen, nos, sok feladatot adsz nekem. Ráadásul Jaxon és Flint is itt voltak egy napig. Rád csak egy kis extra figyelmet kell fordítani, ez minden. – Rám vigyorog.

– Igen, elég szívás, hogy én vagyok itt az egyetlen ember. – Mélyen legbelül felébred bennem az a hang, és azt suttogja, hogy nem kellene olyan biztosra vennem, hogy ember vagyok. Ami nevetséges, csakhogy… még mindig kísértenek Lia szavai arról, milyen sok nehézséget vállalt magára csak azért, hogy megtaláljon és idehozzon engem.

Amiből rögtön következik a kérdés, hogy miért vagyok annyira különleges. Még ha boszorkány lennék is – de nem hinném, hogy az vagyok –, nagyon sok boszorkány van ebben az iskolában, akik közül választhatott volna. Vajon az az oka, hogy Jaxon élete párja vagyok? És ha igen, mit jelent ez egyáltalán ebben a világban? Ő honnan tudja? Miért számít neki egyáltalán? Mi köze Hudson feltámasztásának ahhoz, hogy Jaxon kit szeret?

Most, hogy Lia meghalt, és meghiúsult a terve, még több kérdésem van, mint a halála előtt. Szeretném megkérdezni Jaxontól, hogy tud-e válaszolni rájuk, de most nem alkalmas az idő, mivel Marise a szemfogát kivillantva válaszol:

– Itt nem ez az egyetlen dolog, ami megharaphat.

– Igen, erre rájöttem – válaszolom mosolyogva.

Csak néhány percig tart, hogy megvizsgáljon, és gyakorlatilag ugyanazt mondja, amit Alma is megjósolt. Nagyon sok zúzódást és vágást Alma – a gyógyító boszorkány – már elkezdett meggyógyítani rajtam. A félig helyrejött, kificamodott vállamat néhány hétre sínbe kell tenni, amit Alma szintén előre jelzett.

Aztán ott van még a vérátömlesztés is, kicsit több mint két litert kaptam, de bárcsak ne említette volna ezt Jaxon előtt. Összességében jó egészségnek örvendek, és valószínűleg néhány nap múlva visszamehetek a szobámba, ha az életfunkcióim stabilak maradnak.

Vagy legalábbis ezt mondja Marise, miközben integet és kimegy.

– Nem a te hibád! – mondom Jaxonnak, mihelyt a nővér kilép a szobából.

– Teljesen az én hibám – válaszolja. – Majdnem kiszívtam az összes véredet.

– A két liter meg sem közelíti az összes véremet.

– De ahhoz elég, hogy meghalj. Ami nálam egyenlő az összes véreddel. – Megrázza a fejét. – Annyira sajnálom, Grace! Hogy bántottalak. A szüleidet. Mindent.

– Nem bántottál. Megmentettél. Alma azt mondta, hogy behoztál, mielőtt maradandó károsodást szenvedtem volna.

Nem válaszol, csak megrázza a fejét, és dühösen mozgatja az állkapcsát.

– Én kínáltam fel neked a véremet, mert anélkül meghaltál volna. – A két tenyerembe fogom az arcát, és egyenesen a szemébe nézek, hogy tudja, komolyan gondolom, amit mondok. – Az igazság pedig az, hogy ez nem áldozat volt. Sőt, kimondottan önző dolog volt részemről, mert most, hogy megtaláltalak, nem tudok egy olyan világban élni, ahol te nem vagy.

Hosszú pillanatokig nem felel semmit. Aztán megrázza a fejét és káromkodik egyet.

– Erre mit kellene mondanom, Grace?

– Azt, hogy hiszel nekem. Vagy azt, hogy tudod, hogy nem a te hibád. Vagy…

– Szeretlek.

Elakad a lélegzetem, aztán hosszan, lassan és reszketve kifújom a levegőt, miközben könny szökik a szemembe, amit nem is próbálok leplezni.

– Vagy ezt is mondhatod. Ez is nagyszerű válasz.

– És igaz – suttogja. – Annyira szeretlek!

– Az jó, mert én is szeretlek téged. És most, hogy Lia gonosz terve örökre a múlté, megpróbálhatjuk úgy szeretni egymást, hogy közben nem akar senki megölni minket.

Megmerevedik, elfordítja fejét, mire hidegrázás vonul végig a gerincemen, pedig azt hittem, hogy ettől már végre megszabadultam.

– Mi folyik itt, Jaxon?

– Nem… – Elhallgat, és megrázza a fejét. – Nem hiszem, hogy ezt megtehetjük, Grace.

A szavai hallatán a hideg érzés fokozódik, meghűl az ereimben a vér.

– Hogy érted ezt? – suttogom. – Azt mondtad, szeretsz.

– Igen, nagyon szeretlek – válaszolja hangsúlyosan. – De néha a szerelem nem elég.

– Nem tudom, hogy ez mit jelent. – Ezúttal én fordítom el a tekintetem, és mindenhová nézek, csak rá nem.

– De igen, tudod.

Várom, hogy többet mondjon, de nem teszi. Csak ül az ágyon mellettem, a karjával átöleli a vállamat, a teste az enyémhez simul, miközben kitépi a szívemet a mellkasomból.

– Ez nem lesz mindig így – suttogom végül neki.

– Ebben nagyon tévedsz. Mindig így lesz. Amiatt, mert szeretlek, mindig célpont leszel. És mindig veszélyben leszel.

– De ez nem erről szólt. – Felé fordulok, kétségbeesésemben megmarkolom a pulóverét, és folytatom:

– Te is tudod. Te csak egy komplikáció voltál… Lia azt mondta, hogy engem akart. Azt mondta, hogy én vagyok a legfontosabb. Még az alakváltók is azért próbáltak elintézni, mert tudták, hogy Lia fel akar használni ahhoz, hogy… – Nem fejezem be, mert nem szívesen mondom ki újra Hudson nevét.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy az alakváltók ezt csak úgy annyiban hagyják? Most, hogy Lia nincs többé, lehet, hogy egyelőre nem akarnak megölni, de ez nem jelenti azt, hogy nem gondolják meg magukat azonnal, ha én… vagy a családom… feldühíti őket. Most, hogy már tudják, milyen fontos vagy nekem, még nagyobb veszélyben vagy, mint eddig.

Lehet, hogy van alapja a félelmének, de az is lehet, hogy nincs. Az igazság viszont az, hogy:

– Nem érdekel.

– Engem viszont igen, Grace. – A tekintete zárkózottságot mutat, de nem üres. Ezúttal nem. Látom a mélyén a fájdalmat, látom, hogy mindezt elmondani legalább úgy fáj neki, mint nekem hallani.

Ezért felemelem a kezem, a tenyerembe fogom az arcát, mélyen a szemébe nézek, amely már az első pillanatban rabul ejtett, amikor találkoztunk.

– Nos, nem te vagy az egyetlen ebben a kapcsolatban – válaszolom neki, majd előrehajolok, és puha, elkeseredett csókot nyomok a homlokára, a szája sarkára és az ajkára. – Ami azt jelenti, hogy nem te egyedül hozod meg a döntéseket.

– Kérlek, ne nehezítsd meg ezt még jobban! – Megfogja a kezemet, amivel az arcát fogom, összekulcsolja az ujjainkat, de közben nagyon vigyáz, hogy ne okozzon fájdalmat. – Ha megnehezíted, nem tudok hátat fordítani neked.

– Akkor ne tedd! – könyörgök neki, a szám olyan közel van az övéhez, hogy érzem a bőre melegét. Olyan közel, hogy látom az apró, ezüstszínű pöttyöket a szemében. – Ne fordíts hátat nekem – vagy a kapcsolatunknak –, mielőtt lehetőségünk lenne megpróbálni.

Az enyémhez támasztja a homlokát, és elkínzott sóhajjal behunyja a szemét.

– Nem akarlak bántani, Grace.

– Akkor ne bánts!

– Ez nem ilyen egyszerű…

– De igen. Ez pontosan ilyen egyszerű. Vagy velem akarsz lenni, vagy nem.

A nevetése sötét és elgyötört.

– Hát persze hogy veled akarok lenni.

– Akkor legyél velem, Jaxon! – Átkarolom a vállát az infúzió csövével együtt, és amennyire csak tudom, meggyötört, elkeseredett szívemhez szorítom a testét. – Légy velem!

Szeress engem! Engedd, hogy szeresselek!

Hosszú pillanatokig nem mozdul, nem válaszol, még levegőt sem vesz, miközben a kétségbeesés és a remény ádáz harcot vív bennem. Aztán amikor már majdnem feladom, nagy levegőt vesz, megborzong és hozzám simul.

Megsimítja az arcomat és úgy csókol meg, mintha én lennék a világon a legfontosabb számára.

Ugyanígy csókolom vissza, és még soha semmi nem volt ennyire jó érzés. Mert ebben a pillanatban végre minden úgy van, ahogy lennie kell.

64.

Minden jó, ha pillecukorral ér véget

– Légyszi!

– Nem. – Jaxon úgy néz rám, mintha földönkívüli lennék.

Közelebb húzódom hozzá, és olyan gyorsan rebegtetem a szempillámat, mint egy megvadult szélmalom.

– Léééégysziiiiiiiiiiiiiiii! Felvonja a szemöldökét.

– Belement valami a szemedbe, vagy hívjam a nővért, mert rohamod van?

– Ahhh. Gonosz vagy. – Karba teszem a kezem a mellkasomon, és megjátszom, hogy duzzogok. Három napja vagyok bezárva a szobámba, hogy meggyógyuljak, vagyis nem tudom, mennyire megjátszás az, hogy duzzogok. És persze tudom, hogy nem leszek itt örökké, de akkor is szörnyű. – Kérlek, Jaxon! Ha továbbra is ezt a négy falat kell bámulnom, bedilizek.

Jaxon felsóhajt, de már látom rajta, hogy elbizonytalanodott, ezért tovább erőszakoskodom:

– Nem mehetnénk el valahová? Csak egy kis időre? Vihetsz ölben, ha elfáradok. – Megint megpróbálkozom a szempillarebegtetéssel, és már kissé kevésbé emlékeztetek egy pánikba esett madárra, sokkal inkább egy femme fatale-ra. Vagy legalábbis ezt próbálom eljátszani.

– Ja, mintha bedőlnék ennek – mondja felhorkanva.

Ami jogos. – Nem nagyon szeretem, ha ölben visz bárhová, különösen most, hogy lenyugodtak körülöttünk a dolgok. De akkor is, az unalom nagyon is valóságos – és minden eltelt pillanattal még inkább az lesz.

– Ugyan már, Jaxon! Tudom, hogy csak betartod az utasításokat, mert Marise azt mondta, hogy néhány napig pihennem kell, de nem az a tervem, hogy benevezzek a világ legnehezebb kutyaszánhúzó versenyébe, csak szeretnék sétálni néhány percig. Nem olyan nagy dolog.

Egy percig az arcomat tanulmányozza, és bizonyára rájött, hogy már eldöntöttem – vele vagy nélküle, de akkor is ki fogok menni –, ezért vonakodva bólint. Azután feláll az ágyról, amelyen az elmúlt két órában együtt feküdtünk.

– Már beállt a polgári szürkület, úgyhogy kiviszlek egy kicsit – mondja végül. – Nem megyünk messze a kastélytól. És meg kell ígérned, hogy amint elfáradsz, azonnal szólsz nekem.

– Úgy lesz. Esküszöm! – Izgalom hullámzik végig rajtam, felugrom az ágyról, azután rögtön meg is bánom, mert mindenem fáj, különösen a nemrégiben kiugrott vállam. Most, hogy visszatették, már sokkal jobb, de akkor is nagyon fáj. Ezt persze nem fogom elmondani Jaxonnak, részben azért, mert talán meggondolná magát, részben pedig azért, mert tudom, hogy magát okolja mindazért, ami Liával történt.

Ami persze nevetséges, de Jaxon az a fajta srác, aki az egész világ terhét a vállán hordozza, és nagyon komolyan veszi ezt a felelősséget, bár sosem kérte. Így hát nem mondom el neki, mennyire fáj még mindig mindenem, és milyen összetörtnek érzem magam. Nem, amikor csak magát ostorozná miatta.

– Szóval, mi a terved? – kérdezem, hogy eltereljem a figyelmét eléggé szembetűnő sántításomról.

Összehúzott szemmel néz rám, az arcáról sugárzik, hogy nem tudom átverni, de nem tesz rá megjegyzést, csak azt feleli:

– Van néhány ötletem. Te öltözz fel, én pedig megyek és megkeresek még néhány dolgot. Tizenöt perc múlva visszajövök.

– Találkozhatunk lent is a… – kezdem, de rögtön elhallgatok, mert felvont szemöldökkel néz rám. – Vaaaaaaaaaagy akár itt a szobámban is – fejezem be inkább.

– Igen, találkozzunk itt! – Hozzám hajol, és csókot nyom az ajkamra.

Rövidnek szánja, de nem tudom visszafogni magam, átkarolom a nyakát a jó karommal és hozzásimulok, miközben elmélyítem a csókot.

Jaxon megdermed, és egy pillanatra elakad a lélegzete, ami azt jelzi számomra, hogy megfogtam. Másodpercekkel később lejjebb siklik a keze a csípőmre és még közelebb húz magához. Azután a szemfogával megsimítja az alsó ajkamat, mert tudja, hogy ettől a testem minden izma elgyengül.

Kinyitom a számat, egy kis időre nem kapok levegőt. Még közelebb húzódom hozzá, átadom magam neki, az egész testemet elöntő forróságnak, a jó érzésnek, amelyet egyetlen csókkal képes elérni. Egy érintéssel. Egy pillantással.

Nem tudom, mennyi ideig csókolózunk.

Elég sokáig ahhoz, hogy a lélegzetem szaggatottá váljon. Elég hosszú ideig ahhoz, hogy a térdem megremegjen, amikor megsimítja a csípőmet.

Túl sokáig ahhoz, hogy újragondoljam a kinti sétát most, hogy a dolgok kezdenek ilyen érdekessé válni.

Végül azonban Jaxon halk nyögéssel elhúzódik tőlem. A homlokát az enyémhez támasztja, és egy ideig csak zihálunk mindketten. Azután távolabb lép és mély, dörmögő, nagyon szexis hangon azt mondja:

– Öltözz fel! Néhány perc múlva visszajövök.

Aztán szokásához híven egy szempillantás alatt eltűnik.

Nekem egy kicsit több időre van szükségem, hogy magamhoz térjek. Egy teljes perc, vagy még több is eltelik, mire a szívdobogásom lecsillapodik, és elég erősnek érzem a térdemet ahhoz, hogy megtartson. Végül összeszedem magam és elkezdek öltözködni, egyik réteget a másik után veszem magamra, hogy túléljek egy órát az alaszkai hidegben. Az ajkam egész végig bizsereg.

Kiderül, hogy jó, hogy ennyire siettem, mert Jaxon hamar visszatér. Bekopog az ajtón, majd magától bejön, még mielőtt felhúzhatnám a zoknimat. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy kificamodott vállal sokkal nehezebb öltözködni, de akkor is. Ha teljesen jól lennék, sem tudnék versenybe szállni Jaxon sebességével.

Egy hátizsák van nála. Leteszi az ajtó elé, amikor látja, hogy a zoknimmal kínlódok.

– Add ide! – mondja, majd letérdel elém, és óvatosan a combjára teszi a bokámat.

Ettől megint elakad a lélegzetem, mert ha valamit megtanultam, amióta itt vagyok, az az, hogy Jaxon Vega senki előtt nem térdel le. Most mégis itt van előttem, és úgy térdel, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

– Mi az? – kérdezi, ahogy felhúzza a zoknit a bokám fölé.

Én csak a fejemet rázom, mert mit mondhatnék erre? Különösen, hogy közben az ujjai a vádlimat simogatják, mintát rajzolnak hirtelen nagyon érzékennyé vált bőrömre.

Bizonyára az arcomon is látszik, milyen hatással van rám, mert csak vigyorog, és felhúz egy újabb zoknit az előzőre, majd ugyanezt megteszi a másik lábammal is.

A fejemet rázom, és elfordítom a tekintetem, mielőtt teljesen elolvadnék és pocsolya lenne belőlem.

Néhány perccel később, miután felhúzta a lábamra a csizmát is, feláll, majd a kezét nyújtja, hogy engem is felhúzzon.

– Eldöntötted már, hova megyünk? – kérdezem, miközben az ajtó felé indulok.

Fogja a hátizsákot – amit eddig csak akkor láttam nála, amikor iskolába ment –, és azt feleli:

– Igen.

Várom, hogy részletezze, de ő Jaxon. Szinte soha nem árul el többet annál, mint ami feltétlenül szükséges. Ravaszul rám mosolyog, én pedig azon kapom magam, hogy nem bánom. Ha meg akar lepni, ki vagyok én, hogy nemet mondjak?

Különösen, hogy a meglepetései rendszerint nagyon, de nagyon jók.

Kéz a kézben sétálunk végig a folyosón, majd le a három lépcsősoron a bejárati ajtóhoz. Majdnem mindenki az utolsó órán ül – Jaxonnak is ott kellene lennie, de most ellógja –, ezért szinte teljesen kihaltak a közös helyiségek. Én külön örülök neki, mert még mindig nem állok készen arra, hogy a történtek után bárkivel is találkozzam.

– Jól vagy? – kérdezi, amikor kilépünk a hidegbe… és lemegyünk még egy lépcsősoron. Ami nagyszerű. Úgy értem, nem mintha egyetlen izmom is fájna, vagy ilyesmi…

Ennek ellenére bólintok, mert nem akarom, hogy tudja, milyen fájdalmaim vannak, és mert a csípős hideg durván mellbe vág. Ami nevetségesen hangzik… hiszen ez itt Alaszka. Pontosan tudom, milyen hideg van odakint, mégis minden egyes alkalommal megdöbbenek rajta.

Valószínűleg nem tudom olyan jól eltitkolni a reakciómat, ahogy reméltem, mert Jaxon csak egy pillantást vet az arcomra, és így szól:

– Visszamehetünk.

– Nem. Szeretnék valamit veled együtt csinálni. Csak mi ketten.

Elkerekedik a szeme a szavaim hallatán, és leomlanak a védőbástyái. Egy pillanatra, de csak egyetlen pillanatra meglátom az igazi Jaxont – azt a kissé félszeg, kicsit sebezhető fiút, aki nagyon szeret engem –, és ettől megint eláll a lélegzetem. Mert én ugyanezt érzem iránta, sőt még ennél is többet.

– Akkor menjünk!

Az ellenkező irányba fordulunk, mint amerre én mentem az első napon, amikor sétálni indultam az iskola területén. Ahelyett, hogy a tantermekként funkcionáló kunyhók felé sétálnánk, a háborítatlan hótakarón vágunk át az erdő felé, amely az iskola területének nagy részét elfoglalja.

Lassan megyünk, részben a hideg miatt, ami már nem is olyan rossz, miután elindultunk, részben pedig azért, mert a hóban lépkedni egyáltalán nem könnyű, különösen, ha alig egy héttel előtte félholtra verték az embert. Végül megérkezünk egy kis tisztáshoz az erdőben. Nem túl nagy – talán akkorra, mint a Macyvel közös szobánk –, de a szélén áll néhány pad.

Jaxon leteszi a hátizsákját az egyikre, és előhúz egy nagy, fekete termoszt. Lecsavarja a tetejét, ami pohárként is használható, azután kinyitja és megtölti valamivel.

Vigyorogva nyújtja át nekem.

– Forró csoki? – kiáltok fel izgatottan.

– Igen. Úgy gondoltam, egy ideig most inkább hanyagolnád a teát.

Felnevetek.

– Bölcs gondolat. – Inni akarok egy kortyot, de Jaxon megállít. Aztán benyúl a hátizsákjába, és kivesz egy kis zacskó pillecukrot.

– Nem sokat tudok a forró csokiról, de azt igen, hogy általában pillecukorral szokták inni. – Kivesz a zacskóból néhány, házi készítésűnek tűnő kis kockát, és beleszórja az innivalóba.

Én úgy érzem, hogy a szívem mindjárt szétreped a boldogságtól itt helyben, ezen a kis tisztáson, miközben körülöttünk leszáll a sötétség. Mert azok után, amin keresztülmentünk, még mindig lenyűgöz, hogy Jaxon mindig rám gondol először. Hogy én mit szeretek, mitől érezném jól magam, mi tenne boldoggá. És mindig, mindig igaza van.

Iszom egy nagy korty forró csokit, és már meg sem lepődöm, hogy ennél finomabbat még sohasem kóstoltam.

– Szóval, kit beszéltél rá, hogy ezt megcsinálja neked? – kérdezem, és a csésze pereme fölött somolyogva nézek rá.

Üres tekintettel néz vissza rám.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. – A szeme mélyén azonban vidámság bujkál, ami meghazudtolja a szavait, és ettől felnevetek.

– Nos, bárki is az, mondd meg neki, hogy ez nagyon finom. Ravaszul elmosolyodik.

– Megmondom.

Iszom még egy kortyot. Azután odanyújtom neki a csészét.

– Kérsz egy kicsit?

– Köszönöm, de nem élek vele. – Most már teli szájjal vigyorog.

– Ja igen. – Erről eszembe jut legalább egymillió kérdés, ami az utóbbi napokban foglalkoztatott. – Ez hogy működik nálad?

Felvonja a szemöldökét.

– Micsoda hogy működik?

– Láttam, hogy iszol teát, de nem iszol forró csokit. Ettél egy epret a bulin, de sohasem láttalak bármi mást fogyasztani. Kivéve… – Elpirulok és elhallgatok.

– Kivéve a véredet? – kérdezi huncutul.

– Nos, igen.

– A vámpírok ugyanúgy isznak vizet, mint bármilyen emlős ezen a bolygón, a tea pedig gyakorlatilag csak forró víz. Ha viszont hozzáteszel tejet és csokoládét, az már egy másik történet.

– Ja igen. – Ez logikus. – És az eper?

– Az kizárólag csak a műsor része volt. Egész este fájt tőle a hasam utána. – Most ő jön zavarba.

– Tényleg? Akkor miért csináltad?

– Őszintén? – Megrázza a fejét és elfordítja a tekintetét. – Fogalmam sincs.

Nem erre a válaszra számítottam, de ahogy most ránézek, nyilvánvaló, hogy igazat mond. Ezért nem is firtatom tovább, inkább témát váltok.

– Még egy kérdés.

– Vérrel kapcsolatos? – Egyszerre tűnik óvatosnak és vidámnak.

– Hát persze hogy vérrel kapcsolatos! Meg azzal, hogy kimész a napfényre, amikor világos van. Azt hittem, a vámpírok csak sötétben mehetnek ki.

Egy ideig láthatóan zavarban van, aztán kihúzza magát és azt feleli:

– Az attól függ.

– Mitől?

– Hogy milyen vért isznak. Itt az iskolában Foster állati vért biztosít nekünk. Ha csak azt iszom, kimehetek a napfényre. Ha viszont úgy döntök, hogy… kiegészítem embervérrel, akkor meg kell várnom, hogy este legyen.

Azon a megjegyzésén gondolkodom, amit a szobámban tett, hogy most már kimehetünk, mert beállt a polgári szürkület.

– Szóval, amikor idejöttem, azért láthattalak téged kint, mert csak állati vért ittál. Most viszont… – Elpirulok, és ezúttal én fordulok el tőle. Nem azért, mert zavarba jöttem attól, amit csinálunk, hanem azért, mert olyan bensőséges dolog arról beszélni, hogy ő…

– Úgy érted, most, hogy rendszeresen iszom a véredből? Még jobban elpirulok.

– Igen.

– Igen. Ittam belőled. Meg Cole-ból. Aztán megint belőled az alagútban. Szóval, most nem tudok kimenni a napfényre.

– Mennyi ideig? – kérdezem, mert már napok teltek el az alagút óta és azóta egyáltalán nem ivott belőlem… pedig én szerettem volna. Úgy tűnik azonban, hogy egyhamar nem fogja belém mélyeszteni a fogát, miután majdnem meghaltam a vérveszteségtől.

– Amíg ki nem ürül a szervezetemből a hormon, ami az emberi vér megemésztésével jár együtt. – Értetlen arcot vágok, ezért folytatja: – Ez olyan, mint az embereknél az inzulin. Amikor magas szénhidráttartalmú ételt eszel, az inzulinszinted megemelkedik, és időbe telik, hogy lecsökkenjen. Amikor én emberi vért iszom, a testem olyan hormont választ ki, amitől nem tudok kimenni a napfényre. El kell telnie körülbelül egy hétnek, hogy a hormon teljesen kiürüljön belőlem. Az állati vér nem aktiválja ugyanezt a hormont.

Fejben visszaszámolok.

– Az alagút óta hat nap telt el. Vagyis holnap már megint ki tudsz menni a napfényre?

Megvonja a vállát.

– A biztonság kedvéért inkább csak holnapután. És azt is csak úgy, ha nem…

– Ha nem harapsz meg megint. – Hirtelen forróság önt el. Most rajta látszik, hogy kényelmetlenül érzi magát.

– Valahogy úgy, igen.

– Valahogy úgy? – Leteszem a csészémet a padra, és az ép karommal átfogom a derekát. – Vagy pontosan úgy?

Lenéz rám, a szeme sötét és egy kicsit vészjósló.

– Pontosan úgy – dörmögi. Én viszont tudom… ha most nem lennék több réteg ruhába bebugyolálva, valószínűleg megharapna. A gondolattól izgalom fog el, amit nem is próbálok titkolni.

– Ne nézz így rám! – figyelmeztet. – Különben visszaviszlek a szobádba, és nem fogjuk megcsinálni azt, amiért kihoztalak ide.

Nem hazudok, a gondolat, hogy visszavisz a szobámba, hirtelen nagyon is vonzónak tűnik. Csakhogy…

– Miért vagyunk itt?

– Mi másért – benyúl a hátizsákjába és kihúz egy hosszú, vékony sárgarépát meg egy sapkát –, mint hogy hóembert építsünk?

– Hóembert? – kérdezem döbbenten. – Tényleg?

– Nem Flint az egyetlen itt, aki tudja, hogy kell a hóban játszani. – Az arca viszonylag kifejezéstelen, a szavai mögött azonban bujkál valami él, amitől sok minden eszembe jut. Köztük az is, hogy talán féltékeny… ami abszurdnak tűnik, mivel Flint három különböző alkalommal próbált meggyilkolni. Ez nem kifejezetten nyújt alapot a féltékenységre.

– Na, akkor jössz? – kérdezi, azután lehajol és nagy golyót csinál a hóból. – Vagy csak nézni fogod?

– Nagyon jó innen a kilátás – válaszolom, és leplezetlenül bámulom csinos fenekét… amelyet sokkal kevesebb réteg ruha takar, mint az enyémet jelenleg. – De azért segítek. – A szemét forgatva néz rám, ugyanakkor riszálja egy kicsit a fenekét, amitől felnevetek. Hangosan.

Nemsokára mind a ketten nevetünk és a világ legaránytalanabb hóemberét nézzük. Részemről ez teljesen érthető, mivel én kaliforniai lány vagyok, Jaxon viszont évek óta itt él Alaszkában. Csak épített már ezelőtt is hóembert.

Rá is akarok kérdezni, de van valami a tekintetében, ahogy a művünket nézi, ami miatt inkább hallgatok. Sőt, még az is eszembe jut, hogy valószínűleg nem sok ideje volt játszani – még akkor sem, amikor nem ő volt az első az öröklési sorban. Elszomorít a gondolat, miközben körülnéz, hogy köveket keressen a hóember szemének. Olyan sok mindenen ment már keresztül életében. Elképesztő, hogyan lehet, hogy mindezek után mégis olyan ember lett belőle, aki ilyen sok mindent érez. Ennyire törődik másokkal. És hajlandó megpróbálni játszani is a kedvemért.

Meghat, ugyanakkor sajog is érte a szívem. Az érzés pedig egyre fokozódik, amikor eszembe jut az a kérdés, ami három napja foglalkoztat, amióta csak felébredtem a gyengélkedőben.

– Jaxon?

– Igen? – Bizonyára figyelmezteti valami a hangomban, mert a mosolya aggodalommá változik. – Mi a baj?

– Már meg akartam kérdezni… – Nagy levegőt veszek, és kibököm a kérdést, amit olyan sokáig próbáltam figyelmen kívül hagyni: – Hová ment Hudson? Úgy értem, láttuk meghalni Liát. De hová ment az a fekete füst? Ő is meghalt vele? Vagy… – Nem fejezem be, mert már a gondolat is borzalmas.

Jaxon azonban sosem volt az a típus, aki cukormázba csomagolja a dolgokat – vagy elkerüli. Elkomorul az arca, úgy válaszol:

– Erre még nem jöttem rá. De rá fogok. Mert nincs az az isten, hogy megkockáztassam, hogy Hudson még egyszer visszatérjen ebbe a világba.

Olyan heves a hangja, hogy hallani is fáj, különösen, mert tudom, milyen sokat szenvedett már a bátyja miatt.

Gyűlölöm, hogy ezeken keresztül kellett mennie, azt pedig még jobban, hogy talán örökre a fejünk fölött fog lebegni a veszély, hogy Hudson visszatér.

Elvégre nehéz megnyugodni, ha egy gyilkos hajlamú szociopata rászáll az emberre – és az egész világra.

Jaxon nyilvánvalóan jobban tudja kezelni a félelmet, mint én, bár lehet, hogy csak azért, mert régebb óta él együtt ezzel a fenyegetéssel. Bárhogyan is, képes őszintén rám mosolyogni, miközben kőből kirakja a hóember szemét, a sárgarépát pedig beleszúrja az orrának.

– Gyere! – mondja. – A tiéd a megtiszteltetés, hogy feltedd az utolsó dolgot. – Azzal átnyújtja a sapkát.

Most nézem meg először igazán a fejfedőt, és hangosan fel is nevetek. Abba sem tudom hagyni a nevetést.

Mert talán mégsem volt olyan képtelenség az a feltételezés részemről korábban. Talán Jaxon tényleg féltékeny Flintre.

A fejét rázva néz rám.

– Akkor most ráteszed a sapkát vagy sem?

– Ó, de még mennyire, hogy ráteszem. – Előrelépek, és a hóember fejére helyezem a sapkát, azután visszamegyek oda, ahol Jaxon áll, és mindketten megcsodáljuk.

– Mit gondolsz? – kérdezi kis idő múlva. Olyan a hangja, mintha viccelődni akarna, de azért kihallok belőle némi sebezhetőséget. Valamint tétova vágyat az elismerésemre, amit sosem feltételeztem volna róla.

Ezért visszafordulok a hóember felé, ránézek a mi kis szerencsétlen, aránytalan, oldalra dőlő alkotásunkra, és a hideg ellenére majdnem megint elolvadok. Mert számomra tökéletes. Egyszerűen tökéletes.

De ezt nem mondom ki hangosan, mert azzal elárulnám magam, hogy sokkal több mindent veszek észre, mint amit feltételezett rólam. Ezért inkább az egyetlen igazságot mondom neki:

– Ez a vámpírsapka igazán jó ötlet volt. Szélesen elvigyorodik.

– Igen, szerintem is.

Megfogja a kezem, éppen amikor én is a keze után nyúlok.

Jó érzés. Több mint jó.

Helyes.

Most először engedem meg magamnak, hogy arra gondoljak, amit Lia mondott a halála előtt, hogy én vagyok Jaxon élete párja. Nem tudom, ez mit jelent, de ahogy magához húz, és a teste melege szétárad bennem, akaratlanul is arra gondolok, hogy talán ki kellene derítenem.

65.

Nem kaphattam volna egy egyszerű happy endet?

Négy nappal később végre újból elkezdem az iskolát, ezúttal rendesen. Házi feladatot kapok brit irodalomból, esszét kell írnom a salemi boszorkányperek okairól, és közeledik az első megbeszélésem dr. Wainwrighttal. Ráadásul be kell pótolnom mindazt, amit elmulasztottam, mert egy pszichopata vámpír meg akart ölni. Ami egy kicsit igazságtalannak tűnhet, ha engem kérdeznek, de ki vagyok én, hogy panaszkodjak, miközben minden reggelt, ebédszünetet és majdnem minden estét Jaxonnal tölthetek, akinek nagyszerűen sikerül csakis a jelenben élni és nem aggódni mindenért feleslegesen.

Most is együtt vagyunk, a menzán reggelizünk, és Luca legújabb randikudarcán viccelődünk – ami még az én megítélésem szerint is hihetetlen.

Barna cukros Pop-Tartsot eszem – Macy vette el az utolsó cseresznyéset, mert ennyire önző –, Jaxon és a Rend többi tagja pedig az iskola által biztosított, reggeli adag jávorszarvasvért issza tejüveg pohárból. Kiderült, hogy erre szolgáltak azok a nagy, narancsszínű italhűtők… a vámpíroknak szánt vér volt bennük.

Cam még mindig nem szedte össze a bátorságát, hogy csatlakozzon hozzánk, Macy azonban nagyon reméli, hogy egyszer majd megteszi. Én nem vagyok olyan biztos ebben – a Liával történtek után Jaxon most még félelmetesebbnek tűnik mindenki számára, és szinte az összes diák még nagyobb ívben kerüli el, mint azelőtt. Én folyton azt mondogatom neki, hogy lazítson egy kicsit és mosolyogjon többet, de mostanáig nem fogadta meg a tanácsomat. Én úgy gondolom, azért, mert úgy véli, minél jobban félnek tőle, annál nagyobb biztonságban vagyok.

Nem feltétlenül értek egyet vele, de be kell vallanom, az utóbbi időben meglepően nagy volt a nyugalom körülöttünk. Senki sem próbált megmérgezni, vagy emberáldozatnak felhasználni legalább kilencvenhat órája. Ez határozottan rekord, és boldogan nyújtom el addig, ameddig csak lehet.

Megszólal a csengő, amikor az utolsó korty teát iszom. Felpillantva látom, hogy Jaxon engem néz egy (nagyon) halvány mosollyal az ajkán.

– Mi az? – kérdezem, majd összegyűröm a Pop-Tarts papírját és megfogom a csészémet.

– Csak nézlek. – Hozzám hajol, csókot nyom a szám sarkára. – És azt találgatom, vajon mire gondolsz.

– Rád – válaszolom. – Mint mindig. Rafael úgy tesz, mint aki öklendezik.

– Már megbocsássatok, de nem tudnátok tartózkodni az ilyen kijelentésektől? A végén még cukorkómába esünk…

– A vámpírok nem úgy emésztik meg a cukrot, mint az átlagemberek – tájékoztatom vigyorogva. – Ennélfogva nem is eshetnek cukorkómába.

– Látod, mit csináltál? – vág közbe Mekhi. – Egy kutatószörnyet alkottál. Megszállottan kutat utánunk.

– Szinte biztos vagyok benne, hogy ezt a könyvtáros derítette ki – válaszol Jaxon szárazon. – Amka mindennap legalább öt új könyvet ad Grace-nek olvasásra.

– Hé, ha vámpírokkal fogok élni, minél többet kell tudnom róluk – magyarázom, majd felállok és betolom a székemet. – Teljesen normális, ha tájékozódom a környezetemről.

– Tudod, mi teljesen normális még? – kérdezi Jaxon, és közben lehajol, a szája alig egy centire van az enyémtől.

– Azt hiszem, el tudom képzelni – válaszolom, és feljebb emelem az arcom, hogy összeérjen a szánk. – Csak nézz ránk!

– suttogom a szájába egy kis idő múlva. – Teljesen normálisak vagyunk.

A szemfogát végighúzza az alsó ajkamon, és olyan szexisen néz rám, hogy belül teljesen elolvadok.

– Majdnem teljesen normálisak.

– Ezt elfogadom. Elvigyorodik.

– Igen, én is.

Hozzám hajol egy újabb csókra, amitől szédülni kezdek és megremeg a térdem, ezért akaratlanul is hozzásimulok. Sohasem voltam nagy híve annak, hogy a nyilvánosság előtt kimutassuk az érzéseinket, de Jaxon miatt minden szabályt megszegek, és szinte biztos vagyok benne, hogy én is ugyanilyen hatással vagyok rá. Különösen, ha Liának igaza van, és tényleg egymás élete párjai vagyunk.

Nem mintha ezt elmondtam volna neki. Úgy értem, ez a fiú már ettől a kapcsolattól is halálra rémült. Ha megemlítenék neki egy olyat, hogy „élete párja” – amit Macy néhány nappal ezelőtt részletesen elmagyarázott nekem –, biztos vagyok benne, hogy az általa generált földrengés az egész iskolát összedöntené.

Ezúttal Mekhi förmed ránk, hogy mennyire elege van abból, hogy folyton elkésik az óráról, mert egyesek nem képesek elszakadni egymástól. Jaxon felmutatja neki a középső ujját, de alighanem felfogja az üzenetet, mert elhúzódik tőlem, és a hátizsákjáért nyúl.

– Gyere! Odakísérlek az osztálytermedhez.

– Nem muszáj. – Rápillantok az órára. – El fogsz késni fizikaóráról.

Amikor rám néz, a szeméből sugárzik, hogy „ugyan már”.

– Biztos vagyok benne, hogy kibírják nélkülem öt percig.

Én azért nem vennék mérget erre, de már ismerem annyira Jaxont – és azt, ahogy hirtelen makacsul összeszorítja az állkapcsát – hogy tudjam, mikor érdemes vitatkozni vele és mikor jobb, ha inkább annyiban hagyom a dolgot. Különben is, ha elkísér a teremhez, annak van jó oldala is. Mivel mellettem van, senki sem jön olyan közel hozzám, hogy nekiütközzön még mindig fájós vállamnak vagy bármely más, sérült testrészemnek.

Mindenki csak nyer a dolgon.

Legalábbis amíg el nem megyünk a sárkányok egy kisebb csoportja mellett, miközben távozunk a menzáról. Jaxon rájuk sem néz, és én is próbálom ezt tenni, de Flint megy középen.

És próbálja elkapni a pillantásomat.

Szeretném figyelmen kívül hagyni, tényleg, ám ahogy Jaxonnak mondtam a múltkor, egy részem megérti, hogy miért tette azt, amit tett. Úgy értem, nem akarok egyhamar pillecukrot sütögetni vele, de nem is tudom utálni.

Levegőnek nézni pedig még annyira sem.

Ezért hagyom, hogy néhány másodpercig találkozzon a tekintetünk. A szeme kitágul, és úgy vigyorog rám, amitől már az első napon is felnevettem, amikor megérkeztem ebbe az iskolába. Most nem nevetek, csak mosolygok, miközben elmegyek mellette.

Egyelőre ez is elég.

Félig arra számítok, hogy Jaxon szóvá teszi, miközben a folyosón sétálunk, de egy szót sem szól. Gondolom, nem én vagyok az egyetlen, aki megtanult kompromisszumot kötni. Egy kicsit erősebben szorítom meg a kezét, ezzel fejezem ki némán a hálámat, ő viszont csak a fejét rázza válaszul.

Ez mind olyan normálisnak, olyan jónak tűnik.

Tudom, hogy Jaxon még mindig aggódik – és mindig is fog – amiatt, hogy célpont vagyok, mert vele vagyok, és valahol én is tudom, hogy igaza van.

Hogy soha nem leszek teljes biztonságban, ha együtt maradunk.

De mindegy, mit gondol, nem az ő feladata, hogy megvédjen. Már az első napon tudtam, hogy nem ő lesz a történetem hőse.

És ezt teljes mértékben elfogadtam.

Mert most úgy mosolyog rám, ahogy még soha. Nevet. És időnként még egy-két rossz viccet is elsüt. Ezt pedig bármikor inkább választanám, mint a biztonságot, különösen, ha a biztonságot bármikor elvehetik tőlem.

Erről jut eszembe…

– Hé, még nem mondtad el, mi a poénja annak a viccnek, amit a múltkor elkezdtél.

Egy méterrel a tanterem előtt állunk meg, részben azért, hogy kihasználjuk a már szinte üres folyosót, részben pedig azért, hogy ne hozzuk megint a frászt az egész brit irodalom csoportra.

– Milyen viccnek? – kérdezi értetlenül.

– Tudod, a repteresnek. Emlékszel? Mit sepregetnek a reptéren?

– Ja, igen – nevet fel. – Megmondom, mit sepregetnek…

De nem hallom a poént, mert egy villanás vonja magára a figyelmemet Jaxon válla fölött. Rögtön ezután egy undorító és hátborzongatóan ismerős fekete füst jelenik meg. Hátratántorodom, hogy Jaxont is magammal húzzam, de már túl késő. Mert amikor a füst eloszlik, valaki áll előttem. Nem lehet más, csak Hudson Vega. Hatalmas pallost tart a kezében, és egyenesen Jaxon feje felé irányítja.

Bizonyára kiül az arcomra a rémület, mert Jaxon hátrapillant a válla fölött. A pallos azonban már megindult. Arra sincs ideje, hogy felfogja a fenyegetést, nemhogy reagáljon rá.

Én halálra rémülve megragadom a karját és magam felé rántom. Miközben előrebukik, tudom, hogy nem fog működni, mert még mindig a fegyver útjában van. Egy pillanatra, csak egyetlen pillanatra eszembe jut, milyen jól nézett ki tegnap este, amikor az ágyamon feküdt. A könyökére támaszkodva fölém hajolt.

Álmos volt a mosolya, a szeméből vágy sugárzott.

A haja előre hullott az arcába, én pedig felemeltem a kezem, hogy hátrasimítsam és lássam a szemét… és akkor történt meg először, hogy nem rándult össze, amikor hozzáértem a sebhelyéhez. A mosolya sem hervadt le, a fejét sem húzta el.

Nem fordult el. Ott maradt, ahol volt. Velem. A jelenben. Nyugodt volt.

Boldog. Egész.

Ekkor döbbenek rá, hogy azért nem Jaxon lesz a történetem hőse… mert mindig is úgy volt megírva, hogy én legyek az ő történetének hőse.

Ezért végül az egyetlen dolgot teszem, amire képes vagyok. A teste köré fonom magam, és megfordítom kettőnket, hogy az én hátam kerüljön a kard útjába. Azután behunyom a szemem és várom a csapást, amiről mindig is tudtam, hogy egyszer elérkezik.

0.

Mindvégig kitartott
– Jaxon –

– Mikor fog már visszaváltozni, az istenit, Foster?

– Nem tudom…

– Ezt ne mondja még egyszer! Kurvára ne mondja azt, hogy nem tudja! – Odafordulok a könyvtároshoz, valamint az ősi lények biológiáját tanító tanárhoz, akik az igazgató íróasztala előtt ülnek, és azt kérdezem: – Nem maguknak kellene rájönniük, hogy mi a franc folyik itt? Mi értelme van ilyen embereket tenni a vezetésbe, ha ebben az iskolában senki sem tud válaszolni egy kibaszottul egyszerű kérdésre?

– Ez nem egyszerű kérdés, Jaxon. – Az igazgató összecsípi az orrnyergét a hüvelykujjával és a mutatóujjával.

– Dehogynem. Az egyik percben Grace még a karjaimban volt, kivédte Hudson támadását. – A torkom elszorul a gondolatra, amikor eszembe jut az a néhány őrült, kétségbeesett pillanat. Ahogy megpróbált elhúzni az útból, és amikor nem sikerült, hogyan vetette magát közém és…

Elhessegetem a gondolatot, mielőtt elterelhetné a figyelmemet, és ezzel együtt az egész beszélgetést. Mert ha most rágondolok, ha eszembe jut, mit tett – a föld remegni kezd a talpam alatt, és a francba… a büdös francba. Csak egy dolog tart vissza attól, hogy földig romboljam ezt az egész istenverte iskolát: a tudat, hogy talán eközben Grace-nek is baja eshet.

Nagy levegőt veszek, mielőtt folytatom:

– Az egyik percben még ott volt, most pedig Grace… Grace… – Képtelen vagyok kimondani. Egyszerűen nem bírom szavakba foglalni, hogy már nincs itt, mert ha hangosan is kimondanám, akkor már nem tudnám visszavonni.

Ha kimondom, akkor igaz lesz.

– Ott volt, Foster – ismétlem meg. – Meleg volt, élt, Grace volt. Ott állt. Aztán már… – A föld megint megremeg, és ezúttal nem is próbálok uralkodni magamon.

Inkább odamegyek a sarokba, ahol ott áll ő, vagyis csak az, ami megmaradt Grace-ből… az én Grace-emből…

– Miért nem tud visszaváltozni? – kérdezem már legalább egymilliomodjára. – Miért nem tudják visszaváltoztatni?

– Tudom, hogy ez nehéz neked, Jaxon – szólal meg dr. Veracruz most először. – Számunkra is nehéz. De már ezer éve nem láttunk ilyet. Időbe fog telni, mire rájövünk, hogy mi romlott el.

– Négy napjuk volt rá! Négy nap! És csak ennyit tudnak mondani? Hogy hozzam vissza, ha még csak azt sem tudják, mi romlott el?

– Szerintem el kellene fogadnod, hogy nem tudsz eljutni hozzá – válaszolja Foster, és most először döbbenek rá, hogy ő legalább olyan rosszul néz ki, mint én. – Szerintem el kell fogadnunk, hogy nem jön vissza, amíg nem akar.

– Ezt nem hiszem el – felelem. A hangom rekedt, a kezemet ökölbe szorítom, hogy ne veszítsem el az önuralmamat. – Grace nem hagyna el a saját akaratából. Nem hagyna el.

– Minden, amit az utóbbi négy napban olvastam, azt támasztja alá, hogy neki magának kellene visszatérnie – válaszolja Amka. – Ami azt jelenti, hogy csak két dolog lehetséges.

– Ne mondja ki! – figyelmeztetem.

– Jaxon…

– Komolyan mondom, Foster. Ne mondja ki! Grace nem halt meg. Nem lehet, hogy meghalt.

Mert ha mégis, képtelen leszek megakadályozni, hogy összeomoljak.

És nem fogom tudni visszafogni magam, hogy földig romboljam ezt az iskolát.

Ha viszont Hudson valahogy fogva tartja… ha bántja… ha arra gondolok, mire képes – és Grace-nek mi mindenen kell keresztülmennie emiatt –, rémület kúszik fel a gerincemen, és görcsbe rándul a gyomrom. Ha bármilyen módon is bántotta őt, megtalálom, azután lángra gyújtom és végignézem, ahogy elég.

– Grace nem halt meg – mondom neki ismét, miközben szerelmem gyönyörű arcát nézem. A szeme le van hunyva, mint abban az utolsó másodpercben a folyosón, de nem számít. Nem kell látnom a szemét, hogy tudjam, mit érez irántam – rá van írva az arcára. Szeret engem, ugyanannyira, amennyire én szeretem őt.

– Ha nem halt meg… és ebben egyetértek veled, hogy nem – mondja dr. Veracruz –, akkor a másik lehetőség az, hogy ő nem akar visszajönni.

– Ezt nem tudhatja. Lehet, hogy csapdába esett…

– De igen, tudjuk – emlékeztet Amka határozottan. – A kőszörnyek nem eshetnek csapdába kőalakban. Ha nem változnak vissza emberré, akkor az azért van, mert nem akarnak.

– Ez nem igaz. Hudson valamit csinál vele. Ő…

– Jaxon. – Foster elejét veszi a tagadásomnak. – Tényleg úgy véled, hogy Grace visszaváltozna, ha úgy gondolná, hogy azzal veszélybe sodorja a Katmere Akadémiát? – Az igazgató mereven néz a szemembe, a tekintete egyszerre komor és heves, miközben azt kívánom, hogy mondja ki hangosan, amire gondol… amire mindketten gondolunk. – Vagy téged?

Fájdalom hasít belém, és elpusztít. Kizsigerel ott, azon a szent helyen, ahol állok. Alig bírok gondolkodni, levegőt is nehezen kapok, mert borzalmas a tudat, hogy igaza van. Hogy Grace talán ebben a pillanatban is azért szenved… mert meg akar menteni engem.

Beszéltem neki Hudsonról, az anyámról. Tudja, hogy majdnem belehaltam, amikor meg kellett ölnöm a bátyámat. Ha visszajön és visszahozza magával Hudsont, ha ez azt jelentené, hogy újra meg kell ölnöm a testvéremet, Grace semmiképp sem tenné meg. Biztos, hogy nem engedné, hogy újra szembe kelljen néznem ezzel.

– Engem akar megmenteni, ugye? – suttogom olyan halkan, hogy még én magam is alig hallom.

Foster azonban hallja, és a vállamra teszi a kezét.

– Szerintem erről lehet szó.

Egyfelől semmi kétség, mert Grace szeret engem. Egyszer már megmentett. Biztosra veszem, hogy addig marad kővé változva, amíg csak kell. Addig vállalja ezt a sorsot, amíg muszáj, hogy megőrizze mindenki biztonságát itt a Katmere- ben.

És örökké kővé válva maradna, ha ez azt jelentené, hogy megint megmentene engem.

A szívem hangosan dobogni kezd a felismeréstől. Reszket a kezem, a lélegzetem bizonytalanná válik, és minden erőmre szükség van, hogy ne essek össze.

Nem engedhetem, hogy ezt tegye. Már négy napot is alig bírtam ki nélküle.

Egy örökkévalóságig nem tudnék létezni úgy, hogy ő nincs velem.

Egy pillanatra engedélyezem magamnak, hogy visszaemlékezzek minden apróságra, amit szeretek benne. És nem törődöm azzal, hogy minden emlék egy kicsit még jobban összetör.

Ahogyan ellágyult a tekintete, amikor hozzám ért.

Ahogy összehúzódott a szeme, amikor szembesített az ostobaságommal.

Ahogy felnevetett, amikor azokat a szörnyű vicceket mondta.

Hova ül a tehén a buszon?

Legelőre.

Ez nagyon rossz volt. Istenem, az összes vicce pocsék volt, de nem számított, mert felvidított vele, és emiatt nagyon büszke volt magára.

Basszus, annyira hiányzik!

Hiányzik a cukrossütemény- és eperillata.

Hiányzik a puhasága, nevetségesen forró teste, ahogy tökéletesen illeszkedett az enyémhez.

Hiányzik a göndör haja.

Ezúttal, amikor kinyújtom a kezem, nem a haját simogatom meg, hanem a tenyerembe fogom jéghideg arcát ugyanúgy, ahogy ő tette az enyémmel.

És azt mondom Fosternek, amit nagyon-nagyon szeretnék, ha Grace is hallana:

– Meg fogom találni a módját, hogy elszakítsam Hudsontól. Legyőzöm, vagy megölöm a bátyámat, és megteszek bármit azért, hogy soha többé ne jelentsen fenyegetést senkire.

– Lehet, hogy ez nem lesz elég, Jaxon – jegyzi meg Amka. – Lehet, hogy Grace úgy dönt…

– Elég lesz – mondom nekik. Mert Grace szeret engem.

Mert tudja, hogy nem tudok nélküle élni.

Előrehajolok, a homlokomat egy pár másodpercre az övéhez támasztom, és azt suttogom:

– Megtalálom a módját, hogy megállítsam őt, Grace. Esküszöm! Aztán visszajössz hozzám. Mert szükségem van rád. Szükségem van arra, hogy hazagyere hozzám.

Behunyom a szemem, lenyelek minden mást, amit szeretnék mondani. Mert nem számít. Semmi sem számít Grace nélkül.

Vissza kell jönnie. Mert ha nem, akkor összeomlok. És ezúttal nem tudom, elég erős leszek-e ahhoz, hogy ne pusztítsam el az egész világot, amikor megtörténik.

VÉGE AZ ELSŐ KÖNYVNEK

De várjatok! – Még nincs vége!

Olvassatok tovább, mert három különleges fejezet következik Jaxon szemszögéből.

Ezután már semmi sem lesz ugyanaz…

Csak gondolod magadról, hogy herceg vagy, ha nincs tornyod
– Jaxon –

El sem hiszem, hogy Foster ezt csinálta. Egyszerűen képtelen vagyok felfogni. Minden kibaszott nap minden kibaszott percében azon dolgozom, hogy ez az egész dolog ne forduljon át hatalmas káoszba, erre Foster képes ezt tenni.

Egyszerűen hihetetlen.

– Ő az? – kérdezi Mekhi mögöttem, a kanapén ülve.

Ránézek a lányra, aki éppen most száll le a motoros szánról az iskola előtt.

– Igen.

– Mit szólsz hozzá? – vág közbe Luca. – Jó csalinak tűnik?

– Úgy tűnik… kimerült. Látszik abból, ahogy lehajtja a fejét, miután leveszi a sisakját. Ahogy előregörnyed a válla. Ahogy felnéz a lépcsőre, mintha az lenne a leghatalmasabb akadály, amit valaha látott.

Kimerült és… legyőzött?

– Mi az? – Byron mögém lép az ablakhoz, és kinéz a vállam fölött. – Ó, védtelen – dörmögi egy perc múlva.

Igen, pontosan ezt a szót kerestem. Ez a lány védtelennek tűnik. Ami minden kétséget kizáróan remek csalivá teszi. Ugyanakkor pocsékul érzem magam tőle. Hogy a francba használjak fel egy lányt, aki már most úgy néz ki, mint akit alaposan helybenhagyott az élet?

Ugyanakkor hogyan kerülhetném el? Valami készülődik itt. Valami nagy. Valami borzalmas. Érzem, ahogy a Rend többi tagja is érzi. Már napok óta próbálom megfejteni, de senki sem beszél… legalábbis nekünk senki nem mond semmit. És mivel nem akarunk feltűnést kelteni és nagydobra verni a dolgot, nehogy láthatatlanná váljon az, aki ezért a készülő katasztrófáért felelős, ha nem találunk megfelelő csalit, akkor meg vagyunk lőve.

– A védtelen az jó, nem? – kérdezi Liam tipikus seggfej módjára.

Megvető pillantást vetek rá, miközben kivesz egy vérrel teli termoszt a mini hűtőből az egyik könyvespolc alján. Félig bocsánatkérésképpen feltartja a kezét, aztán azt mondja:

– Úgy értem, ettől majd megnyugszik és hamis biztonságérzetet kap az, aki mindezért felelős, bárki legyen is az.

– Vagy emiatt sokkal könnyebben fogják megölni – közli Rafael. A szavai hanyagnak tűnnek, a hangsúlya azonban egyáltalán nem az. Ami nem meglepő, mivel mindig is a bajba jutott nők voltak a gyengéi. Ezenkívül ő az egyetlen, aki már kezdettől fogva ellenezte a tervet.

Én nem tudom, mit tegyünk. Nem tehetek úgy, mintha nem érzékelném azt, ami a felszín alatt készülődik. Különösen, ha meg akarok akadályozni egy újabb háborút… vagy még rosszabbat.

Visszafordulok az ablakhoz, és azt látom, hogy a lány már felment a lépcsőn, habár egy kicsit úgy fest, mint aki bármelyik pillanatban legurulhat róla. Szeretném látni az arcát, de annyira be van öltözve, hogy nem látok belőle mást, csak élénk rózsaszín sapkája alól kilógó, dugóhúzó göndör fürtjeit.

– Szóval, mit fogsz tenni? – kérdezi Mekhi. – Mit fogsz mondani neki?

Halvány fogalmam sincs. Úgy értem, azt tudom, hogy mit terveztem mondani neki.

Hogy mit kellene mondanom neki. Ám néha a kellene nagyon messze áll a valóságtól.

Ezt Hudson tanította meg nekem… meg az anyánk.

Éppen ezért ahelyett, hogy válaszolnék a legjobb barátomnak, azt kérdezem:

– Mi másról kell még tudnom?

– Jaxon… – kezdi Rafael, de egy pillantással belé fojtom a szót.

– Mi másról?

– A sárkányok megint visszatértek az alagútba – válaszolja Luca. Spanyol akcentusa most nem tűnik olyan erősnek, mint általában. – Még nem jöttem rá, hogy mit csinálnak, de majd kiderítem.

– És a farkasok?

Liam gúnyosan felnevet.

– Még mindig ugyanolyan seggfejek.

– Mintha ez valaha is változna – jegyzi meg Mekhi, és összeütik az öklüket.

– Nem, ez soha nem fog változni – értek egyet velük. – De a megszokotton túl van valami, amiről tudnom kellene?

– Semmi, kivéve azt, hogy úgy vonyítanak a holdra, mint egy csapat bűnöző. – Byron még mindig kifelé néz az ablakon, és tudom, hogy Vivianre gondol. – Mikor fogsz tenni valamit ezzel kapcsolatban?

– Ezek farkasok, By. A holdat vonyítani teljesen megszokott dolog náluk – válaszolom.

– Tudod, hogy értem. Tudom.

– Nem fognak bántani senkit úgy, ahogy őt bántották. Cole a szavát adta.

– Ja. – Felhorkan. – Mintha lehetne hinni bárminek, amit Cole mond. Vagy annak a rühes, korcs bandának.

Már öt év eltelt, de vámpírévekben számítva ez semmi.

Különösen, ha az ember az élete párját veszítette el.

– Bemegy – dörmögi Byron, ezért egy gyors pillantást vetek az iskola bejáratára és látom, hogy igaza van. A rózsaszín sapka és a lány, akihez tartozik, már nincsenek sehol.

– Mindjárt visszajövök – mondom nekik, és leveszem magamról a Katmere Akadémia kapucnis pulcsiját, amit egész nap viseltem, majd a legközelebbi szék támlájára dobom. Elvégre nincs félelmetesebb egy iskolai pulóvernél…

Hármasával veszem a lépcsőfokokat, miközben leszaladok. Fogalmam sincs, hogy mit fogok tenni – ha teszek egyáltalán valamit –, de szeretném szemügyre venni az új lányt. Látni akarom, mekkora gondot jelent. Mert ha valamiben biztos vagyok, akkor az az, hogy nagy balhé lesz körülötte.

A megérzésem megerősítést kap, mihelyt megpillantom. Egyedül áll, háttal a lépcsőnek, ahol bárki mögé lopózhat, miközben az alkóvban álló sakktáblát nézi a lépcső lábánál.

Mi a franc? Alig van itt két perce, Macy és Foster pedig máris egyedül hagyták? Ahol bárki odamehet hozzá?

Az odamehet hozzá valójában azt jelenti, hogy zaklathatja… vagy még rosszabb.

És tessék, még le sem értem a lépcsőn, Baxter máris elindul felé oldalogva, a szeme izzik, a szemfoga kivillan egy pillanatra.

Magamra vonom a figyelmét, és olyan pillantást vetek rá, amivel egyértelmű közlöm, hogy húzzon el innen, de gyorsan. Nem azért, mert érdekel, hogy kiszívja-e ennek az apró lánynak az összes vérét – mert valóban kicsi, alig százhatvankét centi magas –, hanem azért, mert vannak szabályok. Az egyik ilyen szabály pedig határozottan az, hogy ne együk meg az igazgató unokahúgát. Ami meglehetősen sajnálatos, mert nagyon jó illata van. A vanília és a lonc keveréke, amelybe a hosszú utazással telt órák enyhe verejtékszaga vegyül.

Arra gondolok, vajon milyen lenne az íze.

Mivel azonban teljesen kizárt, hogy igyak belőle – sokat vagy keveset, mindegy –, félresöpröm a gondolatot és egy ugrással lent termek a lépcsősor közepéről.

Még ezt sem veszi észre, én pedig arra gondolok, vajon halálvágya van-e, vagy csak ilyen döbbenetes módon figyelmetlen.

Remélem, hogy az utóbbi, mert az előbbi határozottan megbonyolítaná a dolgokat. Különösen itt a Katmere-ben, ahol jelenleg úgy érzem, mintha mindenkit csak egy hajszál választana el attól, hogy hátat fordítson a civilizált viselkedésnek. Engem is beleértve.

Odalopózom mögé, amikor felvesz egy sakkfigurát, és úgy forgatja a kezében, mintha az lenne a világ legérdekesebb dolga. Akaratom ellenére kíváncsi leszek, ezért a válla fölött átnézek, hogy meglássam, melyik darabot találja olyan lenyűgözőnek. Amikor felismerem – drága anyámat teljes dicsőségében –, önkéntelenül is egy kicsit közelebb hajolok és figyelmeztetően súgom neki:

– A helyedben én nagyon vigyáznék vele. Csúnya a harapása.

Erre úgy összerándul, mintha tényleg megharaptam volna, nem pedig csak egyszerűen felhívtam volna a figyelmét a veszélyre. Ezek szerint csak figyelmetlen, nem pedig meg akar halni. Azért így jobban állnak a dolgok.

Már éppen figyelmeztetni akarnám, hogy ne fordítson hátat senkinek ezen a helyen, amikor megpördül, és a torkomra forr a mondanivalóm. Mert találkozik a pillantásunk, és hirtelen minden kiszáll a fejemből, amit mondani akartam.

Mert basszus. Basszus, basszus.

Egyáltalán nem olyan, amilyenre számítottam, ugyanakkor pontosan olyan.

Törékeny, mint minden ember. Olyan könnyen össze lehetne törni – csak egy kézmozdulat vagy a szemfogam hasítása kellene, és máris meghalna. Ez rögtön megoldana minden problémát. Leszámítva természetesen azt a patáliát, amit Foster csapna.

Amikor felnéz rám riadt, olvadt tejcsokoládé színű szemével, egyáltalán nem arra gondolok, hogy megölöm. Sokkal inkább arra, hogy milyen puhának tűnik a bőre.

Hogy mennyire tetszik, ahogy göndör haja szív alakú arcát keretezi.

Hogy a bal arcán a szeplők vajon csillag vagy virág alakot formáznak.

És mindenekfelett arra gondolok, milyen érzés lenne belemélyeszteni a fogam arra a helyre a füle alatt.

Milyen hangot adna ki, amikor megkérne rá, hogy megtegyem.

Milyen érzés lenne a teste az enyémhez nyomódva, amikor felkínálná magát nekem.

Milyen lenne az íze a nyelvemen… ha egy kicsit is hasonlít az illatához, attól tartok, nem tudnék megállni. Pedig én mindig meg tudok állni.

Nem örülök ennek a felfedezésnek, különösen, mivel azért jöttem ide, hogy szemügyre vegyem őt és gondoskodjam róla, hogy ne okozzon bajt, amikor már így is olyan zavaros minden. Erre itt vagyok, és hirtelen arra gondolok…

– Kinek csúnya a harapása? – Reszkető hangja félbeszakítja a gondolataimat, és a válla fölött a sakktáblára nézek… majd arra bábura, amit elejtett, amikor megijesztettem.

Kinyújtom a kezem mellette, és megfogom a vámpírkirálynét – habár jelen pillanatban ez az utolsó dolog, amit meg akarok érinteni –, és felemelem Foster unokahúga, Grace elé, hogy megnézze.

– Ő nem valami kedves. Üres tekintettel bámul rám.

– Ez egy sakkfigura.

A zavartsága mulattat… valamint az elszántsága is, hogy úgy tesz, mintha nem félne tőlem. Olyan bátorságot színlel, ami talán egy másik embernél működne, de nálam nem. Hiszen érzem a félelme illatát… és valami mást is, ami miatt minden porcikámmal rá figyelek.

– És? Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezem, mert nagyon mulatságosnak találom, hogy piszkálom.

– Azt akarom mondani, hogy ez egy sakkfigura – válaszolja, és most először összeszedi a bátorságát és a szemembe néz. Ami tetszik, jobban is, mint kellene. – Márványból készült – folytatja kis idő múlva. – Nem tud megharapni senkit.

Én bólintok, de a mozdulatomból az sugárzik, hogy sosem lehet tudni.

– „Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a pokolban, mint amit össze bír álmodni a tudomány.” – Mivel jelenleg olyan hatalmas zűrzavar közepén vagyunk, egy Hamlet-idézet éppen ideillőnek tűnik.

– A földön – válaszolja.

Érdeklődve felvonom a szemöldököm. Nemcsak ismeri az idézetet, de nem fél rámutatni a „hibámra”.

– Az idézet úgy szól, „Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a földön, mint amit össze bír álmodni a tudomány.”

– Valóban? Nekem jobban tetszik az én változatom.

– Még akkor is, ha hibás?

– Pont azért, mert hibás. – A hangja hitetlenkedő, ahogy az arckifejezése is. Ami szórakoztató, még akkor is, ha nyugtalanít. Mert ez azt jelenti, hogy helyes volt az első benyomásom… ez a lány tényleg figyelmetlen. Nem beszélve arról, hogy egyáltalán semmi fogalma sincs semmiről. Mindez pedig azt jelenti, hogy itt meg fogják ölni… vagy háborút robbant ki. Vagy mindkettő.

Nem engedhetem meg, hogy ez történjen… mindenki érdekében. Hiszen olyan keményen dolgoztam azon, hogy ezt megakadályozzam – mindent feladtam ezért.

– Mennem kell. – A szeme tágra nyílik, a hangja magas és egy kicsit nyüszítő.

Ez az utolsó csepp a pohárban, mert ha nem tud elviselni egy sima beszélgetést velem, miközben a legjobb oldalamat mutatom, hogy a fenébe fog itt akár egyetlen napot is túlélni?

– Igen, ez igaz. – Hátralépek egyet, és a közös helyiség ajtaja felé mutatok… azután az iskola bejáratára. – Arra van az ajtó.

Döbbenet suhan át az arcán, majd azt kérdezi:

– És akkor mi van? Vigyázzak, hogy ne üssön meg, amikor kimegyek rajta?

Én csak vállat vonok, majd olyasmit válaszolok, amitől garantáltan felhúzza a nyúlcipőt. Az pedig, hogy emiatt totál seggfejnek tűnök, az én bajom, neki sosem kell megtudnia, hogy miért.

– Ha kimész ebből az iskolából, nem számít nekem, hogy megüt-e az ajtó, vagy sem. A nagybátyádat már figyelmeztettem, hogy nem leszel itt biztonságban, de nyilvánvalóan nem szeret téged túlzottan.

Harag suhan át az arcán, felváltja a bizonytalanságot.

– Ki vagy te egyáltalán? A Katmere saját elriasztó bizottsága?

– Elriasztó bizottság? – visszhangzom. – Hidd el nekem, az én üdvözlésem lesz a legkedvesebb, amit itt kapsz.

– Szóval, ez lenne az? – Felvonja a szemöldökét és széttárja a karját. – A nagy „Isten hozott Alaszkában” fogadtatás?

Gúnyos visszavágása legalább annyira meglep, mint amennyire felkelti az érdeklődésemet – ami nem elfogadható… semmilyen szinten. A tudattól gúnyosan válaszolok:

– Sokkal inkább Isten hozott a pokolban. Most pedig húzz a francba!

Ez legalább annyira figyelmeztetés saját magam számára, mint amennyire neki szánt elijesztés.

Kár, hogy nem működik… egyik fronton sem. Mert nem zárkózik be a figyelmeztetés hallatán, és még kevésbé menekül el. Csak néz engem imádni való orra mögül, és azt kérdezi:

– A seggedbe dugott karó miatt vagy ekkora tahó? Vagy alapból ilyen elragadó a személyiséged?

Teljesen megdöbbenek… velem senki sem beszél így. Soha. Nemhogy egy ember, akit úgy is meg tudnék ölni, hogy hozzá sem érek. Rögtön utána csalódottság hasít belém, mert én csak próbálom megmenteni az életét, ő pedig annyira gyanútlan, hogy még csak észre sem veszi.

Ezen változtatnom kell… méghozzá gyorsan. Összehúzom a szemem és úgy förmedek rá:

– Meg kell mondanom, ha csak ennyire futja tőled, akkor egy órát sem adok neked itt. – Ezúttal ő vonja fel a szemöldökét.

– Mielőtt mi lesz?

– Mielőtt valaki felfal. – Nyilvánvalóan.

– Komolyan? Úgy döntöttél, hogy ez lesz a sorsom? – A szemét forgatja. – Na ne szívd a vérem, ember!

Ha csak sejtené, mennyire szeretném… minél dühösebb lesz, annál jobb az illata. Nem beszélve arról, milyen jól néz ki kipirult arccal, miközben a nyakában kétszer olyan gyorsan lüktet az ér.

– Nem terveztem, kösz szépen – válaszolom neki, pedig megindul a nyálelválasztásom, és félő, hogy a szemfogam is megnyúlik, miközben szapora pulzusát nézem.

Meg akarom kóstolni őt. Érezni puha testét, ahogy hozzám simul, miközben iszom belőle. És csak innék, innék és… kiűzöm a fejemből a gondolatot, azután kényszerítem magam, hogy megvetően nézzek végig rajta.

– Biztos vagyok benne, hogy még előételnek sem lennél elég.

Közelebb lépek hozzá, meg akarom félemlíteni… megkeményítem magam, mert el kell kergetnem innen, mielőtt elszabadul a pokol, ő pedig megsérül.

– Talán mégiscsak beléd kóstolok. – Hangosan csattogtatom a fogam, aztán igyekszem nem figyelni arra, hogy megborzong a hang hallatán.

Sokkal nehezebben megy, mint kellene. Különösen, hogy nem hajlandó meghátrálni, mint ahogy bárki – mindenki – tenné. Ehelyett azt kérdezi:

– Neked meg mi bajod van?

Ó, basszus! Majdnem felnevetek, és megkérdezem tőle:

– Ráérsz két-háromszáz évig? – Őszintén szólva ez csak arra lenne elég idő, hogy megkapargassam a felszínt.

– Tudod mit? Tényleg nem muszáj ilyen…

A hátunk mögött mindenki körénk gyűlik, hallani akarják, miről beszélünk. Egyikük sem ostoba annyira, hogy túl közel merészkedjen, de attól még érzem, hogy ott tömörülnek a sarkon. Hallgatóznak. Várnak. Stratégiákat gyártanak.

Ami azt jelenti, hogy ebből elég volt. Ideje komolyabban elrettenteni ezt a lányt.

– Ne mondd meg nekem, hogy mit csináljak! – mordulok fel. – Főleg akkor, ha fogalmad sincs, hogy mibe sétáltál bele!

– Jaj, ne! – Megjátssza, hogy megijed, aztán azt kérdezi: – Most jön az, hogy elmondod nekem, milyen nagy, gonosz szörnyetegek vannak odakint a nagy, gonosz, alaszkai vadonban?

A franc essen belé, ezzel tényleg lenyűgöz. Persze baromi bosszantó, hogy semmit nem vesz komolyan, de nehéz hibáztatni érte, miközben csak annyit tud, amennyit tőlem hall. Valójában az nyűgöz le, hogy milyen jól állja a sarat… nem sokan viselkednének így velem szemben.

Éppen ezért azt válaszolom:

– Nem, most jön az, hogy megmutatom neked, milyen nagy, gonosz szörnyetegek vannak itt, ebben a kastélyban. – Előrelépek, átszelem azt a kis távolságot, amit sikerült kettőnk közé csempésznie.

Tudnia kell, hogy ha továbbra is ilyen óvatlanul járkál, így provokálja az embereket, az következményekkel jár. Jobb, ha tőlem tanulja meg, mint az egyik alakváltótól, aki hajlamos először támadni és csak azután kérdezni.

Valószínűleg látja az arcomon a szándékot, mert egy reszkető lépést tesz hátra. Aztán még egyet. És még egyet.

Én követem, minden egyes hátrafelé tett lépésénél előrelépek egyet, amíg végül a sakkasztal széléhez szorítom.

Onnan nem tud menekülni.

Muszáj megijesztenem, muszáj elérnem, hogy elmeneküljön innen, amilyen messze és amilyen gyorsan csak tud. De minél közelebb kerülök hozzá, minél jobban hozzáhajolok, annál kevésbé akarom elijeszteni.

Olyan jó érzés, ahogy hozzám ér a teste, az illata csodás, ezért elég nehéz a végjátékra koncentrálnom. Amikor megmozdul, a teste újra és újra hozzám ér, és így még nehezebb észben tartanom, hogy mi is a célja ennek az egésznek.

– Te meg mit…? – Elfogy a levegője. – Mit csinálsz?

Nem válaszolok rögtön – mivel nem tudok mit mondani, leszámítva azt, hogy amit nem szabad. Azt csinálom, amit nem szabad. Sajnos nem megyek vele sokra, hogy ezt tudom, miközben itt áll előttem, barna szeme olyan sok különböző érzelmet sugároz, amitől olyasmit érzek, amit már nagyon régóta nem engedélyeztem magamnak.

Csakhogy nem ezt kellene elmondanom neki. Sőt, ezekre még csak gondolnom sem lenne szabad. Ezért ahelyett, hogy azt mondanám, amit szeretnék, felveszem az egyik sárkány sakkfigurát, megmutatom neki, aztán azt válaszolom:

– Te akartad látni a szörnyetegeket.

Szinte rá sem pillant a bábura, csak gúnyosan azt feleli:

– Nem félek egy nyolccentis sárkánytól. Ostoba teremtés.

– Pedig jobban tennéd.

– Pedig nem félek. – A hangja feszült, és kezdem azt gondolni, hogy mégis sikerült hatnom rá. Csakhogy most nem a félelme szagát érzem. Valójában az illata azt jelzi… basszus, nem! Nem fogok erre gondolni, bármennyire is vágyom rá hirtelen.

Ezért inkább elhúzódom annyira, hogy egy kis távolság legyen közöttünk. Azután nézem, ahogy feszeng, miközben a csend egyre hosszabbra nyúlik közöttünk.

Végül én töröm meg a hallgatást – és a kettőnk közt egyre növekvő feszültséget –, mert tudom, hogy ő nem fogja.

– Szóval, ha nem félsz azoktól a lényektől, amik az éjszakában járnak, akkor mitől félsz? – Ezután mindent elkövetek, hogy ne látszódjon rajtam, mennyire érdekel a válasza.

Legalábbis addig, amíg azt nem mondja:

– Nem sok mindentől félhet az, aki már mindent elveszített, ami számít.

Megdermedek, mert a szavai úgy hatnak rám, mint egy mély vízi bomba – egyre mélyebbre süllyed, aztán olyan gyorsan és olyan nagy erővel robban fel, hogy félek, darabokra hullok itt előtte. Olyan fájdalom hasít belém, amelyen azt hittem, már rég túltettem magam. Feltépi a sebet, vérzek, pedig azt hittem, hogy már régen eltemettem magamban mindent, amit elveszítettem.

Elnyomom a gondolatot és a fájdalmat, ezért nem értem, miért van még mindig itt előttem… amíg végül rájövök, hogy most nem a saját fájdalmamat látom, hanem az övét.

Szörnyű és rémisztő a gondolat, hogy ő is hasonló sebeket hordoz magában, ha nem is ugyanazokat, mint én. Ezt tudva és felismerve sokkal nehezebb újra eltemetnem az érzéseket magamban. Szinte lehetetlen, hogy megtegyem azt, amit tudom, hogy meg kell tennem.

Ehelyett kinyújtom a kezem, és óvatosan megfogom az egyik hajfürtjét. Tetszik, mert olyan sok élet van benne, olyan sok energia, olyan sok öröm, hogy ha megérintem, elfelejtek mindent, amiért nem szabad megengedem neki, hogy itt maradjon.

Kihúzom a tincset, nézem, ahogy magától az ujjam köré csavarodik. Selymes és hűvös, talán egy kicsit érdes is, mégis úgy felmelegít, mint hosszú idő óta semmi. Legalábbis, amíg fel nem emeli a kezét, hogy a vállamnál fogva eltoljon magától.

Én ennek ellenére nem mozdulok. Nem tudok. Aztán azt suttogja:

– Kérlek!

Eltart egy kis ideig – talán két vagy három másodpercig –, mire képes vagyok rávenni magam, hogy távolabb lépjek. Mire találok magamban annyi erőt, hogy elengedjem ezt az egyetlen kis hajfürtöt, ezt az egyetlen érintkezési pontot közöttünk.

Bosszúsan beletúrok a hajamba, mert haragszom magamra, rá és erre az egész elcseszett helyzetre. Aztán azt kívánom, bárcsak ne tettem volna, mert a szeme azonnal a sebhelyemre téved. Gyűlölöm ezt a nyomorult heget, gyűlölöm, hogy honnan jött és legfőképpen mindent, amit képvisel.

Elfordítom a tekintetemet, lehajtom a fejem, hogy a hajam eltakarja a sebhelyet.

De túl késő. Már látom az arcán, a szemében. Hallom, ahogy elakad a lélegzete.

Érzem, ahogy most először közelebb lép hozzám ahelyett, hogy hátrálna.

Kinyújtja a kezét és hideg, puha tenyerébe fogja sebhelyes arcomat, én pedig csak nagyon nehezen tudom megállni, hogy ne lökjem el. Hogy ne szaladjak messzire innen.

A helyzet iróniája tart itt – azért jöttem ide, hogy elijesszem őt a saját biztonsága érdekében, most pedig én vagyok az, aki a menekülést fontolgatja.

Ekkor azonban találkozik a pillantásunk, és megigéz a szeme, teljesen lenyűgöz a tekintete puhasága és ereje, ahogy újra és újra az arcomat simogatja a hüvelykujjával.

Még sohasem éreztem ilyet túl hosszú életem alatt, és a világon semmi sem tudna rávenni, hogy véget vessek neki.

Legalábbis addig, amíg azt nem suttogja:

– Sajnálom. Ez biztosan szörnyen fájhatott.

A hangja az ujjának érintésével együtt elektromos hatást vált ki belőlem. Minden idegvégződésem egyszerre érzi a fájdalmat és az eksztázist, és két szó visszhangzik bennem újra és újra.

Életem párja.

Ez a lány, ez a törékeny ember lesz életem párja, akinek az élete egy hatalmas szakadék szélén inog.

Egy pillanatra hagyom, hogy felfogjam a jelentőségét, és átadjam magam neki. Behunyom a szemem, az arcomat a tenyerébe hajtom, veszek egy hosszú, reszkető lélegzetet, és elképzelem, milyen érzés lenne, ha így szeretnének. Teljes szívből, visszavonhatatlanul, feltétel nélkül. Elképzelem, milyen lenne leélni egy életet ezzel az okos, szarkasztikus, bátor és összetört lánnyal.

Még sosem volt semmi ennyire jó.

De a többiek körülöttünk állnak és néznek – leginkább engem –, ezért nem engedhetem, hogy ez folytatódjon. Úgyhogy azt teszem, amit nem akarok, az egyetlen dolgot, ami ellen minden porcikám hangosan tiltakozik. Jelentős távolságra lépek tőle, most először azóta, hogy lejöttem azon a lépcsőn. Ami mintha egy emberöltővel ezelőtt történt volna.

– Nem értelek téged. – Nem ezt kellene mondanom, de muszáj kimondanom a szavakat.

– „Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a pokolban, mint amit össze bír álmodni a tudomány” – válaszol jelentőségteljesen a korábbi helytelen idézetemmel, a mosolya egyenesen a szívembe hatol.

Megrázom a fejem, hiábavaló kísérletként, hogy kitisztítsam. Azután veszek egy újabb mély levegőt, és lassan kifújom.

– Ha nem mész el…

– Nem mehetek el – vág a szavamba. – Nincs hová mennem.

A szüleim…

– Meghaltak. Tudom. – Düh forr bennem – azért, amit elszenvedett, valamint mindenért, amit szeretnék megtenni érte, de nem tehetek. – Jól van. Ha nem fogsz elmenni, akkor nagyon-nagyon figyelj arra, amit most mondok!

Zavartan elkerekedik a szeme.

– Mit…?

– Kerüld a feltűnést! Ne nézz túl hosszan senkire és semmire! – Előrehajolok, amíg az ajkam szinte megérinti a fülét, és küzdök az ösztöneim ellen, amelyek minden lélegzettel egyre jobban életre kelnek, miközben a figyelmeztetést. – És mindig, mindig legyél nagyon éber!

Mielőtt válaszolhatna, Foster és Macy jönnek felénk a folyosón. Grace feléjük fordul, én pedig azt teszem, amit muszáj, hogy biztonságban tartsam őt – az egyetlen dolgot, amit ebben a nevetséges helyzetben tehetek. Sietve felszaladok a lépcsőn. A sebesség segít úgy tennem, mintha nem minden, tőle távolodó lépés olyan érzés lenne, mintha törött, éles üvegdarabokon taposnék.

Azt tervezem, hogy visszamegyek a szobámba, de nem jutok el odáig. Ehelyett megállok a sarkon és hallgatom a hangját, miközben Fosterrel beszél. Nem konkrétan a szavakat, csak a hangját, mert nem tudok betelni vele. Most nem. Még nem.

De nagyon hamar. Nemsokára le kell mondanom róla. Hamarosan olyan távol kell tartanom magam tőle, amennyire csak lehetséges. Mert ha azt hittem, hogy rossz neki, hogy csaliként használják fel, az semmi ahhoz a veszélyhez képest, ha valaki emberként egy vámpír élete párja lesz. És nem akármilyen vámpíré, hanem azé, aki az egész világ sorsát tartja a kezében.

Elég egyetlen dögös vámpír, hogy megnyerjünk egy hócsatát
– Jaxon –

Nézem, ahogy Grace kimegy az ajtón Flinttel és Macyvel, és magamra parancsolok, hogy menjek el. Nincs miért aggódnom. Minden rendben lesz vele. De már akkor tudom, hogy követni fogom őket, amikor ezt mondom magamnak.

Követem őt.

Most már kint vannak a havon, olyan lassan sétálnak, hogy még a legbénább ragadozó is el tudná kapni őket – ráérősen ballagnak. Várom, hogy Flintnek elege legyen a lassú tempóból és megsürgesse Grace-t, de nem teszi. Sőt, inkább nagyon közel lépked hozzá, és nevet azon, amit Grace mond, és cserébe ő is megnevetteti.

Ez már elég ahhoz, hogy felforrjon a vérem, mivel éppen az én páromat próbálja elbűvölni. És talán az én páromat próbálja megölni. Ettől a gondolattól valami sokkal rosszabb történik bennem, mint hogy felforr a vérem. Minden porcikám jéggé dermed, a testem minden idegvégződését rémület tölti el… és olyan jeges düh kerít hatalmába, hogy valósággal megfagyok tőle.

Eldöntöttem ugyan, hogy észrevétlen maradok, mégis közelebb megyek hozzájuk. Vészcsengők szólalnak meg bennem, arra sarkallnak, hogy szegjem meg az összes szabályt, amihez az elmúlt évben tartottam magam. Rávesznek, hogy olyan dolgokat tegyek, ami máskor eszembe sem jutna.

Persze az elmúlt év kizárólag arról szólt, hogy csupa olyasmit tettem, amit előtte nem gondoltam volna. Olyanokat, amit nem kívánnék senkinek, még egy olyan szörnyetegnek sem, mint amilyen én vagyok. Most pedig itt vagyok, követem egykori barátomat a hóban, miközben azt próbálom megfejteni, hogy miben mesterkedik.

Nem sokkal ezelőtt volt idő, amikor feltétel nélkül megbíztam volna benne, és ő is ugyanezt tette volna velem kapcsolatban. De az már régen volt – nem években mérhetően régen, hanem eseményekben. Most pedig… most egy egyszerű hócsatánál sem merem felügyelet nélkül hagyni.

És még kevésbé merem rábízni a párom életét.

Ők hárman végül odaérnek a tisztásra, ahol a többiek várakoznak. Én a fák között maradok, nézem, ahogy Flint a csoport közepébe lép. Elsüt néhány viccet, oldja a hangulatot, azután elmondja a világtörténelem legnevetségesebb szabályait – én már csak tudom. Évekkel ezelőtt mi ketten találtuk ki őket. Akkor, amikor még meg tudtam játszani legalább, hogy én is ugyanolyan vagyok, mint mindenki más.

Grace egész végig Flintet nézi, amitől a fogamat csikorgatom, és úgy érzem magam, mintha valami kukkoló lennék. Csak azért vagyok itt, mert minden ösztönöm azt kiabálja, hogy valami nincs rendben, hogy a párom veszélyben van, de még mindig nehéz bizonyítékot találnom rá, miközben egy fa mögül lesem őt, mint egy szatír. Különösen, hogy ő közben minden figyelmét Flintre irányítja. Egy percig, de csak egyetlen percig arra gondolok, hogy visszamegyek az iskolába. Ekkor azonban Flint befejezi a szabályok felsorolását és mint valami herceg, int Grace-nek és Macynek, hogy csatlakozzanak hozzá. Ők pedig megteszik – naná, hogy megteszik. Grace felemeli a kezét és megigazítja Flint fején azt az ostoba sárkányos sapkát. Flint felnevet, és előrehajtja a fejét, hogy Grace még jobban hozzáférjen, engem pedig elönt a düh.

Méghozzá tűzforró düh.

Minden önuralmamra szükségem van, hogy ott maradjak, ahol vagyok. A kezemet ökölbe szorítom, az állkapcsomat összeharapom és próbálok rájönni, hogy Flint egészen pontosan milyen játékot űz. Ha egyáltalán játszmázik.

Lehajol, hogy Grace-hez beszéljen, valamit súg a fülébe, amit még szuper érzékeny hallásommal sem értek, mert túl messze vannak. Közben a kibaszott szája majdnem hozzáér Grace fedetlen arcához, mire a szemfogam szinte felrobban a számban.

Hirtelen jóval közelebb kerülök hozzájuk anélkül, hogy meghoztam volna azt a tudatos döntést, hogy megmozdulok. A gondolataimban gyilkosság és vérfürdő képei kavarognak.

Visszaszorítom őket, elzárom jó mélyre és úgy teszek, mintha nem úgy követném Flint minden egyes mozdulatát, mint egy lecsapni készülő ragadozó.

– Nyugi! – mondja nekem Mekhi néhány méterrel mögöttem egy fa mögül. Most először örülök neki, hogy ő és a többiek nem engedtek egyedül idejönni. Látszólag azért, hogy engem megvédjenek – ez a feladatuk –, mégis önkéntelenül is arra gondolok, hogy talán mindenki más érdekében vigyáznak rám.

Basszus. Behunyom a szemem és megdörzsölöm az arcomat. Ha Grace-ről van szó, nagyon össze kell szednem magam – méghozzá nagyon gyorsan. Lehet, hogy az univerzum úgy rendelte, hogy ő legyen életem párja, de ez nem jelent semmit, ha ő nem így gondolja. Flintnek pedig sokkal kevesebb teher nyomja a lelkét, mint nekem… nem csoda, hogy ilyen felszabadultan tud nevetni mellette.

Hátrébb kellene húzódnom, több teret hagyni nekik, és talán felülkerekedni ezen az átkozott vérszomjas ösztönön.

Ekkor azonban elkezdődik a játék és Grace, Macy meg Flint futásnak erednek a fák közé, a tisztás túlsó oldalára. Hagyom, hogy elmenjenek, elhatározom, hogy innen figyelem őket. Mivel azonban nyilvánvalóan semmi önkontrollom nincs, ha erről a lányról van szó, az elhatározásom nem tart tovább öt másodpercnél, és máris lopva utánuk indulok. Nem szeretnék bárkinek is magyarázkodni, hogy mit keresek itt, miközben még én magam sem tudom biztosan.

Kikerülök néhány boszorkányt, akik nem fáradnak azzal, hogy hógolyókat gyúrjanak, inkább egymásra szórják a havat. Látszólag teljesen hatástalan dolog, értelmetlen játéknak viszont nagyon mulatságos. Legalábbis amíg egy Violet nevű boszorkány annyi havat nem emel fel, hogy teljesen betemeti vele az ellenfeleit.

A többiek sikítoznak, miközben próbálnak kimászni a hó alól, én pedig észrevétlenül, vigyorogva elmegyek mellettük. Úgy tűnik, ez a varázslattal mozgatott hó nem is olyan hatástalan.

Grace több fával előttem van, és hógolyóarzenált készít, ahogy javasoltam. Nevet, és most először jövök rá, hogy amióta idejött, még nem hallottam tőle ilyen hangot. Nagyon kellemes, boldog hang, ezért akaratom ellenére vigyorgok, habár a sárkányfiú váltotta ki ezt belőle. Mégis jó érzés boldognak látni.

Megfogok egy faágat, és a hagyományos módon lendülök fel rá. Ez gyorsabb és jóval szórakoztatóbb, mint a telekinetikus erőmet felhasználva lebegni. Miután még néhány ággal feljebb mászom, egészen a fa tetejére, jól rálátok mindenre, ami odalent történik.

Néhány farkas még mindig ott van a tisztáson, szuper erős hógolyókkal dobálják egymást. A boszorkányok havat és jégcsapokat szórnak le a faágakról mindenkire, aki olyan ostoba, hogy elmegy alattuk. A sárkányok pedig arzenált építenek, kimaradnak a játékból, miközben úgy gyűjtögetik a hógolyókat, mint az ékköveket az iskola alatti alagútban. Határozottan ez a legészszerűbb módszer – és hamarosan elég nagy készletük gyűlik össze ahhoz, hogy bárkit legyőzzenek, aki a közelükbe megy. De hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem a boszorkányok módszerét csodálom a legjobban. Meglepni bárkit, aki arra jár, egy nagy rakás hóval a fejére, egyszerre zseniális és nagyon mulatságos látvány.

A közelben ismerős kiáltást hallok, ezért minden figyelmemet Grace-re irányítom. És ostobán vigyorgok, miközben kétségbeesetten söpri le a havat az arcáról. Flint ekkor odanyúl, hogy segítsen kirázni a sálját, és a keze hirtelen túl közel kerül Grace virágszirom bársonyosságú arcbőréhez. Ugyanahhoz a bőrhöz, amiről én álmodozom, hogy megérintem, amióta csak a tenyerébe fogta az arcomat.

Amikor Grace felnéz rá, nevet és hátrarázza a haját – természetesen élénk rózsaszín sapkájában – halk morgás tör fel a torkomból, amit nem tudok visszafojtani. Azután Flint odaadja neki azt a kibaszott sárkányos sapkát, és segít neki megtölteni hógolyókkal.

A morgás még vészjóslóbb lesz, amikor szabályszerűen megragadja Grace-t, mert felkapja a földről és a vállára veti, mintha hozzá tartozna. Azután átkarolja a felső combját, hogy egy helyben tartsa, én pedig esküszöm, hogy már érzem, ahogy a nyaki verőerébe mártom a fogamat.

Ha elejti őt, ha akár egy haja szálát is meggörbíti, istenemre mondom, hogy megölöm. Ha pedig nem bántja… lehet, hogy akkor is. Különösen, ha nem veszi le róla a kezét öt másodpercen belül.

Megkönnyebbülés hullámzik végig rajtam, mert ekkor biztonságban leteszi Grace-t az egyik alsó ágra, én pedig végre fel tudok lélegezni, amire már órák óta nem voltam képes.

Ezután élvezettel nézem a műsort. Grace egyik hógolyót a másik után vágja bárkihez, aki arra jár. Feltűnően jó ahhoz képest, hogy még sosem hógolyózott ezelőtt.

Legalábbis addig, amíg élénk szél nem támad a semmiből. Grace megbillen egy kicsit, a gyomrom pedig görcsbe rándul, amikor megfogja a fatörzset, hogy megkapaszkodjon. Ekkor egy újabb széllökés támad, ami még jobban megrázza a fát, én pedig már indulok… Lecsúszom a fáról, és a környezetemet kémlelem, hogy a szél természetes vagy mesterséges-e.

A Rend többi tagja közvetlenül mögöttem van.

Már lent vagyok, és félúton járok Grace felé – hajlok arra, hogy a bizarr véletlen ellenére úgy véljem, ez egy természetes széllökés – ám ekkor megpillantom Bayut néhány méterrel arrébb. A sárkány még emberi alakban van, de Grace fája felé fordul, és szélesre tátott szájjal áll. Közötte és Grace között nagyon erős szél fúj mindent – a havat, a fákat, az embereket.

Harag lobban lángra bennem. Intek a kezemmel, és telekinetikus erőmnek köszönhetően Bayu felrepül a levegőbe, és nekicsapódik a legközelebbi fatörzsnek.

Olyan erővel ütődik a fához, hogy elveszíti az eszméletét, nekem pedig csak ez számít. Legszívesebben megállnék és kiszívnám minden egyes csepp vérét, amiért veszélybe sodorta Grace-t, de most sokkal fontosabb dolgokkal kell törődnöm. Nevezetesen azzal, hogy bár a szelet támasztó sárkányt cselekvőképtelenné tettem, az utolsó lehelete által kavart szelet határozottan nem. És ez a szél egyenesen a párom felé tart.

Futásnak eredek Grace felé, de bármilyen gyors vagyok is, nem érek oda időben. A szél már túl hosszú ideje tépázza a fát, és vele együtt őt is. Hallom, ahogy eltörik az ág, amin áll. Flint pedig, a nyomorult, egyáltalán nem tesz semmit, hogy segítsen rajta.

Egymillió gondolat fut át egy pillanat alatt az agyamon. Leemelem Grace-t arról az ágról és biztonságosan leteszem a földre a levegőben. Telekinetikus erőmmel megragadom Flint áruló nyakát, és addig szorítom, amíg ki nem dülled a szeme. Ott tartom Grace-t a helyén a faágon, amíg oda nem érek és el nem kapom őt.

Amikor azonban a faág vészjóslóan reccsen egyet, a leggyorsabb megoldást választom – amit a legkönnyebb megmagyarázni egy olyan személynek, aki semmit nem tud a vámpírokról és a sárkányokról. Lerántom Flintet is a fáról, amikor Grace zuhanni kezd.

Nagy termetű srác – ahogy a sárkányok általában –, és kiderül, hogy remek párnaként szolgál, hogy Grace rá essen, ne pedig a földre.

Természetesen Flint tisztában van vele, hogy én löktem le őt – és én egyáltalán nem bánom, hogy tudja. Abban a másodpercben, hogy földet ér, felemeli a fejét és engem keresve körülnéz. Azt viszont megtanultam a Hudsonnal való összecsapásból, mennyire értékes a gerillahadviselés. Soha ne engedd, hogy lássanak téged, csak ha már halottak.

A mai nap sem kivétel, én pedig élvezettel elképzelem, ahogy leszakítom Flint nyomorult fejét a nyomorult, áruló testéről. És ez még azelőtt volt, hogy a párom megpróbált volna lemászni róla, ám ehelyett lovaglóülésben ül rajta, a térde Flint csípőjének két oldalán támaszkodik.

És azt kérdezgeti, hogy jól van-e, miután Flint éppen megpróbált az életére törni.

Rohadtul fájdalmas ez az irónia, különösen, amikor az a szemétláda biztosítja, hogy kutya baja. Aztán Grace csípőjére teszi a kezét, mire minden porcikám megtorlásért kiált. Az érzés nem múlik el még akkor sem, miután Grace lemászik róla, és felváltva hol kiabál rá, hol pedig hálálkodik, amiért leugrott utána, hogy megmentse.

Amikor Grace előrelép, és úgy néz ki, mintha alaposabban is meg akarná vizsgálni a sárkányt, hogy jól van-e, felhagyok minden kísérlettel, hogy közömbösnek tűnjek.

A pokolba a tisztességgel! A pokolba a meglepetés erejével! A pokolba mindennel! A párom nem fogja még egyszer megérinteni azt a gazembert, legalábbis amíg fogalma sincs róla, milyen szerepet játszott Flint abban, hogy ő lezuhant arról a fáról.

Egy szempillantás alatt átszelem a távolságot köztünk, durván három futballpálya nagyságú területet. Emberek mászkálnak Flint és Grace körül, ám amikor észreveszik, hogy ott vagyok, azonnal eltűnnek a közelből.

Én pedig ott állok szemben ezzel a lánnyal, akinek a puszta létezése megváltoztatott mindent, és minden erőmmel azt kívánom, bárcsak egy évvel ezelőtt találkoztam volna vele, mielőtt minden alapvetően elromlott és megváltozott volna az életemben, és a körülöttem lévő világban.

Olyan erős ez a vágy bennem, hogy egy pillanatra alig veszem észre, hogy Flint is ott van.

Vagy a barátaim, akik hirtelen felsorakoztak mögöttem, és az elhelyezkedésükkel egyértelműen jelzik a szolidaritásukat.

És nem látom a tömeget sem, akik mohó tekintettel figyelik a dráma minden pillanatát. Csak és kizárólag Grace-t látom és hallom, csak rá tudok gondolni.

Ekkor azonban Flint megmozdul, talán azért, hogy bocsánatot kérjen, talán azért, hogy leszidjon, nem tudom. De nem is érdekel. Szándékosan vitte fel arra a fára Grace-t, hogy Bayu le tudja onnan lökni, és ha azt hiszi, hagyom, hogy csak úgy megússza ezt, akkor nagyon el van tájolva.

A tettek következményekkel járnak, a gyilkossági kísérletért pedig fizetni kell. Még ha nem is tudja, micsoda pokol vár rá ezért. Én viszont tisztában vagyok vele, hogy mielőtt elmegyünk, meg fogja magyarázni nekem ezt az incidenst. Különben egyenként tépem ki a végtagjait, itt és most.

– Te meg mi a francot műveltél? – kérdezem, amikor Flint végre összeszedi magát és rám néz.

Nem válaszol rögtön – a gyáva –, ezért megint meg akarom kérdezni, ezúttal sokkal erélyesebben, Grace azonban kettőnk közé lép, mielőtt megtehetném, és azt suttogja:

– Leestem, Jaxon. Flint megmentett.

Ezzel mintha felrobbantott volna bennem egy bombát. Végre hallom, ahogy kimondja a nevem, ami átkozottul jó érzés, de kis híján felrobbanok attól, hogy Flintet védi.

– Igazán? – kérdezem, és inkább visszatérek a szarkazmushoz, csak hogy ne tépjem szét a sárkányt most azonnal.

– Igen! Feltámadt a szél, elvesztettem az egyensúlyomat – feleli könyörögve –, és leestem a fáról. Flint pedig utánam ugrott.

Már éppen meg akarom kérdőjelezni a kijelentés igazságtartalmát – legalábbis Flint szempontjából –, amikor Grace kinyújtja a kezét, és úgy érinti meg a sárkány vállát, mintha ő lenne a nagy, bátor hős, aki megmentette őt.

– Mi a baj? – kérdezi tőle, nekem pedig viszket a tenyerem.

– Mégis megsérültél?

Nagyon sok mindent szeretnék erre válaszolni, de nem tehetem. Itt és most nem, ezért újra elfojtom magamban a késztetést, és úgy teszek, mintha nem gyötörne semmi.

Másodpercekkel később kisebb földrengés rázza meg a talajt.

A hátam mögött Byron a nevemet mondja – halkan –, ezért gyorsan véget vetek neki. Nehezebb, mint kellene, mivel az elmúlt évben csak úgy tudtam átvészelni mindent, hogy elfojtottam az érzéseimet, amíg végül már elfelejtettem, hogy egyáltalán mit éreztem.

Nem hiszem, hogy bárki észrevette a földrengést, mert senki sem reagál rá semmit. Flint lerázza magáról Grace kezét, és így szól:

– Jól vagyok, Grace. – Ami azt jelzi, hogy okosabb, mint amilyennek tűnik.

Csakhogy Grace nem veszi be.

– Akkor mi a baj? – kérdezi, és felváltva néz egyikünkről a másikunkra. – Nem értem, mi történik itt.

Erre nincs mit mondanom, ezért nem válaszolok – ahogy Flint sem, valószínűleg ugyanezen ok miatt. Grace láthatóan nem érti, a körülöttünk állók pedig úgy néznek ki, mint akik legszívesebben összedörzsölnék örömükben a kezüket – miközben a sárkányok Flint mögé állnak, hogy a Rend és én tisztában legyünk vele, ott vannak neki erősítésként.

Mintha számítana, ha úgy döntenék, hogy elpusztítom őt.

Macy bizonyára megérzi a közelgő veszélyt, mert hirtelen megszólal:

– Vissza kellene mennünk a szobánkba, Grace. Megvizsgálni, hogy jól vagy-e. – A hangja sokkal magasabb, mint amilyen lenni szokott.

– Jól vagyok – biztosítja Grace, és ismét felváltva nézi a sárkányt és engem, mintha attól tartana, hogy valami ostobaságot csinálok. Nem hazudok, lehet, hogy megtörténik, ha nem tűnünk el innen minél hamarabb. Aztán még hozzáteszi: – Nem megyek sehová.

Na igen, ez így nem fog működni. Nem, amikor olyanok veszik körül, akik közül ki tudja, hányan akarnak ártani neki. Vagy még rosszabb.

Néhány lépést teszek Grace felé, amíg közvetlenül mögötte nem állok, olyan közel, hogy érzem meleg fahéj- és vaníliaillatát.

– Igazság szerint ez a legjobb ötlet, amit egész délután hallottam. Visszakísérlek a szobádba. – Semmiképpen nem fogom egyedül elengedni sehová.

A tömeg hátrahőköl a szavaim hallatán. Szabályszerűen látom, ahogy hátradőlnek, a szemük elkerekedik, a szájukat eltátják, az arcukra döbbenet ül ki. Nem hibáztatom őket. Egyáltalán nem a megszokott módon viselkedem. Mindenki látni akar, de senki sem akar az utamba kerülni.

Okos döntés. Amilyen hangulatban vagyok, az első, aki belém köt, könnyen holtan végezheti. Vagy legalábbis két határozott szemfognyommal a nyakán.

Ez az érzés csak még erősebbé válik, amikor Grace kijelenti:

– Itt kell maradnom Flinttel. Megnézni, hogy tényleg…

– Jól vagyok, Grace – préseli ki Flint nagy nehezen összeszorított fogsora között. – Csak menj!

– Biztos vagy benne? – Kinyújtja a kezét, és megint megpróbálja megérinteni a sárkány nyomorult vállát, ezúttal azonban kettőjük közé lépek és nem engedem, hogy hozzáérjen. Azután előrébb mozdulok és lassan, de határozottan eltávolítom Flint közeléből, és az iskola felé terelem.

Nem tiltakozik, bár az arcán látszik, hogy legalább egy tucat kérdése lenne. Talán több.

– Gyere, Macy! – mondja, és végül az unokatestvére keze után nyúl. – Menjünk!

Macy bólint, így elindulunk vissza a kastély felé – Macy, Grace és én. Biccentek a Rend felé, hogy maradjanak itt, amíg a tömeg szét nem oszlik, ezért pontosan ezt teszik.

Grace és én egy-két percig csendben lépkedünk, majd hozzám fordul és azt kérdezi:

– Te mit keresel itt egyáltalán? Azt hittem, nem fogsz csatlakozni a hócsatához.

Ehhez nem tudok mit hozzáfűzni, ezért inkább kitérően azt felelem:

– Még szerencse, hogy itt voltam, mivel Flint ekkora bajba kevert. – Szándékosan nem nézek a szemébe, nehogy valami ostobaságot mondjak.

– Valójában nem olyan nagy dolog – biztosít róla, de van valami furcsa a hangjában. – Flint megmentett engem…

– Flint határozottan nem mentett meg téged – csattanok fel, mert úgy feldühít, hogy azt az istenverte sárkányt védi, ahogy már hosszú ideje nem dühített fel semmi. Megállok és szembefordulunk, mindenképpen meg akarom értetni vele. – Valójában… – Hirtelen elhallgatok és összehúzom a szemem, mert látom, hogy fájdalom suhan át az arcán. – Mi a baj?

– Azt leszámítva, hogy nem tudok rájönni, miért vagy ilyen dühös? – Lesöpri magáról az aggodalmamat.

Ettől persze én még alaposan végignézek rajta tetőtől talpig.

– Mid fáj?

– Jól vagyok – hajtogatja kitartóan.

– Megsérültél, Grace? – Macy ekkor szól először közbe, én pedig szégyellem bevallani, de már majdnem elfelejtettem, hogy ő is itt van. Az persze igaz, hogy Grace mellett mindenki jelentéktelennek tűnik.

– Semmiség – ismétli meg Grace, de nem túl meggyőzőn. Különösen, amikor elindul, és minden egyes lépésnél fintorog.

Én a fogamat csikorgatva próbálok uralkodni magamon, hogy ne jegyezzem meg, milyen makacs. Ehelyett csak azt kérdezem:

– Mi fáj? – Azután olyan tekintettel nézek rá, amiből egyértelmű, hogy nem hagyom annyiban a dolgot, hacsak nem mond el mindent őszintén.

Visszanéz rám, és az ő szemében is pontosan ugyanez tükröződik. Végül azonban bosszús sóhajjal meghátrál.

– A bokám. Biztosan kibicsaklott, amikor leestem a földre.

Amint megtudom, mi baja van, letérdelek elé, és amilyen óvatosan csak tudom, megnyomkodom a lábfejét meg a bokáját a csizmáján keresztül. Egy pillanatra elakad a lélegzete, én pedig úgy érzem, mintha egy különösen erős áramlat söpörne végig rajtam, amikor arra gondolok, hogy bár véletlenül, de akkor is fájdalmat okoztam neki.

– Itt nem vehetem le a cipődet, mert megfagy a lábad. Fáj, amikor ezt csinálom?

Megint elakad a lélegzete, én pedig felállok és haragszom magamra, amiért bántottam. Azért pedig még jobban, hogy hagytam, hogy valaki más bántsa.

– Ne szaladjak előre, és hozzam ide a motoros szánt? – kérdezi Macy. – Hamar visszaérnék.

– Tudok járni. Tényleg. Jól vagyok – közli Grace, ám a hangja ugyanolyan erőtlen, mint ahogy kinéz.

Kétkedőn nézek rá, azután a kezemet nyújtom neki, és felsegítettem. Nyilvánvaló, hogy nem tud járni, ezért ölbe veszem, és minden erőmmel próbálok nem foglalkozni vele, hogy több száz éves életem alatt semmi nem volt még ennyire jó érzés, mint őt magamhoz szorítani.

Ha jobban akarod érezni magad, soha ne tegyél fel kérdéseket egy gonosz vámpírnak
– Jaxon –

Kilépek a bejárati ajtón, mielőtt Grace lemehetne az első lépcsőfokon.

Tudom, hogy valószínűleg itt kellene maradnom, de képtelen vagyok rá. Most nem. Nem, amikor be van kötve a nyaka, a karja meg az arca. És tudom, hogy én vagyok az a seggfej, aki ezt tette vele.

Egy pillanatra behunyom a szemem – csak egyetlen pillanatra – és minden eszembe jut. A földrengés. Ahogy kitört az ablak az erőm hatására. A pillanat, amikor az üvegdarab elvágta a nyakát.

Még soha nem féltem ennyire életemben. A félelem nem tartozik azok közé az érzések közé, amelyeket gyakran átélek – ha te vagy a legfélelmetesebb lény az éjszakában, rendszerint nem nagyon aggódsz amiatt, mi más járkálhat még odakint rajtad kívül. Amikor viszont az üvegdarab elvágta Grace nyakát, a vére mindenfelé spriccelt a szobában, és láttam, hogy egy artériát talált el… a rémület szó meg sem közelíti azt, amit akkor éreztem.

Az ezt követő öt perc teljesen összemosódott. Emlékszem, hogy megnyaltam a torkát, hogy lezárjam a sebet és elállítsam a vérzést. Foszlányokra emlékszem abból, ahogy az ölembe vettem, ám az a rész teljesen homályos, amikor elvittem Marise-hoz, és Grace halottsápadtan, mozdulatlanul feküdt a karomban.

Majdnem megöltem őt, mert nem tudtam uralkodni magamon.

Majdnem megöltem őt, csak mert olyan sok mindent érzek, amikor a közelében vagyok, hogy azt már nem tudom elzárni. Majdnem megöltem őt, mert ha róla van szó, gyenge vagyok. Olyan gyenge, hogy akaratlanul is hagytam, hogy felhalmozódjon az energia, és majdnem úgy párosodtam vele, hogy még az engedélyét sem kértem.

Megalázó ez a felismerés… és szörnyű. Egész életemben védelmeztem az embereket a családom hatalmas erejétől és a kontrolálatlan önzőségüktől. Most pedig három napig a párom közelében vagyok, és hirtelen ablaküvegek törnek ki, megrengetem a nyomorult földet, és majdnem összekapcsolódom vele anélkül, hogy elmondanám neki, egyáltalán mi a fene folyik itt?

Mi a francot gondoltam?

Csakhogy éppen ez az. Nem gondolkodtam. Azóta nem gondolkozom, amióta az első napon lementem a lépcsőn, és megláttam őt a sakkasztal mellett állni. Attól a pillanattól kezdve csakis arra tudok gondolni, hogy a magamévá tegyem. Most pedig majdnem meghalt, kétszer is, mert nem tudom magam annyira összeszedni, hogy gondoskodjak róla – hogy vigyázzak rá – úgy, ahogy kellene.

De mi lenne a másik lehetőség arra, hogy együtt legyünk? Hagyjuk itt a Katmere Akadémiát – ahová a világ legbefolyásosabb szörnyeinek gyerekei járnak – éppen most, amikor egy újabb háború küszöbén állunk? Ráadásul ezt a háborút elsősorban a családom okozza.

Vagy vegyem rá Grace-t, hogy menjen el? Ezt már megpróbáltam az első napon, épp csak nem parancsoltam rá, hogy tűnjön el innen a fenébe, mert jobban akartam őt, mint eddig bármit – és ez az érzés egyre csak nő, amióta itt van. Grace nem ment el, amikor azt mondtam neki, mert nem tudott, mert nincs más hely, ahová mehetne.

Mert idetartozik a Katmere Akadémiába, mordul fel egy állatias hang bennem. Sőt, hozzád tartozik.

Mert ő a párom. Életem párja.

Még öt nap elteltével is képtelen vagyok felfogni ezt a csodát és a rémületet, amit ez az egyszerű szó vált ki belőlem. Minden vámpírnak van párja, de gyakorlatilag lehetetlen megtalálni őt az első kétszáz évben. Byron korán megtalálta Vivient, de csak azért, mert ugyanabban a kisvárosban születtek Franciaországban. Barátokként nőttek fel, és jóval azelőtt ismerték egymást, hogy rájöttek volna, ők egymás életének párjai. Mi, többiek csak keresgélünk, amíg meg nem találjuk a másik felünket – ha szerencsénk van.

Nem beszéltem senkinek Grace-ről, még Mekhinek vagy Byronnak sem, mert ha ráaggatom ezt a címet, azzal még nagyobb bajba keverem, mint amekkorában már amúgy is van.

Ami nyilvánvalóan így is elég nagy, tekintve, hogy a párja láthatóan még saját magától is képtelen megvédeni őt.

Nem lett volna szabad ma odamennem a szobájához. Békén kellett volna hagynom őt, de önző vagyok, és gyenge, és képtelen voltam megállni, hogy lássam. Nem tudtam nem benézni hozzá, meggyőződni róla, hogy jól van, bármennyire rontott is a helyzeten az, hogy megtettem.

És akkor megláttam őt Macy válla fölött, az üvegdarabok által okozott vágásokkal és zúzódásokkal. Megsérülve, bekötözve, összetörve. És rájöttem, hogy akár a párom, akár nem, azzal teszek neki a legjobbat, ha békén hagyom.

A gondolattól hátrahőkölök, a bennem lévő szörny ordít a dühtől. Emiatt még gyorsabban megyek, minden vágyam, hogy a lehető legtávolabb kerüljek Grace-től.

Most már kilométerek vannak közöttünk, de még mindig nem elég. Még mindig érzem, hogy a vére utánam kiált, az íze olyan, amit még sohasem éreztem ezelőtt. Amikor lenyaltam azt a kis vércseppet a hüvelykujjamról a legelső estén, és megéreztem az ízét, majdnem térdre estem előtte. A tegnap este pedig még ennél is rosszabb volt. Kívántam a vérét, miközben rám spriccelt, miközben elkeseredetten próbáltam elállítani a vérzést, ami megölte volna, ha nem teszek ellene valamit.

Már eddig is tudtam, hogy szörnyeteg vagyok, de ez a vágy – ez a sóvárgás – egy élet-halál krízis közepén vajon mit jelent? Hogy kétségbeesett vagyok? Gonosz?

Javíthatatlan?

És mikor lettem ilyen? Amikor megöltem Hudsont? Vagy évekkel, évtizedekkel előtte?

Megint kezd elhomályosodni előttem minden, és fogalmam sincs, hogy merre megyek, miközben átvágok a hómezőn, de nem is számít, amíg egyre távolodom a Katmere-től és Grace- től. Képtelen vagyok gondolkodni, ha olyan közel van hozzám, a vére engem hív… ami újabb csábítást jelent, amelynek nem adhatom meg magam.

Akkor nem, ha azt akarom, hogy biztonságban legyen. Ha azt akarom, hogy épségben maradjon.

Márpedig ezt akarom. Sokkal jobban, mint azt, hogy az enyém legyen.

Végül ez a gondolat ad útirányt. Egy pillantást vetek a telefonom GPS-ére és látom, hogy milyen közel vagyok újonnan kitűzött úticélomhoz. Olyan közel, hogy arra gondolok, talán a tudatalattim egész végig ide akart vezetni.

Balra kanyarodom egy hegy lábánál, amit egyszer harminc méter magasra emeltem a földről – tizenkét éves koromban ezen gyakoroltam –, majd megteszek újabb harminc kilométert a hóban egy jégbarlang felé, amelynek a bejáratát szinte teljesen eltakarja hó a környező hegyek lábánál.

Megállok, amikor odaérek. Egy percig várok, hogy összeszedjem a gondolataimat és magamat. A Vérontó volt a mentorom, az a nő, aki mindent megtanított nekem, amit csak tudnom kell, de ettől nem lesz könnyebb belépnem ide. A leggonoszabb és leghatalmasabb vámpírnő a földön, ugyanakkor kiválóan ki tudja fürkészi az ember gyengeségét, aztán felhasználja arra, hogy néhány szóval elpusztítsa.

Életemből huszonöt évet töltöttem ebben a barlangban a királyné parancsára, hogy megtanuljam jól felhasználni az erőmet. Meg kellett tanulnom azt is, hogyan használjam arra, hogy elpusztítsam a trón ellenségeit. Ez is a királyné parancsa volt. A Vérontó gondoskodott róla, hogy mindezt megtehessem – és még sokkal többet is. Az itt töltött idő áldás és átok volt egyszerre.

Miután végre felhúzom a védőbástyáimat, és minden gondolatot elzárok Grace-ről mélyen legbelül, veszek néhány mély levegőt, és elkezdek leereszkedni a jégbe.

A bejáratnál a levegőbe, a sziklába és a jégbe szőve védelmet biztosító csapdák és varázslatok vannak elrejtve, amelyek ugyanolyan ősik, mint maga a Vérontó. Gondolkodás nélkül hatástalanítom őket – évekkel ezelőtt megtanította nekem, hogyan. Jobban mondva… számtalan fájdalmas próbálkozás és tévedés után magamtól rájöttem.

A talaj lassan lejt lefelé, egy vékony ösvény van a jégbe és a magmás kőzetbe vájva. Gyorsan haladok rajta, csupán az emlékeimre hagyatkozva kanyargok a gyönyörű és halálos jégképződmények között. Végül, amikor odaérek egy elágazáshoz az ösvényen, a jobb oldali úton megyek tovább, annak ellenére, hogy azonnal rettegés lesz úrrá rajtam, ahogy rálépek.

Újabb védelmező csapdák következnek, amelyeket szintén kiiktatok, de gondoskodom róla, hogy miután továbbmentem, újra visszaállítsam őket. Más körülmények között koromsötét lenne az út ezen része, de most mindkét oldalon gyertyák égnek. Kíváncsi vagyok, vajon a Vérontó vár-e valakit… vagy nemrégiben áldozatot mutatott be neki egy olyan személy, aki a tudást kereste, amit a Vérontó oly szűkmarkúan ad át.

Újabb kanyar következik az ösvényen, még egy elágazás – ezúttal a bal oldali utat választom – és még egy sereg csapda. Azután végre megérkezem a Vérontó lakhelyének előszobájába. A helyiség hatalmas, szintén gyertyák világítják meg, a fényük a falon és a mennyezeten táncol a minden irányban szétterjedő, gyönyörű jég- és kőformációkon.

Egy kis befagyott folyó fut végig a helyiség közepén. Jelenleg szilárd, de már láttam vízként is a nyár közepén, meg persze amikor a Vérontó csettintett egyet az ujjával. Fiatalabb koromban azt hittem, hogy ez a Sztüx folyó, amely révész nélkül viszi át a pokolba azoknak a lelkét, akik elbuktak a Vérontó feladatain.

Nem egyszer vetettem bele én is magam, hátha eljutok a pokolba, és ezzel megszabadulok a szenvedéseimtől. Persze nem sikerült.

Körülnézek, és ismét megállok, hogy összeszedjem magam. Igyekszem oda sem figyelni a sarokban fejjel lefelé lógó emberekre, akiknek a vére hatalmas vödrökbe csöpög. Újabb bizonyíték arra, hogy semmi sem változott. A Vérontó a barlangjába csábítja az embereket ahelyett, hogy kimenne vadászni. Egyeseket frissen fogyaszt el, másokat pedig… eltesz későbbre, amikor olyan rossz az idő, hogy ez a hely teljesen kihalttá válik. Mindig azt mondogatta, hogy ez mindenki szempontjából sokkal hatékonyabb módszer.

Azután megbüntetett, ha nem szívtam ki az áldozataim összes vérét… nem beszélve arról, ha életben hagytam őket.

Elfordítom a fejem a véres látványról, és veszek még egy mély levegőt. Azután belépek a jeges boltíven át a Vérontó nappalijába.

Pontosan úgy néz ki, amilyenre emlékszem. A falak otthonos kékeslilára vannak festve, az egyik falat egy kőkandalló dominálja, benne tűz lobog. Két másik falon könyvespolcok állnak, rajtuk első kiadású könyvek sorakoznak. A jeges földön a napfelkelte színeiben pompázó, absztrakt mintás szőnyeg hever.

A szoba közepén két antik, barna bőr karosszék áll a tűznek háttal. Velük szemben egy üveg dohányzóasztalt, azon túl egy sötétlila bársonykanapét látok.

A kanapén citromsárga kaftánban, felhúzott lábbal a Vérontó ül, és köt valamit. Úgy látom, egy hosszú szemfogas vámpírsapkát.

– Sok időbe telt, hogy átjuss az őrökön. – Felpillant, a szemüvege fölött néz rám. – Egész nap ott fogsz ácsorogni, vagy idejössz és leülsz?

– Nem tudom. – Ez a legőszintébb válasz, amit valaha adtam neki.

Elmosolyodik, és csak annyi időre hagyja abba a kötést, hogy néhányszor lesimítsa rövid, ősz haját. Azután int, hogy foglaljak helyet.

– Gyere! Ajándékot készítek neked.

A sapka már majdnem kész van, ami azt jelenti, hogy jóval azelőtt kezdte el kötni, mielőtt én úgy döntöttem, hogy idejövök… ami nem igazán meglepő, most, hogy belegondolok.

– Mit kezdjek egy sapkával? – kérdezem, miközben leülök, ahogy kérte.

Elvigyorodik, élénkzöld szeme csillog, miközben válaszol:

– Ó, biztosan kitalálsz majd valamit.

Fogalmam sincs, hogy erre mit feleljek, ezért csak bólintok és várom, hogy mondjon még valamit. A Vérontó sosem szerette, ha valaki először szólal meg.

Kiderül, hogy jelenleg egyáltalán nem akar beszélgetni. Ezért helyet foglalok a bőrfotelban, és legalább egy órán keresztül csak ülök. Közben nézem, ahogy befejezi a vámpírsapkát, amit egyáltalán nem áll szándékomban felvenni.

Miután befejezi, elköti a fonalat és leteszi a sapkát maga mellé a kanapéra.

– Szomjas vagy? – kérdezi, majd a sarokban lévő bárpult felé bök a fejével.

Az vagyok, de eszembe jutnak a kint fellógatott emberek, akiknek csöpög a vére, ezért inkább megrázom a fejem.

– Köszönöm, nem.

– Ahogy gondolod. – Alig észrevehetően megvonja a vállát, majd feláll. – Akkor gyere, sétáljunk egyet!

Felállok, és követem a szoba hátsó részén lévő, másik boltíves ajtó felé. Mihelyt átlépünk rajta, a jeges föld és az egykori edzőtermem falai nyári mezővé alakulnak, vadvirágokkal és szikrázó, meleg napsütéssel.

– Szóval – szólal meg, miután percekig csendben sétálunk.

– Elmondod, hogy mi bánt?

– Biztos vagyok benne, hogy már tudja.

Helyeslően bólint, az arcán az tükröződik, talán igen, mégsem mond semmit.

– Hogy van? – kérdezem egy kis idő múlva. – Sajnálom, hogy nem jártam itt már egy ideje.

Ő csak legyint.

– Ó, gyermekem, emiatt ne aggódj! Sokkal fontosabb dolgod is volt ennél.

Eszembe jut Hudson, az anyám és az a rémálom, hogy megakadályozzam a különböző csoportokat, hogy polgárháborút robbantsanak ki.

– Igen, azt hiszem, így is mondhatjuk.

– Így mondom. – Felemeli a kezét és a vállamra teszi. – Büszke vagyok rád, fiam.

Erre egyáltalán nem számítottam. Váratlanul elszorul a torkom, a hangszálaim megfeszülnek, ezért többször is meg kell köszörülnöm a torkomat, mielőtt meg tudok szólalni.

– Legalább az egyikünk az.

– Ne csináld ezt! – A vállamon vigasztalón nyugvó keze egy pillanat alatt meglegyinti a tarkómat. – Többet tettél ezért a fajért, mint bárki más az elmúlt ezer év alatt. Erre légy büszke! És arra is, hogy megtaláltad életed párját.

– Szóval mégiscsak tudja, hogy miért vagyok itt.

– Azt tudom, hogy szerinted miért vagy itt.

Elfordítom a fejem, és egy csoport élénk rózsaszín vadvirágot nézek, amit életem végéig Grace-szel fogok azonosítani.

– Hogy csináljam? – kérdezem, és ahogy korábban elszorult a torkom, az semmi ahhoz képest, ahogy most érzem magam. Alig kapok levegőt.

– Hogyan tedd a pároddá? – Felvonja a szemöldökét, úgy néz rám.

– Tudja, hogy nem úgy értem. – Ökölbe szorítom a kezem, és úgy teszek, mintha ettől a beszélgetéstől nem szeretnék megütni valamit… vagy hányni. Vagy mindkettőt.

Nehéz szívvel felsóhajt.

– Van rá mód.

– Mondja el!

– Biztos vagy benne, Jaxon? Miután megteszed, onnan már nincs visszaút. Nem lehet helyrehozni azt, amit elszakítottál.

– Nem fogom akarni helyrehozni – préselem ki a szavakat összeszorított fogsorom között.

– Azt nem tudhatod. – Legyint, mire a mező átalakul, és Grace szobájában találjuk magunkat. Grace összegömbölyödve fekszik az ágyán, valamit olvas a telefonján, miközben Macy körülötte röpdös. Grace gyönyörű és törékeny, legszívesebben magamhoz ölelném. Semmi mást nem szeretnék, csak megvédeni őt mindentől – még akkor is, ha ebbe én is beletartozom.

Leginkább akkor.

– Megtalálni a párodat nagyon értékes dolog – folytatja a Vérontó. – Ha pedig ilyen fiatalon találod meg, az még különlegesebb. Miért akarod ezt feláldozni, ha nem muszáj?

– Mert már így is vadásznak rá. Nem tudom még, hogy miért, de ő egy eszköz valamiféle játszmában, aminek csak isten tudja, mi a célja. Hogy megdöntsék a vámpírok uralmát? Hogy polgárháborút robbantsanak ki, ami ellen olyan elszántan harcolok? Bosszút akarnak állni azért, amit Hudson tett? Nem tudom. Csak azt tudom, hogy nem engedhetem, hogy Grace-nek baja essen azok miatt a döntések miatt, amiket én hoztam meg, és amelyeknek semmi közük hozzá.

Komolyan gondolok minden szót, amit mondok, ám ettől még nem fáj kevésbé. Soha nem volt semmi egész életemben, ami az enyém volt – erről anyám gondoskodott. És Grace most mégis itt van a szemem előtt. És az a sorsa, hogy az enyém legyen. Mégsem engedhetem meg magamnak, hogy a párommá tegyem. Nem, mivel ez azt jelentené, hogy baja esne miattam.

– Tudja, hogy ebben a világban sosem lesz biztonságban.

Tudja, meg fogják ölni csak azért, hogy én szenvedjek.

A Vérontó int a kezével és megint a mezőn sétálunk. Muszáj összeszorítanom a számat, hogy ne könyörögjek neki, hogy hozza vissza Grace-t.

– Tudom, hogy meg fogják próbálni.

– És végül sikerrel is járnak – válaszolom legalább annyira neki, mint amennyire magamat akarom emlékeztetni rá. – Végül mindig sikerrel járnak.

– Nem mindig. – Felvonja a szemöldökét, és úgy néz rám, amivel emlékeztet arra, mi történt egy évvel ezelőtt. Mintha szükségem lenne az emlékeztetőre. – Legyen egy kis hited, rendben?

Felhorkanok.

– Magamban?

– Magadban és a párodban.

– Grace-ben maximálisan megbízom. Csakhogy ő ember. Sebezhető. – Visszagondolok arra, ahogy spriccelt a vére, a mély vágásokra a vállán és a nyakán. – Törékeny.

Erre felnevet.

– Mindannyian törékenyek vagyunk, fiam. Ez is része annak, hogy élünk. – Egyenesen rám szegezi az ujját. – A te Grace-ed pedig lehet, hogy meglep majd, tudod.

– Miről beszél? – kérdezem. Aztán önkéntelenül is kibukik belőlem, mert már elegem van a rébuszaiból és a részleges tanácsaiból. – Nem tudná megmondani végre, hogy mire gondol? Mi lenne, ha egyszerűen csak megmondaná, mit tegyek?

– Senki sem mondhatja meg neked, hogy mit tegyél, Jaxon. Mindig is ez volt a legnagyobb erősséged – és a legnagyobb problémád – egész életedben. Miért változtatnál ezen most?

Türelmetlenség lesz úrrá rajtam, elűzi a hamis nyugalmam utolsó maradékát is.

– Az ég szerelmére! Csak azt akarom tudni, hogyan szüntessem meg ezt az összekapcsolódást közöttünk.

Ezúttal kivillantja borotvaéles szemfogait, amikor elmosolyodik.

– Vigyázz, hogy beszélsz velem, fiam! Csak mert nagyon szeretlek, még nem fogom visszafogni magam, hogy kiszívjam az összes véredet, és eltegyem télire. Ha jól emlékszem, nagyon jó az ízed.

Ez egy régi fenyegetés, ami már egyikünknek sem jelent túl sokat. Ennek ellenére befogom a számat, mert burkoltan ott van mögötte egy másik fenyegetés is… hogy egyáltalán nem fog segíteni nekem.

Percekig csendben sétálunk, mialatt engem szinte szétvet a kétségbeesett türelmetlenség. Biztosra veszem, hogy bármikor képes lennék kiugrani a bőrömből. Nem sokkal ezután megfogja a kezem.

– Ebben az áll, hogyan tedd meg azt, amit szeretnél – mondja nekem, és egy összehajtogatott papírlapot nyom a kezembe, majd ráhajtja az ujjaimat.

Szeretném megkérdezni tőle, honnan van a papír, őszintén szólva azonban nem érdekel.

Most nem, hiszen itt van a kezemben a megoldás, hogy megmentsem Grace-t.

– Csak légy biztos benne, hogy tényleg ezt akarod! – ismétli meg a korábbi figyelmeztetését. – Mert miután elszakítottad azt, ami közted és Grace között van, soha többé nem tudod visszacsinálni.

Nagyon fáj ezt hallanom, és elképzelni egy végtelen életet a párom nélkül. Grace nélkül. Viszont ha az a másik lehetőség, hogy végignézem a szenvedését – és a halálát – csak azért, mert ártani akarnak nekem, akkor valójában nincs választásom.

– Köszönöm – mondom a Vérontónak, majd zsebre dugom a papírlapot.

– Nagyon szívesen, drága fiam. – Ezúttal, amikor felemeli a kezét, megpaskolja az arcomat. – Tudod, tényleg nagyon szeretlek téged.

– Tudom – értek egyet, mert furcsa módon valóban ez az igazság.

– És ha még egy ilyen zsémbes, öreg vámpír is, mint én, szeretni tud téged, biztos vagyok benne, hogy egy olyan erős lány is képes rá, mint Grace. – Rám kacsint, azután elengedi a kezem, és távolabb lép tőlem. – Különben is, egy dolgot elfelejtesz.

– Mit? – kérdezem, és akaratom ellenére halvány reménysugár ébred a szívemben.

– Több dolog létezik, Horatio, a mennyben és a földön, mint amit össze bír álmodni a tudomány. – Újabb lépést tesz hátrafelé, majd a szemem láttára átalakul valami szárnyas teremtménnyé, amit nem ismerek fel.

Ezután elrepül, és itt hagy engem a válasszal, amit kerestem és a temérdek kérdéssel, amit azt sem tudom, hogyan tegyek fel.

Egy részem szeretne itt maradni és megvárni, hogy beszélgessünk még egy kicsit – időnként jobban hajlik a beszélgetésre, miután táplálkozott. Amikor azonban visszaindulok a lakhelye felé, megrezzen a telefonom, több üzenet is érkezik Grace-től és Mekhitől.

Összevissza futnak be, ezért megint kimegyek a barlangból oda, ahol van térerő, hogy megtudjam az egész történetet. Ekkor őrült sebességgel rengeteg üzenet érkezik a telefonomra. Miután elolvasom őket, megfeledkezem arról, hogy a Vérontó visszatérését várom. Mindenről elfeledkeztem, csak az jár a fejemben, hogy odajussak Grace- hez – a páromhoz – amilyen hamar csak lehetséges. Meg kell bizonyosodnom róla, hogy jól van, és gondoskodnom róla, hogy akinek volt mersze megharapni őt, tisztában legyen vele, milyen pocsék döntést hozott.

Miközben visszasietek a Denalihoz, hirtelen bevillan valami.

Nem számít, kivel kell harcolnom, hogy biztonságban tartsam Grace-t. Nem számít, mit kell tennem ahhoz, hogy megtartsam őt. Grace a párom, és semmiképpen sem fogok lemondani róla. Bármi történjék is.

Különben is, micsoda ostoba ötlet szétszakítani az összekapcsolódást, mielőtt Grace egyáltalán tudná, hogy mi ez az egész? Ezt a döntést kettőnknek kell meghoznunk, együtt, ezért igazi seggfej vagyok, hogy másképp gondoltam.

Éppen ezért, amikor visszaérek a Katmere-be, első dolgom az, hogy benyúljak a zsebembe, kivegyem a Vérontó levelét és anélkül, hogy elolvasnám, darabokra tépjem, majd a legközelebbi szemeteskukába dobjam, mielőtt elindulnék felfelé a lépcsőn.

Mert ott van a párom, akit látnom kell, és semmi sem állhat az utamba.

Köszönetnyilvánítás

Ha elértél idáig, ennek a szörnyes könyvnek a végére, akkor a köszönetnyilvánítást Veled kell kezdenem. Köszönöm, hogy a Sóvárgást választottad, elolvastad mind a százharminchétezer szavát, és köszönöm, hogy megengedted, hogy megosszam veled Jaxon és Grace világát. El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy együtt utaztál velünk. Köszönöm, köszönöm, köszönöm!

Ezek után köszönetet kell mondanom Liz Pelletier-nek, akit jobban csodálok, mint ahogy azt szavakkal ki lehet fejezni. Liz, olyan sok mindent tanítottál nekem az írásról, magamról és a barátságról, hogy azt sem tudom, hol kezdjem. Hihetetlen szerkesztő és hihetetlen barátnő vagy, életem végéig hálás leszek neked, hogy engem választottál magad mellé erre az útra. Mindent köszönök, amit azért tettél, hogy ez a könyv a lehető legjobb legyen. Alig várom a következőt.

Stacy Cantor Abrams, imádom, hogy több mint tíz éve dolgozunk együtt. Csodálatos szerkesztő vagy, és még csodálatosabb ember, és nagyon izgatott vagyok, hogy újabb feladatok várnak még ránk. Nagyon köszönöm sosem lankadó lelkesedésedet ezzel a könyvvel kapcsolatban, valamint a rugalmasságodat ebben az őrületben, amíg el nem készült. Ez az egész világot jelenti számomra. Nagyon szerencsés vagyok, hogy mellettem állsz.

Jessica Turner, nagyon köszönöm az izgatottságodat ez iránt a könyv iránt, és a rendkívül sok csodálatos ötletet a marketing részével kapcsolatban. Lenyűgöző nő vagy, és nagyszerű barát, szerencsés vagyok, hogy mellettem állsz. Köszönöm, hogy olyan elképesztő vagy!

Bree Archer, ez A VILÁG LEGJOBB BORÍTÓJA. Komolyan mondom. A VILÁG LEGJOBB BORÍTÓJA. Teljes szívemből köszönöm.

Toni Kerr, hálás vagyok, hogy ilyen elragadóan bántál az én kis gyermekemmel. Minden oldal gyönyörű, és ez neked köszönhető. Nagyon-nagyon köszönöm.

Meredith Johnson, elviselted azt a sok őrületet, ami ezzel a könyvvel jött. Nagyra becsülöm a segítségedet, hogy fogtad a kezem ezen a hatalmas úton, amíg a gondolataimból a boltok polcaira került ez a történet.

Jen, köszönöm a sok elgondolkodtató megjegyzést és visszajelzést! Bámulatos vagy!

Hálával tartozom mindenkinek az Entangled és a Macmillan kiadónál a türelméért és a lelkesedéséért ezzel a könyvvel kapcsolatban. Nagyon izgatott vagyok, hogy ennek a regénynek ilyen pompás otthona van, és ilyen nagyszerű csapat áll mögötte.

Emily Sylvan Kim – nem is tudom, mit mondjak. Azon a napon nem is tudtam, milyen szerencsés vagyok, amikor beleegyeztél, hogy az ügynököm leszel. Azóta minden egyes nap hálát adok az univerzumnak ezért. Köszönöm, hogy mindig mellettem állsz, és mindig, mindig, mindig megtalálod a kiutat, bármilyen akadály kerül is az utunkba. Te vagy a legjobb!

Eden Kim, amiért te voltál az első ember, aki rajtam kívül elolvasta a Sóvárgást. Köszönöm a lelkesedésedet. Az első vázlat után minden annyival könnyebben jött.

Jenn Elkins, a legjobb barátom vagy, bármi történjék is, méghozzá olyan régóta, amit be sem merünk vallani magunknak. Köszönöm, hogy mindig számíthatok rád, és mindig a valóságban tartasz, xoxoxo.

Az elképesztő Emily McKay, Shellee Roberts és Sherry Thomas, ti vagytok a legjobb barátaim és a legjobb ötletelők, akiket csak kívánhatok magamnak. Teljes szívemből köszönöm nektek!

Stephanie Marquez, hálás vagyok a rengeteg segítségért és biztatásért, amit a könyv írása közben kaptam. Mindig emlékeztetsz arra, miért imádok írni és miért lettem író egyáltalán. Nagyon szeretlek, alig várom, ami ezután jön.

Köszönöm neked, anya a segítséget, hogy az életünk nap mint nap (többé-kevésbé) simán halad. Tudom, hogy nehéz velünk, de nagyon hálásak vagyunk azért, hogy elviselsz minket! Szeretlek!

És legvégül köszönöm a három fiamnak, akiket jobban szeretek, mint amennyire szavakkal el lehet mondani. Volt néhány döcögős évünk, de szeretném megköszönni nektek, hogy kitartottatok, és ti vagytok a világ legklasszabb és legcsodálatosabb gyerekei. Mindennap bámullak titeket és annyira, de annyira szerencsés vagyok, hogy én lehetek az édesanyátok.

Megjegyzések

[←1]

Nádasdy Ádám fordítása

[←2]

Nádasdy Ádám fordítása

Tartalom

0.  Ha nem élsz veszélyesen, megöl az unalom

1.  A landolás nem más, mint levetni magad a földre és remélni, hogy nem véted el

2.  Csak azért, mert toronyban élsz, még nem leszel herceg

3.  Nem csak a vámpírkirálynőknek csúnya a harapása

4.  A csillogó páncél olyan idejétmúlt

5.  Mi köze az élénk rózsaszínnek Harry Styleshoz?

6.  Nem, tényleg nem akarok hóembert építeni

7.  Valami tényleg nagyon gonosz közeledik

8.  Élni és halni hagyni

9.  Még a pokolban is vannak klikkek

10.  Kiderül, hogy az ördög Guccit visel

11.  A könyvtárban senki sem hallja, ha sikítasz

12.  Jó móka mindaddig, amíg valaki meg nem hal

13.  Csak menj a francba

14.  Kopp, kopp, a halál kopog az ajtón

15.  Szóval a pokol tényleg be tud fagyni

16.  Néha csak azzal lehet megelőzni a hipotermiát, ha közel tartjuk magunkhoz az ellenségünket

17.  Nem a gyémánt, hanem a diszkréció egy lány legjobb barátja

18.  Hány dögös pasi kell ahhoz, hogy megnyerjünk egy hócsatát?

19.  Jöttünk, láttunk, megfagytam

20.  Sosincs kéznél ejtőernyő, amikor szükség van rá

21.  Szeretek állni, de meglepően jó érzés, amikor valaki levesz a lábamról

22.  Bébi, de meleg van itt…

23.  Soha ne hozz jégkrémet egy pisztolypárbajba

24.  A gofri a kulcs egy lány mindenéhez

25.  Igazán, őrülten, mélyen megsebezve

26.  Az egyenruha előhozza a nőkből a bizonytalanságot

27.  Ha kerülni akarod a feltűnést, ne ülj a nagymenők asztalához

28.  A „lenni vagy nem lenni” egy kérdés, nem csajozós duma

29.  Ilyen barátok mellett mindenkinek védősisakra van szüksége

30.  Megrengeted a földet a lábam alatt… és mindenhol máshol is

31.  A nagylányok nem sírnak (csak ha akarnak)

32.  Eddig is tudtam, hogy magasan vagyunk, csak azt nem, hogy a tagadás csúcsán

33.  Nem csak Madonnának van szerencsecsillaga

34.  Szerelemben és földrengésben mindent szabad

35.  A Sült Alaszka több mint csupán egy finom desszert

36.  Semmi gond, minden rémes

37.  Ne kérdezz, ha nem tudod elviselni a választ

38.  Semmi sem fejezi ki jobban azt, hogy „kedvellek”, mint egy harapásnyom a nyakon

39.  Soha nincs kéznél hallucinogén, amikor kellene

40.  Hurrá, boszorkány van a családban!

41.  Vámpírok, sárkányok és vérfarkasok. Ó, istenem!

42.  Még szerencse, hogy ma nincs palacsinta az étlapon

43.  Ami nem öl meg, az halálra rémít

44.  Otthon, édes Alaszka

45.  Mindig is tudtam, hogy izzik közöttünk a levegő, csak nem gondoltam volna, hogy a lélegzeted miatt

46.  Elkaplak téged, meg az ölebedet is

47.  Az első harapás a legmélyebb

48.  Az egy karó a zsebedben, vagy ennyire örülsz, hogy látsz?

49.  A világ végül mindenkit megtör

50.  Aki kőtoronyban lakik, ne dobálózzon sárkányokkal

51.  Tárgyalás sárkánytűznél

52.  Ha nem tudsz nélkülem élni, miért nem vagy még halott?

53.  Ha ez a csók háborút fog kirobbantani, akkor legalább legyen nagyon jó

54.  Mi lehetne érdekesebb, mint engem megcsókolni?

55.  Tea után köpönyeg

56.  Megvadult vámpírlány

57.  Varázs, varázs, nagyon durva ősi varázs

58.  Soha ne csinálj bizalomgyakorlatot valakivel, aki tud repülni

59.  Ragadd meg a halált

60.  Egyesek üldözési mániának nevezik, én viszont úgy, hogy egy gonosz némber emberáldozatként akar használni téged

61.  A botok és kövek a csontodat törik, a vámpírok viszont megölnek

62.  Ahol füst van, ott halott vámpír is van

63.  Egy emlékezetes harapás

64.  Minden jó, ha pillecukorral ér véget

65.  Nem kaphattam volna egy egyszerű happy endet?

0.  Mindvégig kitartott – Jaxon –

Köszönetnyilvánítás