Fordította

Bihari György

Unokáimnak, Ethannak, Aidannak és Ryannak

Ekkor Sámson az Úrhoz kiáltott, és monda: Uram, Isten, emlékezzél meg, kérlek, én rólam, és erősíts meg engemet csak még ez egyszer, óh Isten! hadd álljak bosszút a Filiszteusokon két szemem világáért!

És átfogta Sámson a két középső oszlopot, melyeken a ház nyugodt, az egyiket jobb kezével, a másikat bal kezével és hozzájok támaszkodott.

És monda Sámson: Hadd vesszek el én is, a Filiszteusokkal! És nagy erővel megrándította az oszlopokat és rászakadt a ház a fejedelmekre és az egész népre, amely abban volt, úgy hogy többet megölt halálával, mint amennyit megölt életében.

Bírák 16,28–30

A ki pedig megbotránkoztat egyet e kicsinyek közül, a kik én bennem hisznek, jobb annak, hogy malomkövet kössenek a nyakára és a tenger mélységébe vessék.

Máté 18,6{1}

A National Center for Missing and Exploited Children szervezete szerint évente körülbelül 800 000 gyerek eltűnését jelentik az Egyesült Államokban.

A legtöbbet megtalálják.

Ezreket nem.

AZ ÉJSZAKAI KOPOGTATÓ

1

Tim Jamieson gépének fél órája el kellett volna indulnia Tampából New York ragyogó fényei és felhőkarcolói irányába, de a Delta még mindig a kapunál vesztegelt. Amikor a Delta képviselője a nyakában biztonsági jelvényt viselő szőke nő társaságában belépett a kabinba, rosszat sejtő, gyászos dünnyögés söpört végig a zsúfolt turistaosztályon.

– Kérem, figyeljenek rám! – kiáltotta a Delta képviselője.

– Mennyivel később szállunk fel? – kérdezte valaki. – De ne színezzen!

– Nem sokkal, és a kapitány biztosítja önöket, hogy nagyjából időre érkeznek meg. Viszont egy szövetségi ügynöknek is utaznia kell, ezért szeretnénk, ha valaki átadná a helyét.

Kollektív nyögés támadt, és Tim látta, hogy többen előveszik a mobiljukat, arra az esetre, ha zűr lenne. Lett már zűr hasonló helyzetekből.

– A Delta Légitársaság felhatalmazott, hogy ajánljak föl egy ingyenjegyet New Yorkig a következő járatra, amely holnap reggel 6:45-kor indul…

Újabb nyögés hallatszott.

– Inkább lőjenek le – mondta valaki.

A képviselő zavartalanul folytatta:

– Ma éjszakára kap egy szállodai szobát, meg négyszáz dollárt. Igazán jó üzlet, emberek. Kit érdekel?

Nem talált jelentkezőt. A szőke nem szólt, csak figyelte a zsúfolt turistaosztályt mindent látó, ugyanakkor valahogy élettelen szemével.

– Nyolcszáz dollár – mondta a deltás fickó. – Plusz a szállodai szoba és az ingyenjegy.

– Úgy alkudozik, mint egy tévés vetélkedő házigazdája! – morogta egy férfi a Tim előtti sorban.

Még mindig senki.

– Ezernégyszáz dollár?

Még mindig senki. Tim ezt érdekesnek találta, bár nem nagyon csodálkozott. Nem csak azért, mert a hat negyvenötös járathoz rohadt korán kell kelni. Az utastársak a turistaosztályon zömmel vagy családosok voltak, akik Florida szépségeinek végiglátogatása után indultak hazafelé, vagy a gátlástalan napozásban leégett párok, vagy drabális, vörös képű, mérges fickók, akiket vélhetőleg az ezernégyszáz dollárnál messze jövedelmezőbb üzletek vártak a Nagy Almában.

Hátulról azt kiáltotta valaki:

– Csapjon hozzá egy Mustang sportkocsit, meg egy kétszemélyes utat Arubába, és már viheti is mindkét helyünket! – Az élc megnevettette az utasokat. Nem hangzott valami barátságosan.

A képviselő a jelvényes szőkére nézett, de onnan nem kapta meg az esetleg remélt segítséget. A nő csak pásztázta az embereket, és kizárólag a szeme mozgott. A deltás sóhajtott, és azt mondta:

– Ezerhatszáz.

Tim Jamieson hirtelen úgy döntött, hogy el akar húzni a jó francba erről a gépről, és stoppolni fog északra. Noha eddig meg sem fordult a fejében effajta gondolat, most éles tisztasággal látta magát, ahogy áll a hüvelykujját felemelve a 301-es út mellett, valahol Hernando megye közepén. Kánikula van, rajzanak a bársonyszúnyogok, egy plakát valami biztosítási ügyvédet hirdet, „Take It on the Run”, bégeti a lépcsőnek használt betonkockára helyezett magnó egy lakókocsi mellett, ahol félmeztelen ember mossa az autóját, és előbb-utóbb jön egy gazduram, és fölveszi oldaldeszkás furgonjába, amelyen dinnyét szállít, és a műszerfalra mágneses hátú Jézus tapad. Még csak nem is a kápé lesz a legjobb. Az lesz a legjobb, hogy egymagában áll ott, sok kilométernyire ettől a szardíniásdoboztól, amelyben a parfüm, a verejték és a hajlakk szaga küzd egymással.

A második legjobb meg az, hogy kifejhet az államból még néhány dollárt.

Teljes hosszában (valamivel több, mint százhetvenöt centire) kihúzta magát, feljebb tolta a szemüveget az orrán, és fölemelte a kezét.

– Legyen kétezer, uram, ezenfelül váltsák vissza a jegyemet, és máris az önöké a helyem.

2

A szálloda egy bolhafészeknek bizonyult a Tampa International legforgalmasabb kifutópályája mellett. Tim a repülőgépek zúgására aludt el, és arra is ébredt. Lement, hogy bekapjon egy keménytojást és két gumipalacsintát az ingyenbüfé választékából. Nem volt ínyencfalat, de ő azért jóízűen evett, azután visszament a szobájába, ott várva, hogy kilenckor kinyissanak a bankok.

Gond nélkül hozzájutott a talált pénzhez, mert a bank tudott az érkezéséről, és előre jóváhagyták a csekket. Tim nem óhajtott a bolhafészekben gubbasztani, amíg hitelesítik. Ötvenesekben és húszasokban vette fel a kétezer dollárt, amit összehajtogatva az inge bal első zsebébe tett, visszakérte a hátizsákját a bank biztonsági őrétől, és hívott egy Ubert, hogy kivigye Ellentonba. Ott kifizette a sofőrt, elballagott a legközelebbi 301–N jelzésig, és feltartotta a hüvelykujját. Tizenöt perccel később fölvette egy baseballsapkás öreg szivar. A kisteher rakterének nem deszkából volt az oldala, dinnye se volt benne, máskülönben eléggé megfelelt az esti látomásnak.

– Merre, barátom? – kérdezte az öreg.

– Hát – felelte Tim –, végső soron New Yorkba.

Az öreg szivar bagólevet sercintett ki az ablakon.

– Épeszű ember minek menyen oda? – kérdezte zsíros tájszólással.

– Nem tudom – felelte Tim, habár tudta. Egy régi katonahaverja mondta neki, hogy a magánszektor rengeteg biztonsági őrt keres a Nagy Almában, köztük olyan cégek is, amelyeknek sokkal fontosabb a tapasztalat, mint a bürokratikus hercehurca, amely véget vetett pályafutásának a floridai rendőrségnél. – Csak azt remélem, hogy ma estére elérem Georgiát. Az talán jobban tetszik.

– Ez már beszéd – mondta az öreg szivar. – Georgia nem is olyan rossz hely, különösen, ha szereted az őszibarackot. Nekem hasmarsom leszen tölle. Nem zavar egy kis zene, ugye?

– Egyáltalán nem.

– Figyelmeztetlek, hogy hangos leszen. Siketülök egy kicsit.

– Örülök, hogy visznek.

Waylon Jennings volt a REO Speedwagon helyett, de Timnek megfelelt. Waylont Shooter Jennings, majd Marty Stuart követte. A két ember a sáros Dodge Ramben hallgatta a zenét, és figyelte a hullámzó országutat. Száztíz kilométerrel odébb az öreg szivar leállt, megbökte baseballsapkájának ellenzőjét, és további szép napot kívánt.

Tim nem ért el Georgiába aznap éjszaka – egy másik bolhafészek szállodában aludt, közvetlenül egy útszéli narancsléárus-bódé mellett –, de másnap igen. Brunswick városában (ahol azt a bizonyos ízletes húslevest feltalálták) beállt két hétre egy újrahasznosító üzembe, ugyanolyan váratlan elhatározással, mint ahogy lemondott a helyéről Tampában, a Delta repülőgépén. Pénzre nem volt szüksége, de úgy érezte, hogy az időre igen. Változó időszakában volt, és az nem megy máról holnapra. Ráadásul rögtön a szomszédban tekepálya is volt, a Denny kifőzdében. Az ilyen kombó szinte ellenállhatatlan.

3

Tim az I–95-ös észak felé tartó sávjának felhajtójánál állt, és a zsebében a munkabérrel meg a légitársaság talált pénzével egész vastagnak érezte magát egy csavargóhoz képest. Több mint egy órát ácsorgott a napon, és éppen azt fontolgatta, hogy feladja, és visszamegy a Dennybe egy palack behűtött édes teáért, amikor leállt mellette egy Volvo kombi. A hátsó ülés tele volt kartondobozokkal. A volánnál ülő koros asszony leengedte az anyósülés ablakát, és rámeredt vastag pápaszeme mögül.

– Nem nagydarab, de jó izmos – állapította meg. – Ugye, maga nem szatír vagy elmebeteg?

– Nem, hölgyem – felelte Tim, és közben arra gondolt: mi mást válaszolhatnék?

– Persze hogy ezt mondja, mi? Eljön Dél-Karolináig? A hátizsákja azt sugallja, hogy igen.

Egy autó a dudáját bőgetve kivágódott a Volvo mögül, és felrobogott a pályára. Az asszony ügyet sem vetett rá, csak nézte derűsen Timet.

– Igen, hölgyem. Egészen New Yorkig megyek.

– Elviszem Dél-Karolináig, nem megyek túlságosan mélyre abban a tudatlan államban, csak egy kicsit. Ha cserébe segít nekem. Kéz kezet mos, ugye, érti.

– Én vakarom a hátát, maga az enyémet – vigyorodott el Tim.

– Vakarózás kizárva, de beszállhat.

Tim engedelmeskedett. Az asszonyt Marjorie Kellermannak hívták, ő vezette a brunswicki könyvtárat. Továbbá tagja volt valami Délkeleti Könyvtárszövetségnek, aminek nincs pénze, mert „Trump és cimborái mindent elszednek. Annyit értenek a kultúrához, mint szamár az algebrához.”

Százöt kilométerrel északabbra, de még mindig Georgiában az asszony megállt egy szegényes könyvtárnál egy Pooler nevű kisvárosban. Tim kiszedte az autóból a könyvekkel teli kartondobozokat, és bevitte targoncával az épületbe, ahonnan kihozott újabb tucatnyi dobozt a Volvóhoz. Marjorie Kellerman elmagyarázta, hogy ezeket a hatvanöt kilométerrel északabbra levő yemasse-i könyvtárba szánják, a dél-karolinai államhatár mögött. Ám alighogy elhagyták Hardeeville-t, meg kellett állniuk. Előttük személykocsik és teherautók torlódtak fel mindkét sávban, és mögöttük is gyorsan megtelt az aszfalt.

– De utálom, amikor ez történik – szólalt meg Marjorie –, és Dél-Karolinában mindig ez történik, mert sajnálják a pénzt az országút kiszélesítésére. Valahol előttünk baleset történt, és mivel csak két sáv van, senki sem tud továbbmenni. Fél napot itt fogok vesztegelni. Mr. Jamieson, fel van mentve további munkája alól. Ha magának lennék, kiszállnék ebből a járgányból, visszagyalogolnék a hardeeville-i lejárathoz és szerencsét próbálnék a 17-es műúton.

– Mi lesz ezzel a sok bedobozolt könyvvel?

– Ó, találok egy másik erős hátat, amelyik segít kipakolni – felelte az asszony, és rámosolygott. – Az igazat megvallva, mikor megláttam, hogy ott áll a tűző napon, elhatároztam, hogy egy kicsit kockáztatok.

– Hát, ha biztos benne. – Tim a forgalmi dugótól klausztrofóbiásnak érezte magát, ugyanúgy, mint mikor megrekedt a Delta-járat turistaosztályán. – Ha nem, akkor maradok. Engem nem sürget határidő.

– Biztos vagyok benne – bólintott az asszony. – Örülök, hogy találkoztunk, Mr. Jamieson.

– Hasonlóképpen, Ms. Kellerman.

– Nincs szüksége pénzügyi segítségre? Tíz dollárt tudok adni, ha igen.

A férfit nem először indította meg és ejtette ámulatba az átlagemberek kedvessége és nagylelkűsége, főleg azoké, akiket nem vet fel a pénz. Amerika még mindig jó hely, még ha ezzel nem is értenek együtt némelyek (időnként ő maga sem).

– Köszönöm, de nem. Elboldogulok.

Kezet rázott az asszonnyal, kiszállt, és visszaballagott az I–95-ösön a hardeeville-i lehajtóig. Miután nem kapott azonnal fuvart, három kilométert gyalogolt odáig, ahol a 17-es beletorkollt a 92-es műútba. Itt egy közlekedési tábla DuPray város felé mutatott. Addigra késő délután volt, és Tim úgy döntött, jobb, ha keres egy motelt, ahol eltöltheti az éjszakát. Kétségtelenül ez is egy bolhafészek lesz, de a másik lehetőség – a szabad ég alatt alszik, és élve megeszik a szúnyogok, vagy meghúzza magát egy gazda csűrjében – még kevésbé vonzotta. Így hát elindult DuPray felé.

Nagy ajtók is nyílnak apró zsanérokon.

4

Egy órával később egy kövön ült a kétsávos út szélén, és várta, hogy egy végtelennek tűnő tehervonat kihúzzon a kereszteződésből. A szerelvényben, amely DuPray felé haladt impozáns ötven kilométeres sebességgel, voltak zárt vagonok, autószállító kocsik (többnyire inkább roncsokkal, mint új járművekkel megrakva), tartálykocsik, pőrekocsik, rajtuk isten tudja, miféle gonosz anyagok, amelyek felgyújtják a fenyvest, vagy elöntik DuPray lakosságát ártalmas, sőt akár halálos gőzökkel, ha a vonat kisiklik. Utolsónak egy narancsszín fékezőkocsi következett, amelyen kantáros overallt viselő férfi ült egy kerti székben, és cigarettát szívott. Felnézett a könyvéből, és intett Timnek. Tim visszaintett.

A város onnan három kilométernyire volt a 92-es út (amit DuPrayben Fő utcának hívtak) és két másik utca kereszteződésében. Külseje arra mutatott, hogy DuPray majdnem megúszta az áruházláncokat, amelyek elfoglalták a nagyobb helységeket. Volt egy Western Auto, de bezárták, az ablakait bemeszelték. Volt egy fűszer-csemege, egy drogéria, egy vegyesbolt, ahol körülbelül mindent lehetett kapni, és két kozmetika. Továbbá volt egy mozi, védőtetején az ELADÓ VAGY KIADÓ felirattal, egy autóalkatrész-üzlet, amely fennhéjázó módon DuPray Speednek hívatta magát, meg egy Bev Kifőzdéje nevű büfé. A városban három templom állt, egy metodista és két azonosítatlan, az a jertek-Jézushoz típusú. Összesen két tucat személykocsi és tanyasi teherautó álldogált az üzleti negyedet szegélyező, ferdén felfestett parkolókban. A járdákon szinte egy lélek se járt.

Három sarokkal feljebb, miután elhagyott egy újabb templomot, kiszúrta a DuPray Motelt. Mögötte, ahol a Fő utca feltehetőleg visszaváltozott 92-es országúttá, volt egy újabb vasúti kereszteződés, egy depó és egy sor bádogtető, amelyek villogtak a napfényben. Azokon túl ismét összezárult a fenyőerdő. Szóval Tim olyannak látta a várost, mintha egy countryballadából vágták volna ki, olyasféléből, amilyeneket Alan Jackson vagy George Strait énekel. Az ócska, rozsdás cégérből ítélve a motel is ugyanúgy bezárhatott, mint a mozi, de mivel a délután egyre fogyatkozott, és más szállás nem látszott lenni a városban, Tim elindult felé.

Félúton, mikor már elmaradt a városháza, Tim egy téglaépülethez ért, amelynek oldalát befutotta a borostyán. A gondosan nyírt füvön tábla hirdette, hogy ez itt Fairlee megye kapitánysága. Tim arra gondolt, hogy ugyancsak csóró lehet a megye, ha DuPray a székhelye.

Az épület előtt két járőrkocsi parkolt, az egyik viszonylag új négyajtós, a másik sáros, vén 4Runner, műszerfalán a villogóval. Tim a bejárat felé nézett – annak a csavargónak a csaknem öntudatlan pillantásával, akinek csinos summa húzza a zsebét –, tett néhány lépést, azután visszafordult, hogy alaposabban megnézze a kétszárnyú ajtót közrefogó hirdetőtáblákat, különösképpen az egyik hirdetést. Azt gondolta, hogy rosszul olvasta, de meg akart bizonyosodni róla.

Itt és most?, gondolta. Ilyen nincs!

Akkor is ott volt. Egy HA AZT GONDOLTAD, HOGY DÉL-KAROLINÁBAN TÖRVÉNYES A MARIHUÁNA, GONDOLD ÁT MÉG EGYSZER feliratú plakát szomszédságában szerénykedett a másik, amelyre annyit írtak: ÉJSZAKAI KOPOGTATÓT KERESÜNK. FELVÉTEL ITT.

Tyűha, gondolta. Kísért a múlt?

A rozsdás motelcégér felé fordult, ismét megállt, és eltöprengett az álláshirdetésen. Ekkor nyílt az őrs ajtaja, és kijött egy hórihorgas rendőr, aki a sapkáját igazgatta vörös haján. A lenyugvó nap hunyorgott a jelvényén. Megnézte Tim bakancsát, poros farmerét és kék vászoningét. Tekintete egy pillanatra megpihent Tim hátizsákján, mielőtt átvándorolt az arcára.

– Segíthetek, uram?

Tim ugyanazt a lökést érezte, amitől fel kellett állnia a repülőgépen.

– Valószínűleg nem, bár ki tudja?

5

A vörös hajú rendőr Taggart Faraday seriffhelyettes volt. Bekísérte Timet az irodába, ahova ismerős klórmész- és ammóniaszag szivárgott be a hátsó, négycellás fogdából. Miután bemutatta a jövevényt a délutáni ügyeletet ellátó Veronica Gibsonnak, a középkorú seriffhelyettesnek, Faraday elkérte Tim jogosítványát, és legalább még egy igazolványt. Tim a jogosítványon kívül odaadta sarasotai rendőrigazolványát, nem titkolva, hogy az már kilenc hónapja lejárt. A rendőrök viselkedése így is megváltozott kissé, amikor meglátták.

– Ön nem lakik Fairlee megyében – állapította meg Ronnie Gibson.

– Nem – helyeselt Tim. – Egyáltalán nem. Bár még lakhatok, ha felvesznek éjszakai kopogtatónak.

– Nem sokat fizet – mondta Faraday –, de ez egyébként sem rajtam múlik. Ashworth seriff veszi fel és rúgja ki az embereket.

– A legutóbbi éjszakai kopogtatónk nyugdíjba ment és Georgiába költözött – szólt Ronnie Gibson. – Ed Whitlock. Izomsorvadást kapott, mint Lou Gehrig. Rendes ember. Micsoda pech. De odalent vannak, akik gondját viselik.

– Mindig a rendes emberek szívják meg – mondta Tag Faraday. – Adj neki egy nyomtatványt, Ronnie. – Timhez fordult: – Nem vagyunk valami sokan, Mr. Jamieson, csak heten, és azok közül is ketten részidősek. Az adófizetők ennyit bírnak zsebbel. John seriff pillanatnyilag őrjáraton van. Ha nem ér ide ötre, legkésőbb fél hatra, akkor hazament vacsorázni és holnapig nem jön be.

– Ma éjjel mindenképpen itt alszom. Már amennyiben a motel nyitva van.

– Ó, azt hiszem, Norbertnek van szabad szobája – felelte Ronnie Gibson. Összenéztek a vörös hajú rendőrrel és elnevették magukat.

– Gondolom, nem egy négycsillagos szálloda.

– Erre nem tudok mit mondani – válaszolta Gibson –, de ha magának lennék, lefekvés előtt megnézném az ágyneműt, nincsenek-e benne kis, vörös bogarak. Miért hagyta ott a sarasotai rendőrséget, Mr. Jamieson? Nyugdíjasnak túl fiatal.

– Ez olyan ügy, amit inkább a főnökével beszélnék meg, feltéve, hogy lesz meghallgatás.

A két rendőr ismét összenézett, ezúttal hosszabban, azután Tag Faraday azt mondta:

– Adj már neki egy jelentkezési lapot, Ronnie. Örülök az ismeretségnek, uram. Isten hozta DuPrayben. Viselje magát rendesen, és jól megleszünk egymással. – Ezzel távozott, a hátramaradókra bízva a rendes magaviselet alternatívájának értelmezését. Tim látta a rácsos ablakon át, ahogy a 4Runner kifarol a parkolóból és elporzik DuPray kurta főutcáján.

A formanyomtatványt egy írómappához csíptették. Tim leült a bal oldali falnál sorakozó három szék egyikébe, a hátizsákját a lába közé szorította, és elkezdte kitölteni a rubrikákat.

Éjszakai kopogtató!, gondolta. Eszem megáll.

6

Ashworth seriff – ahogy arra Tim majd rájön, a legtöbb városinak ugyanúgy John seriff, mint a csapatának – pohos, lassú járású ember volt. Lógó pofazacskói voltak, mint egy basset houndnak, dús fehér haja, és az ingén piros foltot hagyott a paradicsommártás. A csípőjén egy Glockot viselt, a kisujján rubinköves gyűrűt. Vastag tájszólásban beszélt, vidékies nyájassággal viselkedett, ám a szeme, amely mélyen ült zsíros üregében, ravasz és kutató volt. Típusszerepet kaphatott volna valamelyik közhelyes déli filmben, mint amilyen az Emelt fővel, ha nem fekete. És még valami: a falon, Trump elnök hivatalos portréja mellett az FBI quanticói akadémiájának bekeretezett oklevele lógott, márpedig azt nem osztogatják postán beküldött gabonapelyhes kuponokért cserébe.

– Na, jó – mondta John seriff, és hátrazöttyent irodai székén. – Nincs sok időm. Marcella utálja, ha elkések a vacsoráról. Kivéve, ha válsághelyzet van.

– Megértettem.

– Akkor tisztázzuk a lényeget. Miért hagyta ott a sarasotai rendőrséget, és mit csinál itt? Dél-Karolinában kevés látványosság van, és DuPray nem tartozik közéjük.

Ashworth valószínűleg nem fog ma este Sarasotába telefonálni, de reggel igen, így hát nem volt értelme szépíteni a dolgokon. Nem mintha Timnek ez lett volna a szándéka. Ha nem kapja meg a kopogtatói állást, akkor az éjszakát még DuPrayben tölti, azután reggel odábbáll, folytatja a stoppolást New York felé. Már tudta, hogy ez az utazás szükségszerű szünetet jelent a sarasotai Westfield Mallban tavaly történtek és a következő lehetséges esemény között. Mellesleg az őszinteség a legjobb politika, mert a hazugságok – különösen egy olyan korban, amikor szinte minden információ elérhető mindenkinek egy billentyűzettel és wifikapcsolattal – rendszerint visszaütnek a hazudozóra.

– Választhattam a leszerelés és az elbocsátás között. A leszerelést választottam. Senki nem örült ennek, legkevésbé én – szerettem azt a munkát és szerettem a Gulf Coastot –, de ez volt a legjobb megoldás. Ilyen módon kapok egy kis pénzt, ami korántsem teljes nyugdíj, de jobb a semminél. Megosztom a volt feleségemmel.

– Mi volt az ok? Röviden, hogy elérjem a vacsorámat, amíg meleg.

– Nem tart sokáig. Tavaly novemberben, a szolgálatom végén beugrottam a Westfield plázába, hogy vegyek egy pár cipőt. Esküvőre voltam hivatalos. Még egyenruha volt rajtam, világos?

– Az.

– Éppen kijöttem a cipőosztályról, amikor odafutott egy asszony, hogy egy kölyök fegyverrel hadonászik fent a mozi előtt. Így hát rohantam.

– Elővette a fegyverét?

– Nem, uram, akkor még nem. A pisztolyos kölyök úgy tizennégy lehetett, és biztosra vettem, hogy vagy részeg, vagy belőtte magát. Egy másik kölyök feküdt előtte, azt rugdosta. A pisztolyt is ráfogta.

– Úgy hangzik, mint a clevelandi balhé. Ahol a rendőr lelőtt egy fekete srácot, aki játék pisztollyal hadonászott.

– Ez járt a fejemben, miközben közeledtem, de a rendőr, aki lelőtte Tamir Rice-t, megesküdött, hogy azt hitte, igazi pisztoly van a fiúnál. Én úgyszólván biztosra vettem, hogy amit látok, nem igazi, de nem lehettem tökéletesen biztos benne. Talán tudja, miért.

John Ashworth seriff mintha megfeledkezett volna a vacsoráról.

– Mert a gyanúsított célba vette a padlón fekvő gyereket. Semmi értelme játék pisztollyal fenyegetni valakit. Hacsak a földön fekvő nem tudja, hogy nem valódi.

– Az elkövető később azt mondta, hogy ő nem célzott, ő csak rázogatta a másik kölyök felé a pisztolyt, miközben azt mondta: „Ez az enyém, faszszopó, nem veheted el, ami az enyém.” Én nem így láttam. Nekem úgy tűnt, hogy céloz. Rákiáltottam, hogy dobja el a fegyvert és emelje föl a kezét. Vagy nem hallotta, vagy nem érdekelte. Tovább rugdosta a másikat, és rászegezte a pisztolyt. Vagy rázogatta, ha igaz, amit mondott. Mindenesetre fegyvert rántottam. – Szünetet tartott. – Ha számít egyáltalán, ezek fehérek voltak.

– Nekem nem számít. Kölykök verekedtek. Az egyik a földre került, és bántalmazták. A másiknál vagy valódi fegyver volt, vagy nem. Akkor hát lelőtte? Mondja, hogy nem fajult idáig a dolog.

– Senkit sem lőttek le, viszont… tudja, hogy összecsődülnek az emberek egy bunyóhoz, de hajlamosak szétszóródni, ha előkerül egy fegyver?

– Persze. Akinek van egy csöpp esze, rögvest pucol.

– Itt is ez történt, kivéve azt a néhányat, akik még így is maradtak.

– És filmeztek a mobiljukkal.

Tim bólintott.

– Négy-öt önjelölt Spielberg. Akárhogy is, a pisztolyommal a mennyezetre céloztam, és leadtam egy figyelmeztetésnek szánt lövést. Lehet, hogy rossz döntés volt, de abban a pillanatban ez látszott a megfelelőnek. Az egyetlen helyes döntésnek. A plázának abban a részében lámpák lógnak. A golyó eltalálta az egyiket, az pedig telibe vágta az egyik szájtáti fejét. A pisztolyos srác elejtette a fegyvert, és amint földet ért, rögtön tudtam, hogy nem valódi, mert ugrott egyet. Kiderült, hogy műanyag vízipisztoly, de pontosan olyan, mint egy .45-ös automata. A megrugdosott fiún volt pár vágás és véraláfutás, de semmi olyasmi, amit össze kellett volna varrni, viszont a szájtáti elvesztette az öntudatát, és három órán át nem is nyerte vissza. Agyrázkódás. Az ügyvédje szerint amnéziás lett, és vakító fejfájásai vannak.

– Beperelte a rendőrséget?

– Igen. Ez eltart egy darabig, de végül leesik neki valami.

John seriff töprengett.

– Ha ott ácsorgott, hogy lefilmezze a rugdosást, talán nem kapott eleget, akármennyire fáj is a feje. Magát nyilván gondatlan fegyverhasználatért marasztalták el.

Így volt, és jó is lett volna, gondolta Tim, ha ennyiben marad a dolog. De nem maradt ennyiben. John seriff nézhetett ki úgy, mint Hoggs főnök fekete változata a Hazárd megye lordjai-ból, de egyáltalán nem volt hülye. Nyilvánvalóan együttérez Timmel – szinte minden rendőr együttérezne –, de attól még utánanéz. Úgyhogy jobb, ha Timtől hallja, ami a történetből hátravan.

– Mielőtt bementem a cipőboltba, benéztem a Beachcombersbe, és felhajtottam két pohárral. Az ügyeletes rendőrök, akik őrizetbe vették a kölyköt, megérezték a leheletemen, és megszondáztak. Nulla-hat volt, a törvényes határ alatt, de nem jó, tekintve, hogy éppen előtte használtam a fegyveremet, és kórházba juttattam egy embert.

– Maga ivós fajta, Mr. Jamieson?

– A válásom utáni hat hónapban jó sokat ittam, de az már két éve volt. Most nem. – Mert persze ezt kell mondanom, gondolta.

– Aha, aha, akkor lássuk, jól értettem-e. – A seriff fölemelte vaskos mutatóujját. – Nem volt szolgálatban, ami azt jelenti, hogy ha nincs egyenruhában, az a nő eleve nem futott volna oda magához.

– Valószínűleg nem, de meghallottam volna a felbolydulást, és mindenképpen odamegyek. Egy rendőr valójában sosincs szolgálaton kívül. Ahogy ezt maga is tudja.

– Aha, aha, de magánál lett volna a fegyver?

– Nem, bezárom a kocsiba.

Ashworth ekkor fölemelte egy második ujjat is, majd egy harmadikat.

– A kölyöknél valószínűleg játék pisztoly volt, de lehetett volna valódi is. Maga egyikben sem lehetett biztos.

– Igen.

A negyedik ujj következett.

– A figyelmeztető lövés eltalált egy lámpát, és nem egyszerűen leverte, de egy ártatlan szemlélő fejére verte le. Már amennyiben egy mobiljával filmező seggfejet ártatlan szemlélőnek lehet nevezni.

Tim bólintott. A seriff a hüvelykujját is fölemelte.

– És mielőtt ez a balhé kitört, véletlenül megivott két pohár szeszes italt.

– Igen. Miközben egyenruhát viseltem.

– Nem egy jó döntés, nem egy… hogy is mondják… jó optika, de még mindig azt kell mondanom, hogy őrült peche volt. – John seriff az asztal szélén dobolt az ujjaival. A rubingyűrű apró koppanással zárt le minden sorozatot. – Azt gondolom, hogy a maga története túlságosan észbontó ahhoz, hogy ne legyen igaz, mégis azt hiszem, felhívom az előző munkahelyét, és magam ellenőrzöm. Ha más okból nem, hát azért, hogy ismét meghallgassam a történetet, és ismét ámuldozzak rajta.

Tim elmosolyodott.

– Bernadette DiPintónak jelentettem. Ő a sarasotai rendőrfőnök. És jobb, ha hazamegy vacsorázni, különben a felesége begurul.

– Aha, aha, hadd aggódjak én Marcy miatt. – A seriff előrehajolt a pocakja fölött. A szeme a szokottnál is fényesebben ragyogott. – Ha most alkoholtesztet csinálnék, Mr. Jamieson, mi lenne az eredmény?

– Csinálja, és meglátja.

– Nem hinném, hogy megteszem. Nem hiszem, hogy szükség van rá. – Hátradőlt, az irodai szék újabb szenvedő nyüszítést hallatott. – Miért akarja megszerezni az éjszakai kopogtató állását egy ilyen kis porfészekben? Legföljebb heti száz dollárt tudok fizetni, és noha vasárnaptól csütörtökig nincs nagy gáz, a pénteki és szombati éjszakák rázósak tudnak lenni. Tavaly bezárt a sztriptízbár a Penley-n, de elég talponálló és késdobáló maradt a közvetlen környéken.

– A nagyapám éjszakai kopogtató volt a minnesotai Hibbingben. Ott, ahol Bob Dylan felnőtt. Az után, hogy nyugdíjba ment az állami rendőrségtől. Miatta határoztam el, hogy rendőr leszek, ha nagy leszek. Láttam a jelvényt, és azt gondoltam… – Vállat vont: mit gondolt? Nagyjából ugyanazt, mint amikor beállt dolgozni az újrahasznosító üzemben. Egy csomó marhaságot. Az jutott az eszébe, hogy legalábbis átvitt értelemben nehéz sorba került.

– Szóval az öregapja nyomdokába lépett, aha. – John seriff összefonta kezeit tekintélyes pocakján, és Timre bámult zsírba ágyazott, ragyogó, fürkész szemével. – Nyugdíjasnak tekinti magát, így van? Kell valami, amivel eltöltheti üres óráit? Ehhez kicsit túl fiatal, nem?

– Igen, visszavonultam a rendőrségtől. Annak vége. Egy barátom azt mondta, tud segíteni, hogy New Yorkban biztonsági őr lehessek, én pedig kívántam a levegőváltozást. Talán nem kell New Yorkig mennem, hogy találjak ilyet. – Úgy sejtette, valójában azt szeretné, ha a szíve megváltozna. Lehet, hogy az éjszakai kopogtató állása nem alkalmas erre, de az is lehet, hogy igen.

– Azt mondja, elvált?

– Igen.

– Gyerekek?

– Nem. Ő akart, én nem. Nem voltam felkészülve rá.

John seriff lenézett a jelentkezési lapra.

– Itt az áll, hogy negyvenkét éves. Az esetek többségében – ha nem is mindig –, ha addigra nem készül fel…

Elhallgatott, a jó rendőr stílusában várta, hogy Tim töltse be a csöndet. Tim nem tette meg.

– Lehet, hogy előbb-utóbb New Yorkba megy, Mr. Jamieson, de pillanatnyilag csak sodródik. Lehet ezt mondani?

Tim végiggondolta, és helyeselt.

– Ha elfogadom a jelentkezését, honnan tudhatom, hogy nem gondolja meg magát, és két hét vagy egy hónap múlva nem sodródik-e tovább? DuPray nem a legérdekesebb hely a földön, de még Dél-Karolinában sem. Azt kérdezem, uram, hogy honnan tudhatnám, mennyire megbízható?

– Itt maradok. Feltéve persze, ha nekem adja az állást. Ha úgy dönt, hogy nem, akkor nem. Ha úgy döntök majd, hogy továbbmegyek, arról értesíteni fogom. Ezt megígérhetem.

– Ez az állás nem elég a megélhetéshez.

Tim vállat vont.

– Majd találok még valamit, ha szükséges. Azt akarja mondani, hogy én leszek az egyetlen ember errefelé, aki két állást vállal, hogy megéljen? És van egy kevés tartalékom, hogy elkezdjem az életemet.

John seriff kis ideig még ült, morfondírozott, azután felállt. Meglepően fürge volt a termetéhez képest.

– Jöjjön be holnap reggel, és meglátjuk, mit teszünk. Elég lesz tíz óra tájban.

Ami elég idő, hogy beszélj a sarasotai rendőrséggel, gondolta Tim, és kiderítsd, hogy igazat mondtam-e. Továbbá megtudd, hogy vannak-e más szeplők is a személyi anyagomban. Fölállt, kezet nyújtott. John seriffnek jó, erős marka volt.

– Hol száll meg ma este, Mr. Jamieson?

– Abban a motelban itt az úton, ha van üres szobájuk.

– Ó, Norbertnél rengeteg üres szoba van – felelte a seriff –, és kétlem, hogy füvet próbálna rásózni magára. A külsejében még mindig maradt egy kis rendőri jelleg. Ha bírja a gyomra a sült ételt, Bev az utca végében hétig nyitva tart. Én különösen a májat szeretem hagymával.

– Köszönöm. És köszönöm azt is, hogy beszélt velem.

– Semmiség. Érdekes beszélgetés volt. Amikor bejelentkezik a DuPrayben, szóljon Norbertnek, hogy John seriff azt üzeni, rendes szobát adjon magának.

– Ezt fogom tenni.

– De azért ügyeljen a bogarakra, mielőtt bemászik az ágyba.

Tim elmosolyodott.

– Ezt már hallottam.

7

Bev Kifőzdéjében roston sült csirke volt a vacsora zöldbabbal, és utána őszibarackos süti. Nem volt rossz. A szoba, amit a DuPrayben adtak, már más tészta volt. Azok a helyek, ahol Tim az északra vezető útja során megszállt, palotának tűntek ehhez képest. Az ablakban szorgalmasan kerepelt, de nem nagyon hűtött a légkondicionáló. A rozsdás zuhanyrózsa csöpögött, és nem lehetett elzárni. (Tim végül egy törülközőt tett alá, hogy tompítsa a kitartó kopogást.) Az éjjeliszekrény lámpájának ernyője két helyen kiégett. Az egyetlen kép – riasztó műalkotás egy vitorlásról, amelyen kizárólag vigyorgó és feltehetőleg gyilkos szándékú feketékből állt a legénység – ferdén lógott. Tim megigazította, de a kép rögtön elbillent ismét.

Odakint volt egy kerti szék. Az ülés behorpadt, a lábai ugyanolyan rozsdásak voltak, mint a hibás zuhanyrózsa. Tim leült, kinyújtotta a lábát, csapkodta a bogarakat, és nézte a nap narancsszín kohóját a fák között. A látvány egyszerre felderítette és lehangolta. Negyed kilenckor felbukkant egy újabb, szinte végtelen tehervonat, keresztülgurult az országúton, és elrobogott a raktárak mellett a város peremén.

– Az a nyavalyás Georgia Southern mindig késik!

Tim körülnézett, és meglátta a tulajdonost, egyben a jeles intézmény egyetlen éjszakás alkalmazottját. Sovány volt, akár a karó, és kasmírmintás mellényt viselt. Khaki nadrágját jól felhúzta, mintegy fitogtatva fehér zokniját és Converse cipőjét. Kissé patkányszerű ábrázatát retró gombafrizura keretezte.

– Nem mondja – felelte Tim.

– Nem számít – vont vállat Norbert. – Az esti vonat mindig így átszalad a városon. Az éjféli szinte mindig, hacsak nem kell kiraknia dízelolajat, vagy friss gyümölcsöt és zöldséget az élelmiszerboltnál. Amott van egy kereszteződés. – Szemléltetésül keresztbe tette két mutatóujját. – Az egyik vonal Atlantába, Birminghambe, Huntsville-be megy, a másik Jacksonville-ből jön, és továbbmegy Charlestonba, Wilmingtonba, Newport Newsba, meg ilyenek. Leginkább a nappali tehervonatok állnak meg itt. Akar a raktárban dolgozni? Rendszerint hiányzik egy-két ember. De erős hát kell hozzá. Nem nekem való.

Tim ránézett. Norbert csoszogott a tornacipőjével, és rávigyorgott, feltárva roskatag fogsorát. Megvoltak a fogai, de úgy néztek ki, mintha nemsokára távoznának.

– Hol a kocsija?

Tim csak bámult.

– Rendőr?

– Pillanatnyilag egy ember vagyok, aki figyeli, hogyan megy le a nap a fák között – válaszolta Tim –, és még jobb lenne, ha egyedül tehetném.

– Nemmongya, nemmongya – felelte Norbert, és visszavonult, csak egyszer nézve vissza összehúzott, vizsgálódó szemmel a válla fölött.

Végre elhaladt a tehervonat. A kereszteződésben kialudtak a vörös lámpák. Fölemelkedtek a sorompók. A két-három várakozó jármű beindította a motorját, és meglódult. Tim figyelte, hogy a lemenő nap miként vált át narancsszínből vörösre – vörös az ég alja, aligha szél nem lesz, mondaná most éjszakai kopogtató öregapja. A fenyők árnyéka addig nyúlt, amíg össze nem ért a 92-es országúton. Nagyjából biztos volt benne, hogy nem kapja meg az állást, és talán így a legjobb. DuPray mindentől messze van, nem csupán mellékvágány, sokkal inkább holtvágány. Ha nincs ez a négy raktárház, valószínűleg a város sem létezne. És azok ugyan milyen célból léteznek? Itt tárolják a Wilmingtonból vagy Norfolkból vagy valami más északi kikötőből érkező tévéket, hogy idővel berakodják őket Atlanta vagy Marietta felé? Itt tárolják ládákban az Atlantából érkezett számítógép-alkatrészeket, hogy idővel ismét berakodják őket Wilmington, Norfolk vagy Jacksonville felé? Esetleg műtrágyát vagy veszélyes vegyi anyagokat tárolnak itt, mert az Egyesült Államoknak ebben a részében nem tiltja a törvény? Körbe-körbe karikába kergették egymást a kérdések, és a vak is láthatta, hogy semmi értelmük.

Tim bement, bezárta az ajtaját (ostobaság, olyan hitvány a zár, hogy egyetlen rúgás elintézné), alsóra vetkőzött, és ledőlt az ágyra, amely horpadt volt, ám bogármentes (amennyire megítélhette). A feje alá tette a kezét és a képet bámulta, amelyen a vigyorgó feketék dolgoztak a fregatton, vagy hogy a fenébe hívják az ilyen hajót. Hova tartanak? Talán kalózok? Kalózoknak tűntek. Akárkik is, előbb-utóbb rakodniuk kell ki-be a következő kikötőben. Talán minden ezt teszi. Vagy mindenki. Nemrég ő is kirakodta magát a Delta járatáról New York felé. Utána dobozokat és palackokat rakott be egy válogatógépbe. Ma könyveket rakodott egy kedves könyvtároshölgynek az egyik helyen, és kirakta őket egy másikon. Csakis azért van itt, mert az I–95 tele volt rakva személy- és teherautókkal, amelyek várták az autómentőt, hogy elvigyen egy balszerencsés, összetört kocsit. Utána valószínűleg berakják a vezetőjét egy mentőbe, és kirakják a legközelebbi kórházban.

De az éjszakai kopogtató nem rakodik se be, se ki, gondolta. Csak járkál és kopogtat. Ez benne a legszebb, mondaná nagypapa.

Elaludt, csak éjfélkor ébredt föl egy újabb tehervonat dübörgésére. Kiment a mosdóba, majd mielőtt visszamászott volna az ágyba, levette a ferde képet a falról, és arccal a falnak támasztotta a vigyorgó feketéket.

A frászt hozta rá a nyavalyás.

8

Amikor másnap reggel megszólalt a mobilja a szobában, Tim már lezuhanyozott, és ismét a kerti székben ülve figyelte, ahogy az utat alkonyatkor elnyelő árnyak visszaolvadnak a fák közé. John seriff volt. Nem pocsékolta az időt.

– Nem gondoltam, hogy a maga főnöke ilyen korán bent lenne, így hát utánanéztem magának a neten, Mr. Jamieson. Úgy veszem észre, kihagyott két dolgot a kérelméből. Beszélgetésünk során sem említette őket. 2017-ben dicséretet kapott életmentésért, 2018-ban pedig Sarasotában maga lett az év rendőre. Megfeledkezett volna róluk?

– Nem – válaszolta Tim. – Hirtelen felbuzdulásból jelentkeztem az állásra. Ha több időm van gondolkodni, bevettem volna ezeket is.

– Meséljen az aligátorról. A Little Pee Dee mocsár partján nőttem föl, imádom a jó aligátoros történeteket.

– Ez nem valami jó, mert nem volt túl nagy aligátor. És nem mentettem meg a srác életét, de a történetnek azért van vicces oldala is.

– Halljuk.

– Telefonáltak a Highlandsról, ami egy magángolfpálya. Én voltam a legközelebbi rendőr. A srác egy fán volt az egyik tó közelében. Tizenegy-tizenkettő lehetett, és ordított, mint a fába szorult féreg. Az aligátor alatta volt.

– Ez úgy hangzik, mint a Kis Fekete Sambo – mondta John seriff. – Csak ha jól emlékszem, abban tigrisek voltak aligátor helyett, és ha ez egy magángolfpálya, lefogadom, hogy a kölyök a fán nem fekete volt.

– Tényleg nem, és az aligátor inkább aludt, mint ébren volt – folytatta Tim. – Olyan másfél méter volt. Legföljebb egynyolcvan. Elkértem a gyerek apjától egy ütőt, ő javasolt később dicséretre, és kétszer kupán vágtam.

– Mármint az aligátort, és nem a papát.

Tim elnevette magát.

– Így van. Az aligátor visszament a tóba, a gyerek lemászott a fáról, és kész. Csak hát – folytatta pillanatnyi szünet után – bekerültem az esti hírekbe, ahogy egy golfütővel hadonászok. A műsorvezető azzal viccelt, hogyan „ütöttem el” az állatot. Golfhumor, tudja.

– Aha, aha, és mi volt ez az Év Rendőre dolog?

– Hát – mondta Tim –, mindig időben jártam be, sosem voltam beteg, és valakinek oda kellett adni.

John seriff néhány másodpercig hallgatott, majd azt mondta:

– Nem tudom, hogy ez ildomos szerénység-e, vagy alacsony önbecsülés, de nekem egyik sem tetszik. Tudom, hogy sokat követelek ilyen rövid ismeretség után, de hát szókimondó ember vagyok. A nyelvemet külön kell majd agyonütni, mondják egyesek. Többek között a feleségem.

Tim az utat nézte, a vasúti vágányt, a visszavonuló árnyékokat. Egy pillantást vetett a város víztornyára, amely úgy magasodott, akár a robotmegszálló egy sci-fi filmben. Úgy látta, újabb forró nap következik. Mást is látott. Itt és most megkaphatja, vagy elveszítheti ezt az állást. Minden azon múlik, mit mond legközelebb. A kérdés az, tényleg akarja-e vagy ez csupán egy családi adomából kisarjadt szeszély?

– Mr. Jamieson? Ott van még?

– Kiérdemeltem azt a díjat. Más rendőrök is megkaphatták volna, dolgoztam néhány kiváló rendőrrel, de igen, kiérdemeltem. Nem sok mindent hoztam magammal, amikor elhagytam Sarasotát. Az volt a szándékom, hogy a többit majd magam után küldetem, ha találok valamit New Yorkban, de a dicséretet elhoztam. A hátizsákomban van. Megmutatom, ha akarja.

– Mutassa – felelt John seriff –, de nem azért, mintha nem hinnék magának. Csak szeretném látni. Maga nevetségesen túlképzett az éjszakai kopogtató állásához, de ha tényleg akarja, ma este tizenegykor kezdhet. Tizenegytől hatig tart a munka.

– Akarom – mondta Tim.

– Jól van.

– Csak így?

– Olyan ember vagyok, aki bízik az ösztöneiben, és éjszakai kopogtatót veszek fel, nem biztonsági őrt, ezért igen, csak így. Nem kell bejönnie tízre. Aludjon még egy kicsit és déltájt ugorjon be. Gullickson rendőr elmondja a tudnivalókat. Nem tart sokáig. Nem rakétafizika, ahogy mondani szokták, noha előfordulhat, hogy szombaton lát éjszakai rakétásokat a Fő utcán, miután a kocsmák bezárnak.

– Rendben. És köszönöm.

– Majd elválik, mennyire köszöni az első hétvége után. Még valami. Maga nem seriffhelyettes, és nincs engedélye fegyvert hordani. Ha olyan helyzetbe kerül, amit nem tud kezelni, vagy veszélyesnek gondolja, akkor üzenjen rádión. Benne van?

– Igen.

– Jobb is, Mr. Jamieson. Ha rájövök, hogy fegyver van magánál, már csomagolhatja is a hátizsákját.

– Megértettem.

– Akkor pihenjen még egy kicsit. Hamarosan az éjszaka teremtménye lesz magából.

Mint Drakula gróf, gondolta Tim. Bontotta a vonalat, kiakasztotta a NE ZAVARJ táblát az ajtóra, összehúzta a ványadt, csüggedt ablakfüggönyt, beállította a telefonját és visszafeküdt aludni.

9

Wendy Gullickson, a hivatal egyik részidőse, tíz évvel fiatalabb volt Ronnie Gibsonnál, és valóságos bombázó, még akkor is, ha kontyba tűzött szőke haját olyan szorosan hátrafésülte, hogy szinte sikoltott a bőre. Tim meg sem próbálta elbűvölni, Wendyn látszott, hogy a védőpajzsa maximális fokozaton működik. Timnek megfordult a fejében, hogy Gullickson hátha valaki mást akart beprotezsálni éjszakai kopogtatónak, talán egy testvérét vagy barátját.

A nő adott neki egy térképet DuPray említésre nemigen érdemes üzleti negyedéről, egy adóvevőt és egy övre akasztható blokkolóórát. Nincs benne elem, magyarázta el Gullickson, minden szolgálat előtt föl kell húzni.

– Mibe, hogy 1946-ban ez volt a csúcs – jegyezte meg Tim. – Nagyon menő. Retró.

Gullickson nem mosolygott.

– Először blokkol Fromie kismotor boltjánál, aztán a vasúti depónál a Fő utca nyugati végében. Ez mintegy két és fél kilométer oda is, vissza is. Ed Whitlock négy kört tett meg minden szolgálatban.

Ami csaknem húsz kilométer.

– Legalább nem kell fogyókúráznom.

A nő még mindig nem mosolygott.

– Ronnie Gibsonnal kidolgozzuk a munkarendjét. Egy héten két szabad éjszakája lesz, valószínűleg hétfőn és kedden. A város meglehetősen csendes a hétvége után, bár lehet, hogy néha majd ilyenkor is be kell hívnunk. Már ha itt marad.

Tim összekulcsolta a kezét az ölében és halványan mosolygott.

– Valami kifogása van ellenem, Gullickson rendőr? Ha igen, akkor most szóljon, vagy hallgasson örökre.

Gullickson északiasan fehér bőre nem rejthette el a pirulást. Ettől még csinosabb lett, bár Tim szerint akkor is utált pirulni.

– Nem tudom, van-e, vagy nincs. Majd az idő megmutatja. Jó csapat vagyunk. Kicsi, de jó. Összetartunk. Maga csak egy pasi, aki bejött az utcáról és állást kapott. A városiak viccelődnek az éjszakai kopogtatókkal, és Ed igazán sportszerűen viselte, ami fontos, különösen olyan városban, ahol annyira kevés a rendőr, mint nálunk.

– Egy uncia megelőzés felér egy font gyógyítással – mondta Tim. – Az öregapám mondogatta. Ő is éjszakai kopogtató volt, Gullickson rendőr. Ezért folyamodtam az állásért.

Ettől mintha kicsit megenyhült volna a nő.

– Ami a blokkolóórát illeti, elismerem, hogy ősi darab. Csak annyit mondhatok, hogy szokja meg. Az éjszakai kopogtató analóg munka egy digitális korban. Legalábbis DuPrayben.

10

Tim hamar rájött, mire célzott Wendy. Alapjában éjszakai járőr volt 1954-ből, csak fegyver vagy akár egy gumibot nélkül. Nem tartóztathatott le senkit. Néhány nagyobb városi üzletet fölszereltek biztonsági berendezésekkel, de a kis boltok zömébe nem jutott magas technika. A DuPray Vegyeskereskedésnél, az Oberg Drogériánál meg a hasonlóknál ellenőrizte, zöld-e a lámpa, nincs-e jele behatolásnak. A kisebb helyeken megrázta a kilincseket, benézett az üvegen, és a hagyomány szerint háromszor kopogott. Alkalmanként választ is kapott – egy intést, pár szót –, de legtöbbször nem, és ez rendben is volt így. Felkrétázott egy jelzést, és továbbment. Visszafelé ugyanazt megismételte, ez alkalommal menet közben letörölve a krétajelet. Az eljárás emlékeztette egy régi ír viccre: Ha te érsz oda először, Paddy, hagyj egy jelet az ajtón, ha én érek oda előbb, letörlöm. A jelzéseknek nem volt gyakorlati jelentőségük, ez volt a hagyomány, amely talán visszanyúlt az éjszakai kopogtatók hosszú láncolatán keresztül egészen az újjáépítésig.

Az egyik részidős rendőrnek köszönhetően Tim talált egy tisztességes szállást. George Burkett elmondta, hogy az anyjának van egy kis, bebútorozott garzonja a garázsa fölött és azt olcsón kiadja neki, ha érdekli a dolog.

– Csak két szoba, de igazán szép. A bátyám lakott benne pár évig, mielőtt Floridába költözött. Ott is ragadt az orlandói Universal vidámparkban. Rendesen megfizetik.

– Jó neki.

– Hát igen, de hogy micsoda drágaság van Floridában… hú, hát az embertelen. Figyelmeztetlek, Tim, ha beköltözöl, nem zenélhetsz hangosan késő éjszaka. Anyu nem szereti a zenét. Nem szerette még Floyd bendzsóját sem, pedig csodásan tudott játszani. Szörnyű sokat veszekedtek emiatt.

– George, én ritkán vagyok otthon éjszaka.

Burkett rendőr – a húszas évei közepén járó, jólelkű, vidám fickó, akinek a szemét nem csípte pirosra az ész – erre felragyogott.

– Tényleg, erről el is felejtkeztem. Mindenesetre van odafönt egy kis légkondi, nem túl erős, de elég hűvösen tartja a helyet ahhoz, hogy aludni tudjál. Floyd legalábbis tudott. Érdekülne?

Timet érdekelte, és noha a kerepelő klíma tényleg nem hűtött valami nagyon, az ágy kényelmes volt, a nappali meghitt, és a zuhany nem csöpögött. A konyha egy mikrohullámú sütőből meg egy rezsóból állt, de ez sem volt baj, mivel többnyire úgyis Bevnél evett. A lakbér sem vágta a földhöz: heti hetven dollár. George valóságos sárkánynak írta le az anyját, de Mrs. Burkett aranyos néninek bizonyult, olyan kásás déli tájszólással, hogy Tim a felét ha értette annak, amit mondott. Időnként hagyott egy darab kukoricakenyeret vagy egy zsírpapírba burkolt tortaszeletet a lakó ajtaja előtt. Mintha csak egy déli tündér lett volna a háziasszonya.

Igazat beszélt Norbert Hollister, a patkányarcú moteltulajdonos: a DuPray Logisztika és Raktározás krónikus munkaerőhiányban szenvedett, és mindig volt náluk felvétel. Tim sejtette, hogy az olyan helyeken, ahol nehéz fizikai munkát kell végezni a törvényesen engedélyezett legkisebb órabérért (Dél-Karolinában ez hét és negyed dollár), jellemző a nagy fluktuáció. Elment a munkavezetőhöz, Val Jarretthez, aki hajlandó volt fölvenni napi három órára, reggel nyolcórás kezdéssel. Ez az idő elég volt Timnek, hogy megfürödjön, megreggelizzen az éjszakai műszak után. Így hát a kopogtatás mellett ismét visszakerült a rakodáshoz. Ki-be.

Ez a világ rendje, mondta magának. Ez a világ sora. Legalábbis most.

11

Ahogy telt az idő a déli városkában, kialakult Tim Jamieson megnyugtató szokásrendje. Nem állt szándékában, hogy élete hátralevő részét DuPrayben töltse, de azt el tudta képzelni, hogy karácsonykor még itt lesz (talán feldíszít egy parányi műfát a parányi lakásban a garázs fölött), sőt akár jövő nyáron is. DuPray nem volt kulturális oázis, megértette, hogy a fiatalok zöme miért menekülne ész nélkül az egyhangú unalomból, ő azonban élvezte. Biztos volt benne, hogy ez idővel megváltozik, de pillanatnyilag kiválóan megfelelt.

Kelés este hatkor; vacsora Bevnél, néha egyedül, néha valamelyik rendőrrel; éjszakai körjárat a következő hét órában; reggeli Bevnél; tizenegyig villástargoncázás a DuPray Logisztika és Raktározásnál; szendvicsből és kólából, vagy édes teából álló ebéd a vasúti depó árnyékában; vissza Mrs. Burketthez; alvás este hatig. A szabadnapjain néha tizenkét órát aludt egyhuzamban. John Grisham jogi thrillereit olvasta, és felfalta A tűz és jég dala sorozat minden részét. Nagy híve volt Tyrion Lannisternek. Tudta, hogy tévésorozatot csináltak Martin könyveiből, de nem érezte szükségét, hogy azt is megnézze, a fantáziája mindenféle sárkányt megteremtett, amire szüksége volt.

Rendőrként megismerkedett Sarasota éjszakai oldalával, amely ugyanannyira különbözött annak a nyaralóhelynek a sütkérezős-szörfözős nappalaitól, mint Mr. Hyde Dr. Jekylltől. Az éjszakai oldal gyakran undorító, olykor veszedelmes volt, és noha Tim sosem süllyedt odáig, hogy a halott drogosokra és bántalmazott prostituáltakra az ocsmány zsaruszlenget használja (ENK, azaz emberéletben nem esett kár), a testületnél eltöltött tíz év cinikussá tette. Néha (gyakran, mondta magának, ha őszinte akart lenni) hazavitte ezeket az érzéseit, és ezek is részévé lettek a savnak, amely szétmarta a házasságát. Ugyanezekben az érzésekben látta az egyik okát annak, hogy annyira idegenkedik az apaságtól. Túl sok rossz dolog volt a világban. Túl sok minden romolhatott el. Még a legkisebb baj egy aligátor a golfpályán.

Amikor elvállalta az éjszakai kopogtató állását, nem hitte, hogy egy ötezer-négyszáz lelkes kisvárosnak (ahol a lakosok egy része a határban él, a tanyákon) lehet éjszakai oldala. Pedig DuPraynek volt, és Tim fölfedezte, hogy tetszik neki. Sőt a munka legjobb részét jelentették az emberek, akikkel az éjszakai oldalon összefutott.

Ott volt Mrs. Goolsby, akivel a legtöbb éjszakán intettek és halkan hellóztak egymásnak, amikor Tim elindult az első körútjára. Mrs. Goolsby csendesen ringatózott a veranda hintaszékében, és egy bögréből kortyolgatott whiskey-t, üdítőt vagy kamillateát. Néha kint maradt még a második kör idejére is. Frank Potter, az egyik rendőr, akivel Tim néha együtt vacsorázott Bevnél, elmondta, hogy Mrs. G. egy éve veszítette el a férjét. Wendell Goolsby nyerges vontatója leszaladt egy wisconsini országútról a hóviharban.

– Még nincs ötven, de Addie és Wen így is réges-rég házasok voltak – magyarázta Frank. – Akkor keltek egybe, amikor még egyik se volt annyi idős, hogy szavazhasson vagy törvényesen vehessen italt. Tisztára, mint Chuck Berrynek az a száma a kamaszházasságról. Az ilyenek általában nem tartósak, de az övék az volt.

Ugyancsak megismerkedett Árva Annie-vel, egy hajléktalan asszonnyal, aki több éjszaka egy gumimatracon aludt a sikátorban a seriff hivatala és a vegyesbolt között. Volt egy kis sátra is egy mezőn a vasúti raktár mögött, és ha esett az eső, akkor ott aludt.

– A valódi neve Annie Ledoux – mondta Bill Wicklow, amikor Tim rákérdezett. Bill volt a legidősebb seriffhelyettes, aki részmunkaidőben dolgozott, és láthatólag mindenkit ismert a városban. – Évek óta hál abban a sikátorban. Jobban szereti, mint a sátrat.

– Mit csinál, amikor az idő hidegre fordul? – kérdezte Tim.

– Fölmegy Yemasseebe. Ronnie Gibson viszi el legtöbbször. Valamilyen rokonságban állnak, harmadunokatestvérek, vagy mi. Van ott egy hajléktalanszálló. Annie azt mondja, nem megy oda, csak ha muszáj, mert tele van bolondokkal. Mondtam neki, hogy bagoly mondja.

Tim éjszakánként egyszer ellenőrizte a búvóhelyet a sikátorban, és egy nap meglátogatta a sátrat is a raktári munka után, leginkább kíváncsiságból. A sátor előtt három zászló csüngött bambuszrúdon: egy uniós, egy konföderációs és egy, amelyet Tim nem ismert.

– Az Guayanáé – világosította föl Annie, amikor rákérdezett. – A Zoney mögött leltem a szemétbe. Csinos, mi?

Annie egy átlátszó műanyag fóliával burkolt kerti székben ült, és sálat kötött, amely olyan hosszú volt, hogy George R. R. Martin valamelyik óriása is viselhette volna. Barátságos volt, semmi sem utalt arra, amit Tim sarasotai rendőrtársai „hajléktalan üldözési mániának” hívtak, viszont lelkes hallgatója volt az éjszakai betelefonálós műsoroknak a WMDK-n, és a beszéde néha különös mellékösvényekre tévedt, amelyek repülő csészealjakhoz, bolygó lelkekhez, démoni megszállottsághoz vezettek.

Egy éjjel, amikor Annie a matracán fekve hallgatta kis rádióját a sikátorban, Tim megkérdezte, miért marad itt, amikor van egy sátra, tipp-topp állapotban. Árva Annie – aki ugyanúgy lehetett hatvan, mint nyolcvan – úgy nézett rá, mintha a kopogtatónak elment volna az esze.

– Itt közel vagyok a rendőrséghez. Tudja, mi van a depó és a raktárak mögött, Mr. J.?

– Gondolom, erdő.

– Erdő és láp. Sok kilométer bozótos ingovány és sár és faomlás le egész Georgiáig. Vannak ott teremtmények és gonosz emberi lények is. Amikor zuhog, és a sátramban kell maradnom, azt mondom magamnak, hogy semmi se jön elő ilyen zivatarban, mégsem alszom jól. Van egy késem, azt kéznél tartom, de nem hinném, hogy sokat segítene egy betépett mocsári patkány ellen.

Annie sovány volt, szinte csak csont és bőr. Tim rászokott, hogy hozzon neki apró nyalánkságokat Bevtől, mielőtt jelentkezett volna rövid műszakjára a rakodóknál. Olykor egy tasak mogyoró volt, vagy ropi, néha pilótakeksz vagy cseresznyetorta. Egyszer egy üveg Wickle savanyúságot vitt neki, amelyet Annie kikapott a kezéből, és boldogan szorított lapos melléhez.

– Wickies! Azóta nem ettem ilyet, hogy Dávid a frigyláda előtt táncolt. Miért ilyen jó hozzám, Mr. J.?

– Nem is tudom – felelte Tim. – Azt hiszem, kedvelem magát, Annie. Megkóstoljuk?

Az asszony odanyújtotta az üveget.

– Persze. De magának kell kinyitni, mert az én kezem túlságosan fáj az ízületi gyulladástól. – Mutatta az ujjait, amelyek annyira görbék voltak, mint az uszadék fa. – Kötögetni és varrni még tudok, de az Úr tudja, meddig.

A férfi kinyitotta az üveget, kicsit megrándult a maró ecetszagtól, és kihalászott egy darab zöldséget. Valami csöpögött róla, ami akár formaldehid is lehetett.

– Adja vissza, adja vissza!

Tim engedelmeskedett, aztán bekapta a zöldséget.

– Jézusom, Annie, mostantól csókra áll a szám!

Az asszony fölnevetett, kimutatva néhány megmaradt fogát.

– Legjobb vajas kenyérrel, meg finom hideg kólával. Vagy egy sörrel, de én már nem iszom.

– Mit kötöget? Sálat?

– Az Úr nem jön el a saját öltözékében – mondta Annie. – Most menjen, Mr. J., és tegye a dolgát. Ügyeljen a fekete autóval járó emberekre. George Allman folyton róluk beszél a rádióban. Tudja, honnan jönnek, igaz? – Sokatmondó pillantást vetett a férfira. Lehet, hogy tréfált. Vagy nem. Árva Annie-nél nehéz volt megállapítani.

Corbett Denton, egyébként a városka borbélya ugyancsak DuPray éjszakai oldalának lakója volt. A helyiek Dobosnak hívták valamilyen kamaszkori hőstett miatt, bár senki sem tudta pontosan, hogy miben állt a hőstett, csak azt, hogy Dobost emiatt függesztették fel egy hónapra a helyi középiskolában. Lehet, hogy csikókorában vad volt, de azt már rég maga mögött hagyta. Dobos az ötvenes évei végét vagy a hatvanasok elejét taposta, túlsúlyos volt, kopaszodott, és álmatlanságtól szenvedett. Amikor nem tudott elaludni, a boltja előtti verandán ült és a Fő utcát figyelte, ahol senki se járt. Kivéve Timet. Felületes eszmecseréket folytattak, ismerősök szokása szerint, az időjárásról, a baseballról, a város évente megtartott nyári vásáráról – ám egy éjjel Denton olyasmit mondott, ami bekapcsolta Timben a vörös riasztást.

– Tudja, Jamieson, ez az élet, amelyről azt képzeljük, hogy éljük, nem valódi. Csak árnyjáték, és én mindenesetre örülni fogok, amikor kialszanak a fények. A sötétben eltűnnek az árnyak.

Tim leült a verandára a borbélycégér alá, amelynek végtelen spirálja megpihent éjszakára. Levette a szemüvegét, megtörölgette az ingében, azután visszatette.

– Megengedi, hogy őszinte legyek?

Dobos Denton a csatornába pöccintette a csikkjét, amely rövid szikrázás után kialudt.

– Rajta. Éjfél és négy óra között mindenki beszélhet őszintén. Legalábbis nekem ez a véleményem.

– Úgy beszél, mint aki depresszióban szenved.

Dobos fölnevetett.

– Maga egy Sherlock Holmes!

– El kellene mennie Roper dokihoz. Vannak gyógyszerek, amelyek felvidítják. A volt nejem is szedi őket. Bár valószínűleg többet javított a hangulatán, hogy megszabadult tőlem. – Elmosolyodott, jelezve, hogy ez vicc, ám Dobos Denton nem mosolygott vissza, csak fölállt.

– Ismerem azokat a tablettákat, Jamieson. Olyanok, mint a pia meg a fű. Valószínűleg ilyen az ecstasy is, amiket a mai kölykök szednek a révülős bulikhoz, vagy hogy a fenébe hívják. Ezek a dolgok egy darabig elhitetik, hogy mindez valódi. Hogy számít. De nem és nem.

– Menjen már – felelte Tim halkan. – Ez nem lehet.

– Véleményem szerint csakis ez lehet – válaszolta a borbély, és elindult a lépcsőhöz, amely az üzlete fölötti lakáshoz vezetett. Lassan, cammogva járt.

Tim nyugtalanul nézett utána. Annak a típusnak látta Dobos Dentont, aki egy esős éjszaka elhatározhatja, hogy megöli magát. Talán a kutyáját is magával viszi, ha van neki. Mint egy régi egyiptomi fáraó. Fontolgatta, hogy beszél erről John seriffel, azután eszébe jutott Wendy Gullickson, aki még mindig nem nagyon engedett föl iránta. Más se kellene, mint hogy Wendy és a többi seriffhelyettes azt higgyék, nincs tisztában a hatáskörével. Ő már nem bűnüldöző, csak a város éjszakai kopogtatója. Legjobb annyiban hagyni a dolgot.

De azért Dobos Denton nem ment ki a fejéből.

12

Június vége felé egy éjszakai körúton észrevett két hátizsákos fiút, akik, kezükben uzsonnásdobozzal, nyugat felé igyekeztek a Fő utcán. Mehettek volna akár iskolába is, de nem hajnali kettőkor. Az éjszakai járkálók a Bilson ikreknek bizonyultak. Megharagudtak a szüleikre, akik nem voltak hajlandók elvinni őket a dunningi mezőgazdasági vásárra, mert a bizonyítványuk elfogadhatatlan volt.

– Majdnem minden osztályzatunk közepes, és semmiből nem buktunk meg! – mondta Robert Bilson. – És felsőbb osztályba léphettünk. Mi olyan rossz ebben?

– Ez nem igazság – tette hozzá Roland Bilson. – Reggel rögtön elmegyünk a vásárba, és munkát keresünk. Azt hallottuk, mindig szükségük van alkalmi hintásokra.

Tim fontolgatta, kiigazítsa-e a gyereket, hogy az alkalmi munkás, azután úgy döntött, nem fontos.

– Srácok, igazán nem szeretném lelohasztani a lelkesedéseteket, de mennyi idősek vagytok? Tizenegy?

– Tizenkettő! – felelték kórusban.

– Jó, tizenkettő. Halkabban beszéljetek, az emberek alszanak. Senki sem fog titeket felfogadni abban a vásárban. Azt teszik majd, hogy bevágnak a fogdába valamilyen indokkal, és ott is tartanak, amíg a szüleitek föl nem bukkannak. Addig pedig a népek odajönnek és bámulnak majd titeket. Még talán dobnak is nektek mogyorót vagy pörcöt.

A Bilson ikrek rémülten (és talán némi megkönnyebbüléssel) bámultak rá.

– Megmondom, mit tegyetek – folytatta Tim. – Most rögtön induljatok haza, én pedig mögöttetek megyek, hogy lássam, nem csal-e máshova a kollektív tudatotok.

– Mi az a kollektív tudat? – kérdezte Robert.

– Olyasmi, amiről az ikrek híresek, legalábbis a folklór szerint. Az ajtón vagy az ablakon át léptetek le?

– Az ablakon át – felelte Roland.

– Rendben, ugyanígy menjetek be. Ha szerencsétek van, az őseitek sose tudják meg, hogy idekint voltatok.

– Nem mondja el nekik? – kérdezte Robert.

– Nem, ha nem próbálkoztok ismét – felelte Tim. – Akkor nemcsak azt mondom el nekik, amit csináltatok, de azt is elmesélem, hogy még ti pofáztatok velem, amikor elkaptalak.

Roland megdöbbent:

– De hát nem is tettünk ilyet!

– Hazudni fogok – biztosította róla Tim. – Jó vagyok benne.

Követte őket, és figyelte, ahogy Robert Bilson bakot tart Rolandnak a nyitott ablaknál. Azután Tim ugyanezt a szívességet megtette Robertnek. Várt, hogy lát-e fényt a házban, ami jelzi a reménybeli bujdosók lebukását, majd miután ez nem történt meg, folytatta körútját.

13

Péntek és szombat éjszakánként, legalábbis éjfélig vagy hajnali egyig sokkal több ember járt az utcán és környékén. Főképp párok. Őket követte azoknak a hada, akiket John seriff országúti rakétásoknak nevezett, a fiatalembereké, akik feltuningolt autókban vagy kisteherekben robogtak százzal DuPray üres főutcáján, és felverték az embereket dühösen bömbölő kipufogóikkal. Néha egy seriffhelyettes vagy járőr utolérte valamelyiket és felírta a rendszámát (vagy fogdába vágta, ha elszíneződött a szonda), de még négy szolgálatos rendőrrel is ritkák voltak a hétvégeken a letartóztatások. A legtöbb rakétás megúszta.

Tim meglátogatta Árva Annie-t, aki a sátra előtt ült, és papucsot kötött. Az ízületi gyulladás ellenére az ujjai úgy mozogtak, mint a villám. Tim megkérdezte, nem akar-e keresni húsz dollárt. Annie azt felelte, egy kis pénz mindig jól jön, de attól függ, hogy mi lenne a munka. Tim elmondta, és az asszony vihogni kezdett.

– Boldogan, Mr. J., ha megdob engem két üveg Wicklesszel.

Annie, akinek az lehetett a jelmondata, hogy „légy nagy, vagy menj haza”, készített neki egy 9 × 2,5 méteres zászlót. Tim ezt ráerősítette egy acélhengerre, amelyet ő hegesztett a Fromie-nál vásárolt csövekből. Miután elmagyarázta John seriffnek, mit akar tenni, és megkapta az engedélyt, Tim és Tag Faraday felfűzték a hengert egy kábelre, és kiakasztották a Fő utca hármas kereszteződése fölé, a kábelt az egyik oldalon az Oberg Drogéria álhomlokzatához, a másik oldalon a megszűnt mozi falához erősítve.

Péntek és szombat éjszaka, amikor a kocsmák bezártak, Tim megrántott egy zsineget, és a zászló leereszkedett, mint egy roletta. Annie mindkét oldalára régimódi vakus kamerát rajzolt, és alatta ott húzódott az üzenet:

LASSÍTS, TE IDIÓTA!
LEFÉNYKÉPEZZÜK A RENDSZÁMODAT!

Természetesen nem tettek ilyet (noha Tim följegyezte a rendszámokat, amikor volt ideje leolvasni őket), de úgy tűnt, hogy Annie zászlaja működik. Nem volt tökéletes, de hát mi az ebben az életben?

Július elején John seriff behívta az irodájába Timet. Ő megkérdezte, van-e valami probléma.

– Épp ellenkezőleg – válaszolta John seriff. – Jó munkát végez. El kell ismernem, ez a zászlódolog őrültségnek tűnt, de tévedtem, magának volt igaza. Egyébként sosem az éjszakai gyorsulási versenyek izgattak, és nem is az emberek panaszkodása, hogy túl lusták vagyunk véget vetni a dolognak. Megjegyzem, ugyanezek az emberek szavazzák le évről évre a rendőri fizetések emelését. Igazából a mocsok zavar, amit nekünk kell feltakarítani, amikor valamelyik vadmarha eltalál egy fát vagy egy villanyoszlopot. Rossz dolog meghalni, de végleg lerokkanni egy ilyen ostoba éjszakai farokméregetés után… Néha azt gondolom, hogy ez a rosszabb. Ám az idén jó volt a június. A jónál is jobb. Lehet, hogy ez csak kivétel volt a szabály alól, de nem hinném. Szerintem a zászló az oka. Elmondhatja Annie-nek, hogy talán megmentett néhány életet, és ha akar, bejöhet aludni az egyik hátsó cellába, amint lehűl az idő.

– Megmondom – bólintott Tim. – Ha maga feltankol Wicklesből, Annie boldogan bejön.

John seriff hátradőlt. A széke bánatosabban nyögött, mint bármikor.

– Amikor azt mondtam, hogy túlképzett az éjszakai kopogtatáshoz, erősen alulbecsültem. Hiányozni fog, ha továbbmegy New Yorkba.

– Nem sietek – felelte Tim.

14

Az egyetlen bolt, amelyik éjjel-nappal nyitva tartott, Zoney Go-Martja volt a raktárak mellett. A sörön, üdítőn és chipsen kívül a Zoney márkázatlan benzint is árult, amelyet motalkónak hívtak. Két jóképű szomáliai testvér, Absimil és Gutaale Dobira váltották egymást éjfél és reggel nyolc között. Július közepén egy dögmeleg éjszakán, miközben Tim krétázva-kopogtatva haladt a Fő utca nyugati oldalán, dörrenést hallott a Zoney szomszédságából. Nem volt különösebben hangos, de Tim tévedhetetlenül felismerte a lövés hangját. Utána valaki ordított, vagy a fájdalomtól, vagy dühében, és végül üvegcsörömpölés következett.

Tim futni kezdett, a blokkolóóra csapkodta a combját, a keze gépiesen a pisztoly után tapogatott, amely többé nem volt az oldalán. Látta, hogy egy autó parkol a benzinkutaknál, és mikor közelebb ért, két fiatalember rontott ki a kisboltból, az egyiknek volt valami a kezében, feltehetőleg a készpénz. Tim gyorsan fél térdre ereszkedett, úgy figyelte, amint beszállnak a kocsiba és bömbölve elszáguldanak. A zsír- és olajfoltos aszfalt kék füstfelhőket pöffentett a kerekek nyomán.

Leakasztotta a rádiót az övéről.

– Őrszoba, itt Tim. Ki van ott? Válaszolj!

Wendy Gullickson szólt bele álmosan és bosszúsan.

– Mit akarsz, Tim?

– Kettő-tizenegy a Zoney-nál. Lövést adtak le.

Ez felébresztette Wendyt.

– Jézusom, rablás? Rögtön ott…

– Nem, csak figyelj rám. Két elkövető, férfi, fehér, tizenévesek vagy húszévesek. Egyterű kocsi. Talán Chevy Cruze, a benzinkút neonjai miatt nem tudtam megállapítani, milyen színű, de új modell, észak-karolinai rendszám, úgy kezdődik, hogy WTB-9, az utolsó három számot nem tudtam kivenni. Legelőször is küldd a járőröket meg az államiakat!

– Mi a…

Tim lekapcsolta, visszaakasztotta az övére a rádiót, és futni kezdett a Zoney felé. A pult üvegezett oldalát betörték, a pénztárgép nyitva volt. Az egyik Dobira testvér az oldalán feküdt egy szélesedő vértócsában. Levegőért kapkodott, minden belégzése fütyüléssel végződött. Tim mellé térdelt.

– A hátára kell fordítanom, Mr. Dobira.

– Kérem, ne… bántson…

Tim biztos volt benne, hogy fájni fog, de látnia kellett, mekkora a baj. A golyó magasan csapódott be Dobira munkaruhájának felső részébe, amelynek kéksége lucskos vörösre változott. A szájából is ömlött ki a vér, átáztatta kecskeszakállát. Amikor köhögött, véres permettel szórta tele Tim arcát és szemüvegét.

Tim ismét előkapta a rádiót. Megkönnyebbülésére Gullickson tartotta a vonalat. – Mentőre van szükség, Wendy. Olyan gyorsan, ahogy csak ide tudnak érni Dunningból. Az egyik Dobira testvért lelőtték, úgy néz ki, hogy a golyó átlyukasztotta a tüdejét.

A nő nyugtázta a hívást, azután kérdezni akart valamit, ám Tim újra félbeszakította. A földre tette a rádiót, és letépte magáról a pólót. Rányomta a Dobira mellén tátongó lyukra.

– Tudja fogni néhány másodpercig, Mr. Dobira?

– Nehéz… lélegezni.

– Azt elhiszem. Tartsa. Segíteni fog.

Dobira a mellére szorította az összegyűrt trikót. Tim nem hitte, hogy sokáig bírná, a mentőre pedig nem számíthat húsz percen belül. Még az is csoda lenne.

A benzinkúti boltokban gazdag a kínálat rágcsálnivalóból, de annál szegényesebb a készlet az elsősegélyhez. Azért talált vazelint. Felkapott egy üveggel, a szomszéd polcról elmart egy csomag pelenkát, és feltépte, miközben visszafelé futott a földön fekvő Dobirához. Elvette a mostanra átázott pólót, vigyázva felhúzta a hasonlóan átázott kék felsőt, majd elkezdte kigombolni az alatta viselt inget.

– Ne, ne, ne – nyöszörgött Dobira. – Fáj, kérem, ne nyúljon hozzá…

– Muszáj. – Közeledő motor hallatszott. Kék fény villogott és táncolt az üvegszilánkokon. Tim nem nézett hátra. – Tartson ki, Mr. Dobira.

Kivájt egy nagy gombóc vazelint az üvegből, és a sebbe nyomta. Dobira felkiáltott fájdalmában, azután tágra nyílt szemmel nézett Timre.

– Kicsit jobban… tudok lélegezni.

– Ez csak ideiglenes, de ha könnyebb lélegezni, akkor a tüdeje valószínűleg nem esett össze. – Legalábbis nem teljesen, gondolta Tim.

Bejött John seriff, és letérdelt Tim mellé. Pizsamafelsőt viselt az egyenruha nadrágjához, akkorát, mint egy fővitorla, a haja szanaszét állt.

– Gyorsan ideért – jegyezte meg Tim.

– Fent voltam. Nem bírtam aludni, éppen csináltam magamnak egy szendvicset, amikor Wendy szólt. Uram, ön Gutaale vagy Absimil?

– Absimil, uram. – Még mindig zihált, de a hangja erősebb volt. Tim elővett még egy eldobható pelenkát, és összehajtva nyomta a sebre. – Ó, ez fáj.

– Átment rajta, vagy benne van? – kérdezte John seriff.

– Nem tudom, és nem akarom ismét megfordítani, hogy megnézzem. Viszonylag stabil állapotban van, így meg kell várnunk a mentősöket.

Tim rádiója megreccsent. John seriff óvatosan fölvette az üvegcserepek szőnyegéről. Wendy volt az.

– Tim? Bill Wicklow kiszúrta ezeket a pofákat a Deep Meadow Roadon, és rájuk villogott.

– John vagyok, Wendy. Mondd meg Billnek, hogy legyen óvatos. Fegyverük van.

– Azok már ki vannak ütve – mondta elégedetten Wendy, akinek az álmossága nyomtalanul elszállt. – El akartak menekülni és felborultak. Az egyiknek eltört a karja, a másik Bill kocsijának lökhárítójához van bilincselve. Az állami rendőrök úton vannak. Mondd meg Timnek, hogy igaza volt, csakugyan Cruze. Dobira hogy van?

– Jól – felelte John seriff. Tim ebben nem egészen volt biztos, de megértette, hogy a seriff ugyanannyira beszél a sebesülthöz, mint Gullickson rendőrhöz.

– Odaadtam nekik a kasszából a pénzt – szólalt meg Dobira. – Arra tanítottak, tegyük ezt. – De még így is szégyen volt a hangjában. Mérhetetlen szégyen.

– Jól tette – felelte Tim.

– Az, akinél a pisztoly volt, így is rám lőtt. Azután a másik betörte a pultot. Hogy elvigye… – Megint köhögött.

– Hallgasson – szólt rá John seriff.

– Hogy elvigye a szelvényeket – folytatta Absimil Dobira. – Azokat, amiket kaparni kell. Vissza kell szereznünk. Amíg meg nem veszik, azok… – Erőtlenül köhögött. – Dél-Karolina állam tulajdonát képezik.

– Ne beszéljen, Mr. Dobira – utasította John seriff. – Ne aggódjon azokért az átkozott sorsjegyekért, és tartalékolja az erejét.

Mr. Dobira lehunyta a szemét.

15

Másnap, miközben Tim a vasúti raktár peronján ebédelt, John seriff kanyarodott oda a saját kocsijával. Feljött a lépcsőn és ránézett a másik elérhető szék megereszkedett ülésére.

– Gondolja, hogy ez elbír engem?

– Csak egy módon tudhatjuk meg – felelte Tim.

John seriff óvatosan leült.

– A kórház azt mondja, Dobira rendbe jön. A testvére, Gutaale vele van, és azt mondja, látta már ezt a két szemétládát. Kétszer.

– Terepszemle – szögezte le Tim.

– Semmi kétség. Elküldtem Tag Faradayt, hogy vegye fel a két testvér vallomását. Tag a legjobb, akim van, mint azt mondanom sem kell.

– Gibson és Burkett sem rossz.

John seriff felsóhajtott.

– Nem, de az éjjel egyik se lett volna olyan gyors és határozott, mint maga. Szegény Wendy valószínűleg csak állt volna szájtátva, ha ugyan nem ájul el ott helyben.

– Jó diszpécser – vetette ellen Tim. – Arra a munkára termett. Legalábbis a véleményem szerint.

– Aha, aha, és valóságos varázsló az íróasztalnál… tavaly az összes aktánkat átszerkesztette, mindent áttett pendrive-re, de kint az úton csaknem használhatatlan. Viszont szereti a csapatmunkát. Maga milyen lenne csapatban, Tim?

– Nem hinném, hogy megengedhetné magának még egy rendőr fizetését. Csak nem volt általános fizetésemelés?

– Szeretném, de nem. Viszont Bill Wicklow visszaadja a jelvényét az év végén. Arra gondoltam, talán ő és maga munkát cserélhetnének. Ő járna és kopogna, maga pedig egyenruhát húzna, és megint fegyvert hordhatna. Megkérdeztem Billt. Azt mondja, az éjszakai kopogtatás megfelel neki, legalábbis egy darabig.

– Gondolkodhatok rajta?

– Nyugodtan. – John seriff fölállt. – Az év végéig még öt hónap van hátra. De örülnénk, ha elvállalná.

– Ez vonatkozik Gullickson seriffhelyettesre is?

John seriff elvigyorodott.

– Wendyt nehéz meggyőzni, de múlt éjjel maga nagyot lépett előre ezen az úton.

– Tényleg? És ha elhívnám vacsorázni, maga szerint mit mondana?

– Szerintem igent, amennyiben nem azt tervezi, hogy Bevhez viszi. Egy ilyen csinos lány minimum azt várja el, hogy a dunningi Razziába vigyék. Vagy a mexikói étterembe Hardeeville-ben.

– Kösz a tippet.

– Semmiség. Gondolkodjon azon az álláson.

– Azt fogom tenni.

Azt is tette. És még akkor is ezen gondolkodott, amikor később, ugyanennek a nyárnak egy forró éjszakáján elszabadult a pokol.

AZ OKOS GYEREK

1

Ugyanennek az évnek egy szép áprilisi napján Minneapolisban – Tim Jamieson majd csak hónapok múlva érkezik DuPraybe – Herbert és Eileen Ellist betessékelték a Különleges Gyerekek Broderick Iskolájában a három pályaválasztási tanácsadó egyikének, Jim Greernek az irodájába.

– Ugye, nincs baj Luke-kal? – kérdezte Eileen, amikor leültek. – Mert ő nem mondta.

– Szó sincs ilyesmiről – válaszolta Greer. A harmincas éveiben járt, gyérülő barna haja és megfontolt arca volt. Kihajtott gallérú sportinget és élesre vasalt farmert viselt. – Ugye, tudják, hogy mennek nálunk a dolgok? Hogyan kell menniük, tekintve diákjaink szellemi képességeit? Osztályozzuk őket, de nem osztályzatokkal. Mert osztályozhatatlanok. Vannak tízéves, enyhe autistáink, akik vágják a középiskolai matematikát, de úgy olvasnak, akár a harmadikosok. Vannak, akik folyékonyan beszélnek négy nyelven, de nehezen megy nekik a törtek szorzása. Minden témában tanítjuk őket, kilencven százalékuk bentlakó a mi internátusunkban, kötelességünk gondoskodni róluk, hiszen az Egyesült Államok minden zugából és úgy egytucatnyian külföldről érkeztek, de elsősorban a különleges képességeikre helyezzük a hangsúlyt. Nálunk ezért használhatatlan az óvodától a tizenkettedik osztályig tartó hagyományos rendszer.

– Értjük – mondta Herb –, és tudjuk, hogy Luke okos gyerek. Azért vagyunk itt. – Nem tette hozzá (Greer bizonyosan tudta), hogy sosem engedhetnék meg maguknak az iskola csillagászati tandíját. Herb egy dobozgyárban dolgozott mint csoportvezető, Eileen alsó tagozaton tanított. Luke egyike volt a Brod kevés bejárójának, és ugyanakkor az iskola nagyon kevés ösztöndíjasának.

– Okos? Nem pontosan.

Greer belenézett az üres íróasztalra helyezett dossziéba, és Eileennek hirtelen rossz előérzete támadt: vagy megkérik őket, hogy vegyék ki a fiukat, vagy megvonják az ösztöndíját, ami miatt muszáj lesz kivenniük. A Brodban az éves tandíj negyvenezer dollár volt, nagyjából annyi, mint a Harvardon. Azt fogja mondani, hogy tévedtek, Luke nem olyan ragyogó, mint hitték. Csak egy átlagos gyerek, aki felnőttes ízléssel olvas, és látszólag mindenre emlékszik. Eileen a saját olvasmányaiból tudta, hogy az eidetikus memória nem ritkaság a kisgyerekeknél; a normális gyerekek 10-15 százaléka csaknem mindenre képes emlékezni. A dolog bibéje, hogy ez az adottság rendszerint eltűnik a kamaszkorral, és Luke már közeledik hozzá.

Greer elmosolyodott.

– Hadd beszéljek nyíltan. Azzal büszkélkedünk, hogy kivételes gyerekeket tanítunk, de még sosem volt olyan diákunk a Broderickben, mint Luke. Egyik nyugalmazott tanárunk, Mr. Flint, aki már benne jár a nyolcvanban, vállalta, hogy különórákat ad Luke-nak a Balkán történelméből, ami bonyolult téma, de tökéletesen megvilágítja a jelenlegi geopolitikai helyzetet. Legalábbis Flint ezt mondja. Az első hét után eljött hozzám, és azt mondta, a zsidó vének érezhették azt, amit ő a maguk fiától, amikor Jézus nem csupán tanította, de korholta is őket, mondván, hogy nem az teszi őket tisztátalanná, ami bemegy a szájukon, hanem az, ami kijön onnan.

– Paff vagyok – mondta Herb.

– Billy Flint is az volt. Épp ezt akarom kifejteni.

Greer előrehajolt.

– Értsék jól. Luke két szemeszterre való, rendkívül bonyolult posztgraduális anyagot tanult meg egyetlen hét alatt, és előre levont számos olyan következtetést, amelyekre Flint az után akart sort keríteni, hogy lefektette a stabil történelmi alapokat. Néhány következtetésről pedig kifejtette, méghozzá nagyon meggyőzően, hogy „inkább közmegegyezés, mint eredeti gondolat”. Noha, tette hozzá Flint, ezt nagyon udvariasan mondta. Szinte mentegetőzve.

– Nem tudom, mit mondjak erre – válaszolta Herb. – Luke nem sokat mesél az iskoláról, mert azt mondja, nem értenénk.

– Ami igaz is – mondta Eileen. – Lehet, hogy valaha tudtam valamit a binomiális tételről, de az már régen volt.

– Amikor Luke hazajön – vette vissza a szót Herb –, olyan, mint bármelyik gyerek. Ha megcsinálta a házi feladatot, és elvégezte a házimunkát, bedugja az Xboxot vagy Rolf barátjával kosárra dob a felhajtón. Még mindig nézi a SpongyaBob Kockanadrág-ot. – Gondolkodott, azután hozzátette: – Noha rendszerint könyv van az ölében.

Igen, gondolta Eileen. Legutóbb A szociológia elvei. Azelőtt William James. Azelőtt az Anonim Alkoholisták Nagykönyve, és még azelőtt Cormac McCarthy összes műve. Úgy olvas, ahogy a szabadon tartott tehenek legelnek: mindig oda mennek, ahol a legzöldebb a fű. Ralph erről nem vett tudomást, mert olyan különös volt, hogy megriadt tőle. Eileen is megriadt, valószínűleg ezért nem tudta, hogy Luke a Balkán történelméről tanul. Luke nem mondta el, mert az anyja nem kérdezte.

– Akadnak itt csodagyerekek – mondta Greer. – Részemről a Brod diákjainak bő ötven százalékát tekintem csodagyereknek. De nekik vannak korlátaik. Luke más, mert ő globális. Noha nem hiszem, hogy valaha is profi szinten baseballozna vagy kosárlabdázna…

– Ha a magasságát az én családomtól örökli, akkor túl kicsi lesz kosarasnak – mosolyodott el Herb. – Hacsak nem ő a következő Spud Webb.

Eileen lepisszegte.

– De lelkesen játszik – folytatta Greer. – Élvezi, nem tekinti elpocsékolt időnek. Egyáltalán nem rossz atléta. Jól kijön a többiekkel. Nem introvertált, és érzelmileg semmilyen mértékben sem diszfunkcionális. Alapjában a klassz amerikai srác prototípusa, aki rockbandák pólóit viseli, és fordítva teszi a fejére a baseballsapkát. Lehet, hogy egy közönséges iskolában nem lenne ilyen klassz, az idegeire menne a mindennapi robot, de azt hiszem, még ott is kibírná, legfeljebb önállóan folytatná a tanulmányait. – Sietve hozzátette: – De ne akarják kipróbálni a gyakorlatban.

– Dehogy, mi örülünk, hogy itt van – mondta Eileen. – Nagyon. És tudjuk, hogy jó gyerek. Nagyon szeretjük.

– Ő is szereti magukat. Többször beszélgettem Luke-kal, és ezt nem is titkolja. Az ilyen lángeszű gyerek nagy ritkaság. De még ritkább az olyan, aki ennyire alkalmazkodó, és két lábbal áll a földön; aki ugyanúgy látja a külvilágot is, mint azt, ami a fejében van.

– Ha semmi baj, akkor miért vagyunk itt? – kérdezte Herb. – Nem mintha nem esne jól, hogy magasztalja a gyerekünket, nehogy azt gondolja. Mellesleg még mindig meg tudom verni kosárban, pedig van érzéke hozzá.

Greer hátradőlt a székében. A mosolya eltűnt.

– Azért vannak itt, mert mi itt a végéhez közeledünk annak, amit megtehetünk Luke-ért, és ezt ő is tudja. Egyedülálló tervei vannak a továbbtanulásra. Két főtárgyat választott: mérnöki tudományokat a cambridge-i Massachusetts Institute of Technologyn, és angolt a bostoni Emersonban, a folyó túlpartján.

– Micsoda? – kérdezte Eileen. – Egyszerre?

– Igen.

– És mi a helyzet a felvételi felmérővel? – Eileennek nem jutott az eszébe jobb kérdés.

– A jövő hónapban, májusban lesz. A North Community középiskolában. És rekordot fog dönteni a teszteknél.

Ebédet kell csomagolnom neki, gondolta Eileen. Azt hallotta, hogy a North Commban borzalmas a menza.

Pillanatnyi döbbent csend után megszólalt Herb:

– Mr. Greer, a mi fiunk tizenkét éves. Csak a múlt hónapban töltötte be a tizenkettőt. Lehet, hogy úgy ismeri Szerbiát, mint a tenyerét, de még legalább három évig nem növeszthet bajuszt. Maga… ez…

– Megértem, mit érez, és nem került volna sor erre a beszélgetésre, ha a tanácsadó kollégáimnak és az egész tantestületnek nem az lenne a véleménye, hogy Luke elméleti, szociális és érzelmi szempontból is képes a munkára. Igen, mindkét egyetemen.

– Nem küldök át egy tizenkét éves gyereket a fél országon, olyan egyetemisták közé, akik elég idősek, hogy igyanak és bárba járjanak! – tiltakozott Eileen. – Ha lennének rokonai, akiknél ellakhat, az más, de…

– Tudom – bólogatott Greer –, és feltétlenül egyetértek, és Luke tudja, hogy még nem állhat meg a saját lábán, még ellenőrzött környezetben sem. Kristálytisztán látja. Mégis kezd csalódott és keserű lenni a jelenlegi helyzetében, mert nagyon szeret tanulni. Szabályosan éhezik rá. Nem tudom, miféle mesés szerkentyűt hordhat a fejében, egyikünk sem tudja, talán még az öreg Flint közelítette meg a legjobban Jézussal és a vénekkel, akiket tanított, de ha megpróbálom, elképzelni, egy hatalmas, fényes gépezetet látok, amely a kapacitásának csupán két százalékát használja ki. Legföljebb öt százalékát. De mivel ez egy emberi gépezet… nos, éhezik.

– Csalódott és keserű? – csodálkozott Herb. – Hú. Ezt az oldalát nem ismerjük.

Én igen, gondolta Eileen. Nem mindig, de néha. Igen. Olyankor csörögnek a tányérok, vagy csapódnak be maguktól az ajtók.

Greer hatalmas, fényes gépezetére gondolt, ami olyan nagy, hogy megtölthetne három vagy akár négy raktárházat, és tulajdonképpen mit is dolgozik? Legföljebb papírpoharakat gyárt vagy a gyorskaják bádogtálcáját préseli. Többel tartoznak neki, de vajon ezzel tartoztak neki?

– Mi a helyzet a Minnesotai Egyetemmel? – kérdezte. – Vagy St. Paulban a Concordiával? Ha ezek közül menne valamelyikre, otthon is lakhatna.

Greer sóhajtott.

– Akkor akár ki is vehetik a Brodból, és átírathatják egy közönséges iskolába. Mi most egy olyan fiúról beszélünk, akinél az IQ-skálának semmi értelme. Tudja, hova akar menni. Tudja, mire van szüksége.

– Nem tudom, mit tehetnénk – válaszolta Eileen. – Luke talán kaphat ösztöndíjat azokra a helyekre, de mi itt dolgozunk. És korántsem vagyunk gazdagok.

– Hát akkor beszéljünk erről – felelte Greer.

2

Amikor Herb és Eileen aznap délután visszatértek az iskolába, Luke javában kaszinózott négy másik gyerekkel, két fiúval és két lánnyal az iskolai parkoló előtt. Nevetgéltek, izgatottan dumáltak. Eileen nem látott bennük semmi különöset, a rügyező mellű lányok szoknyát és cicanadrágot viseltek, Luke és Rolf barátja buggyos kordnadrágot – ebben az évben ez volt kötelező a fiatalembereknek – és pólót. Rolfén az állt: A SÖR A KEZDŐKNEK VALÓ! Úgy fogta steppelt tokban tartott csellóját, mint egy rúdtáncos, miközben szenvedélyesen taglalt valamit, ami egyformán lehetett a tavaszi bál vagy Pitagorasz tétele.

Luke meglátta a szüleit, annyi időre elhallgatott, amíg összeütötte a tenyerét Rolffal, azután felkapta a hátizsákját és bevágódott Eileen 4Runnerének hátsó ülésére.

– Mindkét szülő – mondta. – Kiváló. Mivel érdemeltem ki ezt a rendkívüli megtiszteltetést?

– Tényleg Bostonban akarsz tanulni? – kérdezte Herb.

Luke nem jött zavarba, elnevette magát, és két ököllel belevágott a levegőbe.

– Igen! Lehet?

Úgy kérdezte, mintha arról lenne szó, hogy pénteken alhat-e Rolféknál, csodálkozott Eileen. Eszébe jutott, hogyan határozta meg Greer a fiukat. Globálisnak nevezte, és ez a tökéletes szó. Luke lángelme, akit valamiként nem torzított el a túlméretezett intellektusa; simán felpattant a gördeszkájára, és leszáguldott egy meredek lejtőn, kockáztatva egymillióból-egy-ha-van-ilyen agyát.

– Vacsorázzunk korán, és megbeszéljük a dolgot – felelte.

– Rocket pizzát! – kiáltott Luke. – Mit szóltok hozzá? Feltéve, ha bevetted a Prilosecet, papa. Bevetted?

– Ó, hidd el nekem, a mai tárgyalás után nem feledkeztem meg róla.

3

Rendeltek egy jókora csípős szalámis pizzát, amelynek felét Luke egymaga pusztította el, és ivott hozzá három hatalmas pohár kólát, úgyhogy a szülei az intellektusa mellett a tápcsatornájától és a hólyagjától is ámulatba eshettek. Elmagyarázta, hogy azért beszélt elsőnek Mr. Greerrel, mert „nem akartam, hogy frászt kapjatok. Ez volt a ti felmérőtök.”

– Bedobtad a csalit, hogy harap-e a hal – szólt Herb.

– Igen. Felhúztam a zászlórúdra, hogy lássam, ki tiszteleg. A falhoz vágtam, hogy mennyire…

– Elég. Elmagyarázta, hogyan tarthatnánk veled.

– Muszáj – mondta komolyan Luke. – Túl fiatal vagyok ahhoz, hogy meglegyek imádott és tisztelt atyám és anyám nélkül. Továbbá… – rájuk nézett a pizza romjai fölött. – Nem tudnék dolgozni. Túlságosan hiányoznátok.

Eileen harcolt a könnyek ellen, és természetesen alulmaradt. Herb odaadott neki egy szalvétát.

– Mr. Greer… – kezdte az anyja. – Szóval… felvázolt egy forgatókönyvet, hogy úgy mondjam… amellyel talán… hát…

– Újratöltés – mondta Luke. – Ki kéri ezt az utolsó darabot?

– Az egész a tiéd – válaszolta Herb. – Talán nem halsz bele, mielőtt elintézhetnéd ezt az őrült beiratkozást.

– Mènage à collège – mondta Luke, és nevetett. – Ugye, volt szó a gazdag öregdiákokról?

Eileen letette a szalvétát.

– Jézusom, Lukey, te megbeszélted a szüleid anyagi helyzetét a tanácsadóval? Kik itt a felnőttek? Kezdek zavarba jönni.

– Nyugi, mamacita, ez csak észszerű. Az első gondolatom az alapítvány volt. A Brodnak hatalmas alapítványa van, nyugodtan fizethetik az átköltözést, meg sem kottyan nekik, de az igazgatósági tagok sosem mennének bele, még akkor se, ha logikus.

– Logikus? – kérdezte Herb.

– Persze. – Luke falt, nyelt, szürcsölt. – Befektetés vagyok. Olyan részvény, amelynek komoly növekedési potenciálja van. Fektess be aprót, és vegyél ki dollárt, nem? Így működik Amerika. Ennyit az igazgatósági tagok is látnak, semmi gáz, viszont képtelenek kitörni a kognitív dobozukból.

– Kognitív doboz… – hümmögött az apja.

– Igen. Egy doboz, amely az elődök dialektikája szerint készült. Sőt akár törzsi dialektikát is mondhatsz, noha röhejes elképzelni az igazgatósági tagok törzsét. „Ha megtesszük érte, akkor majd egy másikért is meg kell tennünk.” Így okoskodnak. Ez a doboz. Így tanulták.

– Közmegegyezés – mondta Eileen.

– Eltaláltad, mama. Az igazgatósági tagok továbbpasszolják a kérdést az öregdiákoknak, akik mucho pénzt kerestek a dobozon kívül, de még így is szeretik az öreg Broderick kék-fehérjét. Mr. Greer lesz a mélységi felderítő. Legalábbis remélem. A megállapodás szerint ők segítenek most nekem, én pedig később, amikor gazdag és híres leszek, segítem az iskolát. Engem ugyan nem érdekel egyik se, ízig-vérig középosztálybeli vagyok, de lehet, hogy mellesleg meggazdagodom. Feltéve persze, hogy nem kapok valami súlyos betegséget, és nem ölnek meg valami terrorista merényletben, vagy hasonló.

– Ne fesd a falra az ördögöt! – mondta Eileen és keresztet vetett az ételek roncsai fölött.

– Babona, mama – mondta nyájasan Luke.

– Nézd el nekem. És töröld meg a szádat. Csupa mártás. Úgy nézel ki, mintha vérezne az ínyed.

Luke megtörölte a száját.

– Mr. Greer szerint bizonyos érdekelt felek talán tényleg fedezik a költözést, és támogatnak minket is, tizenhat hónapon át.

– Azt is mondta, hogy ugyanazok az emberek segíthetnek új állást találni? – Luke szeme sziporkázott. – Jobbat? Mert az iskola egyik öregdiákja Douglas Finkel. Történetesen övé az American Paper Product, ami a te gyengéd, papa. Amikor komolyra fordul a…

– Finkel neve csakugyan felbukkant – bólintott Herb. – Bár csak elméletileg.

– Továbbá… – Luke ragyogó szemmel fordult az anyjához. – Bostonban éppen pedagógushiány van. Az átlagos kezdő fizetés valakinek a te tapasztalatoddal hatvanötezer.

– Fiam, honnan tudsz te ilyeneket? – kérdezte Herb.

Luke vállat vont.

– Először is, Wikipédia. Azután végignézem a fontosabb forrásokat, amelyekre a Wiki hivatkozik. Alapvetően környezetismeret kérdése. Az én környezetem a Broderick iskola. Az igazgatósági tagokat eleve ismertem, a pénzes öregdiákokra rá kellett keresnem.

Eileen átnyúlt az asztal fölött, kivette a fia kezéből az utolsó pizzaszelet maradványát, és visszatette a bádogtálcára a ropogós kéreg morzsáival együtt.

– Lukey, még ha ez valóra is válik, nem fognak hiányozni a barátaid?

A fiú tekintete elborult. – De igen. Különösen Rolf. Meg Maya. Noha hivatalosan nem hívhatunk meg lányokat a tavaszi bálra, nem hivatalosan együtt járunk. Szóval de.

A szülők vártak. Fiuk, aki mindig beszédes, gyakran szószátyár volt, most küzdött a szavakkal. Elkezdte volna, megállt, ismét elkezdte volna, ismét megállt.

– Nem tudom, hogy mondjam. Nem tudom, mondhatom-e.

– Próbáld meg – tanácsolta Herb. – Sok fontos dolgot kell még megbeszélnünk, de ez a legfontosabb. Szóval próbálkozz.

Az étterem elejében megjelent az óránként színre lépő Richie Rocket, és táncolni kezdett a „Mambo Number 5”-ra. Eileen figyelte az ezüst szkafanderes alakot, ahogy integet kesztyűs kezével a közeli asztalok felé. Sok kisgyerek csatlakozott hozzá, bugiztak, és nagyokat nevettek, amikor a szüleik nézték, fényképezték és megtapsolták őket. Nemrég – öt kurta éve – Lukey is ott volt a kicsik között. Most pedig hihetetlen változásokról beszélnek. Eileen nem tudta, hogy nekik, kettejüknek – átlagembereknek, átlagos vágyakkal – hogyan lehetett egy ilyen gyerekük, és néha azt kívánta, bár ne lett volna. Néha valósággal gyűlölte a rájuk osztott szerepet, de Lukey-t sosem gyűlölte, és nem is fogja. Lukey az ő gyereke, az egyetlene.

– Luke! – szólalt meg Herb nagyon halkan. – Fiam!

– Csak mert ami következik – mondta Luke. Fölemelte a fejét, rájuk nézett, és olyan fény lángolt a szemében, amilyet a szülei ritkán láttak. Ezt a fényt elrejtette előlük, mert tudta, hogy úgy megrémítené őket, ahogy néhány összekoccanó tányér sose tudná. – Nem értitek? Ami következik. Oda akarok menni… és tanulni… azután még tovább. De azok az iskolák olyanok, mint a Brod. Nem a célt jelentik, csupán a célhoz vezető lépcsőfokokat.

– És mi a cél, drágám? – kérdezte Eileen.

– Nem tudom. Olyan sok minden van, amit meg akarok tanulni és meg akarok érteni. Ez a dolog itt a fejemben… nyújtózik… és néha elégedett, de legtöbbször nem. Olykor kicsinek érzem magam… olyan istentelenül butának…

– Nem, drágám. A butaság az utolsó, amit el lehetne mondani rólad. – A fia kezéért nyúlt, de Luke elhúzta, miközben a fejét rázta. A pizzás bádogtepsi remegett az asztalon. A morzsák szökdécseltek.

– Van egy szakadék, oké? Néha álmodom róla. Feneketlen, és tele van mindazokkal a dolgokkal, amiket nem tudok. Nem tudom, hogyan lehet tele valami, aminek nincsen alja, ez oximoron, mégis ez a helyzet. Kicsinek és ostobának érzem magam emiatt. De van fölötte egy híd, és azon át akarok menni. Meg akarok állni a közepén, hogy fölemeljem a kezem.

Szülei megigézve és kissé rémülten figyelték, ahogy fölemeli a kezét keskeny, komoly arca mellett. A pizzástepsi most már nemcsak reszketett, de zörgött. Mint néha a tányérok a konyhaszekrényben.

– …és mindazok a dolgok felmerülnek a sötétből. Tudom.

A pizzástepsi keresztülszáguldott az asztalon, és nagyot koppant a padlón. Herb és Eileen alig vették észre. Ilyen dolgok történtek Luke körül, amikor izgatott volt. Nem gyakran, de megesett. Hozzászoktak.

– Értem – mondta Herb.

– Egy fenét – felelte Eileen. – Egyikünk sem érti. Neked viszont el kellene kezdened a papírmunkát. Továbbá ess át a felmérőn. Amíg végigcsinálod ezeket, még mindig meggondolhatod magad. Amennyiben nem, ha továbbra is ez a kívánságod… – Herbre nézett, aki bólintott. – Akkor igyekszünk teljesíteni.

Luke elvigyorodott, azután fölvette a pizzástepsit. Richie Rocketre nézett. – Így táncoltam én is vele, amikor kicsi voltam.

– Igen – bólintott Eileen. Ismét szüksége volt a szalvétára. – Bizony így.

– Tudod, mit mondanak az ilyen szakadékról, ugye? – kérdezte Herb.

Luke a fejét rázta, vagy azért, mert ez olyan ritkaság volt, amit nem tudott, vagy azért, mert nem akarta elrontani az apja poénját.

– Ha belenézel, akkor visszanéz beléd.

– Tutira – helyeselt Luke. – Hé, desszert lesz?

4

A dolgozattal együtt a felmérő négy órán át tartott. Szerencsére szünetet tartottak a közepén. Luke a padon ült az iskola előcsarnokában, majszolta a szendvicseket, amelyeket az anyja csomagolt, és vágyott egy könyvre. Magával hozta a Meztelen ebéd-et, de az egyik felügyelő elvette (a mobiljával együtt, bár azt mindenkinek le kellett adnia), és azt mondta neki, hogy később visszakapja. Még át is lapozta a könyvet, disznó képeket vagy puskát keresve.

Evés közben egyszer csak észrevette, hogy egy csomó vizsgázó állja körül. Nagyfiúk és lányok, alsós és felsős középiskolások.

– Öcsi! – szólalt meg az egyik. – Mi a fenét csinálsz itt?

– Vizsgázom – felelte Luke. – Akárcsak ti.

Ettől gondolkodóba estek. Aztán az egyik lány megkérdezte:

– Te olyan lángész vagy? Mint a filmeken?

– Dehogy – mosolyodott el Luke –, bár csakugyan megszálltam egy Holiday Inn Expressben az éjszaka.

Ezen nevettek, ami jó volt. Az egyik fiú fölemelte a tenyerét és Luke belecsapott.

– És hova mész? Milyen iskolába?

– Az MIT-ra, ha fölvesznek – felelte Luke, amivel füllentett, mert már mindkét választott iskolájából jelezték, hogy fel lesz véve, amennyiben ma jól szerepel. Ami nem jelentett gondot. Mostanáig sétagalopp volt a teszt. Jobban tartott a srácoktól, akik körülállták. Ősszel ilyenek lesznek minden osztályban, sokkal idősebbek nála, kétszer akkorák, mint ő, és természetesen mind őt bámulják. Ezt már megbeszélték Mr. Greerrel, aki figyelmeztette, hogy valószínűleg szörnyszülöttnek fogják nézni.

– Amit te érzel, az a fontos – mondta Mr. Greer. – Igyekezz ezt észben tartani. És ha tanácsadásra van szükséged, vagy csak valakire, akinek beszélhetsz az érzéseidről, ne habozz megtenni. És bármikor írhatsz nekem.

Az egyik lány – egy csinos vörös hajú – érdeklődött, hogy a hotelkérdést kapta-e matekból.

– Aaront? – kérdezte Luke. – Persze hogy azt.

– Nem emlékszel véletlenül, hogy mi volt a helyes megoldás?

A feladat úgy szólt, miként számítja ki, hogy egy Aaron nevű hapsinak mennyit kell fizetnie a motelben x számú éjszakáért, ha éjszakánként 99,95 $ a tarifa, plusz 8% az adó, és van még valami egyszeri ötdolláros költség. Luke természetesen emlékezett a megoldásra. Egy kicsit aljas kérdés, mert a válasz nem egy szám volt, hanem egy egyenlet.

– A B. Nézd. – Elővette a tollát, és ráírta az uzsonnászacskójára: 1,08(99,95) + 5.

– Biztos? – kérdezte a lány. – Én A-t írtam. – Lehajolt, elvette az uzsonnászacskót – a fiú érezte parfümjének finom orgonaillatát –, és azt írta: (99,95 + 0,08) + 5.

– Kiváló egyenlet – mondta Luke –, de azok, akik ezeket a teszteket kitalálják, ezzel vezetnek meg téged. – Ujjával megütögette az egyenletet. – Te csak egy éjszakára gondolsz. És nem számítod bele a szoba adóját.

A lány felnyögött.

– Semmi baj – mondta Luke. – A többivel valószínűleg nem volt gond.

– Talán tévedsz, és neki van igaza – vitatkozott az egyik fiú. Ő volt az, akivel összecsapták a tenyerüket.

A lány a fejét rázta.

– Nem téved. Kifelejtettem azt a kurva adót. Szívás.

Luke figyelte, ahogy lehajtott fejjel elmegy. Az egyik fiú utánasietett, és átkarolta a derekát. Luke irigyelte.

Egy másik, egy szálas dalia, aki formatervezett szemüveget viselt, leült mellé.

– Bizarr? – kérdezte. – Mármint olyannak lenni, mint te?

Luke fontolóra vette a kérdést.

– Néha – felelte. – Általában csak élek, tudod.

Az egyik felügyelő kihajolt és megrázott egy csengőt.

– Gyerünk, srácok!

Luke némileg megkönnyebbülve felállt. Az uzsonnászacskót a tornaterem ajtaja melletti szemétkosárba dobta. Még egyszer ránézett a csinos vörös hajúra, és ahogy bement, a szemétkosár három centit ugrott balra.

5

A vizsga második fele könnyebb volt az elsőnél, és úgy gondolta, hogy egész tűrhető munkát végzett. Mindenesetre nem tartott sokáig. Amikor kijött az iskolából, látta a csinos vörös lányt: magányosan ült egy padon és sírt. Luke azon tűnődött, vajon rosszul csinálta-e meg a tesztet, és ha igen, mennyire rosszul? Nem-oda-mehetsz-amit-elsőnek-választottál rosszul, vagy maradj-te-csak-a-népfőiskolán rosszul? És milyen érzés lehet olyan aggyal élni, amely nem ismeri az összes választ. Talán oda kellene mennie, hogy megpróbálja vigasztalni. Csak nem tudta, hogy a vörös lány jól kezelné-e, ha egy olyan srác vigasztalná, aki lényegében kölyök. Valószínűleg felszólítaná, hogy ássa ki a startgödröt. Eszébe jutott a szemetes, amint megmozdul – az ijesztő volt. Kinyilatkoztatás erejével hasított belé, hogy az élet lényegében egy hosszú felmérő, és nem csak négy-öt választás van benne, hanem a választások tucatjai, köztük olyan szarok, mint néhanapján, vagy talán igen, talán nem.

A mama integetett. Luke visszaintett, és futni kezdett a kocsi felé. Amikor becsatolta magát, a mama megkérdezte, mit gondol, sikerült-e a vizsga.

– Remekül – felelte Luke és a lehető legragyogóbban mosolygott, de közben is a vörös lányon járt az esze. A sírás is rossz, de ahogy lekókadt a feje – mint szárazságban a virág –, amikor Luke megmutatta neki a hibát az egyenletében, az valahogy még rosszabb volt.

Fölösleges erre gondolni, de persze az ember nem képes. Csak próbálj meg nem gondolni a jegesmedvére, mondta egyszer Dosztojevszkij, majd meglátod, hogy minden percben az eszedbe jut az átkozott.

– Mama!

– Tessék?

– Szerinted az emlékezés áldás vagy átok?

Anyjának ezen nem kellett töprengenie; csak az isten tudta, hogy ő mire emlékezett.

– Mindkettő, drágám.

6

Egy júniusi napon, pontosabban hajnali kettőkor, miközben Tim Jamieson végigkopogtatta DuPray főutcáját, fekete SUV kanyarodott fel a Wildersmoot Drive-ra, Észak-Minneapolis egyik elővárosában. Igen hülye név volt egy utcának; Luke és Rolf barátja Wildersmár Drive-nak hívták, részben mert ez még hülyébben hangzott, részben mert mindketten nagyon szerettek volna már vadul smárolni egy lánnyal.

A SUV-ban egy férfi és két nő ült. A férfit Dennynek hívták, a nőket Michelle-nek és Robinnak. Denny vezetett. A kanyargós, néma utca felénél lekapcsolta a világítást, a járda mellé húzódott és leállította a motort.

– Biztos, hogy nem TP? Mert nincs nálam a fóliasapkám.

– Haha – mondta Robin tökéletesen színtelen hangon a hátsó ülésről.

– Csak egy átlagos TK – felelte Michelle. – Úgyhogy ne parázz. Na, vágjunk bele.

Denny felnyitotta a két első ülés közötti konzolt és elővett egy mobiltelefont, amely mintha a kilencvenes évekből maradt volna itt: zömök, szögletes teste és rövid, vaskos antennája volt. Odaadta Michelle-nek. Miközben a nő beütött egy számot, a férfi kiemelte a konzol hamis alját, kiszedegetett vékony gumikesztyűket, két Glock Model 37-et, továbbá egy aeroszolos palackot, felirata szerint Glade légfrissítőt. Az egyik fegyvert Robinnak adta, a másikat megtartotta, az aerosol Michelle-é lett.

– Újra itt van, újra itt van, újra itt van a nagy csapat – kántálta, miközben felhúzta a kesztyűt. – Segged rubinpiros, tököd rubinpiros!

– Hagyd ezeket a gimnazista hülyeségeket – korholta Michelle. Aztán beleszólt a mobilba, amit a válla és az álla közé ékelt, hogy felhúzhassa a gumikesztyűt: – Symonds, hallasz?

– Hallak – felelte Symonds.

– Itt Rubinvörös. Megjöttünk. Intézd el a rendszert.

Várt, hallgatta, mit mond Jerry Symonds a vonal másik végén. Az Ellis-házban, ahol Luke és a szülei aludtak, az előszobában és a konyhában elsötétült a DeWalt riasztó kijelzője. Michelle vette az üzenetet, és fölemelt hüvelykujjal intett társainak.

– Oké, indulás.

Robin a vállára akasztotta a készültségi hátizsákot, amely akkora volt, mint egy közepes retikül. A belső fények nem gyúltak fel, amikor kiszálltak a minnesotai közúti járőr rendszámát viselő SUV-ból. Besorjáztak az Ellis- és a szomszédos Destin-ház közé (ahol Rolf aludt, talán éppen vad smárolásokról álmodva), majd beléptek a konyhába, Robinnal az élen, mert nála volt a kulcs.

Megálltak a tűzhelynél. Robin elővett a hátizsákból két kövér hangtompítót, és három gumipántos, könnyű szemüveget, melyektől rovarszerű lett a fejük, viszont ragyogóan kivilágosodott az árnyas konyha. Denny és Robin fölcsavarták a hangtompítókat, Michelle kiment a nappalin keresztül az előszobába, azután föl a lépcsőn.

Lassan, de tökéletes magabiztossággal mozogtak az emeleti folyosón. A futószőnyeg tompította a lépéseik neszét. Denny és Robin megálltak az első csukott ajtó előtt. Michelle továbbment a másodikhoz. Visszanézett társaira és a hóna alá csapta az aeroszolos palackot, hogy egyszerre felmutathassa széttárt ujjú két kezét: adjatok tíz másodpercet. Robin bólintott, és fölemelte a hüvelykujját.

Michelle kinyitotta az ajtót, és belépett Luke szobájába. A zsanérok halkan megnyikkantak. Csak egy hajcsomó látszott az ágyban fekvő alakból, kissé megrezzent, azután elnyugodott. Hajnali kettőkor a gyereknek úgy kellene aludnia, mint akit agyonvertek, de ez itt nyilvánvalóan nem így volt. Talán a zseni gyerekek nem úgy alusznak, mint a közönségesek, ki tudja? Michelle Robertson biztosan nem. A falon két plakát volt, a szemüvegen át mindkettő olyan tisztán látszott, mintha nappal lenne. Az egyiken egy gördeszkás száguldott, a térdét behajlítva, karját kinyújtva, kézfejét mereven feltartva. A másikon a Ramones volt, egy punkbanda, amelyet Michelle még a középiskolában hallgatott. Ma már mind halottak, elmentek a nagy égi Rockaway Beachre.

Keresztülvágott a szobán, fejben számolva, ahogy szokott: négy… öt…

Hatnál a csípője nekiütközött az íróasztalnak. Valamilyen trófea volt rajta, amely leesett. Nem volt hangos, Luke mégis hanyatt fordult és kinyitotta a szemét.

– Anya?

– Persze – felelte Michelle. – Amit csak akarsz.

Látta a kezdődő riadalmat Luke szemében, látta, hogyan nyílik a szája, valamit akar mondani. Visszafojtotta a lélegzetét, és pár centiméterről lefújta a gyereket az aeroszollal. A gyerek elaludt, mint a láng. Így szokták, és sose másnaposak, amikor hat-nyolc órával később felébrednek. Jobb kémiával túlélni, gondolta Michelle, és tovább számolt: hét… nyolc… kilenc.

Tíznél Denny és Robin beléptek Herb és Eileen szobájába, ahol rögtön egy probléma fogadta őket: a nő nem volt az ágyban. A fürdőszoba nyitott ajtajából trapéz alakú fénysáv hullott a padlóra. Ez túl világos volt a szemüvegeknek. Levették és ledobták őket. Itt parkettás padló volt, a kettős koccanás tisztán hallatszott a kemény deszkán.

– Herb? – kérdezte egy halk hang a fürdőszobából. – Leverted a vizespoharat?

Robin odament az ágyhoz, kihúzta a Glockot hátulról, a nadrágja korca alól, miközben Denny a fürdőszoba ajtajához lépett, meg sem próbálva halkítani a lépteit. Ehhez már késő volt. Megállt az ajtónál, a pisztolyt az arca mellé tartva.

A nő párnája még őrizte a fej lenyomatát, amikor Robin rátette a férfi arcára, és belelőtt. A Glock halkan köhintett, és a csőszáj egy kis barna maszatot hagyott a párnán.

Az aggodalmas arcú Eileen kilépett a fürdőszobából.

– Herb? Jól va…

Meglátta Dennyt. A férfi torkon ragadta, a Glockot a halántékához nyomta és meghúzta a ravaszt. Újabb köhintés. Az asszony a földre csúszott.

Közben Herb Ellis lába céltalanul rugdosott. A takaró, amelyet megosztott néhai feleségével, felhólyagzott és hullámzott. Robin még kétszer belelőtt a párnába, a Glock másodszorra már nem köhintett, hanem vakkantott, a harmadik lövés még hangosabbra sikerült.

Denny elvette a párnát.

– Mi az, túl sokszor láttad A Keresztapá-t? Jézus, Robin, a fél feje eltűnt. Mit kezd ezzel a temetkezési vállalkozó?

– A lényeg, hogy elvégeztem a munkám. – Igazság szerint nem szeretett rájuk nézni, amikor lelőtte őket, és kialudt bennük a fény.

– Légy férfi, lányom. Ez a harmadik hangos volt. Gyerünk.

Fölszedték a szemüvegeket, átmentek a fiú szobájába. Denny felkapta Luke-ot – nem jelentett gondot, a gyerek legföljebb negyvenöt kilót nyomott –, és állával intett a nőknek, hogy menjenek előre. Ugyanúgy távoztak, ahogy jöttek, a konyhán át. A szomszéd házban nem gyújtottak villanyt (a harmadik lövés ennyire nem volt hangos), csak tücsökciripelés hallatszott, meg egy távoli sziréna, talán St. Paulból.

A két ház között Michelle átvette a vezetést. Kilesett az utcára, azután intett a többieknek, hogy mehetnek. Denny Williams ezt a részt utálta a legjobban. Ha valaki álmatlanságtól gyötörve netán kinéz az ablakon és meglát három embert a szomszéd füvén hajnali kettőkor, az gyanús. Ha valamelyik visz valamit, ami egy testre hasonlít, az nagyon gyanús.

Ám a Wildersmott Drive, amely az Ikerváros{2} egy régen elhunyt nagyfejűjéről kapta a nevét, mélyen aludt. Robin kinyitotta a SUV hátsó ajtaját a járda felől, beült, és nyújtotta a karját. Denny odaadta neki a fiút. Luke feje a nő vállára billent. Robin a biztonsági öve után tapogatózott.

– Pfuj, hiszen ez nyáladzik! – mondta.

– Igen, öntudatlan állapotban szokás – felelte Michelle, és bezárta a hátsó ajtót, majd helyet foglalt az anyósülésen. Denny a volán mögé csusszant. Michelle elpakolta a fegyvereket és az aeroszolt, miközben Denny lassan elindult Ellisék háza elől. Az első kereszteződésnél visszakapcsolta a fényszórókat.

– Telefonálj – mondta.

Michelle ugyanazt a számsort ütötte be.

– Rubinvörös. Nálunk a csomag, Jerry. Becsült érkezési idő a repülőtérre huszonöt perc. Ébreszd fel a rendszert.

Ellisék otthonában életre kelt a riasztó. Amikor a rendőrök végre megérkeztek, és két halottat találtak, viszont egy fő hiányzott, a leglogikusabb gyanúsított a gyerek lett. Állítólag zseni, azok pedig hajlamosak enyhén ketyósak lenni, ugye. Szóval kissé labilisak. Majd megkérdik tőle, ha rátalálnak, és az csak idő kérdése. A kölykök elszökdösnek, de még a legzseniálisabb sem tud elrejtőzni.

Legalábbis nem sokáig.

7

Luke úgy ébredt föl, hogy emlékezett egy álmára – nem volt éppen lidércnyomás, de határozottan kellemetlen. Valami idegen nő került a szobájába, az ágya fölé hajolt, és szőke haja előrehullott kétfelől. Persze, amit csak akarsz, mondta. Mint az a csaj az egyik pornóvideóban, amiket néha megnéztek Rolffal.

Felült, körülnézett, és először azt hitte, hogy egy másik álomba került. A szobájában volt – ugyanaz a kék tapéta, ugyanazok a plakátok, ugyanaz az íróasztal a Little League trófeájával –, de hol az ablak? Az ablaka, amely Rolfék házára nézett, eltűnt.

Erősen lehunyta a szemét, azután ismét kinyitotta. Semmi sem változott, az ablaktalan szoba ablaktalan maradt. Fontolgatta, hogy megcsípi magát, de ez olyan közhelyes. Inkább megfricskázta az arcát. Minden maradt a régiben.

Kimászott az ágyból. A ruhái a széken voltak, ahova az anyja rakta még az este – alsónemű, zokni és póló az ülésen, a farmer összehajtva a támlán. Lassan felöltözött, arrafelé bámulva, ahol az ablaknak kellett volna lennie, aztán leült, hogy fölvegye a tornacipőjét. A kezdőbetűi ott voltak a cipő oldalán, LE, és ez rendjén is volt, de az E középső vízszintes vonala túl hosszú lett. Ez biztos.

Megfordította a cipőjét, utcai piszkot keresett a talpán, de nem találta. Most már halálbiztos, hogy ez nem az ő cipője. A fűző sem stimmel. Túl tiszta. Habár tökéletesen illett a lábára.

A falhoz ment, megtapogatta, hátha ott az ablak a tapéta alatt. Nem volt ott.

Megőrült volna? Csak úgy, hipp-hopp, mint a srác abban a rémfilmben, amelyet M. Night Shyamalan írt és rendezett? Nem az van, hogy azok a srácok, akiknek magas fokon működik az agya, hajlamosak az idegösszeomlásra? De ő nem őrült meg. Éppen olyan normális volt, mint az este, amikor lefeküdt. A filmben az őrült srác azt gondolta, hogy épelméjű – ez volt Shyamalan csavarja –, de a pszichológiakönyvek szerint, amelyeket Luke elolvasott, a legtöbb őrült tudja, hogy őrült. Ő nem az.

Kicsi korában (amikor ötéves volt, nem tizenkettő) lelkesen gyűjtötte a politikai kitűzőket. Az apja örömmel segített gyarapítani a gyűjteményét, mert a legtöbb kitűző igazán olcsó volt az eBayen. Luke-ot – még számára is érthetetlen okokból – különösen elbűvölték a vesztes elnökjelöltek kitűzői. Végül elmúlt a láz, és a legtöbb kitűző valószínűleg a padláson vagy a pincében kötött ki, de egyet félretett afféle kabalának. Kék repülőgép volt rajta, a SZÁRNYAK WILLKIE-ÉRT felirat koszorújában. Wendell Willkie Franklin Roosevelt ellen indult 1940-ben, de csúnyán kikapott, mindössze tíz államban nyert, összesen nyolcvankét elektort szerzett.

Luke a Little League-serlegben tartotta. Most belekotort a serlegbe, de nem talált semmit.

Ezután odament a plakáthoz, amely Tony Hawkot ábrázolta a Birdhouse deszkáján. Látszólag rendben volt, de csak látszólag. Hiányzott az apró szakadás a bal oldalon.

Nem az övé a cipő, a plakát. Eltűnt Willkie kitűzője.

Ez nem az ő szobája.

Valami rémülten verdesni kezdett a mellében. Többször egymásután mélyen beszívta a levegőt, hogy megnyugodjon. Az ajtóhoz ment, megmarkolta a kilincset, biztosra véve, hogy zárva lesz.

Nem volt zárva, de az ajtó mögött a folyosó nem is hasonlított annak a háznak az emeletére, ahol tizenkét éve lakik. Lambéria helyett salakbeton tömböket látott, halvány, ipari zöldre festették. Az ajtóval szemben egy plakát három kisgyereket ábrázolt, nagyjából annyi idősek voltak, mint Luke, és egy mező magas füvében futottak. Az egyik ugrás közben dermedt meg. Vagy bolondok voltak, vagy hihetetlenül boldogok. Az üzenet a plakát alján az utóbbit sugallta. CSAK EGY ÚJABB NAP A PARADICSOMBAN!

Kilépett a folyosóra, amelyet jobbról kétszárnyú ajtó zárt le, az a típus, amelyiken keresztrúd van. Balra talán háromméternyire egy lány ült a padlón, trapéznadrágban és puffos ujjú blúzban. Fekete volt. Egykorú lehetett a fiúval, és cigarettázott.

8

Mrs. Sigsby az asztalánál ült, és a számítógépét nézte. Méretre készült DVF kosztümöt viselt, amely nem álcázhatta zörgő csontjait. Szürke haját műgonddal frizírozták tökéletesre. Dr. Hendricks állt mellette. Jó reggelt, Madárijesztő, gondolta, bár sose mondta volna ki.

– Nos – szólalt meg Mrs. Sigsby. – Itt van. A legújabb szerzemény. Lucas Ellis. Életében most az egyszer utazott Gulfstreamen, és még csak nem is tud róla. Minden beszámoló szerint csodagyerek.

– Már nem sokáig – mondta dr. Hendricks, és jellegzetes nevetését hallatta, először belégzés, aztán ki, valahogy hihá hangon. Ezért a nevetésért, a kiálló metszőfogaiért és a rendkívüli, csaknem kétméteres magasságáért akasztották rá a technikusok a Donkey Kong nevet.

Az asszony megfordult, és szúrósan nézett rá.

– Ők a mi gyámoltjaink! Nem méltányoljuk az olcsó vicceket, Dan.

– Bocs. – A legszívesebben hozzátette volna: Most hülyéskedsz, Siggers?

Meggondolatlanság lett volna ilyet mondani, különben is költői kérdés volt. Ez az asszony senkivel sem szokott hülyéskedni. Siggers olyan volt, mint az ismeretlen náci pojáca, aki szenzációs ötletnek tartotta kiíratni Auschwitz kapuja fölé: Arbeit macht frei.

Mrs. Sigsby fölemelte az új fiú kartotékját. Hendricks egy kör alakú, rózsaszín öntapadót ragasztott a jobb felső sarokba.

– Megtudott bármit is a rózsaszínjeitől, Dan? Egyáltalán valamit?

– Tudja, hogy mit. Látta az eredményeket.

– Igen, de mi volt közte a használható?

Mielőtt a jó doktor válaszolhatott volna, Rosalind dugta be a fejét.

– Van némi papírmunkám önnek, Mrs. Sigsby. Öt új érkezik. Tudom, hogy szerepeltek az adatlapján, de idő előtt jönnek.

Mrs. Sigsby elégedettnek tűnt.

– Mind az öt ma! Bizonyára helyes életű vagyok.

Nem bírod kimondani, gondolta Hendricks (vagyis Donkey Kong), hogy igaz életű vagy, mi? Rád is szakadna a plafon.

– Ma csak kettő – válaszolta Rosalind. – Pontosabban ma éjjel. A Smaragd csapattól. Holnap három, az Opáltól. Négy TK. Egy TP, és ő nagy fogás. Kilencvenhárom nanogram BDNF.{3}

– Avery Dixon, igaz? – kérdezte Mrs. Sigsby. – Salt Lake City.

– Orem – helyesbített Rosalind.

– Egy mormon Oremből – mondta dr. Hendricks, és ismét nyihogott.

Fogás bizony, gondolta Mrs. Sigsby. Dixon lapján nem lesz rózsaszín öntapadó. Ahhoz túl értékes. Minimális injekciók, nem kockáztatják a görcsöket, sem a fulladásközeli élményeket. Kilencven BDNF fölött semmiképp.

– Kiváló hírek. Igazán kiválóak. Hozd be az aktákat és tedd az asztalomra. E-mailban is elküldted őket?

– Természetesen – mosolygott Rosalind. E-maillel működik a világ, de Mrs. Sigsby jobban szereti a papírt a pixeleknél; régi iskola. – Azonnal hozom őket.

– Egy kávét is, szintén azonnal.

Mrs. Sigsby az orvos felé fordult. Ilyen magas, mégis pocakos. Orvosként tudnia kellene, milyen veszélyes ez, különösen egy ilyen magas embernél, amelyben a vérkeringésnek eleve keményen kell dolgoznia. De senki sem ért annyira a valóság ignorálásához, mint egy orvos.

Egyikük sem volt TP, de ebben a pillanatban ugyanazt gondolták: mennyivel könnyebb volna az egész, ha rokonszenv lenne a kölcsönös utálat helyén.

Amikor ismét kettesben maradtak, Mrs. Sigsby hátradőlve felnézett a fölé tornyosuló orvosra. – Egyetértek, hogy Ellis úrfi szellemi képességei nem számítanak az Intézet munkája szempontjából. Lehetne akár hetvenöt is az IQ-ja. Viszont éppen ezért hoztuk el egy kicsit korán. Nem csupán egy, de két első osztályú iskolába vették fel – az MIT-ra és az Emersonra.

Hendricks pislogott.

– Tizenkét éves korában?

– Igen. Szüleinek meggyilkolása és az ő eltűnése hír lesz, noha nem nagy hír Minneapolison kívül, és legföljebb egy hétig ver hullámokat az interneten. Sokkal nagyobb visszhangja lenne, ha akkor párologna el, amikor már szenzáció lett a bostoni egyetemen. Az ilyesfajta kölykök könnyen bekerülnek a tévéhíradókba, rendszerint a szenzáció rovatba. És mit mondok én mindig, doki?

– Hogy a mi munkánkban a semmi hír a jó hír.

– Helyes. Egy tökéletes világban elengednénk. Épp elég TK van. – Megütögette a rózsaszín pöttyöt az űrlapon. – És ez azt jelenti, hogy a BDNF nem minden, akármilyen magas. Csak hát…

Nem kellett befejeznie. Bizonyos árucikkek egyre ritkábbak. Elefántagyarak. Tigrisbőrök. Orrszarvútülkök. Ritkafémek. Még az olaj is. Hozzájuk lehet csapni a különleges gyerekeket, akiknek rendkívüli képességeik vannak, függetlenül az intelligenciájuktól. Ezen a héten még öt érkezik, beleértve a Dixon fiút. Nagyon jó merítés, de két éve lehetett volna harminc.

– Ó, nézze! – mondta Mrs. Sigsby. Számítógépének képernyőjén az újonc odament az Első Részleg legrégebbi lakójához. – Éppen most készül találkozni a túl okos Bensonnal, aki ismerteti vele a helyzetet, vagy legalábbis annak egy változatát.

– Még mindig az Első Részlegben – jegyezte meg Hendricks. – Meg kellene tennünk hivatalos vendégfogadónak.

Mrs. Sigsby jegesen mosolygott rá.

– Magánál biztosan jobb lenne, doki.

Hendricks lenézett rá, és fontolgatta, hogy azt mondja: Ebből a szögből látom, milyen gyorsan ritkul a hajad, Siggers. Köszönd mérsékelt, ám elhúzódó anorexiádnak. A fejbőröd olyan rózsaszín, mint egy albínó nyúl szeme.

Gondolatban sok mindent mondott volna még az Intézet nyelvtannáci, csecstelen főigazgatójának, de sosem tette meg. Nem lett volna bölcs dolog.

9

A salakbeton folyosót ajtók és plakátok szegélyezték. A lány egy olyan plakát alatt ült, amelyen egy fekete fiú és egy fehér lány nyomták össze a homlokukat és hülyén vigyorogtak, ezzel a szöveggel: ÉN AZT VÁLASZTOTTAM, HOGY BOLDOG LESZEK!

– Neked tetszik az? – kérdezte a fekete lány. Közelebbről látszott, hogy a szájából lógó cigaretta csak valamiféle rágó. – Én megváltoztatnám, hogy ÉN AZT VÁLASZTOTTAM, HOGY BOLOND LESZEK, de lehet, hogy elvennék a tollamat. Néha lepereg róluk, néha nem. A probléma az, hogy sosem tudod, éppen mi a helyzet.

– Hol vagyok? – kérdezte Luke. – Mi ez a hely? – Úgy érezte, mindjárt elsírja magát. Sejtette, hogy főleg a zavarodottság miatt.

– Isten hozott az Intézetben – felelte a lány.

– Még Minneapolisban vagyunk?

A lány elnevette magát.

– Aligha. És ez itt már nem Kansas, Totó. Maine-ben vagyunk. A világ végén. Legalábbis Maureen szerint.

– Maine-ben? – Luke megrázta a fejét, mintha ütést kapott volna a halántékára. – Biztos?

– Ja. Nagyon fehér vagy, fehér fiú. Le kellene ülnöd, mielőtt összeesel.

Luke leült, egyik kezével a falnak támaszkodva, mert nem akart hajolni a térde. Sokkal inkább leroskadt.

– Otthon voltam – mondta. – Otthon voltam, azután itt ébredtem föl. Egy szobában, amelyik úgy néz ki, mint az enyém, de nem az.

– Tudom – mondta a lány. – Sokkoló, mi? – A nadrágja zsebébe nyúlt, és elővett egy dobozt. Egy cowboy pörgette rajta a lasszóját. SODORT CIGIRÁGÓ, írták a dobozra. FÜSTÖLJ, MINT APU! – Kérsz egyet? Egy kis cukor segíthet a lelkiállapotodon. Az enyémen mindig segít.

Luke átvette a dobozt és felnyitotta. Hat cigaretta maradt benne, mindegyik vörös hegyű, ami nyilván a parazsat jelentette. Kivett egyet, a szájába dugta, szétrágta. Édesség öntötte el a száját.

– Valódi cigarettával sose próbáld meg – tanácsolta a lány. – Feleennyire se ízlene.

– Nem tudtam, hogy még mindig árulnak ilyet – mondta Luke.

– Persze hogy nem árulnak – válaszolta a lány. – Füstölj, mint apu? Viccelsz? Ez műtárgy. Nálunk furcsa dolgok vannak a kantinban. Többek között valódi cigaretta, akár hiszed, akár nem. Csupa füstszűrő nélküli, Lucky Strike, Chesterfield és Camel, mint a Turner Classic Movies filmjeiben. Kipróbálnám, de apám, hogy az mennyi zsetonba kerül!

– Valódi cigarettát? De csak nem gyerekeknek?

– Itt csak gyerekek vannak. Nem mintha az Első Részlegben olyan sokan lennénk most. Maureen azt mondja, többen fognak jönni. Nem tudom, honnan szerzi az információit, de rendszerint nem téved.

– Cigarettát gyerekeknek? Mi ez? Játékország? – Nem mintha most kedve lett volna játszani.

A lány kacagott.

– Mint a Pinokkió-ban! Jó ötlet! – Fölemelte a kezét. Luke belecsapott a tenyerébe, és kicsit jobban érezte magát. Nehéz lett volna megmondani, miért.

– Mi a neved? Nem szólíthatlak folyton fehér fiúnak. Kissé rasszista.

– Luke Ellis. És a tied?

– Kalisha Benson. – Fölemelte az ujját. – Most pedig figyelj, Luke. Hívhatsz Kalishának vagy Shának. Csak Pajtásnak ne hívj.

– Miért? – Luke még mindig igyekezett összeszedni magát, és még mindig nem sikerült. Közel sem. Bevette a cigaretta másik felét, azt, amelyen a hamis parázs piroslott.

– Mert Hendricks és a seggfej haverjai ezt mondják, amikor eljönnek, hogy injekciót adjanak vagy teszteket csináljanak. „Egy tűt szúrok a karodba, és az fájni fog, pajtás. Kenetet veszek a torkodból, amitől fuldokolsz, mint egy kurva partra vetett hal, pajtás. Bedugunk a tartályba, de te tartsd vissza a lélegzetedet, pajtás.” Hát ezért ne hívj Pajtásnak.

Luke alig figyelt arra, amit Kalisha a tesztekről mondott, noha később majd fontolóra veszi őket. Most a kurva foglalkoztatta. Sokszor hallotta más fiúktól (ő és Rolf is sokszor mondták, amikor nem voltak otthon), és a csinos vöröstől is hallotta, de vele egykorú lánytól még soha. Ez alighanem annyit jelent, hogy védett életet élt.

A lány rátette a kezét a térdére, amitől Luke picit megbizsergett, és komolyan nézett rá.

– De az a tanácsom, hogy tényleg légy közreműködő, nem számít, mekkora szívás, nem számít, mit dugnak le a torkodon vagy föl a seggedbe. A tartályról nem sokat tudok, én magam sosem voltam benne, csak hallottam róla, de azt tudom, hogy ameddig tesztelnek, addig az Első Részlegben maradsz. Nem tudom, mi folyik a Hátsó Részlegben, és nem is akarom tudni. Csak annyit tudok, hogy a Hátsó Részleg olyan, mint a Svábbogár Motel – a srácok bejelentkeznek, de ki már nem. Ide legalábbis nem.

Luke visszanézett arra, amerről jött. Volt egy rahedli motivációs plakát, meg egy csomó ajtó, mindkét oldalon vagy nyolc.

– Hány gyerek van itt?

– Öt, veled és velem együtt. Az Első Részleg sosem volt zsúfolt, de pillanatnyilag olyan, mint egy kísértetváros. Sétálgatnak a tinik.

– És Michelangelót dicsérik…{4} – motyogta Luke.

– He?

– Nem érdekes. Mi…

A folyosó közelebbi végén kinyílt a kétszárnyú ajtó, és feltűnt háttal nekik egy barna ruhás asszony. A fenekével tartotta az ajtót, miközben küzdött valamivel. Kalisha felpattant.

– Hé Maureen, hé, lányom, várj csak, hadd segítsünk!

Mivel többes számot használt, Luke felállt és utánament. Közelebbről látta, hogy a barna ruha valójában afféle uniformis, amilyet a szobalányok viselnek egy elegáns szállodában – mondjuk, közepesen elegánsban, mert nem volt kicsicsázva fodrokkal vagy hasonlókkal. Maureen egy mosodai kosarat igyekezett áthúzni a fémcsíkon, amely elválasztotta a folyosó innenső részét és a nagy szobát. Társalgó lehetett, mert székek voltak benne, és az ablakokon besütött a nap. Volt egy tévé is, akkora, mint a mozivászon. Kalisha kinyitotta az ajtó másik szárnyát, hogy több legyen a hely. Luke megfogta a mosodai kosarat (a DANDUX szót stencilezték az oldalára), és segített áthúzni oda, amire kezdett úgy gondolni, mint a háló folyosójára. A kosárban lepedők és törülközők voltak.

– Köszönöm, fiam – mondta az asszony. Elég idős volt, jó sok szürkével a hajában, és fáradtnak látszott. Fonnyadt bal mellén MAUREEN feliratú névkártyát viselt. – Te új vagy. Luke-nak hívnak, igaz?

– Luke Ellis. Honnan tudta?

– Rajta vagy a mai papíromon. – Félig kihúzott egy összehajtogatott papírlapot a szoknyája zsebéből, azután visszadugta.

Luke a kezét nyújtotta, ahogy tanították.

– Örülök, hogy találkoztunk.

Maureen kezet rázott vele. Egész kedves asszonynak tűnt, ezért a fiú örült a találkozásnak. Annak viszont nem örült, hogy itt kell találkozniuk; félt és aggódott, a szülei miatt legalább annyira, mint magáért. Most már hiányoztak neki. Nem akarhatják azt hinni, hogy a fiuk megszökött, de amikor üresen találják a szobáját, mi másra következtethetnek? A rendőrség hamarosan keresni fogja, ha nem keresi máris, de ha Kalishának igaza van, akkor innen nagyon messze kutatnak.

Maureen tenyere meleg és száraz volt.

– Maureen Alvorson vagyok. Házvezetőnő és mindenes. Én tartom rendben a szobádat.

– Úgyhogy ne adj neki túl sok munkát – intette Kalisha, és fenyegető pillantást vetett Luke-ra.

Maureen elmosolyodott.

– Drága vagy, Kalisha. Ez itt nem látszik olyan rendetlennek, mint az a Nicky. Ő olyan, mint a szutykos Pig-pen a Snoopy-ból. A szobájában van? Nem látom a játszótéren George-dzsal és Irisszel.

– Ismered Nickyt – felelte Kalisha. – Ha délután egy előtt kel, neki az már korai.

– Akkor csak a többiek szobáját teszem rendbe, de a dokik egykor várják. Ha nincs fent, majd felkeltik. Örülök, hogy találkoztunk, Luke. – Azzal továbbment, ezúttal tolta a kosarát és nem vonszolta.

– Gyere! – Kalisha megfogta Luke kezét, és a fiú, bármennyire aggódott is a szülei miatt, ismét megbizsergett.

A lány behúzta maga után a társalgóba. Luke szeretett volna körülnézni, különösen az automaták érdekelték (igazi cigaretta, lehetséges ez?), de ahogy az ajtó bezáródott mögöttük, Kalisha megrohanta. Komoly, szinte vad volt az arca.

– Nem tudom, meddig leszel itt, mellesleg azt sem tudom, hogy én meddig maradok, de amíg itt vagy, légy kedves Maureennal, hallod? Ezen a helyen komisz pöcsök dolgoznak, de ő nem tartozik közéjük. Ő kedves. És mindenféle problémái vannak.

– Miféle problémái? – kérdezte a fiú főleg udvariasságból. Kinézett az ablakon arra a helyre, ami a játszótér lehetett. Két gyerek volt ott, egy fiú és egy lány, nagyjából egykorúak vele, vagy valamivel idősebbek.

– Azt gondolja, hogy talán beteg, de nem akar orvoshoz menni, mert nem engedheti meg magának a betegséget. Kábé negyvenezret keres egy évben, és kábé kétszer annyit kellene fizetnie számlára. A férje halmozta fel őket, azután lelépett. És ez egyre csak nő, érted? A kamatok miatt.

– A vig – mondta Luke. – Apa így hívja. A vigoris rövidítése. Ukrán szó, nyereséget jelent. Gengszterek használják, és apa azt mondja, a hitelkártyacégek lényegében gengszterekből állnak. Annak alapján, ahogy kiszámítják a kamatos kamatot, apa…

– Mi? Fején találta a szöget?

– Igen. – Nem nézte tovább a kinti gyerekeket – feltehetőleg George-ot és Irist –, inkább visszafordult Kalishához. – Mindezt ő mondta el neked? Egy gyereknek? Ász lehetsz interperszonális kapcsolatokban.

Kalisha meglepődött, azután felkacagott, sőt valósággal hahotázott, a kezét a csípőjére téve, a fejét hátrahajtva, amitől inkább nőnek látszott, mint gyereknek. – Intraperszonális kapcsolatok! Neked aztán van dumád, Lukey!

– Inter, nem intra – javította ki a fiú. – Hacsak nem egy egész csoporttal találkozol. Hogy hitelügyi tanácsokat adj nekik, vagy hasonló. – Szünetet tartott. – Ez, izé, egy vicc. – És meglehetősen gyenge. Kocka vicc.

A lány kutatóan nézett végig rajta, fentről lefelé, azután vissza, amitől a fiún ismét végigfutott az az egyáltalán nem kellemetlen borzongás.

– Ennyire okos vagy?

Luke kicsit zavartan vállat vont. Általában nem fitogtatta az eszét – ez a világon a legrosszabb módja annak, hogy barátokat szerezzen, és befolyásoljon másokat –, de most izgatott volt, zavart volt, aggódott és akár be is vallhatja, hogy be volt szarva. Egyre nehezebb volt nem gyerekrablásnak minősíteni ezt az élményt. Végtére is ő gyerek, és ha Kalisha igazat mond, az otthonától több ezer kilométernyire ébredt föl. Vajon a szülei vita nélkül engedték el, vagy harc árán? Aligha. Akármi történt is vele, remélhetőleg ők közben aludtak.

– Piszkosul okos vagy, úgy sejtem. TP vagy TK vagy? Szerintem TK.

– Nem tudom, miről beszélsz.

Pedig talán tudta. Eszébe jutott, hogyan csörögtek a tányérok néha a szekrényben, hogy a szobája ajtaja magától nyílt és csukódott, meg az is, hogyan ugrált a tepsi a Rocket Pizza asztalán. Meg az is, hogyan csúszott arrébb a szemetes a felmérőn.

– TP a telepátia, a TK pedig…

– Telekinézis.

A lány elmosolyodott, és rábökött.

– Te aztán tényleg okos vagy. Igen, telekinézis. Vagy egyik, vagy másik, feltehetőleg senki nem képes mindkettőre, legalábbis a technikusok ezt mondják. Én TP vagyok! – Ezt bizonyos büszkeséggel mondta.

– Olvasol az agyakban – felelte Luke. – Naná. Mindennap, vasárnap kétszer.

– Mit gondolsz, honnan tudom azt, amit Maureenról mondtam? Sose beszél a problémáiról, nem az a fajta. Én pedig nem tudok részletet, csak az általánosságokat. – Töprengett. – Van valami egy babáról is. Ami fura. Egyszer megkérdeztem, van-e gyereke, és azt mondta, nincs.

Kalisha vállat vont.

– Mindig képes voltam rá, mármint hol igen, hol nem, szakaszosan, de ez nem olyan, mintha Superman lennék. Ha olyan lennék, már leléptem volna.

– Komolyan?

– Igen, és ez az első vizsgád. Az első a sokból. Egy számra gondolok egy és ötven között. Mi ez a szám?

– Fogalmam sincs.

– Ez igaz? Nem kamuzol?

– Abszolút nem kamuzok. – Odament a szoba végében levő ajtóhoz. Kint a srác kosárra dobott, a lány a trambulinon ugrált – semmi különös, ülésből pattant föl, időnként megpördült. Egyikükön sem látszott, hogy jól éreznék magukat; inkább mintha csak elütötték volna az időt. – Ők George és Iris?

– Ja. – Kalisha odajött hozzá. – George Iles és Iris Stanhope. Mindkettő TK. A TP ritkább. Hé, okos gyerek, ez rá a jó szó, vagy inkább azt, hogy kevésbé gyakori?

– Mindkettő jó, de én inkább azt mondanám, hogy kevésbé gyakori.

A lány néhány másodpercig töprengett, azután elnevette magát és ismét rászegezte az ujját.

– Ügyes!

– Kimehetünk?

– Persze. A játszótér sosincs zárva. Nem mintha sokáig szeretnél maradni, a rovarok eléggé csípnek itt az isten háta mögött. Van rá Dettol a fürdőszobai gyógyszerszekrényben. Azt kéned használnod, és ne spórolj vele. Maureen azt mondja, a rovarhelyzet jobb lesz, ha kikelnek a szitakötők, de én még egyet se láttam.

– Rendes srácok?

– George és Iris? Persze. Gondolom. Mármint nem vagyunk annyira jóban, vagy ilyesmi. George-ot csak egy hete ismerem. Iris… izé… azt hiszem, tíz napja jött. Olyantájt. Utánam Nick van itt legrégebben. Nick Wilholm. Ne számíts túl mély kapcsolatokra az Első Részlegben, okos gyerek. Ahogy mondtam, sétálgatnak. És egyik se dicséri Michelangelót.

– Te mióta vagy itt, Kalisha?

– Csaknem egy hónapja. Túlkoros vagyok.

– Akkor elmondod nekem, mi folyik itt? – A kinti gyerekek felé biccentett. – Vagy ők?

– Elmondjuk neked, amit tudunk, és amit a lótifutik meg a technikusok mondanak, de van egy olyan érzésem, hogy a zöme hazugság. George ugyanígy érzi. Ami Irist illeti… – Elnevette magát. – Olyan, mint Mulder ügynök az X-akták-ban. Hinni akar.

– Miben?

Kalisha megint úgy nézett rá – bölcsen és szomorúan –, amitől inkább látszott felnőttnek, mint gyereknek.

– Hogy ez csupán kis kitérő az élet országútján, és végül minden rendbe jön, mint a Scooby-Doo-ban.

– Hol vannak a szüleid? Hogy kerültél ide?

A felnőttes pillantás eltűnt.

– Erről most nem akarok beszélni.

– Jól van. – Talán Luke sem akarta. Legalábbis még nem.

– Amikor majd találkozol Nickyvel, ne aggódj, ha szónokolni kezd. Így ereszti le a gőzt, és némelyik szónoklata… – Kalisha töprengett. – Szórakoztató.

– Ha te mondod. Megtennél nekem egy szívességet?

– Persze, ha tehetem.

– Ne hívjál „okos srácnak”. Luke a nevem. Használd azt, jó?

– Ezt megtehetem.

Luke a kilincsért nyúlt, de a kislány megfogta a csuklóját.

– Még valami, mielőtt kimennénk. Fordulj meg, Luke.

A fiú engedelmeskedett. A lány úgy három centivel volt magasabb nála. Luke nem tudta, hogy Kalisha meg fogja csókolni, amíg meg nem tette, méghozzá nyitott szájjal. Sőt a nyelvét is becsúsztatta a fiú ajkai közé egy-két másodpercre, és ez nem csupán bizsergés volt, de komoly megrázkódtatás, mintha bedugta volna az ujját egy konnektorba. Az első igazi csók, méghozzá vad smár! Hogy irigykedne Rolf!, gondolta Luke (már amennyire képes volt gondolkodni közvetlenül az esemény után).

A lány elégedett arccal elhúzódott.

– Ez nem igaz szerelem, vagy ilyesmi, ne is gondolj rá. Még az sem biztos, hogy szívesség, de talán. Az első héten karanténban voltam. Van pötty, nincs szuri.

A cukorkás automata melletti plakátra mutatott. Székben ülő fiút ábrázolt, aki boldogan mutatott egy csomó színes pöttyre a fehér falon. Mosolygó orvos (fehér köpeny, nyakában sztetoszkóp) állt a plakáton, kezét a fiú vállán nyugtatva. A kép fölé azt írták: SZURI A PÖTTYÖKÉRT! Alá: MINÉL HAMARABB MEGLÁTOD ŐKET, ANNÁL HAMARABB MÉSZ HAZA!

– Mi az ördög ez?

– Most ne törődj vele. A családom oltásellenes, és két nappal azután, hogy idekerültem az Első Részlegbe, megkaptam a bárányhimlőt. Köhögés, magas láz, csúnya nagy vörös foltok, ami belefér. Azt hiszem, túl vagyok rajta, és ismét tesztelnek, de lehet, hogy egy kicsit még fertőzök. Ha szerencséd van, megkapod, és két hétig csak gyümölcslét iszol, és tévézel, szurkálás és MRI helyett.

A lány észrevette őket és integetni kezdett. Kalisha visszaintett, és mielőtt Luke megszólalhatott volna, kilökte az ajtót.

– Gyere. Töröld le a képedről a bárgyúságot, és ismerd meg őket.

SZURIK ÉS PÖTTYÖK

1

Az Intézet ebédlővel kombinált társalgójának ajtaja előtt Kalisha átkarolta Luke vállát, és magához húzta. A fiú azt gondolta – igazából remélte –, hogy ismét meg akarja csókolni, de a lány suttogni kezdett a fülébe. Ajka borzongatóan birizgálta Luke bőrét.

– Beszélj, amiről akarsz, csak Maureenról ne mondj semmit, vágod? Úgy gondoljuk, hogy csak ritkán hallgatnak le, de jobb az óvatosság. Nem akarom, hogy Maurennak baja legyen.

Oké, Maureen a házvezetőnő, de kik a lehallgatók? Luke még sosem érezte magát ilyen elveszettnek, még akkor sem, amikor négyéves korában tizenöt végtelen percre elszakadt az anyjától a szupermarketben.

Közben, ahogy Kalisha megjósolta, rátaláltak a rovarok. Kicsi, fekete rovarok, amelyek felhőkben kerülgették.

A játszótér nagy részét apró szemű kavics borította. A kosárlabdapályát, ahol a George nevű srác most is dobált, leaszfaltozták, a trambulint valami szivacsos anyag vette körül, hogy ha valaki rosszul ugrik, puhára essék. Volt még akadálypálya, tollaslabdapálya és egy csomó élénk színű henger a kicsiknek, hogy alagutat építhessenek – nem mintha lettek volna itt olyan kicsik, akik használhatnák. Volt még hinta, libikóka és csúszda. A piknikezőasztalok melletti hosszú, zöld szekrényre azt írták: JÁTÉKOK ÉS FELSZERELÉS, valamint: KÉRLEK, TEDD VISSZA, AMIT ELŐVETTÉL.

A játszóteret legalább háromméteres drótkerítés vette körül, és Luke látta a kamerákat, amelyek két sarokból bámultak lefelé. Porosak voltak, mintha jó ideje nem takarították volna őket. A kerítés mögött csak erdő volt, főleg fenyves. A törzsek vastagsága alapján a fiú körülbelül nyolcvanévesnek nézte őket. A képlet – az Észak-Amerika fái című könyv szerint, amelyet egy szombat délutánon olvasott tízévesen – igazán egyszerű volt. Nem szükséges megszámolni az évgyűrűket. Csupán meg kell becsülnünk egy fa kerületét, amit elosztunk π-vel, a kapott átmérőt megszorozzuk az észak-amerikai fenyők növekedési faktorával, azaz 4,5-tel, és a könnyű számítás után levonhatjuk a következtetést, hogy itt elég hosszú ideje, talán két nemzedék óta nem volt fakitermelés. Akármi is az Intézet, egy öreg erdő közepén áll, vagyis az isten háta mögött. Ami a játszóteret illeti, Luke első gondolata az volt, hogy ha egy börtönben tornaudvart építenének 6–16 éves srácoknak, az pontosan ilyen lenne.

A lány – Iris – meglátta őket és intett. Röpködő lófarokkal kettőt bucskázott a trambulinon, azután lepattant a szivacsos anyagra, terpeszben, behajlított térdekkel.

– Sha! Hát te kit hoztál?

– Luke Ellist – felelte Kalisha. – Ma reggel jött, új fiú.

– Szia, Luke – Iris odajött, és kezet nyújtott. Keszeg lány volt, öt centivel magasabb Kalishánál. Kedves, csinos arca volt, arca és homloka fénylett valamitől, amit Luke a verejték és a rovarriasztó keverékének nézett. – Iris Stanhope.

Luke kezet rázott vele. Észrevette, hogy a rovarok – Minnesotában muskának hívják őket, hogy itt mi a nevük, arról fogalma sincs – őt is munkába vették.

– Nem örülök, hogy itt vagyok, de annak igen, hogy megismertelek.

– A texasi Abilene-ből jöttem. És te?

– Minneapolis. Az a…

– Tudom, hol van – szakította félbe Iris. – A millió tó földje, vagy valami ilyen szarság.

– George! – rikoltotta Kalisha. – Hol a jó modor, fiatalember? Gyere csak ide!

– Jó, csak várj. Ez fontos. – George a szabaddobást jelző vonalhoz illesztette a lábát az aszfalt szélén, és halk, feszült hangon beszélni kezdett. – Jól van, emberek, hét kemény meccs után most jön a döntő. Kettős hosszabbítás, a Wizards vezet egy ponttal a Celtics előtt, és George Ilesnak, aki most áll fel a padról, esélye van rá, hogy megnyerje a meccset. Ha egy kosarat dob, a Wizards megint döntetlenre áll. Ha mindkettőt bedobja, akkor történelmet ír, a képe valószínűleg bekerül a Kosárlabda-hírességek Csarnokába, és talán nyer egy Tesla kabriót…

– Azt csináltatni kellene – mondta Luke. – A Tesla nem gyárt kabriót, legalábbis még nem.

George oda se figyelt.

– Senki sem számított Ilesra ebben a pozícióban, Iles a legkevésbé. Síri csend borul a Capital One Arénára…

– És ekkor fingik valaki! – rikoltotta Iris. Kidugta a nyelve hegyét, és hosszasan berregett. – Valóságos trombitaszó! És büdös is!

– Iles mélyen beszívja a levegőt… kétszer pattogtat a földön a labdával, ami a védjegye…

– Azonfelül, hogy szájmenése van, George nagyon aktív fantáziaéletet él – mondta Iris Luke-nak. – Hozzá kell szoknod.

George egy pillantást vetett rájuk.

– Iles haragosan végigmér egy magányos Celtics-szurkolót, aki hergeli… egy lány az, aki butának látszik, és elképesztően csúnya…

Iris ismét trombitált egyet.

– Iles szembenéz a kosárral… Iles rádobja…

Mellé.

– Jézusom, George – mondta Kalisha –, ez borzalmas volt. Vagy fejezd be a kurva meccset, vagy veszítsél, hogy dumálhassunk. Ez a srác nem tudja, mi történt vele.

– Mert mi aztán tudjuk – jegyezte meg Iris.

George behajlította a térdét, és újra dobott. A labda megkerülte a kosár peremét… meggondolta magát… és kifelé esett.

– A Celtics győzött, a Celtics győzött! – ordította Iris. Ugrált, mint egy cheerleader, és rázta a láthatatlan pompont. – Most pedig gyere ide, és köszönj az új srácnak.

George odajött, menet közben a rovarokat hessegetve. Alacsony, zömök fiú volt, Luke szerint az ábrándjai jelentették az egyetlen helyet, ahol valaha is profi kosaras lehet. A szeme halványkék volt, Paul Newman és Steve McQueen filmjeire emlékeztette Luke-ot, amelyeket Rolffal közösen szerettek nézni a TCM-en. Ha elgondolta, hogyan tehénkedtek a tévé előtt és ették a pattogatott kukoricát, rosszul érezte magát.

– Csá, haver. Hogy hívnak?

– Luke Ellis.

– Én George Iles vagyok, de ezt valószínűleg tudod már a lányoktól. Én vagyok az istenük.

Kalisha fogta a fejét, mintha fájna. Iris felmutatta a középső ujját.

– Egy szerelemisten.

– De Adonisz, nem Cupido – szállt be egy kicsit a tréfába Luke. Legalábbis igyekezett. – Adonisz a vágy és a szépség istene.

– Ha te mondod. Hogy tetszik ez a hely? Szívás, mi?

– De mi ez? Kalisha Intézetnek hívja, de mit jelent ez?

– Nevezhetjük úgy is, hogy Mrs. Sigsby Gyermekotthona Pajkos Parafenoménoknak – mondta Iris, és köpött egyet.

Ez nem olyan volt, mint amikor a film derekán ülünk be a moziba; ez olyan volt, mint amikor egy sorozat harmadik évadának a derekán ülünk le a tévé elé, egy olyan filmhez, aminek bonyolult cselekménye van.

– Ki ez a Mrs. Sigsby?

– A vezérszuka – mondta George. – Találkozni fogsz vele, és azt tanácsolom, ne feleselj. Azt nem szereti.

– TP vagy TK vagy? – kérdezte Iris.

– Feltételezem, TK. – Igazából sokkal több volt feltételezésénél. – Néha mozognak körülöttem a dolgok, és mivel nem hiszek a kopogó szellemekben, valószínűleg én csinálom. De ez nem lehet elég ahhoz… – Elhallgatott. Nem lehet elég ahhoz, hogy idehozzanak, ezt akarta mondani. Mégis itt volt.

– TK-pozitív? – kérdezte George. Az egyik piknikezőasztalhoz indult. Luke követte, sarkában a lányokkal. Nagyjából ki tudta számítani az őket körülvevő erdő korát, ismerte száz baktérium nevét, előadást tarthatott volna ezeknek a srácoknak Hemingwayről, Faulknerről vagy Voltaire-ről, de még sose érezte magát tudatlanabbnak.

– Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent.

– Ezek az olyan srácokat hívják pozitívnak, mint én és George – felelte Kalisha. – Mármint a technikusok, a gondozók és az orvosok. Nekünk nem kellene tudnunk…

– De tudjuk – fejezete be Iris. – Az ilyesmit hívják nyílt titoknak. A TK- és TP-pozitívok akkor tudják csinálni, amikor akarják, legalábbis egy ideig. A többiek nem. Nálam csak akkor mozognak a dolgok, amikor begurulok, vagy igazán boldog vagyok, vagy csak megriadok. Olyan akaratlan, mint a tüsszentés. Szóval átlagos vagyok. Az átlagos TK-t és TP-t rózsaszínnek hívják.

– Miért? – kérdezte Luke.

– Mert ha szabványos vagy, akkor egy kis rózsaszín pötty kerül az aktádra. Nekünk azt sem szabadna látni, mi van az aktánkban, de én egy nap láttam az enyémet. Időnként gondatlanok.

– Jobb, ha vigyázol, különben nagyon gondatlanok lesznek veled – intette Kalisha.

– A rózsaszín több tesztet és több oltást jelent – mondta Iris. – Én voltam a tartályban. Szar, de nem a legrosszabb.

– Mi a…

George nem hagyta, hogy Luke befejezze a kérdést.

– Én TK-pozitív vagyok, nincs rózsaszín az aktámon. Ez a srác nem rózsaszín.

– Láttad? – kérdezte Luke.

– Nem volt rá szükség. Király vagyok. Figyelj csak.

Nem volt itt semmiféle jógi-összpontosítás, George csak állt, mégis rendkívüli dolog történt. (Legalábbis Luke annak tartotta, noha egyik lányra sem volt különösebb hatással.) A George feje körül gomolygó muskák hátralőttek, és üstökös alakba álltak be, mintha erős szél csapta volna meg őket. Csak nem fújt szél.

– Látod? – kérdezte George. – Ez egy TK-pozitív akció. De nem tart sokáig.

Ez igaz. A muskák már vissza is tértek, George-ot csak a rovarriasztó védte tőlük.

– Az a második dobásod – szólalt meg Luke. – Be tudtad volna vinni?

George sajnálkozva rázta a fejét.

– Bár hoznának ide egy igazán hatalmas TK-pozitívot! – mondta Iris, akiből elszállt az új srác érkezése fölötti lelkesedés. Fáradt volt, rémült, és idősebbnek látszott a koránál, amit Luke tizenötre saccolt. – Egy olyan, aki el tudna teleportálni minket innen a francba! – Leült az egyik piknikezőasztal mellett a padra, és eltakarta a szemét.

Kalisha melléült, és átkarolta.

– Ne már, minden oké lesz.

– Nem, nem lesz! – felelte Iris. – Nézd meg, tűpárna vagyok! – Kinyújtotta a karját. A balon két ragtapasz volt, a jobbon három. Azután erélyesen megdörgölte a szemét, és átrendezte a vonásait abba, amit Luke a vagány arcának vélt. – Na, új srác. Te tudsz mozgatni dolgokat szándékosan?

Luke egyedül a szüleinek beszélt erről a spiritiszta – más néven pszichokinetikus – dologról. Az anyja azt mondta, hogy az emberek frászt kapnának, ha tudnák. Az apja pedig azt, hogy ez a legkevésbé fontos tulajdonsága. Luke mindkettejükkel egyetértett, de az itteni srácok nem kaptak frászt, és ezen a helyen egyértelműen fontos volt ez a tulajdonsága.

– Nem, még a fülem sem tudom mozgatni.

Nevettek, és Luke megnyugodott. A hely idegen és ijesztő volt, de legalább ezek a srácok rendesnek tűntek.

– Néha mozognak a tárgyak, de ennyi. Tányérok, evőeszközök. Néha egy ajtó becsukódik magától. Egyszer-kétszer a szobámban magától felkapcsolódott az íróasztali lámpa. Semmi különleges. Még abban se voltam biztos, hogy én csinálom. Azt gondoltam, talán a huzat… vagy valami földrengés, nagyon mélyen…

A többiek mindentudóan néztek rá.

– Oké – mondta. – Tudom. A családom is. De sosem volt nagy ügy.

Talán így is lehetett volna, gondolta, ha nincs az a hátborzongató esze, és nem veszik föl egyszerre két egyetemre tizenkét évesen. Tegyük fel, van egy hétéves gyerekünk, aki úgy zongorázik, mint Van Cliburn. Kit érdekel, ha az a srác ismer még néhány egyszerű kártyatrükköt? Vagy tudja mozgatni a fülét? De ilyet nem mondhatott George-nak, Irisnek és Kalishának. Úgy hangzott volna, mintha dicsekedne.

– Igazad van, nem nagy ügy! – csattant fel Kalisha. – Ezért is van megbaszva ez az egész! Mi nem vagyunk az Igazság Ligája, vagy az X-Men!

– Elraboltak minket? – Luke imádkozott, hogy nevessék ki. Imádkozott, hogy valamelyikük mondja azt: dehogyis.

– Hát igen – bólintott George.

– Mert képes vagy pár másodpercre elkergetni a rovarokat? Mert… – A tepsire gondolt, amelyik a Rocket Pizzában leesett az asztalról. – Mert néha bemegyek egy szobába és az ajtó becsukódik mögöttem?

– Hát – mondta George –, ha szépség miatt fognák az embereket, akkor Iris és Sha nem lenne itt.

– Húgyagyú – mondta Kalisha.

George elmosolyodott.

– Rendkívül kifinomult válasz. Kapd be a kolbászomat.

– Néha alig várom, hogy ezek menjenek már a Hátsó Részlegbe – szólalt meg Iris. – Isten nyilván belém vág egy villámot büntetésből, de…

– Várj – kérte Luke. – Várj egy kicsit. Kezdjük az elején.

– Ez az eleje, haver – mondta mögöttük egy hang. – Sajnos ugyanakkor valószínűleg a vég is.

2

Luke tizenhatnak nézte az érkezőt, akiről később kiderült, hogy két évvel fiatalabb. Nicky Wilholm magas, kék szemű srác volt, feketénél feketébb, ápolatlan haja dupla adag sampon után kiáltozott. Gyűrött inget viselt gyűrött rövidnadrággal, fehér sportzoknija félárbócra ereszkedett, tornacipője piszkos volt. Luke-nak eszébe jutott, amit Maureen mondott, hogy Nicky olyan, mint Pig-pen a képregényben.

A többiek gyanakvó tisztelettel néztek rá, amit Luke azonnal megérzett. Kalisha, Iris és George sem örültek nála jobban, amiért idekerültek, de igyekeztek pozitívak lenni; leszámítva Iris megingását, egyenletesen sugározták a kissé gyagyás optimizmust. Ezzel a sráccal más volt a helyzet. Nicky most nem dühöngött, de tisztán látszott rajta, hogy a nem túl távoli múltban viszont igen. Püffedt alsó ajkán egy vágás gyógyult, szemén fakult a monokli, az arcán friss véraláfutás kéklett.

Akkor hát szeret verekedni. Luke látott ilyeneket; még a Broderickbe is járt kettő. Ő és Rolf kerülték őket, de ha ez a hely börtön, úgy, ahogy Luke gyanítja, aligha kerülheti ki Nicky Wilholmot. Bár a másik három nem látszott félni tőle, és ez jó jel. Nickyt bőszíthette, ami az Intézet semmitmondó neve mögött rejtőzik, de a társaival csak túlfűtött volt. Sűrített. Mégis, azok a sebek az arcán kellemetlen lehetőségeket sejttettek, különösen akkor, ha nem bunyós típus. És ha egy felnőtt okozta őket? Egy tanárt, aki ilyesmit csinált, nemcsak a Brodban, de szinte mindenütt kivágnának, valószínűleg beperelnék és talán le is tartóztatnák.

Arra gondolt, amit Kalisha mondott. Ez itt már nem Kansas, Totó.

– Luke Ellis vagyok. – Kezet nyújtott, bár nem tudta, mire számítson.

Nicky rá se hederített. Kinyitotta a zöld szekrényt, amelyben a játékokat tartották.

– Tudsz sakkozni, Ellis? Ezek hárman kutyaütők. Donna Gibson legalább valamennyire tudott, de három napja átment a Hátsó Részlegbe.

– És nem látjuk soha többé – mondta bánatosan George.

– Tudok sakkozni – felelte Luke –, de most nincs kedvem hozzá. Azt akarom tudni, hol vagyok, és mi folyik itt.

Nick elővette a táblát meg egy dobozt, amelyben a figurák voltak. Sebesen felállította őket, és kilesett a szemébe hulló hajtincsek közül, ahelyett hogy hátrafésülte volna őket.

– Az Intézetben vagy. Valahol Maine vadregényeinek mélyén. Még egy falu sincs erre, csak koordináták. TR–110. Sha szedte ki egy csomó emberből. Donna és Pete Littlejohn szintén. Ő egy másik TP, aki a Hátsó Részlegbe került.

– Olyan, mintha Petey időtlen idők óta elment volna, holott csak egy hete – mondta búsan Kalisha. – Emlékeztek, milyen ragyás volt? A szemüvege meg folyton lecsúszott.

Nicky nem figyelt rá.

– Az állatgondozók meg sem próbálják titkolni, vagy tagadni. Miért tennék, amikor mindennap TP srácokkal dolgoznak? Az sem izgatja őket, amit el akarnak titkolni, mert olyan mélyre még Sha sem tud menni, pedig ő igazán jó.

– Általában kilencven százalékom van a Zener-kártyában – mondta Kalisha. Nem dicsekedve, tárgyilagosan. – És kitalálom a nagyanyátok nevét, ha erősen gondoltok rá, de csak az ilyen gondolatokat tudom leolvasni.

A nagyanyámat Rebeccának hívták, gondolta Luke.

– Rebecca – mondta Kalisha, és amikor látta Luke meglepetését, vihogni kezdett. Ettől ismét annak a gyereknek látszott, aki nem is olyan régen volt.

– Tied a fehér – mondta Nicky. – Én mindig a feketével játszom.

– Nick a mi tiszteletbeli zsiványunk – közölte George.

– Az arca is bizonyítja – mondta Kalisha. – Ráfarag, de úgy látszik, nem tehet ellene. A szobája egy disznóól, ami újabb jele a gyermekes lázongásnak, de csak Maureennak ad fölös munkát.

Nicky mosolytalan arccal fordult a fekete lányhoz.

– Ha Maureen tényleg olyan szent lenne, mint ahogy te gondolod, akkor kijuttatna minket innen. Vagy riasztaná a legközelebbi rendőrséget.

Kalisha a fejét rázta.

– Légy reális. Ha itt dolgozol, akkor része vagy az apparátusnak. Jóban-rosszban.

– Sárban és hóban – tette hozzá George komoran.

– Mellesleg a legközelebbi rendőrőrsön nincs más, csak egy rakás Posztos Prosztó meg Ekeferkó, és azok is kilométerekre innen – jegyezte meg Iris. – Nick, ha már kinevezted magad Főmagyarázónak, miért nem világosítod fel a srácot? A fenébe, nem emlékszel, milyen rémes fölébredni egy olyan szobában, ami olyasféle, mint a tied?

Nick hátradőlt, összefonta a karját. Luke véletlenül észrevette, hogy néz rá Kalisha, és arra gondolt, hogy ha a lány valaha is megcsókolta Nickyt, aligha azért tette, hogy átragassza rá a bárányhimlőt.

– Jól van, Ellis, elmondom neked, amit tudunk. Vagy amiről úgy gondoljuk, hogy tudjuk. Nem tart sokáig. Hölgyeim, nyugodtan beleszólhatnak. George, tartsd zárva a szád, ha érzed, hogy közeledik a hülyeségroham.

– Nagyon köszönöm – mordult fel George. – És mindezt azután, hogy engedtelek menni a Porschémmal.

– Kalisha van itt legrégebben – mondta Nicky. – A bárányhimlő miatt. Hány srácot láttál ezalatt, Sha?

– Valószínűleg huszonötöt – töprengett a lány. – Talán valamivel többet.

Nicky bólintott.

– Ők – mi – mindenhonnan jövünk. Sha Ohióból, Iris Texasból, George a montanai Segglyukból…

– Billingsből – szólt közbe George. – Tökéletesen tisztességes város.

– Először is megjelölnek, mintha vándormadarak vagy bölények lennénk. – Hátrasöpörte a haját, és előregörbítette a fülcimpáját, megmutatva egy fényes fémkarikát, akkorát, mint egy tízcentes fele. – Megvizsgálnak, tesztelnek, azután oltásokat kapunk a pöttyök miatt, azután ismét megvizsgálnak, és még több tesztet csinálnak. A rózsaszínűek több oltást kapnak, és többet tesztelik őket.

– Én voltam a tartályban – közölte ismét Iris.

– De jó neked – felelte Nick. – Ha pozitívak vagyunk, akkor hülyén produkáltatnak, mint a blökit. Én történetesen TK-pozitív vagyok, de George, ez a szófosó, nem csekély mértékben jobb nálam. És volt egy srác itt, már nem emlékszem a nevére, aki még George-nál is jobb volt.

– Bobby Washington – mondta Kalisha. – Kis, fekete srác, talán kilencéves volt. Le tudta lökni a tányért az asztalról. Ő… mikor is ment el, Nicky? Két hete?

– Valamivel kevesebb – felelte Nicky. – Ha két hete lett volna, akkor nincs itt, amikor én jövök.

– Este még velünk vacsorázott – mondta Kalisha –, másnap pedig átkerült a Hátsó Részlegbe. Volt, nincs. Valószínűleg én leszek a következő. Azt hiszem, nagyjából végeztek a teszteléssel.

– Nálam szintén – mondta savanyúan Nicky. – Valószínűleg boldogok lesznek, hogy megszabadulnak tőlem.

– A valószínűleget törölheted – jelezte George.

– Oltásokat adnak – mondta Iris. – Van, ami fáj, van, ami nem, van, ami csinál veled valamit, van, ami nem. Az egyiktől belázasodtam, és irtóra fájt a fejem. Azt hittem, megkaptam Sha bárányhimlőjét, de egy nap után elmúlt. Addig oltogatnak, amíg meg nem látod a pöttyöket, és meg nem hallod a zümmögést.

– Olcsón megúsztad – mondta neki Kalisha. – Két srác…volt az a Morty… nem emlékszem a családnevére…

– Az orrbányász – vágott közbe Iris. – Aki Bobby Washingtonnal lógott. Én sem emlékszem a családnevére. Két nappal az után ment a Hátsó Részlegbe, hogy idekerültem.

– Talán nem is oda került – ellenkezett Kalisha. – Nagyon rövid ideig volt itt, és az egyik ilyen oltás után ellepték a pöttyök. Ő maga mondta az ebédlőben. Azt mondta, a szíve még mindig annyira ver, hogy majd kiugrik. Azt hiszem, talán komolyan beteg lett. – Szünetet tartott. – Talán meg is halt.

George az elszörnyedéstől tágra nyílt szemmel nézett rá.

– Semmi kifogásom a cinizmus és a tizenéves szorongás ellen, de mondd, hogy igazából nem hiszed el.

– Hát, tutira nem akarom hinni – felelte Kalisha.

– Pofa be mindenkinek! – mondta Nicky. Előrehajolt a sakktábla fölött és Luke-ra meredt. – Igen, minket elraboltak. Mert paraképességeink vannak, ez is igaz. Hogy hogyan találnak meg minket? Azt nem tudom. De nagyszabású hadműveletnek kell lennie, mert ez a hely is nagy. Egy kibaszott fogolytábor. Vannak orvosaik, technikusaik, olyanok, akik gondozónak nevezik magukat… mintha egy kisebb kórházat dugtak volna ide el a vadonba.

– És biztonsági őrök – egészítette ki Kalisha.

– Ja. A parancsnokuk egy nagy, kopasz fasz. Stackhouse a neve.

– Ez őrültség – válaszolta Luke. – Amerikában?

– Ez itt nem Amerika, ez az Intézet felségterülete. Ha bemegyünk ebédelni, nézz ki az ablakon, Ellis. Egy csomó fát fogsz látni, de ha erőlteted a szemed, látsz egy másik épületet is. Zöld salakbeton, éppolyan, mint ez. Beolvad a fák közé. Az a Hátsó Részleg. Oda mennek a srácok, amikor minden oltáson és teszten túl vannak.

– És ott mi történik?

– Azt nem tudjuk – most Kalisha válaszolt.

Luke már majdnem kibökte, hogy Maureen nem tudja-e, azután eszébe jutott, mit suttogott a fülébe Kalisha: lehallgatnak.

– Azt tudjuk, amit mondanak nekünk – szólt Iris. – Azt mondják…

– Azt mondják, hogy minden tökkkéletesen RENDBEN LESZ!

Nicky ezt olyan hangerővel és hirtelen ordította, hogy Luke hátrahőkölt és csaknem leesett a piknikasztal padjáról. A fekete hajú srác felugrott, és felnézett az egyik kamera poros lencséibe. Luke-nak eszébe jutott, amit Kalisha mondott: Amikor majd találkozol Nickyvel, ne aggódj, ha szónokolni kezd. Így ereszti le a gőzt.

– Olyanok, mint a misszionáriusok, akik Jézust árulják egy csomó indiánnak, akik olyan… olyan…

– Naivak? – próbálkozott Luke.

– Igen! Ez az! – Nicky még mindig felbámult a kamerára. – Egy csomó indián, akik olyan naivak, hogy bármit elhisznek, hogy ha eladják a földjüket egy maroknyi gyöngyért meg a kurva bolhás takarókért, akkor a mennyekbe kerülnek, találkoznak valamennyi rokonukkal és örökre boldogok lesznek! Ezek vagyunk mi, egy csomó indián, aki elég naiv ahhoz, hogy elhiggyék, ami jól hangzik, ami úgy hangzik, mint egy kibaszott… boldog… VÉG!

Visszafordult feléjük, lobogó hajjal, égő szemmel, a kezét ökölbe szorítva. Luke gyógyuló sebeket látott az ujjain. Nem hitte, hogy Nicky annyit adhatott, mint amennyit kapott – végtére is csak egy srác –, de legalább valamit adott valakinek.

– Szerintetek Bobby Washington nem hitte el, hogy véget értek a szenvedései, amikor elvitték a Hátsó Részlegbe? Vagy Pete Littlejohn? Jézusom, hiszen azok az óvodában is megbuktak játékból!

Ismét belenézett a mocskos kamerába. Kicsit nevetségesen hatott, hogy csak azon töltheti ki a dühét, Luke mégis csodálta, amiért nem nyugszik bele a helyzetbe.

– Figyeljetek, faszikáim! A szart is kiverhetitek belőlem, és elvihettek a Hátsó Részlegbe, de minden egyes lépésnél harcolni fogok! Nick Wilholmot nem veszitek meg gyöngyökért és takarókért!

Zihálva leült. Azután elmosolyodott, amitől gödröcskék jelentek meg az arcán, látszott a fehér foga és a derűs tekintete. Sötét komorsága úgy eltűnt, mintha sose létezett volna. Luke-ot nem vonzották a fiúk, de amikor látta ezt a mosolyt, megértette, hogy Kalisha és Iris miért néz úgy Nickyre, mintha egy fiúbanda énekese lenne.

– Valószínűleg az ő csapatukban kellene lennem, ahelyett hogy idezárnak, mint csirkét a baromfiudvarba. Jobban el tudnám adni ezt a helyet, mint Sigsby és Hendricks meg a többiek. Nekem van meggyőződésem.

– Biztosan van – helyeselt Luke –, de nem teljesen értem, mire akarsz kilyukadni.

– Ja, mellékvágányra tértünk, Nicky – csatlakozott George.

Nicky ismét összefonta a karját.

– Mielőtt kiporollak sakkban, új fiú, hadd ismertessem a helyzetet. Idehoznak minket. Tesztelnek. Telenyomnak az isten tudja, mivel, azután ismét tesztelnek. Van, aki a tartályba kerül, és mindenkivel megcsinálják a szemmelverős tesztet, amitől úgy érzed, hogy mindjárt kifekszel. Olyan szobáink vannak, amelyek hasonlítanak az otthoniakra, amiknek, mit tudom én, vélhetőleg meg kell vigasztalniuk sebzett állapotunkban.

– Pszichológiai akklimatizáció – mondta Luke. – Gondolom, ez logikus.

– A zabáldában jó az étel. Még menüből is rendelhetünk, noha korlátozott mértékben. A szobák nincsenek bezárva, így ha nem tudsz aludni, idejöhetsz és ehetsz valamit éjszaka. Hagynak elöl sütit, olajos magokat, almát, ilyesmit. Vagy bemehetsz az ebédlőbe. Ott vannak a masinák, zsetonnal működnek, ami nekem nincs, mert csak a jó kislányok és kisfiúk kapnak zsetont, én pedig nem vagyok jó kisfiú. Én azt csinálnám egy kiscserkésszel, hogy leejteném a hegyes kis…

– Vegyél vissza – mondta élesen Kalisha. – Elég a baromságból.

– Rendben. – Nick felvillantotta szívdöglesztő mosolyát, azután ismét Luke felé fordult. – Számtalan motiváció van, hogy légy jó, és szerezz zsetont. A kantinban vannak nasik és üdítők, méghozzá rendkívül széles választékban.

– Ropik – szólalt meg álmatagon George. – Kókuszos tekercs.

– Továbbá cigaretta, bor és tömény.

– Egy táblára ki van írva – magyarázta Iris –, hogy KÉRLEK, FELELŐSSÉGGEL IGYÁL. Mennyire röhej, ahol tízéves srácok gombnyomásra kaphatnak hawaii cidert meg citromos sört?

– Ugye, most vicceltek? – kérdezte Luke, de Kalisha és George egyformán bólogatott.

–– Spicces lehetsz, de nem ihatod le magad a sárga földig – mondta Nicky. – Annyi zsetonja senkinek nincs.

– Igaz – helyeselt Kalisha –, de vannak srácok, akik addig igyekeznek spiccesek maradni, ameddig tehetik.

– Úgy érted, ráisznak? Tíz-tizenegy évesen ráisznak? – Luke még mindig nem tudta elhinni. – Ezt nem mondhatjátok komolyan.

– Komolyan mondom. Vannak srácok, akik bármit megtesznek, amit mondanak nekik, csak mindennap használhassák a piaautomatát. Én nem vagyok itt elég régen ahhoz, hogy fogalmazzunk úgy, tanulmányozhassam a dolgot, de az ember hall történeteket srácoktól, akik előbb itt voltak.

– Valamint sok srác van nálunk, aki jó úton jár, hogy rászokjon a bagózásra – folytatta Iris.

Ez nevetséges volt, bár a maga őrült módján lehetett értelme. Luke Juvenalisra, a római szatíraíróra gondolt, aki azt mondta, ha kenyeret és cirkuszt adsz a népnek, akkor örül, és nem balhézik. Sejtette, hogy ugyanez érvényes a piára meg a cigarettára, különösen, ha rémült, boldogtalan és bebörtönzött srácoknak kínálod őket.

– És ez nem befolyásolja a teszteket?

– Mivel nem tudjuk, mit tesztelnek, nehéz megmondani – felelte George. – Mintha csak annyit akarnának, hogy lássuk a pöttyöket és halljuk a zümmögést.

– Milyen pöttyöket? Milyen zümmögést?

– Majd megtudod – felelte George. – Az a része nem olyan rossz. Amíg odáig jutsz, az a pocsék. Gyűlölöm az oltásokat.

– Nagyjából három hét – mondta Nicky. – Ennyi ideig marad a legtöbb srác az Első Részlegben. Legalábbis Sha így gondolja, és ő van itt legrégebben. Azután megyünk a Hátsó Részlegbe. Azután – legalábbis ez a mese – kikérdeznek, és valamilyen módon törlik az emlékezetünkből ezt a helyet. – Ujjait széttárva az ég felé lökte a karját. – És utána irány a mennyország, gyermekecskék! Tisztára mosva, kivéve talán, hogy kell majd a napi egy csomag bláz! Halleluja!

– Úgy érti, hogy megyünk haza a szüleinkhez – szólt halkan Iris.

– Ahol ölelő karokkal várnak – mondta Nicky. – Nem kérdezgetnek, csak isten hozott itthon, és minden megy tovább, mint régen. Neked ez hihető, Ellis?

Nem volt az.

– De a szüleink azért élnek, igaz? – Luke nem tudta, a többiek milyennek hallják, de neki nagyon erőtlennek tűnt a hangja.

Senki sem válaszolt, csak néztek rá. És ez is elég válasz volt.

3

Kopogtattak Mrs. Sigsby ajtaján. Kiszólt, hogy szabad, de nem vette le a szemét a képernyőről. Az ember, aki bejött, csaknem olyan magas volt, mint dr. Hendricks, de legalább tíz évvel fiatalabb, és sokkal fittebb: széles váll, kigyúrt izmok. Simára borotvált koponyája ragyogott. Farmert és kék munkásinget viselt, az ujjakat felgyűrve, hogy megmutassa csodálatos izmait. A csípőjén tok lógott, amelyből rövid fémrúd állt ki.

– Itt a Rubinvörös csoport, ha beszélni akar velük az Ellis-műveletről.

– Van valami sürgős, vagy szokatlan, Trevor?

– Nem, asszonyom, nem igazán, és ha zavarok, majd visszajövök később.

– Nem zavar, csak adjon egy percet. Lakóink éppen eligazítják az új fiút. Jöjjön, nézze. A mítoszok és megfigyelések keveréke igen szórakoztató. Mint A Legyek Ura.

Trevor Stackhouse megkerülte az asztalt. Látta Wilholmot, a létező legpimaszabb kis szarjankót egy sakktáblánál, amelyen már fel is állították a bábukat. Az új fogoly a tábla másik oldalán foglalt helyet. A lányok álltak, és mint rendesen, most is Wilholmot bámulták, a csinos, mogorva, lázongó, modern James Deant. Hamarosan úgyis eltűnik; Stackhouse alig várta Hendricks jelét, hogy eltüntesse.

– Mit gondoltok, hányan dolgoznak itt? – kérdezte az új fiú.

Iris és Kalisha (más néven Bárányhimlős Bari) összenéztek. Iris válaszolt.

– Talán ötvenen? Azt hiszem, legalább annyian. Vannak az orvosok… a technikusok és a gondozók… a menza személyzete… ööö…

– Két-három portás – mondta Wilholm – meg a takarítók. Most csak Maureen dolgozik, hiszen csak öten vagyunk, de amikor megnő a létszám, még hozzácsapnak két takarítónőt. Lehet, hogy a Hátsó Részlegből jönnek, ebben nem vagyunk biztosak.

– De ennyi ember mellett hogyan tudják titokban tartani ezt a helyet? – kérdezte Ellis. – Először is, hol parkolják le az autóikat?

– Érdekes – állapította meg Stackhouse. – Ezt mintha még senki se kérdezte volna.

– Ez a fiú nagyon okos – helyeselt Mrs. Sigsby –, és úgy látom, nem csak könyvmoly. De most csönd legyen. Hallani akarom a választ.

– …kell lennie – mondta éppen Luke. – Látjátok a logikát? Itt műszakok vannak. Vagyis igazából ez egy kormányintézmény lehet. Mint azok a fekete lyukak, ahova a terroristákat viszik, hogy kihallgassák őket.

– Meg a régi vízkúrás trükk, zsákkal a fejeden – tódította Wilholm. – Sosem hallottam, hogy itt ilyesmit csinálnának, de kinézem belőlük.

– Ott a tartály – mondta Iris. – Ez az ő vízkúrájuk. Sapkát húznak rád, lebuktatnak, és jegyzetelnek. Bár az oltásoknál jobb. – Szünetet tartott. – Legalábbis szerintem.

– Nyilván csapatokban váltják őket – tűnődött Ellis. Mrs. Sigsby úgy látta, inkább magának beszél, mint a többieknek. Biztosan sokszor csinálja, gondolta az asszony. – Csak így működik.

– Jó következtetések – bólintott Stackhouse. – Rohadt jók. Mennyi idős, tizenkettő?

– Olvassa el a jelentést, Trevor. – Megnyomott egy gombot a számítógépén, és megjelent a képernyővédő: Mrs. Sigsby ikerlányai, dupla babakocsiban, évekkel az előtt, hogy mellük és nagy szájuk és ellenszenves fiúik lettek. Judynál a drogfüggést is vegyük hozzá. – Rubinvörös jelentett?

– Személyesen nekem. És amikor a rendőrök ellenőrzik a kölyök számítógépét, a böngészőben láthatnak sztorikat kölykökről, akik megölték a szüleiket. Nem sokat, csak kettőt-hármat.

– Más szóval a szokásos eljárás.

– Igen, asszonyom. Járt utat járatlanért el ne hagyj. – Stackhouse rávigyorgott, amit Mrs. Sigsby csaknem olyan elbűvölőnek talált, mint Wilholmét, amikor beleadja a teljes energiát. Bár nem egészen. Az ő Nickyjüket szeretik a lányok. Legalábbis most. – Kívánja látni a csoportot, vagy elég a jelentés? Denny Williams írja, úgyhogy olvasható lesz.

– Ha minden simán ment, akkor elég a jelentés. Majd elhozatom Rosalinddal.

– Remek. Mi a helyzet Alvorsonnal? Hozott valamit mostanában?

– Úgy érti, hogy Wilholm és Kalisha smaciznak-e már? – vonta föl a szemöldökét Sigsby. – Van ennek köze a maga feladatköréhez, Trevor?

– Leszarom, hogy smaciznak-e. Inkább drukkolok nekik, hogy amíg lehet, veszítsék el a szüzességüket, ha ugyan azok még. De Alvorson időnként fölszed dolgokat, amelyeknek van köze a feladatkörömhöz. Mint a beszélgetése a Washington fiúval.

Maureen Alvorson, a házvezetőnő, aki látszólag együttérzett az Intézet ifjú alanyaival, valójában spicli volt. (Tekintve, hogy miféle apró pletykákkal szolgált, kémnek nevezni túlságosan zengzetes lett volna.) Sem Kalisha, sem a többi TP nem jött rá, mert Maureen rendkívül jól értett hozzá, hogy a mellékállását mélyen elrejtse a felszín alatt.

Különösen értékessé tette az a gondosan terjesztett információ, hogy az Intézet bizonyos részei – a büfé déli sarka, egy kis darab a menzán az automaták előtt, hogy csak kettőt említsünk – holtsávot jelentenek a lehallgatókészülékek számára. Ezeken a helyeken gyűjtötte be Alvorson a gyerekek titkait, többnyire piszlicsáré dolgokat, de néha aranyrög is akadt a hulladékban. Például a Washington fiú, aki elárulta Maureennak, hogy öngyilkosságot fontolgat.

– Mostanában nincs semmi – mondta Sigsby. – Közölni fogom, ha Alvorson olyasmit hoz, ami érdekelheti, Trevor.

– Jól van, csak kérdeztem.

– Megértettem. Most pedig menjen. Dolgom van.

4

– Bassza meg a jegesmedve! – mondta Nicky. Visszaült a padra, és végre kifésülte a haját a szeméből. – Nemsokára szól a dingdong, mennem kell látástesztre, és a fehér falat fogom bámulni ebéd után. Lássuk, mit tudsz, Ellis. Lépj.

Luke-nak még sose volt kevesebb kedve a sakkozáshoz. Ezernyi más kérdése volt – főképpen a szuriról a pöttyökért –, de talán ez most nem megfelelő idő. Elvégre van olyan, hogy információs túlterhelés. Két mezőt lépett a király előtti paraszttal. Nicky védekezett. Luke ezután a futóval lépett, fenyegetve a parasztot Nicky királya előtt. Pillanatnyi habozás után Nicky átlósan négy mezőt lépett a királynőjével, szépen lezárva a támadás útját. Luke a saját királynőjével lépett, kivárta, hogy Nicky ugyanezt lépje, azután a királynőjét szép kényelmesen becsúsztatta Nicky királya mellé.

Nicky összevont szemöldökkel nézett a táblára.

– Matt? Négy lépésből? Viccelsz?

Luke vállat vont.

– Susztermattnak hívják, és csak a fehér bábukkal működik. Legközelebb meglátod és kivéded. A legjobb, ha a királynő előtti paraszttal vagy a király parasztjával lépsz előre.

– Ha így teszek, még mindig meg tudsz verni?

– Talán. – A diplomatikus válasz. Az igazi az, hogy persze.

– Szent ég. – Nicky a táblát tanulmányozta. – Kurvára sunyi! Ki tanított?

– Olvastam pár könyvet.

Nicky úgy nézett föl, mint aki most látja igazán először Luke-ot, és föltette Kalisha kérdését.

– Mennyire vagy te okos, kölyök?

– Ahhoz eléggé, hogy téged megverjen – felelte Iris, megmentve Luke-ot a válaszolástól.

Ebben a pillanatban lágy, kéthangú csengés hallatszott: a dingdong.

– Gyerünk ebédelni – mondta Kalisha. – Éhes vagyok. Gyere, Luke. A vesztes rakja el a táblát.

Nicky ráfogta a mutatóujját, mintha pisztoly lenne, és azt mondta, bumm-bumm, de közben mosolygott. Luke fölállt és követte a lányokat. A társalgó ajtajánál George utolérte és megmarkolta a karját. Luke szociológiai olvasmányaiból (és személyes tapasztalatból) tudta, hogy a gyerekcsoport hajlamos bizonyos, könnyen felismerhető kategóriákra osztódni. Ha ennek a csoportnak Nicky Wilholm a lázadója, akkor George Iles az osztály bohóca. Csak most komolynak látszott, mint egy szívroham. Gyorsan, halkan beszélt.

– Nick jó srác, bírom, és a lányok odavannak érte, valószínűleg te is bírod, és ez rendben is van, de ne tekintsd példaképednek. Nem fogadja el, hogy itt ragadtunk, de mi igen, így hát jól válaszd meg, mikor harcolsz. Például ott vannak a pöttyök. Ha látod őket, mondd meg. Ha nem, akkor azt mondd. Ne hazudj. Tudják.

Nicky utolérte őket.

– Miről dumálsz, Georgie öcsi?

– Azt akarta tudni, mi hozza a kisbabákat – felelte Luke. – Mondtam neki, hogy kérdezze meg tőled.

– Jézusom, egy újabb bohóc. Pont erre van szükség ezen a helyen. – Nicky megragadta Luke nyakát és úgy tett, mintha fojtogatná. Luke azt remélte, hogy ez a rokonszenv jele. Talán még a tiszteleté is. – Gyerünk enni.

5

Amit új barátai ebédlőnek hívtak, az a társalgó része volt, a nagy tévével átellenben. Luke szerette volna alaposabban megszemlélni az automatákat, de a többiek annyira siettek, hogy nem volt rá lehetősége. De azért észrevette a feliratot, amelyet Iris említett: KÉRLEK, FELELŐSSÉGGEL IGYÁL. Akkor talán nem kamuztak a piával kapcsolatban.

Ez itt nem Kansas és nem Játékország, gondolta. Ez Csodaország. Valaki bejött éjszaka a szobámba, és lelökött a nyúl barlangjába.

Az étkező nem volt olyan nagy, mint a Broderick iskoláé, de majdnem. A tény, hogy mindössze öten ettek benne, még nagyobbá tette. A legtöbb asztal négyszemélyes volt, de középen voltak nagyobbak is, amelyeknél öten is elfértek. Odajött egy rózsaszín felsőt és ugyanolyan nadrágot viselő nő, és megtöltötte vizespoharaikat. Maureenhoz hasonlóan ő is névkártyát viselt. Az állt rajta, hogy NORMA.

– Hogy vagytok, csibéim? – kérdezte.

– Ó, éppen csipegettünk – felelte ragyogva George. – Hát maga?

– Jól vagyok – felelte Norma.

– Nincs véletlenül egy Szabaduló Kártyája?

Norma rávillantotta automatikus mosolyát, és kiment a lengőajtón, amelyik valószínűleg a konyhába vezetett.

– Miért erőlködöm? – töprengett George. – A legjobb poénjaim pocsékba mennek itt. Én mondom, pocsékba mennek.

Elvette az asztal közepéről a menüket, és kiosztotta őket. A menü tetején a dátum volt. Alatta ELŐÉTELEK (csípős szárny vagy paradicsomleves), FŐÉTELEK (bölényburger vagy amerikai chop suey), és DESSZERT (almás pite à la mode vagy valami Bűvös Madártejes Kocka). Továbbá hatféle üdítő.

– Tejet is kaphatsz, de nem fárasztják magukat azzal, hogy föltegyék a menübe – szólalt meg Kalisha. – A legtöbben nem kérik, hacsak nem gabonapehely van reggelire.

– Tényleg jó a koszt? – kérdezte Luke. A kérdés prózai jellege – mintha egy karibi üdülőben lennének, ahol a panzióba az étkezés is beleszámít – visszahozta az irrealitás és a kizökkenés érzését.

– Igen – felelte Iris. – Néha megmérnek minket. Két kilót híztam.

– Felhizlalnak, mielőtt levágnának – jegyezte meg Nicky. – Mint Jancsit és Juliskát.

– Péntek este és vasárnap délben büfé van – mondta Kalisha. – Akkor mindent ehetsz.

– Mint Jancsi és Juliska – ismételte meg Nicky. Félig elfordulva felnézett a sarokban levő kamerára. – Gyere vissza, Norma. Készen állunk.

A nő tüstént megjelent, ami csak fokozta Luke-ban az irrealitás érzését. De amikor elétették a csípős szárnyat és a chop suey-t, jóízűen evett. Különös helyen volt, félt, és rettegett attól, hogy mi történhetett a szüleivel, de attól még tizenkét éves volt.

Egy növésben levő fiú.

6

Bizonyára figyelték, mert alig nyelte le az utolsó falat vaníliasodós sütit, amikor megjelent egy másik nő, ugyanabban a rózsaszín egyenruhaszerűségben, a névkártyája szerint GLADYS.

– Luke! Kérlek, gyere velem.

Luke ránézett a másik négyre. Kalisha és Iris kerülték a tekintetét. Nicky Gladyst nézte, a karját ismét keresztbe fonta, és halványan mosolygott.

– Miért nem jössz vissza később, drágám? Mondjuk karácsony táján. Akkor felrúgnálak a fagyöngy alatt.

Gladys rá se hederített.

– Kérlek, Luke!

George volt az egyetlen, aki a szemébe nézett, és az arcától Luke-nak eszébe jutott, amit George mondott, mielőtt bejöttek a játszótérről: jól válaszd meg, mikor harcolsz. Fölállt.

– Hát akkor később találkozunk, srácok. Remélem.

Kalisha némán mozgatta a száját. Szuri a pöttyökért.

Gladys kicsi és csinos volt, ezzel együtt akár fekete öves is lehetett, aki áthajítja a vállán Luke-ot, ha balhézna. De még ha nem is hajítaná át, ők figyelik, és nem kétséges, hogy egykettőre jönne az erősítés. Volt még valami más is, ami igen erősnek bizonyult. Luke-ot úgy nevelték, hogy legyen udvarias és engedelmeskedjék az idősebbeknek. Még ebben a helyzetben is nehéz volt megszegnie ezt a szabályt.

Gladys elvezette az ablakok mellett, amelyeket Nicky említett. Luke kinézett, és igen, tényleg volt kint egy másik épület. Alig látta a fák mögött, de csakugyan ott volt. A Hátsó Részleg.

Mielőtt kiléptek a kantinból, hátranézett, valami biztatást remélve – egy intést, vagy akár Kalisha mosolyát. De nem volt integetés, és senki sem mosolygott. Ugyanúgy néztek rá, mint a játszótéren, amikor megkérdezte, hogy a szüleik élnek-e. Talán azt nem tudták biztosan, de azt igen, hogy most hova megy. Akármi volt is az, ők már átestek rajta.

7

– A kutyafáját, de szép napunk van! – mondta Gladys, miközben elvezette a fiút a salakbeton folyosón a szobája előtt. A folyosó ment tovább egy másik szárnyba – újabb ajtók, újabb szobák –, de ők elfordultak balra, egy olyan helyiségbe, ami a legsablonosabb előcsarnok volt, liftekkel.

Luke, aki általában jó volt bájcsevejben, nem szólt semmit. Biztosra vette, hogy Nicky is ezt tenné ebben a helyzetben.

– Viszont a rovarok… nahát! – Gladys láthatatlan rovarokat hessegetett és kacarászott. – Jó alaposan kend be majd magad rovarriasztóval, legalábbis júliusig.

– Amikor a szitakötők kikelnek.

– Igen! Pontosan! – Trillázva nevetett.

– Hova megyünk?

– Majd meglátod. – A nő a szemöldökét rángatta, mintha azt mondaná: ne rontsd el a meglepetést.

Kinyílt a liftajtó. Két kék inges-nadrágos férfi lépett ki belőle. Az egyiket JOE-nak, a másikat HADAD-nak hívták. Mindkettejüknél iPad volt.

– Szevasztok, srácok – köszönt ragyogva Gladys.

– Szia, kislány – válaszolta Hadad. – Hogy vagy?

– Remekül – csipogta Gladys.

– És te, Luke? – kérdezte Joe. – Kezded szokni?

Luke nem felelt.

– Mosolyszünet? – vigyorgott Hadad. – Pillanatnyilag megfelel. Később talán már nem annyira. Így működnek a dolgok, Luke: bánj velünk jól, és mi is jól bánunk veled.

– Amilyen az adjonisten, olyan a fogadjisten – tette hozzá Joe. – A bölcsesség szavai. Később találkozunk, Gladys?

– De mennyire. Tartozol egy itallal.

– Ha te mondod.

A férfiak továbbmentek. Gladys bekísérte Luke-ot a liftbe. Itt nem voltak számok és gombok. A nő annyit mondott: „B”, azután elővett egy kártyát a nadrágzsebéből és elhúzta egy érzékelő előtt. Az ajtó bezárult. A lift ereszkedni kezdett, de nem sokáig.

– B – zümmögte egy lágy női hang a fejük fölött. – Itt a B.

Gladys ismét elhúzta a kártyáját. Az ajtó egy széles folyosóra nyílt, amelynek mennyezetén áttetsző négyszögek világítottak. Halk zene hallatszott, olyan plázákba való. Néhányan járkáltak, volt, aki műszereket tolt kézikocsin, valaki drótkosárban talán vérmintákat vitt. Az ajtókat számozták, és minden szám előtt egy B betű volt.

Nagyszabású hadművelet, mondta Nicky. Fogolytábor. Igaza volt, mert ha van itt egy föld alatti B szint, akkor valószínű, hogy kell lennie C szintnek is. Talán még D-nek és E-nek is. Szinte bizonyosan kormányszerv, gondolta Luke, de hogy titkolhatnak el egy ekkora intézményt? Nemcsak törvénytelen és alkotmányellenes, de gyermekrablással is foglalkozik!

Elhaladtak egy nyitott ajtó előtt. Luke pihenőszobának nézte a helyiséget. Itt is voltak asztalok és automaták (KÉRLEK, FELELŐSSÉGGEL IGYÁL tábla viszont nem). Egy asztalnál három ember ült, egy férfi és két nő. Hétköznapi ruhát viseltek, farmert inggel, és kávéztak. Az egyik nő, a szőke, ismerősnek tűnt. Először nem tudta miért, de azután egy hangra gondolt, amely azt mondta: Persze, amit csak akarsz. Ez volt az utolsó dolog, amire emlékezett, mielőtt felébredt itt.

– Maga! – mondta Luke, és rámutatott. – Maga volt!

A nő nem szólt, az arca semmitmondó volt. De őt nézte. Még akkor is nézett, amikor Gladys becsukta az ajtót.

– Ő volt az egyik – mondta Luke. – Tudom, hogy ő volt.

– Csak még egy kicsit kell menni – felelte Gladys. – Nem tart soká, azután visszamehetsz a szobádba. Valószínűleg szeretnél pihenni. Az első napok fárasztóak lehetnek.

– Hallotta, amit mondtam? Ő jött be a szobámba. Valamivel lefújt.

Semmi válasz, csak a mosoly, amelyet Luke minden alkalommal ijesztőbbnek talált.

Megérkeztek a B–31-es ajtóhoz.

– Viselkedj jól, és kapsz öt zsetont – mondta a nő. Fémkorongokat markolt ki a másik zsebéből, olyanokat, mint a negyeddollárosok, csak mindkét oldalukon háromszög domborodott. – Látod? Itt is van.

Kopogtatott. Kékbe öltözött férfi nyitott ajtót, TONY volt, magas, szőke, jóképű, csak az egyik szeme valamivel keskenyebb volt a másiknál. Luke olyannak látta, mint a gonoszt valamelyik James Bond-filmben, talán a mézédes síoktatót, akiről kiderül, hogy gyilkos.

– Szia, szép kisasszony. – Arcon csókolta Gladyst. – Te pedig Luke vagy. Szia, Luke. – Kezet nyújtott. Nicky Wilholm példáját követve Luke nem fogta meg. Tony úgy nevetett, mintha ez egy különösen jó tréfa lenne. – Kerülj beljebb, kerülj beljebb.

Úgy tűnt, az invitálás csak neki szól. Gladys egy kicsit meglökte a vállát, azután becsukta az ajtót. Luke riasztó dolgot látott a szoba közepén. Olyan volt, mint egy fogorvosi szék. Csak azoknak nincsen szíj a karfáján.

– Ülj le, haver – mondta Tony. Nem pajtás, gondolta Luke, de közel jár hozzá.

Tony odament egy pulthoz, kihúzott egy fiókot, és turkálni kezdett. Amikor megfordult, olyasmi volt az egyik kezében, mint egy kis forrasztópisztoly. Mintha csodálkozott volna, amiért Luke még mindig az ajtó mellett áll. Elvigyorodott. – Azt mondtam, ülj le.

– Mit akar azzal? Tetoválni? – A zsidók jutottak az eszébe, akiknek számokat tetováltak a karjukba, amikor beléptek az auschwitzi vagy a bergen-belseni táborba. Röhejes gondolatnak kellett volna lennie, mégis…

Tony meghökkent, azután nevetett.

– Á, dehogy. Csak chipet teszek a fülcimpádba. Olyan, mint ha fülbevaló lenne. Nem nagy ügy, és minden vendégünknek van ilyenje.

– Én nem vagyok vendég – hátrált Luke. – Fogoly vagyok. És maga semmit nem tesz a fülembe.

– Dehogynem – felelte Tony, továbbra is vigyorogva. Még mindig úgy nézett ki, mint az a fickó, aki a pockoknak segít a kezdő pályán, mielőtt meg akarná ölni James Bondot egy mérgezett nyíllal. – Nézd, ez csak egy csípés. Úgyhogy könnyítsd meg mindkettőnk dolgát. Ülj a székbe, és hét másodperc alatt vége. Gladys ad neked egy csomó zsetont, amikor elmész. Ha megnehezíted a dolgom, akkor is megkapod a chipet, de a zsetonokat már nem. Mit mondasz?

– Nem ülök be abba a székbe. – Luke érezte, hogy az egész teste reszket, de a hangja elég határozottnak tűnt.

Tony sóhajtott. Gondosan letette a belövőpisztolyt a pultra, odament Luke-hoz, és csípőre tette a kezét. Most ünnepélyesnek, szinte szomorúnak tűnt.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

Még szinte észre sem vette, hogy Tony leveszi a jobbját a csípőjéről, amikor már csengett a füle a pofontól. Hátratántorodott, és a megdöbbenéstől tágra nyílt szemmel nézett a nagydarab emberre. Az apja egyszer megpaskolta (gyengéden), amiért gyufával játszott négy-öt éves korában, de még sosem ütötték arcul. Égett az arca, és még mindig nem tudta elhinni, hogy ez megtörtént.

– Ez sokkal jobban fáj, mint egy csippentés a fülcimpán – magyarázta Tony. Eltűnt az arcáról a vigyor. – Akarsz még egyet? Szívesen adok. Ti, srácok, azt gondoljátok, hogy tiétek a világ. Uramatyám.

Luke most vette észre, hogy egy kis véraláfutás kéklik Tony állán és egy apró vágás húzódik az állkapcsa bal oldalán. A friss zúzódásra gondolt Nicky Wilholm arcán. Bár benne is volna elég bátorság ehhez, de nincs. Még azt sem tudta, hogyan kell verekedni. Ha megpróbálkozna, Tony valószínűleg végigpofozná a szobán.

– Beülsz a székbe?

Luke beült.

– Viselkedsz vagy szíjazzalak le?

– Viselkedek.

Így lett, és Tonynak igaza volt. A fülcimpa átszúrása nem volt olyan rossz, mint a pofon, valószínűleg azért, mert felkészült rá, valószínűleg azért, mert sokkal inkább orvosi beavatkozásnak érezte, mint támadásnak. Amikor végeztek, Tony odament a sterilizálóhoz és elővett egy injekciós fecskendőt.

– Második kör, kishaver.

– Mi van benne? – kérdezte Luke.

– Az nem tartozik rád.

– Ha belém nyomja, akkor rám tartozik.

Tony felsóhajtott.

– Szíjazzalak vagy se? Te választasz.

George szavai jutottak az eszébe: jól válaszd meg, mikor harcolj.

– Nem kell szíj.

– Jól van, kölyök. Egy kis szúrás, és vége.

Több volt kis szúrásnál. Nem kínszenvedés, de akkor is jó nagy szúrás. Luke karja csuklóig átforrósodott, mintha az az egy része belázasodott volna, azután ismét lehűlt.

Tony rátett egy ragtapaszt, azután megfordította a széket, hogy a fehér falra nézzen.

– Most hunyd be a szemed.

Luke engedelmeskedett.

– Hallasz valamit?

– Mit?

– Ne kérdezősködj, válaszolj. Hallasz valamit?

– Hallgasson, hadd figyeljek.

Tony elhallgatott. Luke figyelt.

– Valaki végigment a folyosón. És valaki nevetett. Azt hiszem, Gladys.

– Semmi mást?

– Semmi.

– Rendben, jól csináltad. Most számolj el húszig, azután nyisd ki a szemed.

Luke számolt és kinyitotta.

– Mit látsz?

– A falat.

– Semmi mást?

Luke arra gondolt, hogy Tonynak beszélnie kellene a pöttyökről. Ha látod őket, mondd meg. Ha nem, akkor azt mondd. Ne hazudj. Tudják.

– Semmi mást.

– Biztos?

– Igen.

Tony hátba vágta, amitől Luke ugrott egyet.

– Jól van, haver, itt végeztünk. Adok jeget a füledre. Legyen szép napod.

8

Gladys már várta, amikor Tony kilökte a B–31-es szobából, és mézesmázosan mosolygott, mint egy hivatásos hosztesz.

– Hogy ment, Luke?

Tony válaszolt helyette.

– Jól ment. Jó gyerek.

– Erre specializálódunk – Gladys csaknem énekelt. – Legyen jó napod, Tony.

– Neked is, Glad.

A nő visszavezette Luke-ot a lifthez, közben vidáman fecsegett. A fiúnak fogalma sem volt róla, mit mond. A karja csak kicsit fájt, de a jeges zacskót a fülén tartotta, mert lüktetett. A pofon volt a legrosszabb. Mindenféle okból.

Gladys a szobájáig kísérte az ipari zöld folyosón, el a plakát mellett, amely alatt Kalisha ült, és amelyre azt írták: CSAK EGY ÚJABB NAP A PARADICSOMBAN. Végül megérkeztek, a szobához értek, amely úgy nézett ki, mint a szobája, csak nem az volt.

– Szabad idő! – kiáltotta a nő, mintha egy becses jutalmat adna át. Pillanatnyilag Luke jutalomnak is érezte, hogy egyedül lehet. – Beoltott, ugye?

– Igen.

– Ha a karod fáj, vagy úgy érzed, hogy mindjárt elájulsz, szólj nekem, vagy valamelyik másik gondozónak, oké?

– Oké.

Luke kinyitotta az ajtót, de mielőtt beléphetett volna Gladys megragadta a vállát, és megfordította. Továbbra is hivatalosan mosolygott, de az ujjai acélkeményen mélyedtek Luke húsába. Annyira nem volt kemény, hogy fájjon, csak annyira, amennyiből Luke tudhatta, hogy fájhatna.

– Sajnos nincs zseton – mondta. – Nem is kellett beszélnem Tonyval. Az a folt az arcodon mindent elmond, amit tudnom kell.

Luke azt akarta mondani, hogy nem kellenek a szaros zsetonjaitok, de hallgatott. Nem a pofontól félt, hanem a saját hangjától. Ha egy hatéves gyönge, remegő, rémült hangján szólalna meg, összeroppanna Gladys előtt.

– Hadd adjak egy tanácsot, Luke – folytatta a nő, és nem mosolygott. – Meg kell értened, hogy azért vagy itt, hogy szolgálj. Ez azt jelenti, hogy gyorsan fel kell nőnöd. Azt jelenti, hogy realistának kell lenned. Mindenféle történik itt veled. Néhány dolog nem lesz túl szép. Elviselheted őket úgy, mint egy igazi stramm gyerek, és akkor kapsz zsetont, vagy nem leszel stramm gyerek, és akkor nem kapsz semmit. Ezek a dolgok úgyis megtörténnek, döntsd el, melyiket választod? Nem olyan nehéz kitalálni.

Luke nem válaszolt, ám Gladys arcára mégis visszatért az a hoszteszmosoly, ami azt jelenti: Ó, igen, uram, azonnal megmutatom önnek az asztalát.

– Otthon leszel, még mielőtt véget érne a nyár, és olyan lesz, mintha mindez meg sem történt volna. Ha emlékszel is rá, olyan lesz, mint valami álom. De mivel ez nem álom, miért ne akarnád kellemesen érezni magad, amíg itt vagy? – Ellazította a fogását, és gyengéden meglökte a fiút. – Szerintem rád fér a pihenés. Láttad a pöttyöket?

– Nem.

– Majd fogod.

Nagyon szelíden csukta be az ajtót. Luke alvajáróként baktatott az ágyig, amely nem az ő ágya volt. Lefeküdt, a fejét a párnára hajtotta, amely nem az ő párnája volt, és az üres falat nézte, amelyen nem volt ablak. Pöttyök sem, akármik is legyenek. Anyát akarom, gondolta. Istenem, nagyon hiányzik anya!

Ettől megtört. Eldobta a jeges borogatást, eltakarta a szemét, és sírni kezdett. Vajon figyelik? Vagy hallgatják a zokogását? Nem számít. Túl volt azon, hogy ez érdekelje. Még akkor is sírt, amikor elaludt.

9

Amikor fölébredt, jobban érezte magát – valahogy kitisztult. Látta, hogy két tárggyal egészítették ki a szobáját, miközben megebédelt, azután pedig találkozott két csodálatos új barátjával, Gladysszal és Tonyval. Az asztalon egy laptop volt, Mac, mint az övé, csak régebbi modell. A másik kiegészítés egy kis tévé volt egy állványon, a szoba sarkában.

Először a számítógéphez ment, és bekapcsolta. Ismét belehasított a honvágy, amikor meghallotta az ismerős Macintosh-dallamot. A gép nem jelszót kért, hanem kiírta a kék monitorra: A BEKAPCSOLÁSHOZ MUTASS EGY ZSETONT A KAMERÁNAK! Luke néhányszor megnyomta az Enter gombot, noha tudta, hogy semmi értelme.

– Te rohadék!

Aztán annak ellenére, hogy ez milyen borzalmas és irreális volt, nevetni kezdett. Érdes, rövid nevetés volt, de őszinte. Érzett-e fölényt – sőt talán megvetést – a gondolatra, hogy a kölykök azért gyűjtögetik a zsetont, mert cigarettát akarnak venni, vagy bort? Persze hogy érzett. Gondolta-e, hogy én sose teszek ilyet? Naná. Ha olyan srácokra gondolt, akik isznak és dohányoznak (ritkán fordult elő vele, mert ennél sokkal fontosabb dolgokon kellett gondolkodnia), lúzer rockerek jutottak az eszébe, akik Panterát hallgatnak, és ferde ördögszarvakat rajzolnak a farmerdzsekijükre, olyan buta lúzerek, akik lázadásnak tartják, ha maguktól vonulnak be a függés börtönébe. Nem tudta elképzelni, hogy ilyet tehessen, mégis itt volt, egy üres, kék monitort bámult, és úgy nyomogatta az Enter gombját, mint egy patkány, amely a Skinner-dobozban rángatja a kart, hogy kapjon egy darab kutyatápot vagy pár szemcse kokaint.

Lecsukta a laptopot, és levette a távirányítót a tévé tetejéről. Arra várt, hogy újabb kékséget lát egy másik felirattal a tévézéshez szükséges zsetonról vagy zsetonokról, ehelyett Steve Harvey interjúvolta David Hasselhoffot a bakancslistájáról, és a hallgatóság röhögött Hoff vicces válaszain.

Megnyomta a program gombot, mire lejött a képernyőn a DirecTV menü, akárcsak otthon, de a szobához és a laptophoz hasonlóan ez sem volt teljesen azonos. Széles választék volt filmekből és sportközvetítésekből, hírtévét viszont nem talált. Kikapcsolta a készüléket, a tetejére visszatette a távkapcsolót, és körülnézett.

Még két ajtó volt azon kívül, amely a folyosóra vezetett. Az egyik egy faliszekrénybe nyílt, amelyben voltak farmerek, pólók (nem próbálták lemásolni az otthoniakat, szerencsére), két ing, két pár tornacipő és egy pár papucs. De semmi bakancs.

A másik ajtón egy kicsi, makulátlanul tiszta fürdőszobába lehetett jutni. Két becsomagolt fogkefe hevert a mosdókagylón, egy bontatlan tubus Crest fogkrém mellett. A jól felszerelt gyógyszerszekrényben talált szájvizet, egy palack gyerekeknek való Tylenol fájdalomcsillapítót, de csak négy szemet, dezodort, rovarriasztót, ragtapaszt és sok mást, hasznos és fölösleges dolgokat vegyesen. Az egyetlen tárgy, amelyet erős túlzással veszélyesnek lehetett mondani, egy körömcsipesz volt.

Bevágta a gyógyszerszekrény ajtaját, és megnézte magát. A haja égnek állt, a szeme alatt fekete karikák (ahogy Rolf mondaná, rejszolókarikák) sötétlettek. Furcsa módon egyszerre látszott öregebbnek és fiatalabbnak. Megvizsgálta érzékeny jobb fülcimpáját, és felfedezett egy apró fémkarikát a kissé kivörösödött bőrben. Nem kétséges, hogy valahol a B szinten – vagy a C-n, vagy a D-n – van egy operátor, aki most már követheti minden mozdulatát. Talán most is őt figyeli. Lucas David Ellis, aki azt tervezte, hogy egyszerre jelentkezik az MIT-ra és az Emersonra, pislogó pöttyé zsugorodott egy számítógép képernyőjén.

Luke visszatért a szobájába (a szobába, mondta magának, ez a szoba, nem az én szobám), körülnézett, és borzasztó dologra jött rá. Nincsenek könyvek. Egyetlenegy sem. Ez legalább olyan rossz, mint a számítógép hiánya. Talán még rosszabb. Odament a fiókos szekrényhez, sorra kihúzogatta a fiókokat, hátha legalább a Bibliát vagy A Mormon Könyvét megtalálja bennük, ahogy néha a szállodai szobákban előfordult. De csak takarosan kötegelt alsónadrágokat és zoknikat talált.

Mi marad? Steve Harvey meginterjúvolja David Hasselhoffot? Vagy újra végignézi Amerika Legviccesebb Videói-t?

Nem. Ez nem megy.

Kiment a szobából, hátha megtalálja Kalishát, vagy valamelyik másik srácot. Helyettük Maureen Alvorsont találta meg, aki lassan vonszolta összehajtott lepedőkkel és törülközőkkel megpúpozott Dandux mosodai kosarát a folyosón. Maureen még fáradtabbnak látszott, mint délelőtt, és nehezen lélegzett.

– Helló, Ms. Alvorson. Segíthetek?

– Az nagyon kedves lenne tőled – mosolyodott el az asszony. – Öt újonc érkezik, kettő ma éjjel, három holnap, és elő kell készítenem a szobájukat. Amarra vannak. – A társalgóval és a játszótérrel átellenes irányba mutatott.

A fiú lassan tolta a kosarat, mert az asszony is lassan járt. – Nem tudja, Ms. Alvorson, hogyan juthatok zsetonhoz? Szükségem van egyre, hogy megnyissam a szobai számítógépet.

– Tudsz ágyazni, ha ott állok, és mondom, mit csinálj?

– Persze. Otthon is magam ágyazok.

– Sarkosan?

– Hát… nem.

– Nem baj. Majd megmutatom. Ha öt ágyat megvetsz, akkor adok neked három zsetont. Ennyi van a zsebemben. Nekem keveset adnak.

– Három nagyon jó lesz.

– Rendben, de ne szólíts Miz Alvorsonnak. Hívj Maureennak, vagy csak Mónak. Mint a többiek.

– Szívesen.

Elmentek a liftek előtt, tovább a folyosóra, amelyet ugyancsak lelkesítő plakátokkal drapíroztak. Volt egy fagylaltautomata, mint egy motel előterében, és nem úgy nézett ki, mintha zsetonnal működne. Ahogy elmaradt mögöttük, az asszony megérintette a fiú karját. Luke megállt, és kérdőn nézett rá.

Maureen hangja ezúttal alig volt erősebb a suttogásnál.

– Látom, kaptál chipet, még sincs zsetonod.

– Hát…

– Beszélhetsz, ameddig halkan csinálod. Fél tucat olyan hely van az Első Részlegben, ahova nem érnek el a rohadt mikrofonjaik. Holtsávok. Én mindről tudok. Az egyik itt van a fagylaltos automata mellett.

– Oké…

– Ki tette be a chipet, és ki képelt fel? Tony?

Luke szeme égni kezdett és nem bízott magában, hogy tudna-e beszélni, akár biztonságos, akár nem. Csak bólintott.

– Az egyik aljas – mondta Maureen. – Zeke a másik. Gladys dettó, akkor is, ha sokat mosolyog. Jó sok olyan dolgozik itt, aki szeret piszkoskodni a gyerekekkel, de ezek hárman a legrosszabbak.

– Tony ütött meg – suttogta Luke. – Keményen.

Az asszony beleborzolt a hajába. Ilyesmit babákkal és tipegőkkel szoktak csinálni a hölgyek, de Luke nem bánta. Gyengédség volt az érintésben, és ez most sokat jelentett. Pillanatnyilag mindent jelentett.

– Tedd, amit mond – intette Maureen. – Ne vitatkozz vele, ez a legjobb tanács, amit adhatok. Vannak itt emberek, akikkel vitatkozhatsz, még Mrs. Sigsbyvel is, bár nem sokra mész vele, de Tony és Zeke két gonosz darázs. Gladys ugyancsak. Szúrnak.

Ismét elindult a folyosón, de Luke elkapta barna egyenruhája ujját, és visszahúzta a biztonságos zónába.

– Azt hiszem, Nicky megütötte Tonyt – suttogta. – Volt egy vágás az arcán, és püffedt a szeme.

Maureen elmosolyodott, megmutatva a fogait, amelyekre igencsak ráfért volna a kezelés.

– Jól tette Nick – mondta. – Tony valószínűleg duplán fizetett meg neki, de akkor is… jól tette. Most gyere. Ha segítesz, egykettőre megleszünk ezekkel a szobákkal.

Az elsőben, ahova bementek, Tommy Pickles a Fecsegő tipegők-ből és a nickelodeonos Zuko plakátjai voltak a falon, és egy szakasz G. I. Joe-figura az asztalon. Luke többeket felismert, mivel ő maga is nemrég nőtt ki a G. I. Joe-korszakból. A tapétán boldog bohócok fogtak léggömböket.

– Mi a franc! – hüledezett. – Ez egy kisgyerek szobája!

Maureen somolygott, mintha azt mondaná: Te sem vagy éppen Matuzsálem.

– Így igaz. Avery Dixonnak hívják, és a papírjaim szerint tízéves. Lássunk munkához. Mibe, hogy neked csak egyszer kell megmutatnom a sarkos ágyazást. Olyan gyereknek látszol, aki gyorsan tanul.

10

Ahogy visszaért a szobájába, Luke feltartotta az egyik zsetonját a laptop kamerája elé. Kicsit hülyén érezte magát közben, de a számítógép azonnal bekapcsolt. Először kék volt a monitor, és azt az üzenetet írta ki, hogy ÖRÜLÖK, HOGY VISSZAJÖTTÉL, DONNA! Luke összevonta a szemöldökét, azután elmosolyodott. Valamikor az érkezése előtt ez a számítógép egy Donna nevű valakié volt (vagy neki adták kölcsön). Az üdvözlőfeliratot még nem változtatták meg. Vagyis valaki bakizott. Apró hiba volt, de ahol egy van, lehet több is.

Eltűnt az üdvözlet, megjelent a szabvány képernyővédő: kihalt tengerpart a hajnali ég alatt. Az asztal a monitor alján olyan volt, mint az otthoni gépén, egyetlen ordító (de itt nem meglepő) eltéréssel: hiányzott az e-mail ikonja. Viszont volt ikonja két internetszolgáltatónak. Ez meglepte, de ez kellemes meglepetés volt. Megnyitotta a Firefoxot és begépelte: AOL log in. Visszatért a kék képernyő, ez alkalommal vörös kör lüktetett a közepén. Egy halk géphang azt mondta:

– Sajnálom, Dave, tartok tőle, hogy nem tehetem.

Egy pillanatig azt hitte, újabb hibát talált – az első Donna, azután Dave –, csak azután jött rá, hogy ez a HAL 9000 hangja a 2001: Űrodüsszeia című filmből. Nem baklövés, csak geek humor, és tekintve a körülményeket ugyanolyan vicces, mint egy gumimankó.

A Google-on beírta Herbert Ellist, és ismét HAL válaszolt. Luke töprengett, azután rákeresett az Orpheum színházra a Hennepin sugárúton, nem mintha revüt akart volna nézni az Orpheumban (vagy a közeljövőben akárhol), csak tudni akarta, milyen információhoz lehetséges a hozzáférés. Valaminek csak kell lennie a gépben, különben egyáltalán minek a netkapcsolat?

Az Orf, ahogy a szülei hívták, olyan hely volt, amelyet az Intézet engedélyezett „vendégeinek”. Luke megtudta, hogy visszatér a Hamilton („Közkívánatra!”), a jövő hónapban várható Patton Oswalt („Szakadsz a nevetéstől!”). Megpróbált rákeresni a Broderick iskolára, és gond nélkül megkapta a weboldalukat. Kereste Mr. Greert, a tanácsadót, de HAL jelentkezett. Kezdte megérteni dr. Dave Bowman tehetetlen mérgét a filmen.

Ki akarta kapcsolni a gépet, aztán meggondolta magát és begépelte a keresőbe, hogy Maine Állami Rendőrség. Az ujja ott lebegett az Enter fölött, csaknem lenyomta, azután visszakozott. HAL majd semmitmondóan mentegetőzik, de Luke nem hitte, hogy ezzel le lenne zárva a kérdés. Nagyon valószínű, hogy az egyik alsóbb szinten megszólalna a riasztó. Nem valószínű, hanem biztos. Lehet, hogy elfelejtették megváltoztatni egy gyerek nevét a számítógép kezdőlapján, de nem felejthették el a riasztó programot arra az esetre, ha egy gyerek megpróbálná értesíteni a hatóságot. Azért büntetés jár. Valószínűleg rosszabb, mint egy pofon. A számítógép, amely valamikor egy Donna nevű lányé volt, használhatatlan.

Hátradőlt, összefonta karjait keskeny mellkasán. Maureenra gondolt, és hogy milyen barátságosan borzolt bele az ő hajába. Csupán egy szórakozottan gyengéd kis gesztus, de (a zsetonokkal együtt) elvette valamennyire Tony pofonjának mérgét. Kalisha azt mondta, hogy Maureen negyvenezer dollárral tartozik? Nem, inkább a duplájával.

Részben Maureen barátságos gesztusa miatt, részben azért, hogy elüsse valamivel az időt, beütötte a Google-be: Nyakig ülök az adósságban, kérlek, segíts. A számítógép azonnal elárasztotta a témába vágó információkkal, beleértve olyan cégek számait, amelyek kijelentették, hogy az ilyen undok számlák eltakarítása olyan könnyű, mint az egyszeregy, a sarokba szorult adósnak csupán egyetlen telefonba kerül! Luke ezt nem hitte, de úgy vélte, hogy némelyek igen, eleve ezért kerültek pácba.

Maureen Alvorson nem tartozott közéjük, legalábbis Kalisha szerint. Azt mondta, Maureen férje halmozta fel az adósságot, mielőtt lefalcolt. Talán igaz, talán nem, de akárhogy is, kell lennie megoldásnak. Mindig van, és az ember meg is találja őket, ha olvas. Talán mégsem használhatatlan a számítógép.

Sorra vette a legmegbízhatóbbnak tűnő forrásokat, és hamarosan mélyen elmerült az adósság és törlesztés kérdéskörében. Ismét megrohanta a régi éhség a tudásra. Az új dolgok tanulására. A legfontosabb kérdések körülhatárolására és megértésére. Szokás szerint minden információmorzsa három (vagy hat, vagy tizenkettő) másikhoz vezetett, és végül kirajzolódott az összefüggő kép. Egy térképféle. A legérdekesebb koncepció – a tengelyszög, amely mindent tartott – egyszerű, de letaglózó volt (legalábbis Luke számára). Az adósság árucikk. Adják-veszik, és egy bizonyos ponton nem csupán az amerikai, de a világgazdaságnak is ez lesz a középpontja. Holott igazából mégsem létezik. Nem olyan megfogható, mint a gáz, az arany vagy a gyémánt. Csupán egy fogalom. Egy fizetési ígéret.

Amikor megszólalt a számítógép üzenetjelző csengője, úgy rázkódott össze, mint aki nagyon életszerű álomból ébred. A gép időjelzője szerint 5 óra volt. Rákattintott a ballon ikonra a monitor alján, és ezt olvashatta:

Mrs. Sigsby: Szia Luke, én vezetem ezt céget, és szeretnélek látni.

Gondolkodott, azután gépelni kezdett.

Luke: Van választásom?

Azonnal jött a válasz:

Mrs. Sigsby: Nincs. 

– Fogd a szmájlidat, és dugd fel a…

Kopogtattak. Odament, Gladysre számított, de ez alkalommal Hadad volt, az egyik pasas a liftből.

– Akarsz sétálni, nagyfiú?

Luke sóhajtott.

– Adjon egy másodpercet. Föl kell vennem a cipőmet.

– Semmi gond.

Hadad elvezette a lift mellett egy ajtóhoz, amelyet kulcskártyával kinyitott. Megtették a rövid utat az igazgatóságig, és közben a rovarokat hessegették.

11

Mrs. Sigsby az apja legidősebb testvérére emlékeztette Luke-ot. Ez a nő is olyan girhes volt, mint Rhoda néni, szinte semmi mell vagy csípő. Csakhogy Rhoda néni szája körül mosolyráncok voltak, és a tekintete mindig meleg volt. Imádta ölelgetni őt. Ettől az asszonytól, aki szilvaszín kosztümben és hozzáillő cipőben áll az asztal mellett, aligha várható ölelgetés. Mosolyoghat, de az ugyanolyan kamu lesz, mint a háromdolláros bankó. Mrs. Sigsby szemében óvatos mérlegelést látott, semmi mást. Egyáltalán semmit.

– Köszönöm, Hadad, innentől átveszem.

A szolga – mert Hadad nyilvánvalóan az – tisztelettel bólintott, majd kiment.

– Kezdjük azzal, ami nyilvánvaló – szólalt meg az asszony. – Magunkban vagyunk. Minden újonccal eltöltök nagyjából tíz percet az érkezésük után. Voltak köztük zavarodottak és dühösek, akik meg akartak támadni. Nem haragszom érte. Miért is haragudnék, az istenért? A legidősebb bentlakónk tizenhat, az átlagos életkor tizenegy év és hat hónap. Más szavakkal gyerekek, és a gyerekek még legjobb formájukban is nehezen fékezik meg indulataikat. Én ezt az agresszív viselkedést oktatásra alkalmas pillanatnak tekintem… és tanítom őket. Téged is tanítanom kell, Luke?

– E tekintetben nem – felelte Luke. Vajon Nicky is ott volt azok között, akik kezet akartak emelni erre az elegáns kis nőre? Talán majd később megkérdezi.

– Jól van. Kérlek, foglalj helyet.

Luke leült az íróasztal előtti székbe, előrehajolt, a kezeit szorosan összekulcsolta a térdei között. Mrs. Sigsby vele szemben foglalt helyet, és a tekintete olyan volt, mint egy igazgatónőnek, aki nem tűr ostobaságot. Aki keményen bánik az ostobákkal. Luke még sose találkozott irgalmatlan felnőttel, de úgy gondolta, hogy most egy ilyennel áll szemben. Olyan ijesztő gondolat volt, hogy elsőre nevetségesnek találta, és ki akarta verni a fejéből, aztán mégsem tette. Jobb, ha azt hiszi, hogy túlságosan védett életet élt. Még jobb – biztonságosabb – azt hinni, hogy az asszony az, aminek ő tartja, hacsak be nem bizonyítja, hogy Luke téved. Rossz helyzet, ez kétségtelen. A legsúlyosabb hiba, amit elkövethet, hogy becsapja magát.

– Szereztél barátokat, Luke. Ez jó, jó kezdet. Másokkal is fogsz találkozni, amíg itt leszel az Első Részlegben. Ketten, egy Avery Dixon nevű fiú, és egy Helen Simms nevű lány éppen most érkeztek. Most alszanak, de hamarosan megismered őket, Helent talán a tízórai villanyoltás előtt. Avery végigalhatja az éjszakát. Elég fiatal, és bizonyosan izgatott lesz, amikor fölébred. Remélem, a szárnyad alá veszed, és biztos vagyok benne, hogy Kalisha, Iris és George is ezt teszi. Talán még Nick is, noha senki sem tudhatja pontosan, hogy Nick miként reagál, még ő maga sem. Ha segítesz Averynek hozzászokni új helyzetéhez, az zsetonokat terem neked, ami, mint azt már tudod, a legfontosabb csereeszköz itt az Intézetben. Mindez tőled függ, de mi figyelni fogunk.

Tudom, gondolta Luke. És hallgatózni fogtok. Kivéve néhány helyet, ahol nem tehetitek. Már amennyiben Maureen nem téved.

– A barátaid elláttak bizonyos mennyiségű információval, amelyek között vannak pontosak, és rendkívül pontatlanok. Amit most én mondok, az hajszálpontos, ezért jól figyelj. – Előrehajolt, a tenyerét az asztalra fektette, belenézett a fiú szemébe. – Hegyezed a füled? Mert, ahogy mondani szokás, én nem jártatom kétszer a bagólesőmet.

– Igen.

– Igen mi? – vakkantott rá az asszony, noha az arca változatlanul nyugodt maradt.

– Hegyezem a fülem. Figyelek.

– Remek. Eltöltesz egy bizonyos időt az Első Részlegben. Ez lehet tíz nap, lehet két hét, lehet akár egy hónap is, noha nagyon kevés sorállományú marad ilyen sokáig.

– Sorállományú? Azt mondja, hogy engem besoroztak?

Az asszony fürgén bólogatott. – Pontosan ezt mondom. Háború van, és behívtak téged, hogy szolgáld az országodat.

– Miért? Mert néha tudok mozgatni egy poharat vagy egy könyvet anélkül, hogy hozzányúlnék? Ez os…

– Fogd be a pofád!

Ez majdnem annyira megdöbbentette, mint Tony tolópofonja.

– Amikor én beszélek, akkor te hallgatsz. Nem szakítasz félbe. Érthető?

Mivel nem bízott a hangjában, Luke csak bólintott.

– Ez nem fegyverkezési verseny, hanem az elmék versenye, és ha veszítünk, a következmények nem gyászosak, hanem elképzelhetetlenek lesznek. Lehet, hogy csak tizenkét éves vagy, de akkor is egy nem hivatalos háború katonája lettél. Ugyanez igaz Kalishára és a többiekre. Tetszik ez neked? Természetesen nem. A behívottaknak sose tetszik, ezért néha meg kell mutatni nekik, hogy következményei vannak a parancsmegtagadásnak. Azt hiszem, te már kaptál egy leckét róla. Ha olyan okos vagy, mint ahogy az anyagodban áll, talán nem lesz szükséged másikra. De ha mégis, meg fogod kapni. Ez itt nem az otthonod. Nem az iskolád. Nem egyszerűen egy pluszfeladatot kapsz, nem küldenek be az igazgatói irodába, nem zárnak be az osztályba, de meg fognak büntetni. Világos?

– Igen. – Zseton a jó fiúknak és lányoknak, pofon a rosszaknak. Vagy valami még rosszabb. A gondolat dermesztő volt, ám egyszerű.

– Kapsz bizonyos számú injekciót. Átmész bizonyos számú teszten. Ellenőrzik a testi és lelki állapotodat. Amint kész leszel, átkerülsz oda, amit mi Hátsó Részlegnek hívunk, és ott bizonyos szolgálatokat teljesítesz. Tartózkodásod a Hátsó Részlegben hat hónap is lehet, noha az aktív szolgálat átlagos hossza csak hat hét. Azután kitöröljük az emlékeidet, és hazaküldünk a szüleidhez.

– Élnek? Élnek a szüleim?

Az asszony fölnevetett, meglepő vidámsággal.

– Természetesen élnek. Nem vagyunk gyilkosok, Luke.

– Akkor beszélni akarok velük. Hadd beszéljek velük, és megteszek mindent, amit kíván. – A szavak kicsúsztak a száján, mielőtt észbe kapott volna, hogy milyen meggondolatlan ígéretet tett.

– Nem, Luke. Még mindig nem értjük tökéletesen egymást. – Hátradőlt, a tenyerét ismét az asztalra fektette. – Ez itt nem tárgyalás. Mindenképpen megteszed, amit akarunk. Hidd ezt el nekem, és spórolj meg magadnak egy csomó szenvedést. Nem érintkezhetsz a külvilággal, amíg az Intézetben vagy, és ez a szüleidre is vonatkozik. Minden parancsnak engedelmeskedsz. Minden előírásnak megfelelsz. Mindazonáltal talán néhány kivételtől eltekintve nem fogod nehéznek találni a parancsokat és terhesnek az előírásokat. Gyorsan elmúlik ez az idő, és amikor elhagysz minket, amikor egy szép reggel a saját hálószobádban ébredsz, akkor mindez meg sem történt. Ami szomorú, legalábbis én mindenképpen annak tartom, azt sem fogod tudni, hogy abban az óriási kiváltságban részesültél, hogy szolgálhattad a hazádat.

– Nem értem, ez miként lehetséges – mondta Luke, sokkal inkább magának, mint az asszonynak, ami előfordult, ha valami – egy fizikai probléma, egy Manet-festmény, az adósság rövid vagy hosszú távú összefüggései – teljesen lekötötte a figyelmét. – Olyan sokan ismernek. Az iskola… a szüleim munkatársai… a barátaim… mindenkinek nem törölhetik ki az emlékezetét.

Az asszony nem nevetett, de mosolygott.

– Azt hiszem, nagyon meg fogsz lepődni, hogy mi mindenre vagyunk képesek. Itt végeztünk. – Fölállt, megkerülte az asztalát, kezet nyújtott. – Örülök, hogy találkoztunk.

Luke is fölállt, de nem nyújtott kezet.

– Rázz kezet velem, Luke.

Énjének egy része szeretett volna engedelmeskedni, mert a szokás nagy úr, mégse mozdította a kezét.

– Rázz kezet velem, vagy megbánod. Nem mondom még egyszer.

Látta az asszonyon, hogy halálkomolyan gondolja, így hát engedelmeskedett. Mrs. Sigsby nem engedte el a kezét. Noha nem szorította, a fiú érezte, hogy nagyon erős. Ugyanolyan szúrósan nézett Luke-ra.

– Még találkozhatunk, de az irodámban remélhetőleg ez lesz az egyetlen látogatásod. Ha még egyszer hívatnak, a beszélgetésünk kevésbé kellemes lesz. Megértetted?

– Igen.

– Jól van. Tudom, hogy ez sötét időszak neked, de ha azt teszed, amire utasítanak, kijutsz a napfényre. Nekem elhiheted. Most pedig eredj.

A fiú távozott, és ismét úgy érezte, mintha álmában történne mindez, vagy ő lenne Alice a nyúl barlangjában. Hadad Mrs. Sigsby titkárnőjével vagy asszisztensével, vagy akármijével fecsegett, miközben rá várt.

– Visszaviszlek a szobádhoz. Itt maradsz mellettem. Csak semmi futás az erdőbe.

Kimentek, elindultak a lakóépülethez. Luke egyszer csak megállt, mert szédülni kezdett.

– Várjon – mondta. – Ne menjen tovább.

Előregörnyedt, a térdére támaszkodott. Egy pillanatig színes fények rajzottak a szeme előtt.

– El fogsz ájulni? – kérdezte Hadad. – Mit gondolsz?

– Nem – felelte Luke –, de adjon még néhány másodpercet.

– Persze. Oltást kaptál, igaz?

– Igen.

Hadad bólintott.

– Némelyik srácra így hat. Késleltetett reakció.

Luke várta a kérdést a pöttyökről vagy foltokról, de Hadad csak várt, fütyörészett, és hessegette a körülötte rajzó szúnyogokat.

Luke Mrs. Sigsby hideg, szürke szemére gondolt, és arra, hogy egyszerűen nem volt hajlandó válaszolni arra, miként létezhet egy ilyen hely a nélkül, hogy… mi is erre a kifejezés? Talán rendkívüli kiadatás? Mintha az asszony hergelte volna, hogy menjen csak végig a gondolatsoron.

Ha azt teszed, amire utasítanak, kijutsz a napfényre. Nekem elhiheted.

Csak tizenkét éves volt, felfogta, hogy kevés az élettapasztalata, de azt az egyet bizonyosan tudta, hogy ha azt mondják: nekem elhiheted, az általában ordas hazugság.

– Jobban érzed magad? Indulhatunk, fiam?

– Igen. – Luke fölegyenesedett. – De nem vagyok a maga fia.

Hadad elvigyorodott, a szájában megvillant egy aranyfog.

– Most már igen. Az Intézet fia vagy, Luke. Engedd el magad, és szokj hozzá.

12

Ahogy beértek a lakóépületbe, Hadad hívta a liftet, odaszólt – Viszlát – és belépett a fülkébe. Luke visszaindult a szobájába, és megpillantotta Nicky Wilholmot, aki a padlón ült a fagylaltautomatával szemben, és csokoládés-mogyoróvajas pilótakekszet evett. Fölötte egy plakáton két rajzfilmmókus vigyorgott, szóbuborékokat eregetve. A bal oldali azt mondta: „Éld az életet, amit szeretsz!” A másik azt mondta: „Szeresd az életet, amit élsz!” Luke hüledezve bámult rájuk.

– Minek neveznél egy ilyen plakátot egy ilyen helyen, okos fiú? – kérdezte Nicky. – Iróniának, gúnynak vagy ostobaságnak?

– Mindháromnak – felelte Luke, és leült mellé.

Nicky odanyújtotta a zacskót.

– Kéred a másikat?

Luke kérte. Megköszönte, kibontotta a kekszet a papírból, és három harapással eltüntette.

Nicky mulatva figyelte.

– Megkaptad az első oltást, mi? Attól az ember megéhezik a cukorra. Lehet, hogy nem sokat fogsz vacsorázni, de a desszertet biztosan megeszed. Garantálom. Láttál már pöttyöket?

– Nem. – Azután eszébe jutott, amikor összegörnyedt, és a térdére támaszkodva várta, hogy elmúljék a szédülés. – Talán. Mik azok?

– A technikusok Stasi-fényeknek hívják őket. Hozzátartoznak a felkészítéshez. Én csak néhány injekciót kaptam, és kevés ilyen bizarr tesztem volt, mert TK-pozitív vagyok. George és Sha TP-pozitív. Aki átlagos, az többet kap. – Gondolkodóba esett. – Jó, hát egyikünk sem közönséges, különben nem lennénk itt, de tudod, hogy értem.

– Megpróbálják fokozni a képességeinket?

Nicky vállat vont.

– Mire készítenek föl?

– Arra, ami a Hátsó Részlegben vár ránk. Hogy ment a dolog a vezérszukával? Leadta a dumát, hogy a hazádat szolgálod?

– Azt mondta, besoroztak minket. Én inkább úgy érzem, erőszakkal toboroztak. Tudod, mint a tizenhetedik-tizennyolcadik században, amikor a kapitányoknak legénységre volt szükségük a hajókon…

– Tudom, mi a kényszertoborzás, Lukey. Jártam iskolába, ha nem tudnád. És nem tévedsz. – Fölállt. – Gyere, menjünk ki a játszótérre. Adhatsz egy újabb leckét sakkból.

– Inkább lefeküdnék – felelte Luke.

– Elég sápadt is vagy. De azért az édesség segített, igaz? Ismerd el.

– Segített – helyeselt Luke. – Mit tettél, hogy zsetonhoz jutottál?

– Semmit. Maureen csúsztatott oda egyet, mielőtt lejárt a műszakja. Kalishának ebben igaza van – folytatta csaknem kelletlenül. – Ha van egy jó ember ebben a szarpalotában, az Maureen.

Megérkeztek Luke ajtajához. Nicky fölemelte az öklét, Luke hozzáérintette a magáét.

– Találkozunk, ha szól a dingdong, okos fiú. Addig is fel a fejjel.

MAUREEN ÉS AVERY

1

Luke belesiklott a kellemetlen álomtöredékekkel zsúfolt szendergésbe, és akkor ébredt föl, amikor megszólalt a vacsorára szólító dingdong. Örült, hogy hallja. Nicky tévedett, kívánta az ételt, és a társaságra legalább annyira éhezett, mint vacsorára. De azért megállt az étkezdében, és ellenőrizte, nem ugratták-e a többiek. Nem ugratták. Az ételautomata mellett pukkadásig tömött retró cigarettaautomata állt, a tetején a megvilágított négyszög egy férfit és egy nőt ábrázolt, akik estélyiben cigarettáztak egy balkonon és nevetgéltek. Emellett éremmel működő automata kínált szeszes italokat apró palackokban. Egyes piálós srácok a Brodban az ilyeneket hívták „repülős pancsnak”. Nyolc zsetonba került egy csomag cigaretta, egy kis üveg Leroux szederbor ötbe. A terem másik oldalán jajvörös ládában hűlt a kóla.

Valaki megragadta hátulról, és felkapta. Luke felkiáltott meglepetésében, Nicky a fülébe nevetett.

– Ha összepisilted az alsódat, csapd le felsővel az alsókat!

– Tegyél le.

Nicky ehelyett meghintáztatta.

– Lukey, lengő inga Lukey! Botlábú, falábú, ó-lábú Lukey!

Letette Luke-ot, megpörgette, a levegőbe lökte a kezét, és rokizni kezdett a fejük fölötti hangszórókból áradó vacak háttérzenére. Mögötte Kalisha és Iris ugyanazzal a fiúk már csak ilyenek-tekintettel nézték őket.

– Akarsz bunyózni, Lukey? Botlábú, falábú, ó-lábú Lukey?

– Nyald ki a seggemet, és aludj el! – felelte Luke, és nevetni kezdett. Nickyre, gondolta, mindenféle kedvében az a megfelelő szó, hogy él.

– Ez jó volt – mondta George, és átnyomakodott a lányok között. – Elteszem későbbi használatra.

– Csak ne felejtsd el megfizetni – válaszolta Luke.

Nicky abbahagyta a táncolást.

– Éhen halok, Kákabelű. Gyerünk enni.

Luke fölemelte a kólás láda tetejét.

– Gondolom, az üdítő ingyen van. Csak a piáért, cigiért és a nasiért kell fizetni.

– Jól gondolod – bólintott Kalisha

– És ööö… – Arra az automatára bökött, amiben az édességek voltak. A legtöbb egy zsetonba került, de amelyikre Luke mutatott, azért hat zsetont kellett fizetni. – Az ott…

– Az érdekel, hogy a Hi Boy Brownie az-e, aminek gondolod? – kérdezte Iris. – Én sosem vettem, de biztos, hogy igen.

– Jesszus – mondta George. – Én vettem, de kiütést kaptam tőle. Allergiás vagyok. Menjünk enni.

Ugyanahhoz az asztalhoz ültek. NORMA helyét most SHERRY vette át. Luke rántott gombát, vagdalt húst és salátát rendelt, meg valamit, amit vanília brulée néven kódoltak. Lehetnek okos emberek ebben a rémítő csodaországban – Mrs. Sigsby semmiképpen nem tűnt ostobának –, de akárki állította össze az étlapot, az nem tartozott közéjük. Vagy csak ő a sznob entellektüel?

Úgy döntött, hogy nem érdekli.

Az iskoláikról beszélgettek azelőttről, hogy kitépték őket normális életükből – amennyire Luke megítélhette, közönséges iskolák voltak, nem afféle speciálisak okos srácoknak – meg kedvenc tévéműsoraikról és filmjeikről. Minden rendben volt, amíg Iris föl nem emelte a kezét, hogy végigsimítsa szeplős arcát, és Luke ekkor jött rá, hogy a lány sír. Nem nagyon, csak egy kicsit, de azok bizony könnyek voltak.

– Ma nem kaptam szurit, csak az a kurva segglázat – mondta. Látta, hogy Luke nem érti, és elmosolyodott, amitől még egy könnycsepp gördült végig az arcán. – A végbélben mérik a hőmérsékletünket.

A többiek bólogattak.

– Fogalmam sincs, miért – mondta George –, de megalázó.

– Tizenkilencedik századi módszer – mondta Kalisha. – Biztosan van valami okuk, de… – Vállat vont.

– Ki kér kávét? – kérdezte Nick. – Idehozom, ha…

– Hé!

Az ajtóból jött. Odafordultak, és megláttak egy farmert és ujjatlan felsőt viselő lányt. Rövid tüskehaja az egyik oldalon zöld volt, a másikon olyan lilás, mint egy zúzódás. Punk tolla ellenére úgy festett, mint egy mesebeli gyerek, aki eltévedt az erdőben. Luke úgy vélte, annyi idős lehet, mint ő.

– Hol vagyok? Tudja valamelyikőtök, mi ez a hely?

– Gyere ide, Napsugár – mondta Nicky, és megvillantotta szédítő mosolyát. – Húzz ide egy széket. Próbáld ki a kaját.

– Nem vagyok éhes – felelte az újonnan jött. – Csak egy dolgot mondjatok meg. Kit kell leszopnom, hogy kijussak innen?

Így ismerték meg Helen Simmset.

2

Evés után kimentek a játszótérre (Luke nem felejtette el bekenni magát rovarriasztóval), és mindent elmondtak Helennek. Kiderült, hogy TK, továbbá George-hoz és Nickyhez hasonlóan pozitív. Be is bizonyította, több figurát felborítva, amikor Nicky fölrakta őket a táblára.

– Nem egyszerű pozitív, de irtóra az – mondta George. – Hadd próbáljam meg én is. – Egy parasztot sikerült felborítania, és a fekete király billegett egy kicsit, de ez volt minden. Hátradőlt, felfújta a képét. – Jól van, te győztél, Helen.

– Szerintem mindnyájan vesztettünk – felelte a lány. – Én így gondolom.

Luke megkérdezte, aggódik-e a szülei miatt.

– Nem különösebben. Az apám alkoholista. Az anyám elvált tőle, amikor hatéves voltam és hozzáment – micsoda meglepetés! – egy másik alkoholistához. Nyilván úgy gondolta, ha nem győzheted le, állj mellé, mert most már ő is alkesz. Az öcsém viszont hiányzik. Gondoljátok, hogy nincs baja?

– Persze hogy nincs – felelte Iris nem túl nagy meggyőződéssel, azután odament a trambulinhoz és szökdécselni kezdett. Luke szédült volna tőle ilyen kevéssel evés után, de Iris nem evett sokat.

– Lássam, jól értem-e – szólalt meg Helen. – Ti nem tudjátok, miért vagyunk itt, kivéve, hogy ennek van valami köze a paraképességeinkhez, amikkel még az X-Faktor válogatójába se jutnánk be.

– Még a Kismenők-be se – jegyezte meg George.

– Addig tesztelnek, amíg pöttyöket nem látunk, de nem tudjátok, miért.

– Így van – helyeselt Kalisha.

– Azután átvisznek egy másik helyre, a Hátsó Részlegbe, de nem tudjátok, hogy ott mi folyik.

– Ja – bólintott Nicky. – Tudsz is sakkozni, vagy csak a figurákat vered le?

A lány nem törődött vele. – És amikor végeztek velünk, akkor kitörlik az emlékezetünket, és boldogan élünk, amíg meg nem halunk.

– Ez a mese – válaszolta Luke.

A lány töprengett.

– Ez elég szarul hangzik.

– Gondolom, ezért adta nekünk Isten a habzóbort és a Hi Boy sütit – mondta Kalisha.

Luke-nak elege volt. Hamarosan ismét sírni fog: érezte, hogy úgy közeledik a sírás, mint a vihar. Lehet, hogy Iris megcsinálhatja társaságban, mert ő lány, de neki volt elképzelése – kétségtelenül idejétmúlt, de akkor is nagyon szilárd elképzelése – arról, hogyan kell viselkednie egy fiúnak. Úgy, mint Nickynek.

Visszament a szobájába, magára zárta az ajtót, lefeküdt az ágyára, kezével eltakarta a szemét. Azután minden ok nélkül eszébe jutott Richie Rocket, ezüst űrruhájában, amint lelkesen táncol, mint Nicky Wilholm vacsora előtt, és a kicsik vele táncolnak, nagyokat kacagnak, és fújják „Mambo Number 5”-ot. Mintha semmi sem romolhatna el, és az élet másból sem állna, csak ártatlan örömből.

Jöttek a könnyek, mert félt és dühös volt, de főként honvágya volt. Eddig sosem értette, mit jelent ez a szó. Ez nem nyári tábor, és nem kirándulás. Ez lidércnyomás, és nem kívánt mást, csak azt, hogy vége legyen. Szeretett volna felébredni, és mivel nem tehette, úgy aludt el, hogy keskeny mellkasa még mindig meg-megrándult a zokogástól.

3

Újabb rossz álmok.

Amelyikből felriadt, abban egy fejetlen, fekete kutya üldözte a Wildersmoot Drive-on. Egy csodálatos pillanatig azt gondolta, hogy az egész csak álom volt, és az igazi szobájában van. Azután a pizsamára nézett, amely nem az ő pizsamája volt, és a falra, amelyen egy ablaknak kellett volna lennie. Kiment a mosdóba, utána, mivel már nem volt álmos, bekapcsolta a laptopot. Azt hitte, újabb zseton kell hozzá, de nem kellett. Talán huszonnégy órás ciklusokban működik, vagy – amennyiben szerencséje van – negyvennyolc órásban. A felső csík szerint hajnali negyed négy volt. Sok idő van még napkeltéig. Ez azért van, mert tegnap szundított, és este nagyon korán elaludt.

Fontolgatta, hogy felmegy a YouTube-ra, és megnéz valami régi rajzfilmet, mint a Popeye, amitől ő és Rolf mindig a padlón fetrengtek, és azt rikoltozták: „Hol a spenótom?” és „Uhuhú!” De attól tartott, hogy az csak visszahozná a honvágyat és a dühöt. Akkor mi marad? Menjen vissza az ágyba, ahol álmatlanul feküdne napfelkeltéig? Csámborogjon az üres folyosókon? Látogassa meg a játszóteret? Megtehetné, Kalisha azt mondta, sosem zárják le, azonban túlságosan ijesztő lett volna.

– Akkor miért nem gondolkodsz, seggfej?

Halkan beszélt, mégis ugrott egyet a hangra, még a kezét is fölemelte, mintha el akarná takarni a száját. Fölkelt, és járkálni kezdett a szobában, meztelen talpa csattogott, pizsamanadrágja lobogott. Ez jó kérdés. Miért nem gondolkodott? Nem abban a legjobb állítólag? Lucas Ellis, az okos gyerek. A kis lángelme. Szereti Popeye-t, a tengerészt, szereti a Call of Duty-t, szeret kosarazni a hátsó udvarban, ugyanakkor franciában már nemigen lehet eladni, bár még mindig szüksége van feliratokra, amikor a Netflixen francia filmet néz, mert úgy hadarnak, és a kifejezéseik, az kész őrület. Boire comme un trou, például. Mióta iszik egy lyuk? Annak, hogy iszik, mint a kefekötő, sokkal több értelme van. Képes teleírni egy táblát matematikai egyenletekkel, felmondja a periódusos rendszer összes elemét, felsorolja az összes alelnököt vissza George Washingtonig, észszerűen elmagyarázza, miért csak a filmeken lehet elérni a fénysebességet.

Akkor miért csak ül itt és magát siratja?

Mi mást tehetnék?

Úgy döntött, ezt valódi kérdésnek tekinti és nem a kétségbeesés jajszavának. A menekülés valószínűleg lehetetlen, de mi a helyzet a tanulással?

Megpróbálta kiguglizni a The New York Times-t, és nem csodálkozott, amikor HAL 9000 jelentkezett; újság nem jár az intézeti srácoknak. A kérdés az, hogy talál-e utat, amin megkerülje a tilalmat? Egy hátsó ajtót? Talán.

Lássuk, gondolta. Lássuk csak. Megnyitotta a Firefoxot és begépelte: #!cloakofGriffin!#.

Griffin H. G. Wells láthatatlan embere volt, és ez az oldal, mint azt Luke egy éve kiderítette, lehetőséget kínált a szülői ellenőrzés megkerülésére: nem egészen a sötét webet, de a szomszéd ajtót. Luke használta, nem mintha pornóoldalakat akart volna látogatni a Brod számítógépein (noha ő és Rolf kétszer azt is megtették), vagy az ISIS nyakazásaira lett volna kíváncsi; csak az elképzelés klassz és egyszerű volt, és ő tudni akarta, működik-e. Otthon és az iskolában működött, de vajon itt is fog? Csak egy módon lehet megtudni. Lecsapott a sorváltóra.

Az Intézet wifije nyámmogott egy darabig – lassú volt –, és amikor Luke már kezdte azt gondolni, hogy veszett fejsze nyele, a háló elvitte Griffinhez. A képernyő tetején megjelent Wells láthatatlan embere, bepólyált fejjel, vagány motoros szemüveggel. Alatta egy kérdés, amely ugyanakkor hívogatás volt: MILYEN NYELVET ÓHAJT HASZNÁLNI? Hosszú volt a lista az asszírtól a zuluig. Az oldal szépsége abban állt, hogy nem számított, melyik nyelvet választod; a fontos az volt, hogy mi kerül a böngészési adatok közé. Valaha volt titkos átjáró a Google-on a szülői ellenőrzés kikerülésére, de Mountain View bölcsei lezárták. Utána lett Griffin Köpenye.

Luke találomra a németet választotta. A rendszer a JELSZÓ-t kérte. Luke ahhoz folyamodott, amit az apja az ő fura emlékezetének hívott néha, és begépelte: #x49ger194Gbl4. A számítógép megint egy kicsit rágódott, azután közölte: JELSZÓ ELFOGADVA.

Begépelte, hogy New York Times, és lenyomta az Enter-t. Ez alkalommal a számítógép még tovább lacafacázott, de végül bejött a Times. A mai szám, angolul, de innentől csak egy csomó német szó és az angol fordítások lesznek láthatók az előzményekben. Talán kicsi győzelem, talán nagy. Ezzel Luke pillanatnyilag nem törődött. Győzelem, ennyi elég.

Mennyi időbe telik, amíg rabtartói rájönnek, mit csinál? Hiába törli a böngészési előzményeket, ez semmit sem ér, ha élőben belenézhetnek. Meglátják az újságot és lezárják. Nem érdekelte a vezércikk Trumpról és Észak-Koreáról; a Star Tribune-t kell megnéznie, amíg teheti, hátha van benne valami a szüleiről. De mielőtt megtehette volna, sikoltozni kezdtek a folyosón.

– Segítség! Segítség! Segítség! Segítsen valaki! VALAKI SEGÍTSEN, ELTÉVEDTEM!

4

A sikoltozó egy Star Wars-os pizsamát viselő kisfiú volt, aki az ajtókat verte, apró ökle úgy mozgott, mint a dugattyúk. Tízéves? Avery Dixon hatévesnek látszott, legföljebb hétnek tűnt. Pizsamájának ágyéka és egyik szára vizesen tapadt a bőréhez.

– Segítség, HAZA AKAROK MENNI!

Luke körülnézett, arra számított, hogy lát valakit – talán többeket is –, akik futva érkeznek, de a folyosó üres maradt. Később majd megtudja, hogy az Intézetben a dolgok rendjéhez tartozik, ha egy gyerek azt sikoltozza, hogy haza akar menni. Pillanatnyilag csak azt szerette volna, ha a srác eldugulna. Ki volt borulva, és Luke-ot is kezdte kiborítani.

Odament hozzá, letérdelt mellé és megfogta a vállát.

– Hé. Hé. Nyugi, öcskös.

A kérdéses öcskös rámeresztette a szemét, amelynek fehérje alul-felül kilátszott, ám Luke nem volt biztos benne, hogy látja is őt. A haja verejtéktől csapzottan ágaskodott. Az arca nedves volt a könnyektől, a felső ajka fénylett a takonytól.

– Hol az anyu? Hol az apu?

Csak épp nem apu volt, hanem APUUUUU, mintha légvédelmi sziréna üvöltene. Toporzékolni kezdett. Öklével Luke vállát csapkodta. Luke elengedte, fölállt, hátralépett, és döbbenten figyelte, ahogy a gyerek összeesik, és vonaglani kezd.

A plakáttal szemben, amely közölte, hogy ez CSAK EGY ÚJABB NAP A PARADICSOMBAN, kinyílt az ajtó, és megjelent Kalisha, batikolt trikóban és hatalmas kosárlabdás sortban. Odalépett Luke-hoz, megállt, kezét lapos csípőjére téve előbb lenézett az újoncra, aztán Luke-ra nézett.

– Láttam már hisztit, de ez itt díjnyertes.

Egy másik ajtó is kinyílt, és előjött Helen Simms, valami olyasmiben, amit Luke bébidollnak nézett. Neki bezzeg volt csípője, meg más érdekes tartozéka.

– Tedd helyre a szemed, Lukey – mondta Kalisha –, és segíts egy kicsit. A kölyök úgy turkál az agyamban, hogy mindjárt migrént kapok. – Letérdelt, az üvöltő dervis felé nyúlt, akinek a szavai mostanra tagolatlan üvöltéssé folytak össze, azután visszahúzódott, amikor a gyerek ökle eltalálta a karját. – Jézusom, segíts már! Fogd meg a kezét!

Luke is letérdelt, tétován próbálta elkapni az új srác kezét, visszahúzódott, azután úgy döntött, nem szeretne balfasznak látszani a most érkezett rózsaszín látomás előtt. Megragadta a kisfiú könyökét, és az oldalához nyomta. Közben érezte a szívét, amely háromszoros sebességgel nyargalt.

Kalisha a srác fölé hajolt, két tenyerébe fogta az arcát, és a szemébe nézett. A gyerek abbahagyta az üvöltést, már csak a pihegése hallatszott. Elbűvölve nézett Kalishára, és Luke hirtelen megértette, mit akart mondani a lány azzal, hogy a kisfiú turkál az agyában.

– TP, ugye? Mint te.

Kalisha bólintott.

– Csak sokkal erősebb nálam, vagy bármelyik TP-nél, aki megfordult itt az én időmben. Gyerünk, vigyük a szobámba.

– Én is jöhetek? – kérdezte Helen.

– Csak nyugodtan, drágám – felelte Kalisha. – Biztos vagyok benne, hogy Lukey méltányolja a látványt.

Helen elvörösödött.

– Talán előbb átöltözöm.

– Ahogy óhajtod – mondta Kalisha, azután a kisfiúhoz fordult. – Hogy hívnak?

– Avery. – A hangja rekedt volt a sírástól és az ordítástól. – Avery Dixon.

– Kalisha vagyok. Hívhatsz Shának, ha akarsz.

– Csak Pajtásnak ne hívd – tette hozzá Luke.

5

Kalisha szobája lányosabb volt, mint Luke várta a vagány szövege után. Rózsaszín takaró volt az ágyon, bodor fodrok a párnákon. Az íróasztalról Martin Luther King bekeretezett fényképe nézett rájuk.

A lány látta, hogy a képet nézi és elnevette magát.

– Igyekeznek úgy csinálni a dolgokat, ahogy otthon van, de azt hiszem, hogy a kép már túlzás lenne, ezért kicserélték.

– Kit szoktál odarakni?

– Eldridge Cleavert. Egyáltalán hallottál róla?

– Persze. Lélek a jégen. Nem olvastam, de szándékomban állt.

A lány felvonta a szemöldökét.

– Öregem, kár vagy ezekbe.

Avery még mindig szipogva igyekezett fölkelni, ám Kalisha megragadta, és gyengéden, ám határozottan visszanyomta.

– Neem, ilyen vizes gatyában nem. – Úgy tett, mintha le akarná húzni, de Avery hátrahőkölt, és védekezőn kapott az ágyékához.

Kalisha Luke-ra nézett és vállat vont. A fiú ugyancsak vállat vont, azután lekuporodott Avery elé.

– Melyik szobában vagy?

Avery csak rázta a fejét.

– Nyitva hagytad az ajtót?

Ez alkalommal bólintott.

– Hozok neked valami száraz ruhát – mondta Luke. – Maradj itt Kalishával, jó?

Avery most nem rázta a fejét, nem is bólintott. Csak bámulta, kimerülten, zavarodottan, de legalább nem kezdett szirénázni.

– Eredj – mondta Kalisha. – Azt hiszem, le tudom csillapítani.

Helen bukkant föl az ajtóban, ez alkalommal farmerben, a szvetterét gombolgatva.

– Jobban van?

– Kicsivel – felelte Luke. Cseppeket látott abban az irányban, ahova ő és Maureen bementek tiszta ágyat húzni.

– A másik két fiúnak semmi nyoma – szólt Helen. – Úgy alhatnak, mint akiket fejbe vertek.

– Úgy – helyeselt Kalisha. – Eredj Luke-kal, új lány. Avery és én összedugjuk a fejünket.

6

– A srác neve Avery Dixon – mondta Luke, miközben Helen Simmsszel megálltak egy nyitott ajtónál, pont a zörömbölő fagylaltgépen túl. – Tízéves. Nem néz ki annyinak, mi?

A lány tágra nyílt szemmel bámulta.

– Mégis TP vagy?

– Dehogy – Megtekintette Tommy Pickles plakátját a falon, és a katonákat az asztalon. – Maureennal jártam itt. Ő az egyik házvezetőnő. Segítettem neki ágyat húzni. Azonkívül minden együtt volt Avery fogadására.

Helen gúnyosan nézett rá.

– Szóval te vagy a kis kedvenc.

Luke arra gondolt, hogyan ütötte pofon Tony. Vajon Helen is megkapja majd?

– Nem, de Maureen nem olyan, mint a többség. Ha rendes vagy hozzá, ő is rendes hozzád.

– Mióta vagy itt, Luke?

– Közvetlenül előtted érkeztem.

– Akkor honnan tudod, hogy ki a rendes, és ki nem?

– Maureen oké, csak ennyit mondtam. Segíts, keressünk neki valami ruhát.

Helen kivett egy nadrágot és alsóruhát az öltözőszekrényből (közben belekukkantott a többi fiókba is), azután visszamentek Kalisha szobájába. Útközben Helen megkérdezte, csináltak-e már Luke-kal olyan tesztet, mint amilyenekről George beszélt. Luke azt felelte, hogy nem, de megmutatta a chipet a fülcimpájában.

– Ne ellenkezz. Én megtettem, és kaptam egy pofont.

A lány megtorpant.

– Nem igaz!

A fiú elfordította a fejét, megmutatva az arcát, amelyen halvány véraláfutás jelezte Tony két ujjának a nyomát.

– Engem senki sem pofozhat! – mondta Helen.

– Ezt az elméletet ne próbáld meg ellenőrizni.

A lány hátrahúzta kétszínű haját.

– A fülem már ki van fúrva, úgyhogy nem nagy ügy.

Kalisha az ágyán ült, mellette Avery, a feneke alatt összehajtogatott törülközővel. A lány a gyerek izzadt haját simogatta. Avery olyan álmatagon nézett föl rá, mintha mesebeli hercegnő lenne. Helen odalökte a ruhákat Luke-nak. A fiú nem számított rá és elejtette az alsónadrágot, amelyen a Pókember pompázott számos dinamikus pózban.

– Nem érdekel a srác pici bögyörője. Inkább lefekszem. Talán amikor felébredek, a szobámban leszek, a valódi szobámban, és ez csak egy álom volt.

– Sok szerencsét hozzá – mondta Kalisha.

Helen elment. Luke fölvette Avery alsónadrágját, éppen időben, hogy láthassa Helen csípőjének ringását a kifakult farmerban.

– Fincsi, mi? – kérdezte Kalisha fahangon.

Luke odavitte neki a ruhákat. Égett az arca.

– Hát igen, de személyiségét tekintve hagy kívánni valókat maga után.

Azt gondolta, ezzel megnevetteti a lányt – szerette a nevetését –, de Kalisha szomorúnak látszott.

– Ez a hely kiveri belőle a ribancot. Hamarosan sunyítani fog, és cidrizik, ha meglát egy kék inges pasit. Úgy, mint mi. Avery, át kell öltöznöd. Én és Lukey addig hátat fordítunk.

Így is tettek, kinéztek Kalisha nyitott ajtaján a plakátra, amely közölte velük, hogy ez itt a Paradicsom. A hátuk mögül szipogás és ruhák susogása hallatszott. Végül megszólalt Avery.

– Felöltöztem. Megfordulhattok.

Megfordultak.

– Most vidd ki a vizes pizsinadrágot a fürdőszobába, és terítsd a kád oldalára – mondta Kalisha.

Avery szó nélkül kiment, azután visszacsoszogott hozzájuk.

– Megcsináltam, Sha. – A düh eltűnt a hangjából. Félénk és fáradt volt.

– Jól van. Gyere vissza az ágyba. Feküdj le, minden oké.

Kalisha leült, Avery lábát az ölébe vette, azután megütögette maga mellett az ágyat. Luke leült és megkérdezte Averyt, jobban érzi-e magát.

– Azt hiszem, igen.

– Tudod, hogy igen – mondta Kalisha, és megint simogatni kezdte a kisfiú haját. Luke-nak volt egy olyan érzése – talán hülyeség, talán nem –, hogy sok minden folyik kettejük között. Belső forgalom.

– Akkor rajta – biztatta Kalisha. – Meséld el neki a viccet, ha muszáj, azután aludj már el, baszki.

– Csúnyát mondtál.

– Ja, tényleg. Mondd el neki a viccet.

Avery Luke-ra nézett.

– Oké. Áll a nagy hülye, meg a kis hülye egy hídon. A nagy hülye leesik róla. Miért nem a kicsi?

Luke arra gondolt, szól Averynek, hogy már nem szokás hülyéket emlegetni udvarias társaságban, de mivel errefelé nem létezett udvarias társaság, csak annyit mondott:

– Nem tudom.

– Mert ő csak kicsit hülye. Érted?

– Persze. Miért megy át a tyúk az úton?

– Hogy odaát legyen?

– Nem, hanem mert tyúkeszű. Na, most már aludj.

Avery még valamit akart mondani – talán egy újabb vicc jutott az eszébe –, de Kalisha elhallgattatta. Tovább simogatta a haját. A szája mozgott. Avery szemhéja elnehezült. Lassan lecsukódott, ismét kinyílt, megint lecsukódott, ismét kinyílt, de lassabban. Utána csukva maradt.

– Csináltál valamit? – kérdezte Luke.

– Ugyanazt az altatódalt énekeltem neki, amit a mamám nekem. – Szinte suttogva válaszolt, de így is hallatszott a hangján a meglepetés és az öröm. – Botfülem van, de amikor elméből elmébe folyik a dolog, úgy látszik, a dallam nem számít.

– Van egy olyan érzésem, hogy a srác nem túl értelmes – felelte Luke.

A lány hosszan nézte, amitől Luke-nak égni kezdett az arca, úgy, mint amikor Kalisha rajtakapta, hogy Helen lábát bámulja, és beolvasott neki.

– Számodra az egész világ sem lehet túl értelmes.

– Nem, ez nem így van – tiltakozott Luke. – Csak úgy értettem…

– Nyugi. Tudom, hogy értetted, de nem az agyával van gond. Nem pontosan. Nem lehet jó, ha valaki ilyen erős TP. Ha nem tudod, hogy az emberek mit gondolnak, akkor korán el kell kezdened… mmm…

– Felismerni a jeleket?

– Igen. Az átlagembernek a túléléshez az arcot kell figyelni, és legalább annyira kell következtetnie a hangból, mint a szavakból. Olyasmi ez, mint fogakat növeszteni, hogy keményet is rághass. Ez a szegény csórikám olyan, mint Nyuszi a Bambi-ból. Akármennyi foga van, csak füvet bír rágni vele. Van ennek értelme?

Luke azt felelte, hogy van. Kalisha sóhajtott.

– Az Intézet rossz hely egy Nyuszinak, bár talán nem számít, hiszen végül valamennyien a Hátsó Részlegbe jutunk.

– Mennyi a TP-je, mondjuk, a tiedhez képest?

– Egy tonnával több. Van erre valami mértékük, a BDNF. Láttam egyszer dr. Hendricks laptopján, és azt hiszem, ez nagy szám, talán a legnagyobb. Te vagy az agytröszt, tudod, hogy mi az?

Luke nem tudta, de szándékában állt kideríteni. Mármint ha nem veszik el a számítógépét.

– Akárhogy is, ez a srác túl lehet a holdon. Beszéltem vele! Igazi telepata!

– De neked kellett találkoznod telepatákkal, még ha ritkábbak is, mint a TK. Talán a külvilágban nem, de itt biztosan.

– Nem érted. Talán nem is értheted. Olyan ez, mintha sztereót hallgatnál, amely le van halkítva, vagy embereket, akik kint beszélgetnek az udvaron, miközben te a konyhában vagy, ahol megy a mosogatógép. Néha nincs is, csak úgy kimarad a keverékből. De ez igazi volt, olyan, mint egy sci-fi filmben. Vigyáznod kell rá, miután elmegyek, Luke. Ez egy szerencsétlen Nyuszi, nem csoda, hogy gyerekesebb a koránál. Eddig simán elvitorlázgatott.

Luke ebből annyit jegyzett meg, hogy miután elmegyek.

– Te… valaki mondott valamit arról, hogy mész a Hátsó Részlegbe? Talán Maureen?

– Nem kellett mondani. Tegnap egyetlen kamu tesztet sem csináltak. Szurit sem kaptam. Ez biztos jel. Nick is megy. George és Iris talán még kicsivel tovább marad.

Gyengéden megszorította Luke tarkóját, amitől a fiú ismét bizseregni kezdett.

– Egy percre a húgod leszek, Luke, a lelki testvéred, így hát figyelj rám. Ha csak az tetszik a punk lányban, ahogy riszál, maradjon is így. Nem jó túlságosan megkedvelni az ittenieket. Szétcsesz, mikor elmennek, márpedig mindnyájan elmennek. Neked azonban vigyáznod kell erre itt, ameddig teheted. Ha arra gondolok, hogy Tony, Zeke vagy az a kurva Winona megüti Averyt, legszívesebben sírnék.

– Megteszem, amit tehetek – felelte Luke –, de remélem, még sokáig maradsz. Hiányoznál.

– Kösz, de pontosan erről beszélek.

Egy darabig csöndben üldögéltek. Luke úgy gondolta, hamarosan mennie kell, de még nem akart. Nem készült fel az egyedüllétre.

– Azt hiszem, segíthetek Maureennak. – Halkan beszélt, alig mozdítva az ajkát. – A hitelkártyás adósságaival. De beszélnem kell vele.

A lány kerekre nyitotta a szemét, és elmosolyodott.

– Tényleg? Az nagyszerű lenne. – Most ő tette rá a száját a fiú fülére, amitől Luke ismét bizseregni kezdett. Nem mert a karjára nézni, hátha libabőrös. – De gyorsan csináld. Egy-két nap múlva kezdődik a szabad hete. – Most a kezét tette rá a fiú lábára, magasan, egy olyan pontra, ahova Luke mamája mostanában már nem nézett. – Miután visszajön, valahol másutt lesz három hétig. Esetleg látod a folyosón vagy a pihenőszobában, de ennyi. Nem beszél róla még akkor sem, ha biztonságos, tehát a Hátsó Részlegnek kell lennie.

Levette a száját a fiú füléről, a kezét a combjáról, nem hagyva mást Luke-nak, mint a forró vágyat, hogy bár lennének Kalishának további titkai, amelyeket megoszthat vele.

– Menj vissza a szobádba – mondta a lány, és a szemében a csillogás arról árulkodott, hogy észrevette, milyen hatással volt Luke-ra. – Próbálj hunyni egy kicsit.

7

Mély és álomtalan alvásából hangos kopogtatás ébresztette. Felült, vadul körülnézett, azon töprengve, elaludt-e egy tanítási napon?

Kinyílt az ajtó, és egy mosolygós arc nézett rá. Gladys volt, az a nő, aki elvitte, hogy chipet tegyenek a fülébe. Aki azt mondta, azért van itt, mert szolgálnia kell.

– Kukucs! – csicsergett. – Ébresztő, ki az ágyból! Nem voltál reggelizni, de hoztam neked narancslevet. Menet közben megihatod. Frissen facsart!

Luke meglátta új laptopján a zöld fényt, ami azt jelezte, hogy a gép működik. Ki kell kapcsolnia, de ha Gladys bejön és megnyomja valamelyik gombot, hogy lássa, merrefelé szörfözött (kinézni belőle), akkor meglátja H. G. Wells láthatatlan emberét bepólyált fejével és sötét szemüvegével. Nem tudhatja, mi az, talán arra gondol, valamilyen sci-fi vagy misztikus oldal, de valószínűleg jelenti. Ha így történik, valószínűleg olyasvalakihez fordulnak, aki Gladysnél magasabb sarzsi. Valakihez, aki akár kíváncsi lehet.

– Kaphatok egy percet, hogy nadrágot húzzak?

– Harminc másodperc. Ne hagyd, hogy fölmelegedjen a narancslé. – Huncutul kacsintott, és becsukta az ajtót.

Luke kiugrott az ágyból, farmert-trikót rántott magára, és életre keltette a laptopot, hogy megnézze az időt. Meglepetten látta, hogy kilenc óra van. Soha nem aludt ilyen sokáig. Egy pillanatig arra gondolt, hogy talán tettek valamit az ételébe, de ha ez lenne a helyzet, nem ébredt volna föl az éjszaka.

Megdöbbentő, gondolta. Még mindig nem dolgoztam fel a dolgot. Nem fér a fejembe.

Kikapcsolta a számítógépet, bár tudta, hogy hasztalanul próbálja elrejteni Mr. Griffint, ha ellenőrzik a böngészését. És ha ellenőrzik a számítógépét, máris tudják, hogy sikerült bejutnia a The New York Times-ba. Bár ha az ember elkezd így gondolkodni, akkor minden hiábavaló. Sigsby udvaroncai vélhetőleg pontosan azt akarják, hogy így gondolkodjék, és vele együtt az összes srác, aki itt raboskodik.

Ha tudnának a dologról, már elvették volna a gépet, biztatta magát. Ha figyelnének, nem tudnák, hogy rossz név van a kezdőképernyőn?

Logikusan hangzott, bár lehet, hogy csak hosszabbra engedték a kötelét. Ez már paranoia, de a helyzet maga paranoiás.

Amikor Gladys ismét kinyitotta az ajtót, az ágyon ült és a tornacipőjét húzta. – Ügyes vagy! – kiáltotta a nő, mintha Luke hároméves lenne, akinek először sikerült önállóan felöltöznie. Luke egyre jobban rühellte, de amikor Gladys odaadta neki a narancslevet, lehúzta.

8

Gladys felvillantotta a kártyáját, és most azt mondta a felvonónak, hogy vigye őket a C szintre.

– A kutyafáját, de szép napunk van! – kiáltotta, ahogy a szerkezet ereszkedni kezdett. Úgy tűnt, Gladysnél ez a szabvány nyitány a társalgáshoz.

Luke a nő kezére pillantott.

– Látom, jegygyűrűt visel. Vannak gyerekei, Gladys?

A nő mosolya gyanakvó lett.

– Ez kizárólag rám tartozik.

– Csak azon gondolkoztam, hogy ha lennének, mennyire szeretné, ha egy ilyen helyre lennének bezárva.

– C – szólalt meg a lágy női hang. – Ez a C szint.

Gladys már nem mosolygott, amikor kiterelte a liftből, közben kicsivel jobban szorította a karját, mint amire okvetlenül szükség volt.

– Azon is gondolkodtam, hogyan tud együtt élni saját magával. De ez már kissé személyes kérdés, nem?

– Elég, Luke. Vittem neked narancslevet. Nem kellett volna.

– És mit mond a srácainak, ha valaki rájön, mi folyik itt? Tudja, ha bekerül a sajtóba. Hogy fogja elmagyarázni nekik?

Gladys gyorsabban ment, majdnem vonszolta a fiút, de nem volt haragos az arca. Ha az lett volna, Luke-nak legalább megvan a kétes elégtétele, hogy feldühítette. De nem. Csak ürességet látott. Egy hajas baba arcát.

A C–17 szobába mentek, ahol a polcok tele voltak gyógyászati eszközökkel és számítógépekkel. Volt egy kipárnázott szék, amelyik a mozik zsöllyéire hasonlított, és mögötte egy vasállványon egy vetítőféleség. De legalább nem voltak szíjak a karfákon.

Egy technikus várt rájuk, a kék ingére csíptetett névkártyája szerint ZEKE. Luke-nak ismerős volt a név. Maureen szerint ez az egyik aljas fickó.

– Hé, szia, Luke – szólalt meg Zeke. – Jókedved van?

Mivel nem tudta, mit mondjon, Luke vállat vont.

– Nem csinálsz balhét? Erre céloztam, pajtás.

– Nem. Nem lesz balhé.

– Jó hallani.

Zeke kinyitott egy palackot, amely tele volt kék folyadékkal. Éles alkoholszaga volt. Aztán elővett egy hőmérőt, amely legalább harminccentisnek rémlett. Biztosan nem volt annyi, mégis…

– Dobd le a gatyádat, és hajolj előre arra a székre, Luke. Könyökölj az ülésre.

– Nem, amíg…

Amíg Gladys itt van, akarta mondani, de a C–17 ajtaja becsukódott. Gladys elment, talán mert nem akart megszégyeníteni, de inkább azért, mert elege volt a dumámból, gondolta Luke. Ez fel is vidította volna, ha nincs az üvegrúd, amely hamarosan felderíti anatómiája ismeretlen mélységeit. Olyasfajta hőmérőnek tűnt, amilyennel egy állatorvos mérné egy ló lázát.

– Meddig nem? – Zeke úgy hadonászott a hőmérővel, mint a mazsorettek a botjukkal. – Ezzel nem? Sajnálom, pajtás, de muszáj. A főhadiszállás parancsa.

– Nem lenne könnyebb egy lázmérő csíkkal? – kérdezte Luke. – Másfél dollárért kapható a drogériában. Törzsvevői kártyával még…

– A szellemeskedést tartsd meg a barátaidnak. Dobd le a gatyádat, és hajolj rá a székre, különben én hajlítalak meg. És az nem fog tetszeni.

Luke lassan odament a székhez, kigombolta a nadrágját, letolta, előrehajolt.

– Ó, jaj, telehold van! – Zeke előtte állt. Egyik kezében a hőmérőt tartotta, a másikban egy üveg vazelint. Belemerítette a hőmérőt az üvegbe, aztán kihúzta. A végéről lógott egy adag zselé. Luke olyannak látta, mint egy disznó vicc poénja. – Látod? Bőven van síkosító. Nem fog fájni. Csak lazítsd el a farpofákat, és tartsd észben, hogy amíg nem érzed mindkét kezemet, addig érintetlen a hátsó szüzessége.

Luke mögé került, aki előrehajolva, a fenekét kitolva könyökölt a székre. Érezte izzadsága erős bűzét. Igyekezett emlékeztetni magát arra, hogy nem ő az első gyerek az Intézetben, aki elszenvedi ezt a bánásmódot. Ez segített egy kicsit… de nem sokat. A szoba tele volt csúcstechnológiával és ez az ember arra készült, hogy az elképzelhető legósdibb módszerrel mérje meg a hőmérsékletét. Miért?

Hogy megtörjön, gondolta Luke. Hogy biztosan megértsem, kísérleti nyúl vagyok, és akinek vannak kísérleti nyulai, olyan ósdi módszerrel szerezheti meg a kívánt adatokat, amilyenekkel akarja. Talán nincs is szükségük erre az adatra. Talán csak azt üzenik vele: Ha ezt bedughatjuk a seggedbe, mi mást dughatunk még bele? Válasz: Bármit, amit akarunk.

– Nincs rosszabb a feszült várakozásnál, mi? – kérdezte mögötte Zeke, és majdnem nevetett a szemét.

9

A hőmérőzés nagyon hosszúnak rémlő megaláztatása után Zeke megmérte a vérnyomását, az ujjára húzott egy oxigénmonitort, megmérte a magasságát és a súlyát. Lenézett a torkába, és fel az orrába. Leírta az eredményeket, közben dudorászott. Addigra Gladys is visszatért a szobába egy százszorszépes kávésbögrével és műmosollyal.

– Itt az ideje egy szurinak, Lukey fiú – mondta Zeke. – Ugye, nem balhézol?

Luke megrázta a fejét. Jelenleg nem volt más vágya, csak visszatérni a szobájába, hogy kitörölhesse a fenekéből a vazelint. Nem volt mit szégyellnie, mégis szégyenkezett. Megalázták.

Zeke adott neki egy injekciót. Ez alkalommal nem öntötte el a forróság. Csak egy kis fájdalmat érzett, aztán az is elmúlt.

Zeke az óráját nézte, az ajka mozgott, ahogy a másodperceket számlálta. Luke ugyanezt tette, csak az ajka nem mozgott. Harminc másodperc telt el, azután Zeke leengedte a fiú karját.

– Hányinger?

Luke a fejét rázta.

– Fémes íz a szádban?

Luke egyetlen ízt érzett, a narancslé maradványát.

– Nincs.

– Jó, rendben. Most nézz a falra. Látsz rajta pöttyöket? Vagy talán nagyobbakat, apró köröket.

Luke a fejét rázta.

– Az igazat mondod ugye, pajtás?

– Az igazat. Nincsenek pöttyök. Sem körök.

Zeke több másodpercig a szemébe nézett (Luke arra gondolt, megkérdezi, lát-e ott pöttyöket, de megfékezte magát). Azután kiegyenesedett, látványosan összesúrolta a két tenyerét, és Gladyshez fordult.

– Rendben, viheted. Dr. Evans délután várja szemre. – A vetítőgép felé intett. – Délután négykor.

Luke fontolgatta, hogy megkérdi, mi az a szemre, de nem igazán érdekelte. Éhes volt, úgy látszik, ez az egy nem változik, akármit tesznek vele (legalábbis mostanáig), de még az ételnél is jobban vágyott a tisztálkodásra. Úgy érezte magát – erre csak a briteknek van megfelelő szavuk –, mint akit megköcsögöltek.

– Nohát, nem is volt olyan rossz, igaz? – kérdezte Gladys, miközben fölfelé mentek a liften. – Sok hűhó semmiért! – Luke szívesen megkérdezte volna, akkor is így gondolná-e, ha az ő seggébe dugják a hőmérőt. Nicky talán megkérdezte volna, ő viszont nem Nicky.

Gladys megint arra a műmosolyra húzta a száját, amelyet a fiú egyre szörnyűbbnek talált.

– Tanulsz viselkedni, és ez csodálatos. Tessék egy zseton. Illetve kettő. Ma nagylelkűnek érzem magam.

A fiú elvette a zsetonokat.

Később, mikor állt a fejét lehajtva a zuhany alatt, és a víz végigfutott a haján, ismét sírt egy keveset. Legalább egy dologban hasonlított Helenhez, szerette volna, ha mindez csak álom lenne. Bármit megadott volna érte, talán még a lelkét is odaadja, ha arra ébred, hogy a napfény melegíti, mint egy második takaró, és megérzi lentről a sülő szalonna illatát. Végül nem maradt könnye, és kezdett mást is érezni a fájdalmon és veszteségen kívül. Valami keményebbet. Egyfajta alapkőzetet, amit korábban nem ismert. Megkönnyebbülés volt tudni, hogy létezik.

Ez nem álom, valóban ez történik, és már nem elég, hogy kijusson innen. Az a kemény dolog többet akart. Le akarta leplezni az egész gyermekrabló, gyermekkínzó bagázst, Mrs. Sigsbytől le egészen a műanyag mosolyú Gladysig, és a síkos végbélhőmérős Zeke-ig. Rá akarta dönteni a fejükre az Intézetet, ahogy Sámson döntötte rá Dagon templomát a filiszteusokra. Tudta, hogy ez nem több, egy megbántott tizenkét éves gyerek tehetetlen fantáziálásánál, de akkor is ezt akarta, és ha bármilyen módja lesz rá, meg is teszi.

Ahogy az apja mondogatta, jó dolog, ha az embernek vannak céljai. Nehéz időkön átvihetik az embert.

10

Amikor megérkezett az ebédlőbe, az üres volt, csak egy takarító (a névkártyája szerint FRED) mosta fel éppen a padlót. Még túl korán volt az ebédhez, de volt egy tál gyümölcs – narancs, alma, szőlő és banán – az egyik szélső asztalon. Luke elvett egy almát, azután odament az automatához és az egyik zsetonjával vett egy csomag pattogatott kukoricát. Bajnokok reggelije, gondolta.

Anya a haját tépné.

Átvitte a kaját a társalgó részbe, és kinézett a játszótérre. George és Iris az egyik piknikezőasztalnál ültek és sakkoztak. Avery óvatosan szökdécselt a trambulinon. Nickynek vagy Helennek semmi nyoma.

– A legpocsékabb kajakombó, amit láttam – mondta Kalisha.

A fiú ugrott egyet, amitől kiszórt egy kis kukoricát a padlóra.

– A mindenit, de megijesztettél, mért csinálsz ilyet?

– Bocs. – A lány lekuporodott, fölszedegette a kiszóródott kukoricát és a szájába hajigálta.

– A padlóról? – döbbent meg Luke. – Nem hiszem el, hogy ezt csinálod.

– Öt másodperces szabály.

– A Nemzeti Egészségügyi Szolgálat szerint, ami Angliában van, az öt másodperces szabály mítosz. Komplett hülyeség.

– Lángelmeként az a küldetésed, hogy mindenki illúzióit tönkretedd?

– Nem, én csak…

A lány elmosolyodott, és felállt.

– Csak húztalak, Luke. Bárányhimlős Bari csak zrikál. Jól vagy?

– Igen.

– Megcsinálták a hőmérőzést?

– Igen. Ne beszéljünk róla.

– Sejtettem. Akarsz huszonegyezni ebédig? Ha nem tudsz, megtaníthatlak.

– Tudok, de nem akarok. Inkább visszamegyek a szobámba egy időre.

– Átgondolod a helyzetedet?

– Ilyesmi. Találkozunk ebédnél.

– Amikor megszólal a dingdong – mondta a lány. – Ez randi. Mosolyogj, kis hősöm, és adj egy ötöst.

Fölemelte a kezét és Luke látta, hogy valamit szorít a hüvelykujja és a mutatóujja közé. Odanyomta fehér tenyerét a lány barna kezéhez, és az összehajtott papír átkerült az övébe.

– Szia, haver. – Már el is indult a játszótér felé.

Luke a szobájában az ágyra feküdt, a fal felé fordult és széthajtotta a cédulát. Kalisha nyomtatott betűi aprók voltak és nagyon takarosak.

Most rögtön találkozz Maureennal a fagylaltgépnél Avery szobája mellett. Ezt húzd le a vécén.

Összegyűrte a papírt, bement a fürdőszobába és belepottyantotta a vécébe, miközben letolta a nadrágját. Nevetségesnek érezte magát tőle, mintha egy kisgyerek kémet játszana, ugyanakkor egyáltalán nem érezte nevetségesnek. Szerette volna azt hinni, hogy legalább a la maison du chier-t nem figyelik, de azért nem igazán hitt benne.

A fagylaltgép. Ahol tegnap beszélt Maureennal. Ez érdekes. Kalisha szerint sok hely van az Első Részlegben, ahol a mikrofonok csak gyatrán, vagy egyáltalán nem működnek, de Maureen láthatólag ezt kedvelte. Talán mert ott kamera sem volt. Talán ezt érezte a legbiztonságosabbnak, talán mert a fagylaltgép olyan zajos. És talán nem akarta, hogy együtt lássák őket.

Arra gondolt, megnézi a Star Tribune-t, mielőtt találkozna Maureennal, és leült a számítógépe elé. Egészen Mr. Griffinig jutott, de ott megállt. Tényleg tudni akarja? Talán azt, hogy ezek a mocskok, ezek a szörnyetegek hazudnak, és a szülei meghaltak? Felmenni a Trib-re és utánanézni kicsit olyan lenni, mint amikor valaki élete összes megtakarítását feltenné a rulett egyetlen fordulatára.

Úgy döntött, nem most néz bele. Talán ha kicsit jobban túl lesz a hőmérőzés megaláztatásán, de nem most. Ha ez pucolt nyúllá teszi, bánja is ő. Kikapcsolta a számítógépet, és elindult a másik szárnyba. Maureen nem volt a fagylaltgépnél, de mosodai kézikocsija félúton parkolt azon a részen, amelyet Luke most már Avery folyosójának hívott, és hallotta, hogy az asszony valami esőről énekel. A hang irányába ment, és látta, hogy az asszony éppen ágyat húz egy szobában, amelynek a prankrátorszövetség plakátjain dagadó izmú bájgúnárok feszítettek spandexnadrágban. Olyan irtózatosan gonosznak látszottak, mint aki szöget rág, és gemkapcsot szar.

– Hahó, Maureen, hogy van?

– Jól – felelte az asszony. – Egy kicsit fáj a hátam, de van fájdalomcsillapítóm.

– Segítsek?

– Köszönöm, de ez az utolsó szoba, és már majdnem végeztem. Két lány, egy fiú. Nemsokára jönnek. Ez itt a fiú szobája. – A plakátokra mutatott és elnevette magát. – Ha nem tudnád.

– Gondoltam, eszem egy kis fagyit, de nincs fagylaltospohár a szobámban.

– Ott vannak egy kis szekrényben, a szemetes mellett. – Kiegyenesedett, derekára tette a kezét, és elfintorodott. Luke hallotta, ahogy megroppan a dereka. – Ó, így már jobb. Megmutatom.

– Csak ha nem gond.

– Egyáltalán nem gond. Gyere. Tolhatod a kocsit, ha akarod.

Miközben végigmentek a folyosón, Luke végiggondolta a Maureen problémájával kapcsolatos kutatásait. Különösen meghökkentette egy iszonyú statisztika: az amerikai lakosság tartozása több mint tizenkéttrillió dollár. A pénzt elköltötték, de nem keresték meg, csak megígérték. Ez olyan paradoxon, amit csak egy könyvelő szerethet. Miközben az adósság tetemes hányada a lakásokra és üzletekre terhelt jelzálog, nem elhanyagolható része vezet azokhoz a kis műanyag négyszögekhez, amelyeket mindenki a retiküljében vagy a tárcájában tart: az amerikai fogyasztók oxikodonjához.

Maureen kinyitott egy kis szekrényt a fagylaltgép mellett.

– Ki tudsz venni egyet, hogy ne kelljen lehajolnom? Valami figyelmetlen alak egészen hátratolta a poharakat.

Luke odanyúlt, és közben halkan megszólalt:

– Kalishától hallottam a maga problémájáról a hitelkártyákkal. Azt hiszem, tudom, hogyan hozza rendbe, de sok függ a bejelentett lakcímétől.

– Az én bejelentett…

– Melyik államban lakik?

– Én… – Gyorsan, lopva körülnézett. – Semmilyen személyes felvilágosítást nem adhatunk a bentlakóknak. Elveszíthetem a munkámat, ha rájönnek. Még a munkámnál is többet. Megbízhatok benned, Luke?

– Tartani fogom a számat.

– Vermontban lakom. Burlingtonban. Oda megyek, ha szabad hetem van. – Ahogy ezt elmondta, mintha átszakadt volna benne valami gát, és noha halkan beszélt, a szavak csak úgy ömlöttek belőle. – Az első, amit csinálok, amint letettem a munkát, hogy törlök a mobilomból egy csomó fizetési felszólítást. Mikor hazamegyek, az ottani üzenetrögzítőről törlöm ugyanezt. A vezetékesről. Ha megtelik az üzenetrögzítő, leveleket – figyelmeztetéseket, fenyegetéseket – dugdosnak be a postaládába, vagy az ajtón. Az autómat elvehetik, ha akarják, egy tragacs, de most a házamról beszélek! Ki van fizetve, bár ez nem neki köszönhető. Megszüntettem a jelzálogot a juttatásból, amikor idejöttem dolgozni, ezért jöttem ide dolgozni, de akkor is el akarják venni, és megszűnik az a hogyishívják…

– Méltányosság – suttogta Luke.

– Igen, az. – Maureen fakó arca kivörösödött, nem tudni, hogy a szégyentől-e, vagy a haragtól. – És ha egyszer övék a ház, a félretett pénzemet akarják, és az nem az enyém! Nem az enyém, de akkor is elveszik. Azt mondják.

– Olyan sok az adósság? – Luke elhűlt. A pasas két kézzel dobálhatta a pénzt.

– Igen!

– Halkabban. – Luke az egyik kezével fölemelte a műanyag poharat, a másikkal fagylaltot engedett bele. – Vermont jó hely. Abban az államban nincs közszerzemény.

– Az meg mit jelent?

Olyasmi, amiről nem akarják, hogy tudjál, gondolta Luke. Nem akarják, hogy bármiről is sokat tudjál. Ha egyszer ráragadtál a légypapírra, azt akarják, hogy ott is maradj. Levette a műanyag kanalat az ajtó belsejéről, és úgy tett, mintha jeget tördelne.

– A kártyák, amelyeket a férje használt, az ő nevén vannak, vagy a magáén?

– Természetesen az övén, de ők még mindig tőlem követelik a pénzt, mert törvényesen még házasok vagyunk, és közös a bankszámlánk száma.

Luke elkezdte feltölteni a műanyag jeges vödröt… nagyon lassan.

– Azt mondják, hogy megtehetik, és hihetően is hangzik, mégsem tehetik meg. Vermontban törvényesen nem. A legtöbb államban sem. Ha a férje a saját kártyáit használta, az ő aláírása van a papírokon, akkor ez az ő adóssága.

– Azt mondják, hogy a miénk! Mindkettőnké!

– Hazudnak – felelte komoran Luke. – Ami a hívásokat illeti, amiket maga mondott – este nyolc után szoktak telefonálni?

Maureen hangja dühös suttogássá tompult.

– Viccelsz? Néha éjfélkor hívnak! „Fizessen, különben a bank a jövő héten elveszi a házát! Arra jön haza, hogy kicserélték a zárat, és a bútorai a gyepen állnak!”

Luke olvasott ilyesmiről, sőt rosszabbról is. A pénzbeszedők azzal fenyegetőznek, hogy kidobatják az idős szülőket az öregek otthonából. Azzal próbálnak nyomást gyakorolni, hogy megfenyegetik az adós kamasz gyerekeit. Bármit megtesznek, csak megkapják a százalékukat a befolyt pénzből.

– Szerencse, hogy az idő nagy részében távol van, és csak a hangpostára érkeznek ezek a hívások. Nem találják meg itt a mobilját?

– Dehogy! Az istenért, nem! Be van zárva a kocsimba… jó, nem itt. Egyszer megváltoztattam a számomat, és megszerezték. Hogyan tehették?

Játszva, gondolta Luke.

– Ne törölje ezeket a hívásokat. Mentse le őket. Van rajtuk időbélyegző. A pénzbeszedő cégeknek tilos felhívni az ügyfeleket – az olyan embereket, mint maga, ügyfélnek hívják – este nyolc után.

Kiborította a vödröt, és ismét tölteni kezdte, ezúttal még lassabban. Maureen álmélkodva, születő reménységgel nézte, de Luke alig vette észre. Mélyen elmerült a problémába, visszafelé követte a szálakat a központba, ahol el lehet vágni őket.

– Szüksége van egy ügyvédre. Eszébe ne jusson olyanhoz fordulni, akik a kábeltévékben hirdetnek, mert azok mindent elvesznek magától, amit csak tudnak, azután csődbe viszik. Sose kapná vissza a hitelminősítését. Magának egy jóravaló vermonti ügyvédre van szüksége, aki az adósságok elengedésére szakosodott, mindent tud a tisztességes követeléskezelés törvényéről, és gyűlöli ezeket a vérszívókat. Majd utánanézek, és megadok egy nevet.

– Meg tudod tenni?

– Ebben biztos vagyok. – Mármint ha nem veszik el a számítógépét. – Az ügyvédnek meg kell tudnia, melyik pénzbehajtó ügynökség igyekszik megkaparintani a pénzt. Kik azok, akik ijesztgetik magát, és telefonálgatnak az éjszaka közepén. A bankok és a hitelkártyacégek nem szívesen adják ki a bérenceik nevét, de ha csak nem vonják vissza ezt a törvényt – márpedig vannak hatalmas emberek Washingtonban, akik erre hajtanak –, egy jó ügyvéd rákényszerítheti őket, hogy megtegyék. Ezek az emberek megsértik a törvényt minden alkalommal, amikor felhívják magát. Egy csomó fezőr tetű, akik mindenkit le akarnak húzni.

Ugyanolyan tetűk, mint akik itt dolgoznak, gondolta Luke.

– Mi az a fezőr…?

– Nem érdekes. – Ez túl hosszú lenne. – Egy jó ügyvéd elmegy a bankhoz a maga hangpostaszalagjaival, és közli velük, hogy két választásuk van: vagy törlik az adósságot, vagy bíróságra mennek, ahol megvádolják őket törvénytelen üzleti gyakorlattal. A bankok gyűlölik a bíróságot, mert ott kiderülhet, hogy olyan embereket bérelnek föl behajtásra, akik egy lépésre állnak a Scorsese-filmek lábtörőitől.

– Úgy gondolod, hogy nem kell fizetnem? – Maureen kábultan meredt rá.

A fiú belenézett a fáradt, túl sápadt arcba.

– Maga csinált valami rosszat?

Maureen megrázta a fejét.

– De ez túl sok. Saját lakást rendezett be Albanyben, sztereókat, számítógépeket, lapos képernyős tévéket vásárol, van egy macája, neki is vásárol dolgokat, szeret kaszinóba járni, és ez évek óta így megy. Én hülye, megbíztam benne, akkor tudtam csak meg, amikor már túl késő volt.

– Nincs túl késő, éppen ezt…

– Szia, Luke.

Luke ugrott egyet, megfordult és meglátta Avery Dixont.

– Szia. Milyen volt a trambulin?

– Jó. Azután unalmas. Tudod mit? Kaptam egy szurit, és nem is sírtam.

– Gratulálok.

– Akarsz tévét nézni a társalgóban ebédig? Iris azt mondta, van Nickelodeonjuk. Spongyabob, Rusty rendbe hozza és A Lármás család.

– Most nem – felelte Luke –, de te csak mulass jól.

Avery még egy pillanatig nézte őket, azután elindult a folyosón.

Ahogy a kisfiú eltűnt, Luke visszafordult Maureenhoz.

– Nincs késő, éppen ezt mondom. De gyorsan kell lépnie. Találkozzunk holnap ugyanitt. Adok egy nevet magának. Valakit, aki jó. Valakit, akinek van tapasztalata ebben. Megígérem.

– Ez… fiam, ez túl jól hangzik ahhoz, hogy igaz legyen.

Luke örült, hogy Maureen a fiának szólította. Jó melegség öntötte el tőle. Ami persze ostobaság, de mégis.

– Pedig nem. Amit ezek akarnak csinálni magával, az túl rossz ahhoz, hogy igaz legyen. Most már komolyan mennem kell. Mindjárt ebédidő.

– Nem felejtem el – mondta az asszony, és megszorította a kezét. – Ha meg tudod…

Kivágódott az ajtó a folyosó végén. Luke hirtelen biztosra vette, hogy két gondozót fog látni, két aljast – Tonyt és talán Zeke-t –, akik érte jöttek. Elviszik valahova és kikérdezik, hogy miről beszéltek Maureennal, és ha nem mondja meg azonnal, akkor a „továbbfejlesztett kihallgatási technikákat” használják, amíg ki nem tálal. Bajba kerül, de Maureen talán még nagyobb bajban lesz.

– Nyugi, Luke – mondta az asszony. – Csak az új lakókat hozzák.

Három rózsaszínbe öltözött gondozó jött be az ajtón, hordágyakat gurítva. Az első kettőn lányok aludtak, mindkettő szőke. A harmadikon egy hatalmas darab, vörös hajú fiú volt. Feltehetőleg a pankrátorfan. Mindnyájan aludtak. Ahogy közelebb értek, Luke megszólalt.

– Mi a kő, hiszen ezek a lányok ikrek! Egypetéjűek!

– Igazad van. Gerda és Greta a nevük. Most eredj, és egyél valamit. Nekem segítenem kell az újak elhelyezésében.

11

Avery a társalgó egyik székében ült, harangozott a lábával, és szárított marhahúst majszolva nézte, mi folyik Bikinifenéken.

– Két zsetont kaptam, amiért nem sírtam, amikor megszúrtak.

– Remek.

– Elhasználhatod a másikat, ha akarod.

– Nem, kösz. Tedd el későbbre.

– Oké. Jó a Spongyabob, de szeretnék otthon lenni. – Avery nem szipogott és nem bőgött, de könnyek kezdtek szivárogni a szeme sarkából.

– Ja, én is. Húzódj arrébb.

Avery engedelmeskedett és Luke leült mellé. Szorosan voltak, de így volt jó. Luke átkarolta Avery vállát, és kissé megszorította. Avery viszont Luke vállára hajtotta a fejét, ami valamilyen érthetetlen módon megindította az idősebb fiút. Neki is sírhatnékja lett tőle.

– Tudod mit, Maureennak van egy gyereke – szólalt meg Avery.

– Igen? Gondolod?

– Persze. Kicsi volt, de most már nagy. Még Nickynél is idősebb.

– Aha. Oké.

– Ez titok. – Avery nem vette le a szemét a képernyőről, ahol Patrick éppen Rák úrral vitatkozott. – Neki spórolja a pénzt.

– Tényleg? És te ezt honnan tudod?

Avery ránézett.

– Csak tudom. Ahogy azt is, hogy a legjobb barátod Rolf, és a Wildersmár Drive-on laktál.

Luke tátott szájjal nézett rá.

– Jézusom, Avery.

– Jó, mi?

Avery, akinek az arcán még ott csillogtak a könnyek, vihogni kezdett.

12

Ebéd után George javasolta, hogy hármas csapatokban tollaslabdázzanak: ő, Nicky és Helen, Luke, Kalisha és Iris ellen. George azt mondta, hogy Nicky csapata bónuszként megkaphatja Averyt.

– Ő nem bónusz, inkább liabilitás – mondta Helen a szúnyogokat hessegetve.

– Mi az a liabilitás? – kérdezte Avery.

– Ha tudni akarod, olvasd ki a fejemből – válaszolta Helen. – Mellesleg a tollaslabda olyan libafosoknak való, akik nem tudnak teniszezni.

– Hát nem vagy valami édi társaság! – mondta Kalisha.

Helen, aki éppen a piknikezőasztalokhoz ment, ahol a játékszekrény állt, hátra se nézve fölemelte a válla fölött a középső ujját. Iris azt mondta, Nicky és George is játszhatna Luke és Kalisha ellen, ő, Iris lenne a játékvezető. Avery kijelentette, hogy majd segít neki. Ezt mindnyájan elfogadták, és megkezdődött a játék. Tíz-tízre álltak, amikor kivágódott a társalgó ajtaja és kijött az új fiú, nagyjából egyenesen. Kábultnak tűnt a drogtól, amit beadhattak neki, főleg pedig dühösnek látszott. Luke száznyolcvan centire és talán tizenhat évesre saccolta. Tekintélyes potrohot evett össze magának, amiből sörpocak lehet felnőttkorban, de naptól leégett karjain tekintélyes izmok dagadtak, és félelmetes hátizmai voltak, talán súlyemeléstől. Az arca csupa szeplő és pattanás, a szeme rózsaszín és ingerült. Vörös haja az alvástól csapzott csomókban meredt az égnek. Mindnyájan abbahagyták, amit csináltak, hogy szemügyre vegyék.

– A Hihetetlen Hulk – súgta Kalisha, nem is mozgatva a száját, mint egy sittes a börtönudvaron.

Az új srác megállt a trambulinnál és végignézett a többieken. Erős déli kiejtéssel, lassan, szaggatottan beszélt, mintha vademberekhez szólna.

– Mija… fasz… ez?

Avery odaügetett hozzá.

– Ez az Intézet. Szia, Avery vagyok. Téged hogy…

Az új srác rátette a tenyere élét Avery állára, és meglökte. Nem volt különösebben erős lökés, inkább szórakozott, Avery mégis elterült a trambulint körülvevő szivacsos anyagon, ahonnan döbbenten bámult fel az új srácra, aki nem vett tudomást róla, sem a tollaslabdázókról, vagy Irisről, sem Helenről, aki éppen pasziánszozott. Mintha magában beszélt volna.

– Mija…fasz…ez? – Ingerülten hessegette a rovarokat. Ugyanúgy nem kente be magát riasztóval, mint Luke, amikor először járt a játszótéren. A szúnyogok nem egyszerűen körülrajzották, hanem rárepültek, és a verejtékét kóstolgatták.

– Öreg – szólalt meg Nicky. – Nem kellett volna fellöknöd ezt az Avestert. Csak kedves akart lenni.

Új Fiú végre némi figyelmet szentelt nekik. Nick felé fordult.

– Kija… fasz… vagy?

– Nick Wilholm. Segítsd föl Averyt.

– Mija?

Nick türelmesen nézett rá.

– Fellökted, segítsd föl.

– Majd én – mondta Kalisha, és odasietett a trambulinhoz. Lehajolt, hogy megfogja Avery karját, és Új Fiú őt is fellökte. Kalisha a szivacs mellé esett, és felhorzsolta az egyik térdét a kavicson.

Nick eldobta a tollaslabdaütőjét, és odament Új Fiúhoz. Csípőre tette a kezét.

– Most már fölsegítheted mindkettőt. Elhiszem, hogy összezavarodtál, de ez nem kifogás.

– És ha nem teszem?

Nick elmosolyodott.

– Akkor eltángállak, dagadt.

Helen Simms érdeklődve figyelt a piknikezőasztal mellől. George úgy döntött, hogy biztonságosabb területet keres. A társalgó ajtaja felé sietett, nagy ívben kikerülve Új Fiút.

– Ne törődj vele, ha seggfej akar lenni – mondta Kalisha Nickynek. – Semmi bajunk, igaz, Avery? – Fölsegítette a kisfiút, és elindultak visszafelé.

– Persze – helyeselt Avery, de ismét könnyek peregtek pufók arcán.

– Kit neveztél seggfejnek, kurva?

– Bizonyára téged, mivel te vagy itt az egyetlen seggfej – mondta Nick, és újabb lépést tett Új Fiú felé. Luke-ot lenyűgözte az ellentét. Új Fiú pöröly volt, Nicky penge. – Bocsánatot kell kérned.

– Bazd meg magad és a bocsánatkérésedet – felelte Új Fiú. – Nem tudom, mi ez a hely, de azt igen, hogy nem maradok itt. Most pedig tűnj előlem.

– Nem mész te sehova – felelte Nicky. – Hosszú távra vagy itt, ugyanúgy, mint mi. – Csukott szájjal elmosolyodott.

– Hagyjátok abba! – mondta Kalisha, és átkarolta Avery vállát. Luke-nak nem kellett gondolatolvasónak lennie, anélkül is tudta, mire gondol a lány, mert ő is ugyanazt gondolta: Új Fiú legalább harminc kilóval nehezebb Nickynél, valószínűleg megvan az negyven is, és noha elöl inkább húst cipel, a karja kő.

– Utolsó figyelmeztetés – mondta Új Fiú. – Tűnés, vagy kifektetlek.

George mintha meggondolta volna a bemenetelt. Új Fiú felé indult, nem mögé, inkább mellé. Helen került Új Fiú mögé, ráérősen, azzal a csinos kis riszálással, amit Luke annyira csodált, az orra alatt mosolyogva.

George arcán ráncok jelentek meg az összpontosítástól, a szája elkeskenyedett, a szemöldökét összevonta. A fiúkat kerülgető szúnyogok hirtelen összeálltak felhővé, és rázúdultak Új Fiú arcára, mintha láthatatlan szél fújná őket. Új Fiú a szeméhez kapott, és hadonászott. Helen letérdelt mögé, és Nicky meglökte a vörös srácot. Új Fiú elterült, félig az aszfalton, félig a kavicson.

Helen felpattant és ellejtett, nevetve és mutogatva.

– Baszódj meg, nagyfiú, baszódj meg, nagyfiú, baszódj meg tetőtől talpig!

Új Fiú dühödt ordítással kezdett tápászkodni. Mielőtt sikerült volna neki, Nick előrelépett és a combjába rúgott. Keményen. Új Fiú felordított, átkarolta és felrántotta a térdét.

– Jézus, hagyjátok abba! – kiáltott Iris. – Nincs elég bajunk enélkül is?

A régi Luke egyetérthetett volna, az új – az Intézeti Luke – viszont nem.

– Ő kezdte. És talán szüksége van rá.

– Kicsinállak! – zokogta Új Fiú. – Úgyis kicsinálom az összes rohadt verekedőst! – Az arca kezdett riasztóan bíborszínű lenni. Luke azon töprengett, megüthet-e egy túlsúlyos tizenhat évest a guta, és riasztó módon úgy találta, hogy nem érdekli.

Nicky fél térdre ereszkedett.

– Csinálod a nagy szart – mondta. – Most pedig figyelj rám, dagi. Nem mi vagyunk a te bajod. Ők a te bajod.

Luke körülnézett, és meglátott három gondozót a társalgó ajtajánál: Joe-t, Hadadot és Gladyst. Hadad már nem tűnt barátságosnak, Gladys műanyag mosolya lehervadt. Mindhárman fekete kütyüket markoltak, amelyekből drótok álltak ki. Még nem mozogtak, de készen álltak rá. Mert nem hagyható, hogy a laborpatkányok egymást bántsák, gondolta Luke. Ilyesmit nem lehet tenni. A patkányok értékesek.

– Segíts már ezzel a görénnyel, Luke – szólalt meg Nicky.

Luke megfogta Új Fiú karját, és a nyaka köré kanyarította. Nick ugyanezt tette a másik oldalon. A srác bőre forró volt és verejtéktől síkos. Fogait összeszorítva zihált. A másik kettő talpra állította.

– Nicky! – szólt oda Joe. – Minden rendben? Elvonult a szarvihar?

– Minden rendben – felelte Nicky.

– Hát jobb is – mondta Hadad. Ő és Gladys elindultak visszafelé. Joe csak állt egy helyben, még mindig szorongatva a fekete szerkentyűt.

– Minden oké – mondta Kalisha. – Nem is volt valódi szarvihar, csak egy kis…

– Egyenetlenség – egészítette ki Helen.

– Nem akart semmi rosszat – tette hozzá Iris –, csak izgatott. – Őszinte gyengédség volt a hangjában, és ettől Luke kissé szégyellni kezdte, hogy örült, amikor Nicky belerúgott az új fiú lábába.

– Hányni fogok – jelentette ki Új Fiú.

– De nem a trambulinra, oda aztán nem – felelte Nicky. – Azt használjuk. Gyere, Luke. Segíts odavinni a kerítéshez.

Új Fiú öklendezni kezdett, tekintélyes hasa hullámzott. Luke és Nicky elindították a kerítéshez, amely elválasztotta a játszóteret az erdőtől. Éppen időben értek oda. Új Fiú nekitámasztotta a fejét a drót négyszögeknek és keresztülhányt rajtuk, kidobva mindannak a maradékát, amit odakint evett, amikor még Szabad Fiú volt és nem Új Fiú.

– Auuu – szólalt meg Helen. – Valaki kukoricamálét evett, de undi!

– Jobban vagy? – kérdezte Nicky.

Új Fiú bólintott.

– Végeztél?

Új Fiú megrázta a fejét és ismét öklendezni kezdett, ez alkalommal gyengébben. – Azt hiszem… – Krákogott, és újabb adagot hányt.

– Jézusom – törölte meg az arcát Nicky. – Törülközőt nem adsz a zuhany mellé?

– Azt hiszem, elájulok.

– Nem fogsz – mondta Luke. Igazából nem tudta, de úgy gondolta, jobb, ha pozitív marad. – Gyere ide az árnyékba.

Odavitték a piknikezőasztalhoz. Kalisha melléült, és azt mondta neki, hogy hajtsa le a fejét. Vita nélkül engedelmeskedett.

– Hogy hívnak? – kérdezte Nicky.

– Harry Cross. – A harciasság elszállt belőle. Fáradt volt, szégyenkezett. – Selmából jöttem. Alabama. Nem tudom, hogy kerültem ide, és mi történt, semmit se tudok.

– Valamennyit elmondhatunk – szólalt meg Luke –, de abba kell hagynod a szarakodást. Normálisan kell viselkedned. Ez a hely elég rossz anélkül is, hogy egymással veszekednénk.

– És bocsánatot kell kérned Averytől – mondta George. Nyoma sem volt már az osztály bohócának. – Kezdd ezzel a normális viselkedést.

– Semmi baj – szólt közbe Avery. – Nincs semmi bajom.

Kalisha oda se figyelt.

– Bocsánatkérés.

Harry Cross felnézett. Végighúzta a kezét kivörösödött, jellegtelen arcán.

– Elnézést, hogy fellöktelek, öcsi. – A többiekre nézett. – Oké?

– Félig. – Luke Kalishára mutatott. – Tőle is.

Harry felsóhajtott.

– Bocsánat, akárhogy hívnak is.

– Kalisha vagyok. Ha barátságosabb viszonyba kerülünk, ami ebben a pillanatban nem látszik valószínűnek, akkor hívhatsz úgy, hogy Sha.

– Csak Pajtásnak ne hívd – figyelmeztette Luke. George fölnevetett és hátba vágta.

– Amit akarsz – motyogta Harry. Valamit letörölt az álláról.

– Most, hogy vége az izgalomnak – mondta Nicky –, miért ne fejezhetnénk be azt a nyavalyás tollaslabdame…

– Helló, lányok – vágott közbe Iris. – Idejönnétek?

Luke körülnézett. Joe elment. Két kis szőke lány állt a helyén, egymás kezét fogva, arcukon ugyanazzal a kába rettegéssel. Mindenük egyforma volt, kivéve a pólójukat: az egyik zöld volt, a másik vörös. Luke dr. Seussra gondolt: Izé Egy és Izé Kettő.

– Gyertek – hívta őket Kalisha. – Minden rendben. Elmúlt a baj.

Bárcsak igaz lenne, gondolta Luke.

13

Aznap délután háromnegyed négykor Luke a szobájában azokról a vermonti ügyvédekről olvasott, akik a tisztességes követelésbehajtás gyakorlati formáira szakosodtak. Mostanáig senki sem firtatta, miért érdekli ez a téma. H. G. Wells láthatatlan emberéről sem faggatták. Kitalálhatna valamilyen tesztet, amivel ellenőrizheti, hogy figyelik-e – az öngyilkosság módjainak guglizása valószínűleg bejönne –, azután úgy döntött, hogy ez ostobaság. Miért rúgna bele egy alvó kutyába? Mivel úgyse nagyon változtatna mostani életén, valószínűleg jobb nem tudni.

Keményen kopogtattak, és az ajtó kinyílt, mielőtt Luke szólhatott volna, hogy szabad. Egy gondozó volt. Magas, sötét hajú, a rózsaszín felsőjére tűzött névkártya szerint PRISCILLA.

– A szemvizsgálat, ugye? – kérdezte Luke, és kikapcsolta a gépét.

– Igen. Menjünk. – Semmi mosoly, semmi csipogó jó kedély. Gladys után Luke határozottan kellemesnek érezte.

Beszálltak a liftbe, lementek a C szintre.

– Milyen mély ez az épület? – kérdezte Luke.

Priscilla ránézett.

– Nem a te dolgod.

– Csak szeretném…

– Hát ne tedd. Csak fogd be a pofád.

Luke befogta.

Vissza a jó öreg C–17-be, ahol Zeke helyét átvette egy másik technikus, névkártyája szerint BRANDON. Jelen volt még két öltönyös, az egyik iPaddel, a másik csíptetős mappával. Nem viseltek névkártyát, ezért Luke sejtette, hogy orvosok. Az egyik rendkívül magas volt, akkora pocakkal, hogy Harry Cross is megirigyelte volna. Előrelépett, és kezet nyújtott.

– Helló, Luke. Dr. Hendricks vagyok, az Orvosi Műveletek vezetője.

Luke csak nézte a kinyújtott kezet, amelyet egyáltalán nem sietett megszorítani. Mindenféle új viselkedési formát tanult meg. Érdekes volt, a maga borzalmas módján.

Dr. Hendricks furcsán iázva vihogott, félig beszívta a levegőt, félig kifújta.

– Rendben van, tökéletesen rendben. Ő itt dr. Evans, a Szemészeti Műveletek vezetője. – Ismét vihogott, amiből Luke feltételezte, hogy a Szemészeti Műveletek valamilyen orvosi humor lehet.

Dr. Evans kis ember volt, cikornyás bajusszal, aki nem nevetett, még csak el se mosolyodott. És a kezét se nyújtotta.

– Szóval te vagy az egyik új besorozott. Isten hozott. Kérlek, foglalj helyet.

Luke tette, amit mondtak neki. Székbe ülni bizonyosan jobb, mint kitolni a pucér fenekét. Egyébként is sejtette, mi lesz. Korábban is vizsgálták már a szemét. A filmekben a gyerekzseni mindig vastag pápaszemet visel, de Luke látása százszázalékos volt, legalábbis mostanáig. Többé-kevésbé nyugodt volt, amíg Hendricks oda nem ment egy újabb fecskendővel. A látványra összeszorult a szíve.

– Ne aggódj, csak egy újabb szuri. – Hendricks ismét vihogott, kimutatva nyúlfogait. – Csomó szuri, mint a hadseregben.

– Persze, mert újonc vagyok – mondta Luke.

– Helyes, tökéletesen helyes. Maradj nyugton.

Luke tiltakozás nélkül viselte az injekciót. Nem öntötte el a forróság, de azután valami más kezdett történni vele. Valami rossz. Fuldokolni kezdett.

– Nem bírok… – Azt akarta mondani: nyelni, de nem tudta. A torka összeszorult.

– Jól vagy – mondta Hendricks. – Elmúlik. – Ez biztatóan hangzott, de a másik orvos egy csővel közeledett, amelyet szükség esetén nyilvánvalóan le akart nyomni az ő torkán.

Hendricks a másik orvos vállára tette a kezét.

– Még pár másodperc.

Luke kétségbeesetten nézett rájuk, nyál csorgott az állán, biztosan ezek az arcok, amelyeket életében utoljára lát… és ekkor a torka kitágult. Hörögve szívta be a levegőt.

– Látod? – mondta Hendricks. – Minden rendben. Jim, semmi szükség az intubálásra.

– Mit… mit csinált velem?

– Semmit. Jól vagy.

Dr. Evans átadta a műanyag csövet Brandonnak, és átvette Hendricks helyét. Belevilágított Luke szemébe, azután egy kis vonalzót vett elő és lemérte a két szem távolságát.

– Nincs korrekciós lencséd?

– Tudni akarom, mi volt ez! Nem kaptam levegőt! Nem tudtam nyelni!

– Jól vagy – mondta Evans. – Bajnok vagy nyelésben. A színed is kezd normális lenni. Most pedig válaszolj, használsz korrekciós lencsét vagy sem?

– Nem használok – felelte Luke.

– Jó. Jó neked. Kérlek, nézz egyenesen előre.

Luke a falat nézte. Már nem érezte úgy, hogy elfelejtette, hogyan kell lélegezni. Brandon leengedett egy fehér vetítővásznat, azután lekapcsolta a világítást.

– Továbbra is egyenesen előrenézz – mondta dr. Evans. – Ha egyszer is félrenézel, Brandon megüt. Ha másodszor is félrenézel, akkor sokkolni fog – alacsony feszültséggel, de nagyon fájdalmasan. Megértetted?

– Igen – válaszolta Luke. Nyelt egyet. Oké, a torka normális volt, de a szíve még mindig hevesen vert. – Tud erről az Orvosszövetség?

– Pofád befogod – szólt rá Brandon.

Úgy látszik, itt a pofád befogod az alaphelyzet, gondolta Luke. Biztatta magát, hogy túl van a legrosszabbon, ez csupán egy szemvizsgálat, más srácok is túlestek rajta, és jól vannak, mégis tovább nyeldekelt, bizonygatva magának, hogy igen, meg tudja csinálni. Kivetítik a látásvizsgáló táblázatot, elolvassa és vége.

– Egyenesen előre. – Evans valósággal gügyögött. – Szemek a vászonra, ne máshova.

Elkezdődött a zene, valami klasszikusat hegedültek. Luke úgy gondolta, hogy ezt megnyugtatásra szánták.

– Priss, kapcsold be a vetítőt – szólalt meg Evans.

A látásvizsgáló táblázat helyett egy kék folt jelent meg a képernyő közepén, kissé lüktetve, mint egy dobogó szív. Egy vörös folt jelent meg alatta, amiről HAL jutott az eszébe – „Sajnálom, Dave.” Következőnek egy zöld folt bukkant fel. A vörös és zöld foltok szinkronban lüktettek a kékkel, azután mindhárom villogni kezdtek. Újabbak jöttek, először egyesével, azután kettesével, majd tucatjával. A képernyő hamarosan megtelt sok száz villogó, színes pöttyel.

– A vetítővászonra – gügyögte Evans. – A vászonra. Sehova máshova.

– Szóval, ha nem látom magamtól, akkor kivetítik? Mint a felszopás? Ez nem…

– Pofa be. – Ezúttal Priscilla szólt.

A pöttyök örvényleni kezdtek. Eszelősen kergették egymást, voltak, amelyek spirálban forogtak, mások összecsapzottak, ismét mások emelkedő-süllyedő-cikcakkozó körökbe álltak. A hegedűk is felgyorsultak, a könnyű, klasszikus zene helyét country vette át el. A pöttyök most már nem csak mozogtak, inkább olyanok lettek, mint a Times Square digitális plakátja, amelyen kisültek az áramkörök, és idegösszeomlást kapott. Luke kezdte úgy érezni, hogy neki lesz idegösszeomlása. Harry Crossra gondolt, aki áthányt a drótkerítésen, és tudta, hogy ő is ezt fogja tenni, ha tovább kell néznie ezeket a veszettül száguldozó színes pöttyöket, és nem akart taccsolni, mert az ölébe ment volna…

Brandon lekevert neki egy pofont. A csattanás olyan volt, mintha petárda robbant volna, egyszerre közel és távol.

– A vetítővászont nézd, haver.

Valami meleg futott le a felső ajkán. Az orromat is megütötte a gennyláda, nemcsak az arcomat, gondolta Luke, de ez nem tűnt fontosnak. A kavargó pöttyök benyomultak a fejébe, megfertőzték, mint az agyhártyagyulladás vagy az agyvelőgyulladás, szóval valamiféle gyulladás.

– Jól van, Priss, kapcsold le – szólt Evans, de a nő nyilván nem hallotta, mert a pöttyök nem tűntek el. Felpüffedtek és kipukkadtak, és minden püffnél nagyobbra nőttek, püff fel, pukk vissza, püff és pukk. Háromdimenziósak lettek, lefolytak az ernyőről, előrerohantak, visszarohantak, előrerohantak, vissza –

Mintha Brandon mondott volna valamit Priscilláról, de annak az ő fejében kellett lennie, nem? És tényleg sikoltottak? Lehet, hogy ő volt az?

– Jó fiú vagy, Luke, ez jó, remekül csináltad. – Evans hangja távolról zümmögött. Egy drón volt a sztratoszférában. Talán a Hold másik oldalán.

Újabb színes pöttyök jelentek meg, most már nemcsak az ernyőn, hanem a falakon is, a mennyezeten forogtak, ott voltak körülötte és benne. Luke-nak úgy rémlett az utolsó másodpercekben, mielőtt elájult, hogy lecserélik az agyát. Látta, ahogy a keze repked a fénypöttyök között, látta, hogyan ugrándoznak és futkosnak a bőrén, és ráeszmélt, hogy rángatózik a székben.

Próbálta kimondani, hogy Rohamom van, megöltök, de csak szánalmas gurgulázás jött ki a torkán. Azután eltűntek a pöttyök, ő kiesett a székből, belezuhant a sötétségbe, és ez megkönnyebbülés volt. Istenem, micsoda megkönnyebbülés.

14

Eszméletre pofozták. Nem voltak kemény ütések, nem olyan, amitől eleredt az orra vére (ha tényleg ez történt), de simogatások sem voltak. Kinyitotta a szemét, és a padlón találta magát. Egy másik szobában volt. Priscilla fél térdre ereszkedett mellette. Ő pofozta. Brandon és a két orvos mellette álltak és figyelték. Hendricksnél még mindig ott volt az iPadje, Evansnél a csíptetős írómappa.

– Magához tért – szólalt meg Priscilla. – Fel tudsz állni, Luke?

Luke nem tudta. Négy-öt éve torokgyulladása volt, és felszökött a láza. Most is olyan volt, mint akkor, mintha a fele része eltávozott volna a testéből, ki az atmoszférába. A szájának pocsék íze volt, és a legutóbbi injekció helye borzalmasan viszketett. Még mindig érezte, hogyan dagad be a torka. De szörnyű volt!

Brandon nem adott lehetőséget neki, hogy kipróbálja, fel tud-e állni, egyszerűen megmarkolta a karját, és felrántotta. Luke imbolyogva állt.

– Mi a neved? – kérdezte Hendricks.

– Luke… Lucas… Ellis. – Ezt mintha nem ő mondta volna, hanem az a különvált része, ami a feje fölött lebegett. Fáradt volt. Az arca lüktetett a pofonoktól, az orra fájt. Fölemelte a kezét (lassan sodródott fölfelé, mintha vízben lenne), megdörzsölte a bőrt az ajka fölött, és meglepetés nélkül nézte az ujjain a megszáradt vér pelyheit. – Mennyi ideig voltam kiütve?

– Ültessék le – mondta Hendricks.

Brandon fogta az egyik karját, Priscilla a másikat. Odavezették egy székhez (egyszerű konyhai szék volt, hál’ istennek szíjak nélkül). Egy asztal előtt állt. Az asztalnál Evans ült egy másik közönséges széken. Egy köteg kártya állt előtte, akkorák, mint egy puha kötésű könyv, és sima kék hátlapjuk volt.

– Vissza akarok menni a szobámba – mondta. A hangja még mindig olyan volt, mintha nem a szájából származott volna, de egy kicsit azért közelebb került hozzá. Talán. – Szeretnék lefeküdni. Rosszul vagyok.

– A zavarodottságod elmúlik – mondta Hendricks –, noha bölcsebb lenne kihagyni a vacsorát. Most azt akarom, hogy figyelj dr. Evansre. Egy kis tesztet végzünk el veled. Ha végeztünk, mehetsz vissza a szobádba és… ööö… leengedhetsz.

Evans fölvette az első kártyát és ránézett.

– Mi ez?

– Egy kártya – válaszolta Luke.

– Tartogasd a vicceidet a YouTube-oldaladnak – mondta Priscilla, és pofon vágta, ezúttal sokkal erősebben, mint amikor magához térítette.

Luke füle csöngeni kezdett, de legalább kicsit kitisztult a feje. Priscillára nézett, és nem látott rajta habozást. Sem szánakozást. Sem együttérzést. Semmit. Rájött, hogy a nő számára ő nem gyerek. A nő egyszer s mindenkorra kirekesztette ebből a kategóriából. Ő egy kísérlet alanya. Megteszed, amit akarnak tőled, különben megkapod azt, amit a pszichológusok negatív megerősítésnek neveznek. És ha vége a kísérletnek? Priscilla lemegy a társalgóba egy kávéra és rongyoskiflire, mesél a saját gyerekeiről (akik valódi gyerekek), vagy zúgolódik a politika, a sport vagy akármi miatt

Talán nem tudta eddig is? Nyilván igen, de tudni valamit vagy a kivörösödött bőrén érezni két különböző dolog. Már látta, hogy eljön az idő – és nem is sokára –, amikor megrándul, ha valaki felemeli a nyitott tenyerét, még akkor is, ha az illető csak azt várja, hogy belecsapjon.

Evans gondosan félretette a kártyát és egy másikat húzott elő a halomból.

– És ezzel mi a helyzet, Luke?

– Már mondtam, hogy nem tudom! Honnan tudhatnám, mi…

Priscilla ismét megütötte. A csengés erősebb volt, és Luke sírni kezdett. Nem bírta visszafojtani. Eleve lidércnyomásnak tartotta az Intézetet, holott ez volt az igai lidércnyomás, amikor csak félig volt a saját bőrében, és azt követelték, mondja meg, mi van olyan kártyákon, amelyeket nem lát, és pofozták, valahányszor azt felelte, hogy nem tudja.

– Próbálkozz, Luke – mondta Hendricks abba a fülébe, amelyik nem csöngött.

– Vissza akarok menni a szobámba. Fáradt vagyok. És rosszul vagyok.

Evans félretette a második kártyát is és előhúzott egy harmadikat.

– Mi van ezen?

– Tévedtek – felelte Luke. – Én TK vagyok, nem TP. Talán Kalisha meg tudja mondani, mi van azon a kártyán, és Avery biztos képes rá, de én nem vagyok TP!

Evans egy negyediket húzott elő.

– Mi van ezen? Nincs több pofon. Mondd meg, különben ez alkalommal Brandon fog sokkolni a varázspálcával, és az fájni fog. Talán nem kapsz újabb rohamot, de talán igen, úgyhogy mondd meg nekem, Luke, mi van rajta?

– A Brooklyn híd! – üvöltötte. – Az Eiffel-torony! Brad Pitt zsakettben, egy szaró kutya, az Indy 500, nem tudom!

Várta a varázspálcát, ami nyilván valami elektromos sokkoló lehet. Talán szikrázik, esetleg zümmögni fog. Talán egyáltalán nem is ad ki hangot, csak majd összerándul tőle, és a padlóra zuhan, rángatózik és nyáladzik. Ám Evans félretette a kártyát és intett Brandonnak, menjen arrébb. Luke nem érzett megkönnyebbülést.

Bár halott lennék, gondolta. Bár meghalnék, csak legyen már vége ennek.

– Priscilla, vigye vissza Luke-ot a szobájába – rendelkezett Hendricks.

– Igenis, doktor úr. Bran, segíts a liftig vinni.

Mire odaértek, Luke ismét egésznek érezte magát, az agya is sebességre váltott. Tényleg kikapcsolták a vetítőt? És ő még mindig látja a pöttyöket?

– Hibát követtek el. – Szája és torka nagyon száraz volt. – Én nem vagyok TP. De ezt maguk is tudják, igaz?

– Tőlem – felelte közömbösen Priscilla. Brandonhoz fordult, és az őszinte mosoly valósággal kicserélte. – Később találkozunk, ugye?

Brandon elvigyorodott.

– Lefogadhatod. – Luke felé fordult, hirtelen ökölbe szorította a kezét, és a gyerek arca felé csapott. Luke orrától ujjnyira megállt az ökle, de a fiú visszahőkölt és felkiáltott. Brandon tiszta szívből röhögött, Priscilla elnéző ó-ezek-a-fiúk mosollyal figyelte.

– Fő a lazaság, Luke – mondta Brandon, és riszálva elindult a C szint folyosóján. A tokba dugott sokkoló a csípőjét verdeste.

Amikor visszaértek a fő folyosóra a bentlakók szállásán, ott ácsorgott a két kislány, Gerda és Greta, és tágra nyílt, rémült szemmel nézték. Fogták egymás kezét és szorongatták a babáikat, amelyek ugyanolyan egyformák voltak, mint ők. Luke-ot egy régi horrorfilm ikreire emlékeztették.

Priscilla az ajtóig kísérte, azután szó nélkül távozott. Luke bement, látta, hogy senki sem vitte el a laptopját, azután az ágyára rogyott, még a cipőjét sem húzta le. A következő öt órát alvással töltötte.

15

Mrs. Sigsby már várakozott, amikor dr. Hendricks, vagyis Donkey Kong belépett az irodával szomszédos magánlakosztályba. A kis díványon csücsült. A doktor átadott neki egy aktát.

– Tudom, hogy a papír a szenvedélye, úgyhogy parancsoljon. Sok hasznát fogja venni.

Az asszony nem nyitotta ki.

– Nekem nem használhat, és nem árthat, Dan. Ezek a maga tesztjei, másodlagos kísérletei, csak azt nem látom, hogy lenne valami hasznuk.

Donkey Kong összeszorította a fogsorát.

– Agnes Jordan. William Gortsen. Veena Patel. És még kettő-három, akiknek a neve most nem jut eszembe. Donna Kiafene. Mindegyikkel értünk el pozitív eredményt.

Az asszony felsóhajtott, és gyérülő haját igazgatta. Hendricks arra gondolt, hogy Siggersnek madárfeje van: csőr helyett hegyes orr, de ugyanaz a mohó kis szem. Madárfej, bürokrata aggyal. Reménytelen.

– És több tucat rózsaszín, akikkel semmilyen eredményt nem ért el.

– Ez talán igaz, de gondoljon bele – mondta Hendricks, mert az, amit mondania akart (Hogyan lehetsz ilyen ostoba?), komoly zűrbe keverte volna. – Ha a telepátia és a telekinézis kapcsolatban áll, ahogy azt a kísérleteim sugallják, akkor lehetnek más paraképességek is, amelyek most még lappanganak, de arra várnak, hogy előtörhessenek. Amit ezek a kölykök csinálnak, még a legtehetségesebbek is, csupán a jéghegy csúcsa. És ha valóban lehetséges a szellemgyógyítás? És ha azt a glioblasztómás daganatot, amelyik megölte John McCaint, meg lehetett volna gyógyítani a gondolat erejével? És ha ezekkel a képességekkel meghosszabbítható lenne az élet, akár százötven évig, vagy még tovább? Amit mi használunk belőlük, az nem a véget jelenti; lehet, hogy csupán a kezdet!

– Ezt már hallottam – felelte Mrs. Sigsby. – És olvastam is abban, amit maga szívesen nevez a hitvallásának.

De nem értetted meg, gondolta a férfi. Ahogy Stackhouse sem. Evans kapiskálja, de még ő sem látja a hatalmas lehetőséget.

– Nem mintha az Ellis fiú vagy Iris Stanhope különösebben értékes lenne. Nem ok nélkül nevezzük őket rózsaszínűeknek. – Megvető hangot adott, és legyintett.

– Ez húsz éve igazabb volt, mint ma – felelte Mrs. Sigsby. – Vagy akár tíz éve.

– De…

– Elég, Dan. Mutatta bármilyen jelét a TP-nek az Ellis fiú, vagy sem?

– Nem, viszont tovább látta a fényeket, az után is, hogy kikapcsoltuk a vetítőt, és szerintünk egy indikátor. Erős indikátor. Azután sajnos rohamot kapott. Ami nem ritka jelenség, ahogy tudja.

Az asszony sóhajtott.

– Nincs kifogásom ellene, Dan, hogy folytassa a vizsgálatait a Stasi-fényekkel, de ne tévessze szem elől a perspektívát. A fő célunk, hogy felkészítsük a bentlakókat a Hátsó Részlegre. Ez a fontos, a legfőbb cél. A mellékhatások kevésbé érdekesek. A vezetőséget nem érdekli a Rogaine paranormális megfelelője.

Hendricks hátrahőkölt, mintha az asszony megütötte volna.

– Egy vérnyomásgyógyszer, amitől kinőtt a kopasz kertvárosiak haja, nincs egy nevezőn azzal, ami megváltoztathatja az emberi létezés irányát!

– Talán nem, és ha a maga vizsgálatai gyakrabban szolgáltak volna eredményekkel, én, és azok, akik a fizetésünket folyósítják, jobban lelkesednénk. De mostanáig mindössze néhány véletlen találata volt.

Hendricks tiltakozásra nyitotta a száját, azután ismét becsukta, amikor az asszony a legfenyegetőbb pillantását vetette rá. – Egyelőre folytathatja a vizsgálatait, elégedjen meg ennyivel. Lehet is elégedett, miután több gyermeket elveszítettünk miattuk.

– Rózsaszínűeket – felelte Hendricks, és ismét olyan megvetően fújt.

– Úgy csinál, mintha fogyóeszközök lennének – felelte az asszony. – Talán valaha így volt, de többé nem ez a helyzet, Dan. Többé nem. Amúgy itt van magának egy akta.

Vörös akta volt, rajta keresztben bélyegző: ÁTHELYEZÉS.

16

Amikor Luke este bement a társalgóba, Kalisha a padlón ült, a hátát a játszótérre néző egyik ablaknak támasztva, és egy miniüvegből nyalakodott, amelyeket az automatából lehetett venni.

– Te iszod ezt a szart? – kérdezte a fiú, és leült mellé. A játszótéren Avery és Helen ugráltak a trambulinon. A lány mintha azt tanította volna a kisfiúnak, hogyan kell előrebukfencezni. Hamarosan túlságosan sötét lesz, és be kell majd jönniük. Noha az ajtó sosem volt zárva, a játszóteret nem világították meg, és ez nem csinált kedvet az éjszakai látogatásokhoz.

– Először. Felhasználtam valamennyi zsetonomat. Ocsmány. Kérsz? – mutatta a kis üveget, amelyben valami teakoktélszerű nevű lötty volt.

– Kihagyom. Sha, miért nem mondtad nekem, hogy a szemvizsgálat ilyen rossz?

– Hívj Kalishának. Te vagy az egyetlen, aki ezt teszi, és ez nekem tetszik. – A nyelve egészen kicsit akadozott. Nem ihatott többen egy kortynál az alkoholos teából, de nyilván nem volt hozzászokva.

– Jól van. Kalisha. Miért nem mondtad el?

A lány vállat vont.

– Addig kell nézned azokat a táncoló színes fényeket, amíg egy kicsit elkábulsz. Mi olyan borzasztó ebben? – Az ebben-t valahogy úgy mondta, hogy ábbán.

– Tényleg? Veled ennyi történt?

– Igen. Miért? Veled mi történt?

– Először adtak egy injekciót, és reagáltam rá. A torkom elzárult. Egy percig azt hittem, meghalok.

– Húha. Nekem is adtak injekciót a vizsgálat előtt, de semmi sem történt. Hát ez szar. Sajnálom, Lukey.

– Ez még csak az első rossz rész volt. Elájultam, miközben a fényeket néztem. Azt hiszem, rohamom volt. – Kicsit be is pisilt, de ezt az információt megtartja magának. – Amikor magamhoz tértem… – Elhallgatott, amíg összeszedi magát. Nem akart sírni ez előtt a szép lány előtt, akinek szép barna szeme és göndör fekete haja van. – Amikor magamhoz tértem, megpofoztak.

A lány kiegyenesedett.

– Mit mondtál?

A fiú bólintott.

– Azután az egyik doki… Evansnak hívják, ismered?

– Az a kis bajuszos. – Elfintorodott és ivott még egy kortyot.

– Igen, ő. Kártyák voltak nála, és azt akarta kiszedni belőlem, hogy mi van rajtuk. ESP-kártyák{5} voltak. Annak kellett lenniük. Te meséltél róluk, emlékszel?

– Ja. Tucatszor is teszteltek velük. Két tucatszor. De nem a fények után. Akkor csak visszavittek a szobámba. – Még egy apró kortyot ivott. – Biztosan megkeverték a papírjaikat, és azt gondolták, hogy TP vagy és nem TK.

– Először én is ezt gondoltam és mondtam is nekik, de csak pofoztak tovább. Mintha azt gondolnák, hogy kamuzok.

– Ez a leghülyébb dolog, amit hallottam – felelte a lány.

– Azt hiszem, azért történt, mert nem vagyok az, amit ti pozitívnak hívtok. Csak közönséges vagyok. Minket, közönséges srácokat rózsaszínűeknek hívnak.

– Igen. Rózsaszínűek. Tényleg.

– Mi van a többiekkel? Velük történt ilyesmi?

– Sosem kérdeztem őket. Biztos, hogy nem kérsz?

Luke átvette az üveget és ivott egy kortyot, főleg azért, hogy Kalisha ne egyedül igya meg az egészet. Úgy látta, éppen eleget piált. Csakugyan olyan pocsék volt, mint várta. Visszaadta.

– Nem akarod tudni, miért iszom?

– Miért?

– Iris miatt. Az emlékére. Olyan, mint te, semmi különleges, csak egy kis TK. Egy órája jöttek, és elvitték. És ahogy George mondaná, nem látjuk soha többé.

Sírni kezdett. Luke átkarolta. Nem jutott eszébe, mi mást tehetne. Kalisha hagyta, és a fiú vállára hajtotta a fejét.

17

Éjjel ismét felment Mr. Griffin oldalára, begépelte a Star Trib linkjét, és csaknem három percen át nézte, mielőtt bezárta volna, nem nyomva le az Enter gombját. Gyáva, gondolta. Gyáva vagyok. Ha halottak, ki kell derítenem. De nem tudta, képes lenne-e elviselni a hírt, anélkül hogy összeroppanna. Mellesleg mi haszna lenne?

Ehelyett begépelte, hogy kintlévőségekkel foglalkozó vermonti ügyvédek. Már utánanézett a kérdésnek, de úgy döntött, hogy mindig okos dolog ellenőrizni saját munkánkat. És telik vele az idő.

Húsz perccel később lekapcsolta a gépet, és azon töprengett, kimenjen-e, megnézze, van-e valaki a közelben (Kalisha lenne a legjobb, feltéve, ha nem alszik), amikor visszatértek a színes pöttyök. A szeme előtt kavarogtak, és a világ elindult. Kihúzott, mint a vonat, amikor elhagyja az állomást, miközben ő a peronról nézi.

Fejét a csukott laptopra hajtotta, és lassan, mélyen lélegzett, azt hajtogatva magának: tarts ki, tarts ki, tarts ki, győzködve magát, hogy majd elmúlik, és kitiltva a fejéből a gondolatot, hogy mi lesz, ha mégsem. Legalább nyelni tudott, jól tudott. Végül elmúlt az érzés, hogy kisodródik önmagából – ki az örvénylő fények világegyetemébe. Nem tudta, milyen sokáig tartott, talán csak egy-két percig, de sokkal hosszabbnak érezte.

Bement a fürdőszobába, fogat mosott, közben magát bámulta a tükörben. Tudhatnak a pöttyökről, valószínűleg tudnak róluk, de a többiről nem. Fogalma sem volt, mi lehetett az első kártyán vagy a harmadikon, de a másodikon egy bicikliző fiú volt, a negyediken pedig egy kis kutya, szájában labdával. Fekete kutya, vörös labda. Úgy tűnik, mégis TP.

Vagy most lett az.

Kiöblítette a száját, lekapcsolta a villanyt, sötétben levetkőzött és lefeküdt az ágyába. Azok a fények megváltoztatták. Ezek tudták, mi történhet, de nem voltak biztosak benne. Nem tudta, hogy lehet ennyire biztos benne, mégis…

Egy kísérlet alanya volt, talán valamennyien azok, de az alacsony szintű TP-k és TK-k – a rózsaszínűek – extra vizsgálatokon estek át. Miért? Mert kevésbé értékesek? Eldobhatók, ha valami félresikerül? Bizonyságot nem kaphatott rá, de valószínűnek tartotta. Az orvosok azt hiszik, hogy a kísérlet a kártyákkal kudarcba fulladt. Ez jó. Ezek rossz emberek és eltitkolni dolgokat a rossz emberek elől, az jó, ugye? Bár volt egy olyan sejtése, hogy a fényeknek valami céljuk van a rózsaszínűek képességeinek erősítésén kívül, mert a Kalishához és George-hoz hasonlóan erős TP-k és TK-k is átestek rajta. Mi más céljuk lehet?

Nem tudta. Csak azt, hogy a pöttyök eltűntek, és Iris és eltűnt, és a pöttyök visszatérhetnek, de Iris nem. Iris elment a Hátsó Részlegbe, és ők nem látják soha többé.

18

Másnap reggel kilencen reggeliztek, de mivel Iris elment, keveset beszéltek és nem nevettek. George Iles nem mondott vicceket. Helen Simms csak cigirágózott. Harry Cross hozott egy rántottahegyet a büféből, és úgy lapátolta be (szalonnával és sült krumplival), hogy fel se pillantott a tányérjából, mint egy olyan ember, aki a munkáját végzi. A kislányok, Greta és Gerda Wilcox semmit nem ettek, amíg Gladys fel nem bukkant napsugaras mosollyal meg minden, és beléjük nem duruzsolt néhány falatot. Az ikrek láthatólag felvidultak a figyelmétől, még nevetgéltek is kicsit. Luke fontolgatta, hogy később félrevonja és figyelmezteti őket, ne bízzanak abban a mosolyban, de csak megijesztette volna őket, annak pedig mi haszna lenne?

Mi haszna lenne, ez egy újabb mantra lett, és felismerte, hogy ez helytelen gondolkodásmód. Egy lépés lefelé azon az ösvényen, amely ennek a helynek az elfogadásához vezet. Nem akart odamenni, kizárt, hogy odamenjen, de a logika az logika. Ha a kis G-ket megvigasztalja a nagy G figyelme, akkor talán ez a legjobb, de ha arra gondolt, hogy ezeket a kislányokat végbélen át hőmérőzik… és a fények…

– Mi van veled? – kérdezte Nicky. – Úgy nézel ki, mint aki citromba harapott.

– Semmi. Irisen gondolkodom.

– Ő már történelem

Luke ránézett.

– Ez elég rideg megjegyzés.

Nicky vállat vont.

– Az igazság gyakran az. Jössz kosarazni?

– Nem.

– Gyere már. Hagyni fogom, hogy te győzzél.

– Passzolok.

– Megijedtél? – kérdezte Nicky minden rosszindulat nélkül.

Luke a fejét rázta.

– Rosszul érezném magamat tőle. Azt játszottam az apámmal. – Hallotta, ahogy kimondja a játszottam szót, és nagyon nem tetszett neki.

– Jól van, értem. – Olyan pillantással nézett Luke-ra, amit az alig bírt elviselni, különösen Nicky Wilholmtól. – Figyelj, öregem…

– Mi van?

Nicky sóhajtott.

– Odakint leszek, ha meggondolod magad.

Luke otthagyta az ebédlőt és elindult – a CSAK EGY ÚJABB NAP A PARADICSOMBAN folyosón, azután átment a másikba, amelyet Fagylaltgép folyosónak nevezett el. Maureennak semmi nyoma, így hát tovább ment. Újabb lelkesítő plakátok és újabb szobák következtek, mindkét oldalon kilenc. Minden ajtó nyitva állt, megmutatva a vetetlen ágyakat és a falakat, amelyeken nem voltak plakátok. Így pontosan azok voltak, aminek szánták őket: börtöncellák gyerekek számára. Keresztülvágott a liftes előtéren, és újabb szobák előtt haladt el. Elkerülhetetlenek voltak bizonyos következtetések. Közülük az egyik az, hogy valamikor sokkal több „vendége” volt az Intézetnek. Hacsak nem eltúlzott derűlátással építették.

Végül megérkezett egy másik társalgóba, ahol széles, unott mozdulatokkal egy padlófényező gépet húzogatott a Fred nevű takarító. Itt is volt édességes és italos automata, de ezek üresek voltak, be se dugták őket a konnektorba. Odakint nem volt játszótér, csak egy kavicsos sáv, újabb drótkerítés, mögötte néhány pad (feltehetőleg a személyzet számára, akik odakint akarták eltölteni a szabadidejüket), és a zöld irodaépület hetvenméternyire vagy még messzebb. Mrs. Sigsby odúja, aki azt mondta neki, azért van itt, hogy szolgáljon.

– Mit csinálsz te itt? – kérdezte a takarító Fred.

– Csak sétálok – válaszolta Luke. – Nézem a látványosságokat.

– Itt nincsenek látványosságok. Menj vissza arra, amerről jöttél. Játssz a többi sráccal.

– És ha nem akarok? – Ez inkább szánalmasan, mint kihívóan hangzott, és Luke rögtön megbánta, hogy kinyitotta a száját.

Fred egy walkie-talkie-t lógatott az egyik csípőjén és egy sokkolót a másikon. Megérintette az utóbbit.

– Menj vissza. Nem mondom még egyszer.

– Oké. Szép napot, Fred.

– Baszd meg a szép napod. – Ismét beindult a fényező.

Luke visszavonult, és azon mélázott, milyen gyorsan kipukkantak soha meg nem kérdőjelezett feltételezései a felnőttekről, például hogy kedvesek hozzád, ha te is kedves vagy hozzájuk. Igyekezett nem benézni a sok üres szobába, amikor eljött előttük. Ijesztőek voltak. Hány gyerek élt itt? Mi történt velük, amikor a Hátsó Részlegbe kerültek? És hol vannak most? Otthon?

– Lófaszt – mormolta. Bár itt lenne valahol az anyja, hogy hallja, amint ezt a szót használja, és megdorgálja érte. Elég rossz, hogy nincs ott az apja. De az anyja hiánya olyan volt, mint egy kihúzott fog.

Amikor megérkezett a Fagylaltgép folyosóra, megpillantotta Maureen Dandux kosarát, amely Avery szobája előtt parkolt. Bedugta a fejét, és az asszony rámosolygott, miközben lesimította a takarót Avester ágyán.

– Minden rendben, Luke?

Ostoba kérdés, de tudta, hogy az asszony jót akar, mint ahogy azt is tudta, hogy kapcsolatban lehetett az előző napi fényjátékkal. Maureen ma sápadtabb volt, elmélyültek a vonalak a szája körül. Nincs jól, gondolta Luke.

– Persze. És maga hogy van?

– Jól. – Hazudik. És ez nem sejtés, vagy ösztönös megérzés, hanem sziklaszilárd tény. – Csak ez… ez az Avery – bepisilt az éjjel. – Felsóhajtott. – Nem az első, és nem is az utolsó. Szerencsére a matrac nem ázott át. Vigyázz magadra, Luke. Legyen szép napod. – Egyenesen ránézett, és a tekintete őszintén reménykedő volt, nemcsak kívülről, de belülről is, és a fiú ismét azt gondolta: ezek megváltoztattak. Nem tudom, hogyan, és azt sem, mennyire, de igen, megváltoztattak. Hozzám tettek valami újat. Nagyon örült, hogy hazudott a kártyákról. És annak is, hogy elhitték a hazugságot. Legalábbis mostanáig.

Úgy tett, mintha ki akarna menni, de az ajtóban visszafordult.

– Gondoltam, szerzek egy kis jeget. Tegnap felpofoztak, és fáj az arcom.

– Csináld csak, fiam. Csináld.

A fiam megint átmelegítette. Legszívesebben elmosolyodott volna.

Fogta a vödröt, amely még a szobájában volt, az olvadékot beöntötte a fürdőszoba mosdójába, azután visszavitte a fagylaltgéphez. Maureen ott volt, a salakbeton falnak támaszkodott, a kezét rányomta a sípcsontjára, mélyen lent, majdnem bokánál. Luke odasietett, de az asszony elhessegette.

– Csak a hátam nyújtóztatom. Kilazítom a görcsöket.

Luke kinyitotta a jéggyártó ajtót, és bedugta a vödröt. Nem tudott úgy üzenni Maureennak, ahogy Kalisha üzent neki, mert bár laptopja volt, papírja és tolla nem. Még egy ceruzacsonkja sem. Talán nem is baj. Az írás veszedelmes itt.

– Leah Fink Burlingtonban – suttogta, miközben a jeget lapátolta. – Rudolph Davis Montpelierben. Mindketten ötcsillagosak a Legal Eagle-ben. Az egy fogyasztói weboldal. Meg tudja jegyezni a neveket?

– Leah Fink, Rudolph Davis. Isten áldjon Luke.

Luke tudta, hogy távoznia kellene, de kíváncsi volt. Világéletében kíváncsi volt, ezért ahelyett, hogy elment volna, a jeget csapkodta, mintha össze akarná törni. Nem volt szüksége tört jégre, de az jó nagy zajt keltett.

– Avery azt mondta, hogy a pénz, amit megtakarít, egy gyereké. Tudom, hogy semmi közöm hozzá…

– A kis Dixon gyerek az egyik gondolatolvasó, igaz? És ugyancsak erős lehet, akár bepisil, akár nem. Az ő lapján nincs rózsaszín pötty.

– Igen, ő az. – Luke tovább zörgött a jeges vödörrel.

– Igaza van. Egyházi örökbefogadás volt, közvetlenül az után, hogy megszületett a fiam. Én meg akartam tartani, de a lelkipásztor és az anyám lebeszéltek róla. A féreg, akihez hozzámentem, sosem akart gyereket, így hát én engedtem. Tényleg érdekel, Luke?

– Igen. – Érdekelte, de hosszasan beszélgetni talán nem jó ötlet. Azok talán nem hallhatják, de azért még leselkedhetnek.

– Amikor elkezdődtek a hátfájásaim, arra gondoltam, meg kell tudnom, mi lett belőle, és megtaláltam. Az állam azt mondja, hogy nem szabad megmondani, hova kerülnek a babák, de a templomok megőrzik a születési anyakönyveket vissza 1950-ig, és én megtudtam a számítógép jelszavát. A lelkipásztor a paplakban tartja a billentyűzet alatt. A fiam alig kétvárosnyira lakik onnan, ahol én élek Vermontban. Végzős a gimnáziumban. Egyetemre akar menni. Ezt is megtudtam. A fiam egyetemre akar menni. Erre kell a pénz, nem azért, hogy kifizessem annak a szemétládának a számláit.

Gyors, szinte szégyellős mozdulattal megtörölte a szemét az inge ujjával.

Luke becsukta a jégtartót és kiegyenesedett.

– Vigyázzon a hátára, Maureen.

– Vigyázni fogok.

De mi van, ha rák? Tudta, hogy az asszony erre gondol.

Maureen megérintette a vállát, amikor elfordult, és közelebb hajolt. A lehelete rossz szagú volt. Egy beteg emberé.

– Még csak azt sem kell tudnia, honnan jön a pénz, fiam. De meg kell kapnia. Figyelj, Luke! Most tedd meg, amit mondanak. Mindent, amit mondanak. – Habozott. – És ha bárkinek bármit akarsz mondani bármiről… itt mondd.

– Azt gondoltam, több hely is van, ahol…

– Itt mondd – ismételte meg az asszony és gördíteni kezdte a kosarat visszafelé, ahonnan jött.

19

Amikor visszatért a játszótérre, csodálkozva látta, hogy Nicky és Harry Cross együtt kosaraznak. Úgy nevetgéltek és lökdösődtek, mintha alsós koruk óta barátok lennének. Helen a piknikezőasztalnál ült, és társasjátékozott Averyvel. Luke leült Helen mellé, és megkérdezte, ki győzött.

– Nehéz megmondani – válaszolta Helen. – Avery legutóbb megvert, de most nagyon izgalmas az állás.

– Azt gondolja, hogy ez kurvára unalmas, de igazából szép – mondta Avery. – Nem így van, Helen?

– De igen, Kis Kreskin,{6} de igen. És ezután továbbmegyünk a csapdlecsacsira. Az nem fog neked tetszeni, mert én keményen csapok.

Luke körülnézett és megriadt. Egy sereg kísérteties pötty jelent meg a szeme előtt, de rögtön el is tűntek.

– Hol van Kalisha? Csak nem…

– Nem, nem, nem vitték sehova. Csak zuhanyozik.

– Luke szereti – közölte Avery. – Nagyon szereti!

– Avery!

– Tessék, Helen.

– Vannak dolgok, amikről jobb nem beszélni.

– Miért?

– Mert a macska szőrös, és nem borotválkozik. – Hirtelen elkapta a tekintetét. Beletúrt kétszínű hajába, talán hogy elrejtse reszkető száját. Ha ez volt a célja, akkor nem sikerült.

– Mi a baj? – kérdezte Luke.

– Miért nem kérdezed a Kis Kreskint? Mindent lát, mindent tud.

– Hőmérőt dugtak a fenekébe – közölte Avery.

– Ó – mormolta Luke.

– Így van – bólintott Helen. – Azért ez kurvára megszégyenítő.

– Megalázó – bólintott Luke.

– Ugyanakkor mámorító és mennyei – válaszolta Helen, és mindketten elnevették magukat. Helen szemében még könnyek csillogtak, de a nevetés az nevetés, és az, hogy itt is tud nevetni, igazi kincs.

– Nem értem – mondta Avery. – Hogy lehet az mámorító és mennyei, ha a fenekedbe dugnak egy hőmérőt?

– Mennyei, ha lenyalod, amikor kijön – felelte Luke, és ettől már valósággal vonítottak.

Helen az asztallapot csapkodta, a kártyák ugráltak.

– Ó, istenem, bepisilek, undorító, ne nézzetek rám! – Rohanni kezdett, csaknem fellökte George-ot, aki most egy mogyoróvajas sütit majszolva jött.

– Mi a baja? – kérdezte George.

– Összepisilte magát – felelte tárgyilagosan Avery. – Én is bepisiltem az éjszaka, így hát együttérzek.

– Köszönjük, hogy ezt megosztottad velünk – mosolyodott el Luke. – Eredj, kosarazzál Nickyvel és Új Fiúval.

– Megőrültél? Túl nagyok és Harry egyszer már fellökött.

– Akkor eredj a trambulinra.

– Unom.

– Azért csak ugrálj rajta. Beszélni akarok George-dzsal.

– A fényekről? Milyen fényekről?

Rohadtul ijesztő a srác, gondolta Luke.

– Eredj ugrálni, Avester. Mutass nekem néhány előrebukfencet.

– És próbáld nem kitörni a nyakad – figyelmeztette George. – Ha mégis megteszed, akkor a „You are so beautiful”-t fogom énekelni a temetéseden.

Avery egy-két pillanatig merőn nézett George-ra, azután azt mondta:

– De hát gyűlölöd azt a dalt.

– Igen – bólintott George. – Így van. Amit mondtam, azt szatírának hívják. Vagy talán iróniának. Mindig összekeverem ezt a kettőt. Na, gyerünk, ásd ki a startgödröt.

Figyelték, ahogy elballag a trambulin irányába.

– Tízéves a srác, és az extraszenzoriális szart leszámítva úgy viselkedik, mint egy hatéves – mondta George. – Mennyire volt szar?

– Kurvára. Mennyi idős vagy, George?

– Tizenhárom – felelte a fiú, meglehetősen mogorván. – De mostanában százévesnek érzem magam. Figyelj, Luke, azt mondják, hogy a szüleink jól vannak. Te elhiszed ezt?

Kényes kérdés volt. Luke végül azt válaszolta:

– Nem… igazán.

– Ha meg tudnál bizonyosodni róla, megtennéd?

– Nem tudom.

– Én nem – jelentette ki George. – Már így is éppen elég a teher. Rájönni, hogy… tudod… az összetörne. De így is ezen rágódok. Örökké.

Meg tudom nézni neked, gondolta Luke. Mindkettőnknek meg tudom nézni. Már csaknem odahajolt, hogy George fülébe súgja. Azután arra gondolt, amit George mondott, hogy éppen elég teher van rajta.

– Figyelj, azt a szemes dolgot… veled megcsinálták?

– Persze. Mindenkivel megcsinálják. Mint ahogy mindenkinek hőmérőt dugnak a seggébe, csinálnak róla EEG-t, EKG-t és MRI-t meg XYZ-t, vérvizsgálatot, reflexvizsgálatot, meg minden más csodálatos dolgot, ami csak van a raktáron, Lukey.

Luke fontolgatta, hogy megkérdezi George-ot, látta-e a pöttyöket az után, hogy kikapcsolták a vetítőt, de úgy döntött, inkább nem teszi.

– Kaptál rohamot? Mert én igen.

– Nem. Leültettek az asztalhoz, és az a bajuszos seggfej néhány kártyatrükköt csinált.

– Mármint megkérdezte, mi van a lapokon.

– Igen, erre gondoltam. Azt hittem, Zener-kártyák, olyasminek kellett lenniük. Két évvel azelőtt, hogy ebbe a bűbájos pokolbugyorba kerültem, már vizsgáltak miatta, akkor, amikor a szüleim rájöttek, hogy tényleg képes vagyok néha dolgokat mozgatni, ha rájuk nézek. Miután eldöntötték, hogy nem kamuzok, csak hogy rájuk hozzam a frászt, és nem is viccelődök, tudni akarták, mi másra vagyok képes, elvittek hát Princetonba, egy olyan helyre, amit Anomáliakutató Intézetnek hívnak. Vagy hívtak. Azt hiszem, bezárták.

– Anomáliák… komolyan mondod?

– Persze. Tudományosabban hangzik, mint a parakutatás. Sőt, ha hiszed, ha nem, a Princeton műszaki karához tartozott! Néhány végzős próbálta ki rajtam a Zener-kártyákat, de nem jutottak eredményre. Aznap még tárgyakat sem tudtam mozgatni. Néha van ilyen. – Vállat vont. – Nyilván azt gondolták, hogy csaló vagyok, ami nekem teljesen megfelelt. Ha jó napom van, gondolattal is felborítok egy kockatornyot, de ezzel nem lehet csajozni. Egyetértesz?

Luke egyetértett, miután neki az volt a nagy trükkje, hogy levert egy pizzástepsit egy büféasztalról.

– Szóval felpofoztak?

– Egyet kaptam, de az kemény volt – felelte George. – Azért, mert megpróbáltam elviccelni. A Priscilla nevű picsától.

– Találkoztam vele. Az tényleg egy picsa.

Ezt a szót az anyja még a kibaszottnál is jobban utálta, és attól, hogy használta, még jobban hiányzott Luke-nak.

– És nem tudtad, mi van a kártyákon.

George különös pillantást vetett rá.

– TK vagyok, nem TP. Akárcsak te. Hogy láttam volna?

– Sejtettem, hogy ez a helyzet.

– Mivel találkoztam már Zener-kártyákkal a Princetonon, találgattam, hogy kereszt, csillag, aztán hullámvonal. Priscilla rám szólt, hogy ne hazudjak, így amikor Evans a következőt mutatta, azt mondtam, hogy fotó Priscilla csöcséről. Akkor ütött meg, azután hagyták, hogy visszamenjek a szobámba. Az igazat megvallva úgy tűnt, egyáltalán nem érdekli őket, hogy mire vagyok képes. Inkább csak fel akarták tenni a pontot az i-re.

– Talán valójában nem is vártak semmit – mondta Luke. – Talán csak a kontrollcsoport tagja voltál.

George elnevette magát.

– Öregem, én itt egy nyúlbogyót sem tudok kontrollálni. Miről beszélsz?

– Semmi. Nem érdekes. Visszajöttek? Mármint a fények. Azok a színes pöttyök?

– Nem. – George furcsán nézett rá. – Nálad igen?

– Nem. – Luke hirtelen örült, hogy Avery nincs ott, és reménykedett, hogy a gyerek agya kis hatótávolságú rádió. – Csak… én rohamot kaptam… legalábbis azt hiszem… és attól féltem, hogy visszajöhetnek.

– Nem értem ennek a helynek a célját – mondta George mogorvábban, mint bármikor. – Nyilván kormányhivatal, mégis… anyám vett egy könyvet, oké? Röviddel az előtt, hogy elvittek Princetonba. Spirituálisok és svindlerek. Ez volt a címe. Miután anyám végzett vele, én is elolvastam. Volt egy külön fejezet, hogy milyen kutatások folytak államilag azokról a dolgokról, amiket mi tudunk. A CIA foglalkozott ilyenekkel a kilencszázötvenes években. Telepátia, telekinézis, megérzés, még levitáció és teleportáció is. Használtak LSD-t. Valami eredményt elértek, de nem túl sokat. – Előrehajolt, kék pillantását belefúrta Luke zöld szemébe. – Öregem, ezek vagyunk mi. Semmi több. Tényleg nekünk kell megszerezni az Egyesült Államoknak a világuralmat azzal, hogy kekszesdobozokat mozgatunk, de csak ha üresek, vagy lapozunk egy könyvben?

– Elküldhetik Averyt Oroszországba – mondta Luke. – Megsúghatja nekik, mit reggelizett Putyin, és hogy rendes alsót visel vagy bokszergatyát.

George erre elmosolyodott.

– Ami a szüleinket illeti… – kezdte Luke, de ekkor befutott Kalisha, és megkérdezte, ki akar kidobóst játszani.

Kiderült, hogy mindnyájan.

20

Luke-nak aznap nem volt semmilyen tesztje, kivéve saját lelkierejét, és ismét megbukott. Kétszer ment föl a Star Tribune oldalaira, és kétszer hátrált ki onnan, noha másodszor megnézte a címlapot, ahol egy manus szerepelt, aki belerohant a tömegbe egy teherautóval, mert bizonyítania akarta, mennyire vallásos. Borzalmas, de legalább olyasvalami, ami kívül esik az Intézeten. A külvilág még megvan, és legalább egy dolog megváltozott itt is: a laptopja kezdőképernyője most már az ő nevét írta ki az eltűnt Donna helyett.

Előbb-utóbb szereznie kell valamilyen információt a szüleiről. Tudta ezt, és most már tökéletesen megértette a régi mondást, amely szerint a semmilyen hír a jó hír.

A következő napon ismét levitték a C szintre, ahol egy Carlos nevű technikus három ampulla vért vett tőle, adott neki egy injekciót (semmi reakció), azután beküldte egy vécéfülkébe, hogy pisiljen egy pohárba. Ezután Carlos és egy Winona nevű savanyú képű szolgálatos levitték a D szintre. Winonának az volt a híre, hogy az aljasok közé tartozik, így Luke meg sem próbált szóba elegyedni vele. Egy tágas szobába mentek, és ott egy MRI-cső várakozott, ami egy vagyonba kerülhetett.

Bizonyára kormányhivatal, mondta George. Ha így van, mit szólna Átlagjankó és Átlagmanci ahhoz, hogy erre költik az adójukat? Luke sejtése szerint egy olyan országban, ahol az emberek már akkor a Nagy Testvérről vinnyognak, ha egy csipszar rendelet előírja a bukósisakot a motorozáshoz, vagy az engedélyt a titkos fegyverviseléshez, a válasz valószínűleg az lenne, hogy „nem sokat”.

Az új technikus már várt rájuk, de mielőtt Carlos és ő betolták volna Luke-ot a csőbe, dr. Evans berontott, ellenőrizte Luke karján a legutóbbi injekció nyomát, és kijelentette, hogy álomszép. Megkérdezte, voltak-e rohamai, és nem ájult-e el.

– Nem.

– Mi a helyzet a színes fényekkel? Visszatértek? Például testmozgás közben, számítógépezés közben, vagy ha erőlködnöd kell székelés közben? Ez azt jelenti…

– Tudom, mit jelent. Nem.

– Ne hazudj nekem, Luke.

– Nem hazudok. – Vajon az MRI kimutat valamilyen változást az agyi tevékenységében, és bebizonyítja, hogy hazudik?

– Jól van. – Nincs jól, gondolta Luke. Csalódott vagy. Aminek én örülök.

Evans valamit firkált csíptetős írómappájába.

– Folytassák, hölgyem és uraim, folytassák! – és máris inalt, mint a fehér Nyuszi, aki elkésett egy nagyon fontos találkozóról.

Az MRI-technikus – névkártyája szerint DAVE – megkérdezte Luke-ot, nincs-e klausztrofóbiája.

– Valószínűleg tudod, mi az.

– Nem – felelte Luke. – Az egyetlen dolog, amire fóbiás vagyok, az, ha bezárnak.

Dave komoly külsejű fickó volt, középkorú, szemüveges, nagyobbrészt kopasz. Úgy nézett ki, mint egy könyvelő. Bár Adolf Eichmann is úgy nézett ki.

– Csak mert ha az vagy… mármint klausztrofóbiás… Adhatok neked Valiumot. Az engedélyezett.

– Rendben van.

– Egyet mindenképpen be kell venned – szólalt meg Carlos. – Hosszú ideig bent leszel, kihúznak, visszatolnak, és úgy kellemesebb a dolog. Akár még alhatsz is, bár elég hangos. Bumm-bumm, tudod.

Luke tudta. Valójában sosem volt még MRI-csőben, de éppen elég orvosi műsort látott.

– Kihagyom.

De ebéd után, (amit Gladys hozott) bevette a Valiumot, részben kíváncsiságból, de főleg az unalom miatt. Három menetet húzott le az MRI-ben, és Dave szerint még hármat kell lehúznia. Nem fárasztotta magát azzal, hogy megkérdezi, mit vizsgálnak, keresnek vagy remélnek találni. A válasz mindhárom esetben a nem a te dolgod valamilyen változata lenne. Luke szerint ők se tudták.

A Valium lebegő révületbe ejtette, az utolsó menetnél még el is szundított, noha a gép hangos csattogással fotózta. Mire Winona előkerült, hogy felvigye a lakószintre, elmúlt a Valium hatása, csak annyit érzett, mintha elszállt volna.

Az asszony a zsebébe nyúlt és maroknyi zsetont vett elő. Amikor odaadta Luke-nak, az egyik a földre esett és elgurult.

– Szedd csak föl, kétbalkezes.

Fölvette.

– Hosszú napod volt – mondta az asszony és elmosolyodott. – Miért nem veszel valami italt? Lazíts. Van pénzed. Én a Harveys Bristol Creamet ajánlom.

Középkorú asszony volt, éppen eléggé benne a korban ahhoz, hogy legyen egy olyan idős gyereke, mint Luke. Akár kettő. Nekik is ezt ajánlaná? Nahát, kemény napod volt az iskolában, miért nem dobsz be egy koktélt, mielőtt nekilátsz a házi feladatnak? Fontolgatta, hogy megkérdezi, a legrosszabb, ami érheti, hogy kap egy pofont, mégis…

– Mi értelme lenne?

– He? – Az asszony összevonta a szemöldökét. – Minek lenne mi értelme?

– Bárminek – felelte a fiú. – Egyáltalán bárminek, Winnie. – nem akart Harveys Bristol Creamet vagy teakoktélt, de még vörösbort sem, pedig talán John Keats is ilyesféle névre gondolt, amikor azt mondta, hogy „oly regényes, mint a nyugati hold az éj sápadó pántlikáján” vagy micsoda.

– Ajánlom, vigyázz a szádra, Luke.

– Dolgozom rajta.

A zsebébe dugta a zsetonokat. Úgy saccolta, kilencet kapott. Hármat ad Averynek, hármat a Wilcox ikreknek. Elég nasira, semmi másra. Jelen pillanatban semmi mást nem kívánt, csak egy rakás fehérjét és szénhidrátot. Nem érdekelte, mi lesz a ma esti menü, csak sokat adjanak.

21

Másnap reggel Joe és Hadad vitték vissza a C szintre, ahol azt mondták neki, hogy igyon báriumoldatot. Tony készen állt a sokkolóval, hogy megrázza, ha Luke tiltakozna. Miután kiitta az utolsó cseppig, bevezették egy lyukba, ami akkora volt, mint egy vécéfülke egy sztráda mosdójában, és megröntgenezték. Ez jól ment, de ahogy elhagyta a fülkét, begörcsölt és előregörnyedt.

– Nehogy idehányj a padlóra – figyelmeztette Tony. – Ha muszáj, használd a mosdót a sarokban.

Elkésett. Luke félig emésztett reggelije már előbukkant báriumpürében úszva.

– Ó, a picsába. Most szépen felmosod, de olyan legyen, hogy enni lehessen róla.

– Majd én megcsinálom – szólt közbe Hadad.

– Lófaszt – Tony nem nézett rá, még a hangját sem emelte föl, Hadad ennek ellenére összerándult. – Hozd a felmosórongyot és a vödröt. A többi Luke dolga.

Hadad elment a takarítóeszközökért. Luke-nak sikerült megtölteni a vödröt a sarokban levő mosdónál, de még mindig görcsölt a gyomra, a karja túlságosan reszketett ahhoz, hogy a szappanos vizet leengedje a padlóra. Joe tette meg helyette.

– Tarts ki, öcskös – súgta a fülébe.

– Add csak oda neki a felmosórongyot – szólalt meg Tony, és Luke megértette – ezen az új módon, ahogy most értette a dolgokat –, hogy az öreg Tones istenien szórakozik.

Súrolt és öblített. Tony ellenőrizte a munkáját, kijelentette, hogy elfogadhatatlan, csinálja meg újra. A görcs enyhült, ez alkalommal önállóan sikerült fölemelnie és leraknia a vödröt. Hadad és Joe leültek és a Yankees és a San Diego Padres esélyeit elemezgették, amelyek a kedvenc csapataik lehettek. A lifthez menet Hadad hátba vágta, és azt mondta:

– Jó munkát végeztél, Luke. Adnál neki néhány zsetont, Joey? Én kifogytam.

Joe négyet adott neki.

– Mire valók ezek a tesztek? – kérdezte Luke.

– Sok mindenre – felelte Hadad. – Emiatt ne aggódj.

Luke szerint ez volt a legostobább tanács, amit valaha is kapott.

– Kijutok innen valaha?

– Teljes mértékben – válaszolta Joe. – De nem fogsz emlékezni semmire.

Hazudott. Ez megint nem gondolatolvasás volt, legalábbis amilyennek Luke elképzelte (vagyis hogy szavakat hallott gondolatban, vagy látta őket, ahogy kúsznak híradó közben a képernyő alján); egyszerűen tudta, éppolyan cáfolhatatlanul, mint a kettő négyzetgyökének irracionalitását.

– Hány teszt lesz még?

– Ó, foglalkoztatni fogunk – ígérte Joe.

– Csak ne hányj a padlóra, amelyen Tony Fizzalénak kell járnia – mondta Hadad, és hahotázott.

22

Új takarító porszívózta a szobáját, amikor Luke megérkezett. Ez a nő – JOLENE a névkártyája szerint – a húszas éveiben járó telt leányzó volt.

– Hol van Maureen? – kérdezte Luke, jóllehet pontosan tudta. Maureennak ez a szabad hete, és amikor visszajön, akkor is lehet, hogy nem ebbe a részbe osztják be, legalábbis egy darabig. Remélte, hogy Vermontban van, és éppen eltakarítja a szökött férje mocskát, mégis hiányzott… noha úgy gondolta, még láthatja a Hátsó Részlegben, ha odakerül.

– Mo-Mo elment filmezni Johnny Depp-pel – mondta Jolene. – Egy olyan kalózosat, amilyet a srácok szeretnek. Ő játssza a kalózlobogót. – Nevetett, azután megkérdezte: – Miért nem mész ki innen, amíg végzek?

– Mert szeretnék lefeküdni. Nem érzem jól magam.

– Ó, bla-bla-bla – felelte Jolene. – Titeket, kölyköket, olyan rohadtul elkényeztetnek. Van valaki, aki kitakarítja a szobátokat, megfőzi az ételeteket, saját tévét kaptok… gondolod, hogy én kaptam tévét anyutól, amikor gyerek voltam? Vagy volt saját fürdőszobám? Három nővérem és két bátyám volt, és verekedtünk a fürdőszobáért.

– Nekünk pedig báriumot kell nyelnünk, hogy aztán kiokádjuk. Szeretné megpróbálni?

Minden nappal jobban hasonlítok Nickyhez, gondolta Luke. Miért lenne baj? Jó, hogy van pozitív szerepmodellem.

Jolene felé fordult, és megsuhogtatta a porszívó csatlakozóját.

– Akarod tudni, milyen érzés, ha ezzel itt fejbe vernek?

Luke távozott. Lassan baktatott a lakószint folyosóin, kétszer megállt, és a falnak támaszkodott, amikor elkapta a görcs. De legalább ritkábban és gyengébben görcsölt. Mielőtt elérte volna az adminisztrációs épületre nyíló, kihalt előcsarnokot, bement az egyik üres szobába, lefeküdt a matracra, és elaludt. Most először ébredt föl úgy, hogy nem számított a hálószoba ablakára, amely Rolf Destin házára nézett.

Luke szerint ez pontosan a rossz irányba tett lépés volt.

23

Másnap reggel kapott egy injekciót, majd szív- és vérnyomásmérő monitorokra kapcsolták, és egy futópadon kellett futnia, miközben Carlos és Dave figyelték. Addig gyorsították a futópadot, amíg már lihegett, és tartania lehetett tőle, hogy a végén lebucskázik. Egy kis műszerfal kiírta az eredményeket, és mielőtt Carlos lelassította volna, Luke látta, hogy a vérnyomása 170.

Miközben narancslét szopogatott és kilihegte magát, bejött egy nagy, kopasz fickó, és összefont karral a falnak támaszkodott. Drágának tűnő, barna öltönyt viselt, és fehér inget nyakkendő nélkül. Sötét szeme végigmérte Luke-ot vörös, verejtékes arcától új tornacipőjéig, majd azt mondta:

– Hallottam, lassan alkalmazkodsz, fiatalember. Talán Nick Wilholmnak van némi köze ehhez. Nem vele kéne emulálnod. Ismered ezt a szót, igaz? Tudod, mit jelent?

– Igen.

– Ő pimasz, és durván viselkedik olyan férfiakkal és nőkkel, akik csak a munkájukat végzik.

Luke hallgatott. Mindig az a legbiztonságosabb.

– Azt tanácsolom, ne hagyd, hogy a viselkedése hasson rád. Nyomatékosan tanácsolom. És csökkentsd a minimumra a kapcsolatodat a kiszolgálószemélyzettel.

Luke-ba belemart a riadalom, azután rájött, hogy a kopasz pasas nem Maureenról beszél, hanem Fredről, a takarítóról. Minden kétséget kizáróan tudta, jóllehet csak egyszer beszélt ezzel a Freddel, Maureennal pedig többször.

– Továbbá tartózkodj a nyugati előcsarnoktól és az üres szobáktól. Ha aludni akarsz, a saját szobádban tedd. Tedd olyan kellemessé az ittlétedet, amennyire lehetséges.

– Semmi kellemes nincs ezen a helyen – jegyezte meg Luke.

– Neked is lehet véleményed – válaszolta a kopasz. – Ahogy bizonyára hallottad, a vélemény olyan, mint a segglyuk, mindenkinek van sajátja. De én azt hiszem, elég okos vagy ahhoz, hogy tudd, mekkora a különbség a semmi kellemes és a valami kellemetlen között. Ezt tartsd észben.

Ezzel távozott.

– Ki volt ez? – kérdezte Luke.

– Stackhouse – felelte Carlos. – Az Intézet biztonsági tisztje. Ne akard megismerni a rossz oldalát.

Dave jött oda egy tűvel.

– Még egy kis vérre van szükség. Egy percig sem tart, oké, pajtás?

24

A futópad és a legutóbbi vérvétel után néhány napon át nem volt tesztelés, legalábbis Luke számára. Kapott két oltást – az egyik után az egész karja őrjítően viszketett vagy egy órán át –, de ez volt minden. A Wilcox ikrek kezdték megszokni a helyet, különösen miután Harry Cross összebarátkozott velük. TK volt, és azzal dicsekedett, hogy egy csomó dolgot meg tud mozdítani, de Avery azt mondta, ez csak egy kalap szar.

– Még nálad is kevesebbet tud, Luke.

Luke a szemét forgatta.

– Ne legyél túlságosan diplomatikus, Avery, mert megerőlteted magad.

– Mit jelent az, hogy diplomatikus?

– Költs rá egy zsetont és nézd meg a számítógépeden.

– Sajnálom, Dave, ezt nem tehetem meg – Avery meglepően jól utánozta HAL 9000 lágyan baljós hangját, és vihogni kezdett.

Harry tagadhatatlanul jót tett Gretának és Gerdának. Valahányszor meglátta őket, széles, bolondos vigyorra húzta a száját. Leguggolt, széttárta a karjait ők pedig odafutottak hozzá.

– Nem gondolod, hogy molesztálja őket, ugye? – kérdezte egy reggel Nicky a játszótéren, miközben figyelték, hogyan ellenőrzi Harry a lányokat a trambulinon.

– Pfuj, undorító – mondta Helen. – Túl sok Lifetime Moviest néztél.

– Kizárt – szólt közbe Avery. Csokis gabonapelyhet evett és barna bajuszt növesztett. – Ő nem akar… – Kis kezét a hátsójára tapasztotta, és lökdösni kezdte a csípőjét. Luke nézte, és arra gondolt, milyen rossz a telepátia. Az ember túl sokat tud meg és túl korán.

– Pfuj! – ismételte Helen és eltakarta a szemét. – Ne kívánd, hogy vak legyek, Avester.

– Cocker spánieljei vannak odahaza – mondta Avery. – Ezek a lányok, szóval, olyanok neki, van erre egy szó.

– Pótlék – mondta Luke.

– Igen, az.

– Nem tudom, Harry hogy volt a kutyáival – mondta később Nicky Luke-nak, az ebédnél –, de ezek a lányok szívesen rohannak oda hozzá. Mintha valaki adott volna nekik egy új babát. Egy vörös hajú pocakost. Csak nézd őket.

Az ikrek közrefogták Harryt, és falatonként rakták a szájába a fasírtot a tányérjukból.

– Szerintem aranyosak – jegyezte meg Kalisha.

Nicky rámosolygott, amitől felragyogott az egész arca (az egész archoz ma tartozott egy monokli, a személyzet egy tagjának ajándéka).

– Te is az vagy, Sha.

A kislány visszamosolygott rá, amitől Luke-ba belenyilallt a féltékenység. Az adott körülmények között ez jó nagy ostobaság volt… de tagadhatatlan.

25

Másnap Priscilla és Hadad lekísérték az eddig nem látott E szintre. Itt bekötöttek neki egy infúziót, és Priscilla azt mondta, lazítson kicsit. Az oldat kiütötte. Amikor reszketve, meztelenül magához tért, a hasa, a jobb lába és a jobb oldala be volt kötve. Egy másik orvos – a fehér köpenyre tűzött kártya szerint egy RICHARDSON nevű nő – hajolt fölé.

– Hogy vagy, Luke?

– Mit csinált velem? – Igyekezett sikoltani, de csak fuldokló morgásra telt. Valamit ledugtak a torkán is. Valószínűleg lélegeztetőcsövet. Késve takarta el az ágyékát.

– Csak mintákat vettünk. – Dr. Richardson levette kasmírmintás műtősapkáját, szétrázva hajának sötét áradatát. – Nem vettük ki a vesédet, hogy eladjuk a feketepiacon, ha emiatt aggódsz. Kisebb fájdalmaid lesznek, különösen a bordáid között, de az elmúlik. Közben szedd ezeket. – Odaadott neki egy jelöletlen, barna üveget, néhány pirulával.

Richardson elment. Zeke behozta a ruháit.

– Öltözz fel, amint úgy érzed, hogy meg tudod tenni anélkül, hogy összeesel. – Zeke, az örök tapintatos, ledobta a padlóra a ruhákat.

Luke-nak nagy sokára sikerült összeszedni a cuccot, és felöltözni. Priscilla – ez alkalommal Gladys társaságában – visszakísérte a lakószintre. Amikor levitték, sütött a nap, most azonban sötét volt. Talán késő éjszaka, ezt nem tudta volna megmondani, az érzékei ez alkalommal teljesen összezavarodtak.

– El tudsz menni a szobádig magadtól? – kérdezte Gladys. Ezúttal nem volt széles mosoly, talán az éjszakai műszakban nem működött.

– Igen.

– Akkor eredj. Vegyél be egyet a pirulákból. Oxycontin. Leküzdik a fájdalmat és földerítenek. Ez a prémium. Reggelre jól leszel.

Luke végigment a folyosón, a kilincsért nyúlt, azután megállt. Valaki sírt. A hang a hülye CSAK EGY ÚJABB NAP A PARADICSOMBAN! plakát mellől jött, vagyis valószínűleg Kalisha szobájából. Egy pillanatig habozott, nem akarta tudni, miért sír, nem érezte olyan állapotban magát, hogy képes legyen vigasztalni. De hát Kalisháról volt szó, így odament és halkan kopogtatott. Nem érkezett válasz, mire elfordította a kilincset, és bedugta a fejét.

– Kalisha!

A lány hanyatt feküdt, egyik kezével eltakarva a szemét.

– Menj, Luke. Nem akarom, hogy így láss.

Kevés híján engedelmeskedett, de a lány valójában nem ezt akarta. Ezért távozás helyett bement, és leült mellé.

– Mi a baj?

De hát azt is tudta. Csak a részleteket nem.

26

A srácok kint voltak a játszótéren – Luke kivételével mindnyájan, mert ő lent tartózkodott az E szinten, és eszméletlenül feküdt, miközben dr. Richardson kivájta belőle a mintákat. Két ember jött ki a társalgóból. Vörös ruhát viseltek, nem rózsaszínt és kéket, mint az Első Részleg gondnokai és technikusai, és névkártya sem volt az ingükön. A három nagyidős – Kalisha, Nicky és George – tudták, hogy ez mit jelent.

– Biztos voltam benne, hogy értem jönnek – mondta Kalisha. – Én vagyok ott a legrégebben és legalább tíz napja semmilyen vizsgálatot nem végeztek rajtam, noha közben átestem a bárányhimlőn. Vérképet se csináltak, pedig tudod, hogy ezek a kurva vámpírok mennyire szeretnek vért venni. De Nickyért jöttek. Nickyért!

Az utolsó szónál elcsuklott a hangja, és ez elszomorította Luke-ot, mert odavolt Kalisháért, de nem lepődött meg. Ha Nicky feltűnt, Helen úgy fordult felé, mint egy iránytű a mágneses északnak; Iris szintúgy; még a kis G-k is tátott szájjal bámulták, és felragyogott a szemük, valahányszor elment mellettük. De Kalisha volt vele legtovább, ők voltak az Intézet veteránjai, a korkülönbség se volt nagy. Egy pár is lehettek volna.

– Harcolt velük – mondta Kalisha. – Keményen harcolt. – Olyan hirtelen ült fel, hogy csaknem lelökte az ágyról Luke-ot. Vicsorított, kezét ökölbe szorította apró mellén.

– Harcolnom kellett volna velük! Mindnyájunknak azt kellett volna!

– De hát túl gyorsan történt, nem?

– Az egyiket megütötte a torkán, mire a másik a csípőjéhez nyomta a sokkolót. Ez biztos elzsibbasztotta a lábát, de elkapta a mászóka egyik kötelét, hogy ne essen össze, és belerúgott a sokkolósba, mielőtt az a patkány még egyszer használhatta volna a vacakját.

– Kirúgta a kezéből – mondta Luke. Látta a jelenetet, bár ezt hiba volt kimondani, mert olyasmit sugallt, amit nem akart a lány tudomására hozni, ám Kalisha észre se vette.

– Így van. De aztán a másik, akit torkon vágott, a sokkolót az oldalába nyomta, és a maximumra állíthatta azt a szemetet, mert messziről is hallottam a sercegést. Nicky eldőlt, ezek fölé hajoltak és még egyszer megsütötték, ő pedig felugrott, noha ki volt ütve, felugrott, és Helen odafutott, és azt ordította: „Megölitek, megölitek”, és akkor az egyik magasan fent belerúgott a combjába, és közben még azt kiáltotta, hogy hai, mint egy félhülye karatéka, és röhögött, Helen pedig sírva összeesett, ők meg fölkapták Nickyt, és elvitték. De mielőtt bevitték volna a társalgó ajtaján…

Elhallgatott. Luke várt. Tudta, mi következik, ez egyike volt új megérzéseinek, bár ezek többek voltak megérzésnél, de hagynia kellett, hogy a lány mondja ki. Mert Kalisha nem tudhatja meg, hogy ő mit tud, azt senki sem tudhatja meg.

– Kicsit magához tért – folytatta a lány. Könnyek peregtek le az arcán. – Csak annyira, hogy lásson minket. Elmosolyodott, és intett. Intett. Ilyen bátor volt.

– Igen – bólintott Luke, aki hallotta a múlt időt. Arra gondolt: És nem látjuk többé.

Kalisha megragadta a nyakát, és olyan váratlan erővel rántotta magához az arcát, hogy a homlokuk összekoccant.

– Nem mondd ezt!

– Ne haragudj – mondta Luke, és azon töprengett, vajon még mit láthatott a lány az elméjében. Remélhetőleg nem sokat. Remélhetőleg túlságosan felzaklatta, hogy a vörös inges fickók elvitték Nickyt a Hátsó Részlegbe. Attól, amit Sha ez után mondott, nagy kő esett le a szívéről.

– Mintákat vettek, ugye? Be vagy kötözve.

– Igen.

– Az a fekete hajú kurva, mi? Richardson. Mennyit?

– Hármat. Egyet a lábamból, egyet a gyomromból és egyet a bordáim közül. Az fájt a legjobban.

A lány bólintott.

– Nekem a cicimből vettek mintát, olyan volt, mint egy biopszia. Borzasztóan fájt. De mi van, ha nem vesznek ki semmit? Mi van, ha betettek valamit? Azt mondják, mintát vesznek, de ezek mindenről hazudnak!

– Úgy érted, még egy nyomkövetőt? Miért tennék, amikor itt van ez? – Megérintette a fülcimpáját. Már nem fájt, már csak egy testrésze volt.

– Nem tudom – felelte Kalisha boldogtalanul.

Luke a zsebébe nyúlt, és elővette az üveget a tablettákkal.

– Ezeket adták. Talán be kéne venned egyet. Azt hiszem, jót tenne. Segítene elaludni.

– Oxy?

A fiú bólintott.

A lány az üvegért nyúlt, azután visszahúzta a kezét.

– A probléma az, hogy én nem egyet akarok, még csak nem is kettőt. Valamennyi kellene. De azt hiszem, azt kell éreznem, amit érzek. Azt hiszem, így helyes, nem?

– Nem tudom – válaszolta Luke, és ez volt az igazság. Ezek mély vizek voltak, és ő minden okossága mellett is csak tizenkét éves volt.

– Menj, Luke. Most egyedül kell maradnom a szomorúságommal.

– Rendben.

– Holnap már jobban leszek. És ha legközelebb engem visznek el…

– Nem fognak. – Tudta, hogy ostobaság ilyet mondani, a legnagyobb hülyeség. Kalisha esedékes. Rég esedékes.

– Ha megteszik, légy Avery barátja. Szüksége van egy barátra. – Merőn nézett a fiúra. – És neked is.

– Rendben.

A lány mosolyogni próbált.

– Drága vagy. Gyere. – A fiú odahajolt, és a lány először az arcát, majd a szája sarkát csókolta meg. Az ajka sós volt. Luke nem bánta.

Mikor kinyitotta az ajtót, Sha utána szólt:

– Engem kellett volna elvinniük. Vagy George-ot. Nem Nickyt. Ő volt az, aki sose vette be a hülye dumájukat. Aki sose adta föl. – Fölemelte a hangját. – Ott vagytok? Hallotok? Remélem, mert gyűlöllek titeket, és azt akarom, hogy tudjátok. GYŰLÖLLEK TITEKET!

Hanyatt dőlt az ágyon, és sírni kezdett. Luke fontolgatta, hogy visszamegy hozzá, aztán mégsem tette. Minden vigaszt megadott, amit tudott, és ő is szenvedett, nem csupán Nicky miatt, de azért is, mert dr. Richardson megszurkálta. Nem érdekes, hogy a nő szövetmintákat vett ki belőle, vagy beletett valamit (nyomkövető felesleges lett volna, de lehetett valami kísérleti enzim vagy vakcina), mert teljesen értelmetlennek tűnt az összes tesztjük és injekciójuk. Ismét a koncentrációs táborokra gondolt, és a borzalmas, eszelős kísérletekre, amelyeket ott végeztek, megfagyasztva, megégetve, megfertőzve embereket.

Visszament a szobájába, és fontolgatta, hogy bevesz egy-két Oxyt, de inkább nem tette.

Fontolgatta, hogy Mr. Griffin segítségével benéz a Star Tribune-ba, de ezt sem tette meg.

Nickyre gondolt, és hogy mennyire odavoltak érte a lányok. Nicky, aki először a helyére tette Harry Crosst, azután összebarátkozott vele, ami sokkal merészebb dolog volt, mint megverni a vörös fiút. Nicky, aki harcolt a vizsgálatok ellen, és harcolt a Hátsó Részleg emberei ellen, amikor érte jöttek, hogy elvigyék, mert sosem adta föl.

27

Másnap Joe és Hadad levitték Luke-ot és George Ilest a C–11-be, ahol egy időre magukra hagyták őket. Amikor visszajöttek kávéscsészéikkel, Zeke is velük volt. Vérben úszott a szeme a másnaposságtól. Elektródás gumisapkát adott a két fiúra, jó szorosan meghúzva a szíjakat az álluk alatt. Miután Zeke leolvasta a műszereket, a két fiú felváltva vezetett egy autós szimulátorban. Dr. Evans bejött, és jegyzetelt hűséges írómappájába, miközben Zeke különböző számokat mondott be, amelyeknek közük volt (vagy nem volt közük) a reakcióidejükhöz. Luke sok pirosba belehajtott, és meglehetősen nagy mészárlást okozott, mielőtt rájött a forszára, de azután a teszt valóságos szórakozás volt – az első az Intézetben.

Amikor vége lett, dr. Richardson csatlakozott dr. Evanshoz. Ma háromrészes komplét és tűsarkú cipőt viselt, mint aki fontos üzleti tárgyalásra készül.

– Egy tízes skálán mennyire érzel ma reggel fájdalmat, Luke?

– Kettes – felelte. – És egy tízes skálán tizenegyes erővel akarok elhúzni innen a sunyiba.

Az asszony kuncogott, mintha valami gyenge viccet hallott volna, elköszönt dr. Evanstól (akit Jimnek hívott) és távozott.

– Na, ki győzött? – kérdezte George dr. Evanstól.

A doki elnézően mosolygott.

– Ez nem olyasfajta teszt volt, George.

– Igen, de ki győzött?

– Mindketten elég gyorsak vagytok, ha egyszer hozzászoktatok a szimulátorhoz, amit el is várunk egy TK-tól. Ma már nincs több vizsgálat, fiúk, hát nem remek? Hadad, Joe, kérlek, vigyétek föl ezeket a fiatalembereket.

A lift felé menet George azt mondta:

– Hat gyalogost ütöttem el, mielőtt belejöttem. Te hányat csaptál el?

– Csak hármat, de nekimentem egy iskolabusznak. Ott is lehettek veszteségek.

– Baszki, én totál elnéztem a buszt. – Megjött a lift, mind a négyen beléptek. – Igazából hét gyalogost gázoltam. Az utolsót szándékosan. Úgy tettem, mintha Zeke lenne.

Joe és Hadad összenéztek és elnevették magukat. Luke ezért egy kicsit bírta őket. Nem akarta, mégis így történt.

Amint a két gondozó visszalépett a liftbe, nyilván azért, hogy lemenjenek a pihenőszobába, Luke azt mondta:

– Nálad a pöttyök után próbálkoztak a kártyákkal. A telepátiavizsgálattal.

– Igen, mint mondtam.

– Vizsgáltak valaha is a TK miatt? Megkértek, hogy boríts fel egy lámpát, vagy lökj fel egy sor dominót?

George a fejét vakarta.

– Most hogy említed, nem. De miért tették volna, amikor már tudták, hogy képes vagyok ilyesmire? Legalábbis a jó napjaimon. Veled mi a helyzet?

– Semmi. És hallom, amit mondasz, de azért mégis furcsa, hogy látszólag nem érdeklik őket a képességeink határai.

– Nincs ennek semmi értelme, Sherlock. Kezdve azon, hogy itt vagyunk. Kajáljunk valamit.

A legtöbb srác a kantinban ebédelt, de Kalisha és Avery a játszótéren voltak. A kavicson ültek, hátukat a drótkerítésnek vetve, és egymást nézték. Luke azt mondta George-nak, menjen ebédelni, ő pedig kilépett az ajtón. A szép fekete lány és a fehér kisfiú nem beszélgettek… és mégis beszélgettek. Luke ennyit tudott, de azt nem, hogy mi a beszélgetés témája.

Bevillant neki a felmérő, és a lány, aki azt kérdezte, milyen matematikai egyenlet alapján számolta ki, hogy mennyit kell fizetnie egy Aaron nevű pofának egy szállodai szobáért. Mintha egy másik életben történt volna, de Luke tisztán emlékezett a csodálkozására, hogy egy probléma, amely neki olyan könnyű, miként okozhat fejtörést a lánynak. Most már tudta. Akármi folyik is Kalisha és Avery között a kerítésnél, az messze meghaladja az ő képességeit.

Kalisha körülnézett, és elhessentette.

– Majd később beszélünk, Luke. Menj, egyél.

– Jól van – felelte, de nem beszélgettek, mert Sha kihagyta az ebédet. Később egy mély alvás után (végre megtört és bevett egy fájdalomcsillapítót), amikor ment a folyosón a társalgó és a játszótér felé, megállt a lány ajtajánál, amelyik nyitva volt. A rózsaszín ágytakaró és a bodros párna eltűnt. Martin Luther King bekeretezett fényképe is. Luke a szájához kapta a kezét, a szeme hatalmasra nyílt, és csak állt, amíg felfogta a látványt.

Ha Kalisha küzdött volna, mint Nicky, akkor a zaj felverte volna Luke-ot még a pirula ellenére is. A másik változat, hogy önként ment velük, kevésbé volt kellemes, azonban – el kellett ismernie – valószínűbbnek tűnt. Akárhogy is, a lány, aki kétszer is megcsókolta, nincs itt.

Visszament a szobájába, és a párnájába fúrta az arcát.

28

Aznap éjjel Luke elhúzta egyik zsetonját a laptop kamerája előtt, hogy életre keltse, azután elment Mr. Griffinhez. Az, hogy még megtehette, reményre adott okot. Természetesen a picsafejek, akik ezt a helyet működtetik, mindent tudhatnak az ő hátsó ajtajáról, de mi lenne ennek az értelme? Ez egy olyan következtetéshez vezetett, amely elég izmosnak tűnt, legalábbis Luke számára: nagyon valószínű, hogy Sigsby lakájai rajtakaphatják, amikor kikukucskál a külvilágba, de mostanáig nem történt meg. Nem figyelték a számítógépét. Trehányak pár dologban, gondolta a fiú. Talán sok dologban, és miért is ne lennének azok? Nem hadifoglyokkal van dolguk, csak egy csomó rémült, összezavarodott kölyökkel.

Mr. Griffin oldaláról felment a Star Tribune-ra. A nap híre az volt, hogy az egészségbiztosítás körül folytatódik az évek óta zajló küzdelem. Ismét megrohanta az ismerős rettegés attól, amit a címlap mögött találhat, és kevés híján kilépett az újságból. Utána törölheti a böngészési előzményeket, lezárhatja a gépet és lefekhet. Talán még egy pirulát is bevehet. Amit nem tudsz, az nem fáj, ez is egy mondás, és nem elég egy napra ennyi fájdalom?

Azután Nickre gondolt. Nicky Wilholm meghátrált volna, ha tud egy olyan hátsó ajtóról, mint Mr. Griffin? Valószínűleg nem, szinte biztosan nem, csak hát ő nem olyan bátor, mint Nicky.

Eszébe jutott, amikor Winona odaadta neki a maroknyi zsetont, ő pedig egyet elejtett. Az asszony kétbalkezesnek nevezte, és utasította, hogy vegye föl. Megtette anélkül, hogy eszébe jutott volna tiltakozni. Nicky ezt sem tette volna meg. Luke szinte hallotta, amint azt mondja: Szedd föl magad, Winnie, és állja a pofont, ami következik. Talán vissza is ütne.

Ám Luke Ellis nem ilyen ember. Luke Ellis a jó fiú alaptípusa, azt teszi, amit mondanak, legyen az házimunka vagy a tagság az iskolai rezesbandában. Utálta a rohadt trombitáját, minden harmadik hangot melléfújt, de kitartott, mert Mr. Greer azt mondta, legalább egy olyan szakkörbe kell járnia, ami nem teremsport. Luke Ellis olyan srác, aki azt se tudja, hogy nyájaskodjon, nehogy az emberek még gyíknak is tartsák. Kipipálta a helyes interakció összes követelményét, azután visszament a könyveihez. Mert volt egy szakadék, és a könyvekben voltak a varázsigék, amelyek megidézték a szakadékban rejtőző, nagy misztériumokat. Luke-nak fontosak voltak ezek a misztériumok. Egy napon a jövőben talán könyveket írhat a sajátjáról.

De itt az egyetlen jövő a Hátsó Részleg. Itt az a létezés alapkérdése: Annak meg mi értelme volna?

– Baszd meg – suttogta, és bement a Star Trib helyi rovatába, miközben a szívverése vadul dübörgött a fülébe, és a kötések alatt lüktettek az apró sebek, amelyek máris kezdtek beforrni.

Nem kellett sokat böngésznie; ahogy meglátta a saját tavalyi iskolai fényképét, mindent tudott, amit tudni lehetett. Szükségtelen volt elolvasnia a főcímet, de azért megtette:

FOLYTATÓDIK A KUTATÁS A FALCON HEIGHTSEN MEGGYILKOLT HÁZASPÁR ELTŰNT FIA UTÁN

Visszatértek a színes fények, kavarogtak, lüktettek. Luke hunyorogva átnézett rajtuk, kikapcsolta a laptopot, feltápászkodott, bár nem érezte a lábait, és két reszkető lépéssel elérte az ágyát. Ott feküdt az éjjeli lámpa szűrt fényében, és a mennyezetet bámulta. Végül halványulni kezdtek az ocsmány pop-art pöttyök.

A Falcon Heightsen meggyilkolt házaspár.

Úgy érezte, mintha az elméje közepén kinyílt volna egy addig nem sejtett csapóajtó, és csak egy gondolat – tiszta, kemény és erős gondolat – tartotta vissza attól, hogy belezuhanjon: lehet, hogy figyelik. Nem gondolta, hogy tudomásuk lenne Mr. Griffin oldaláról, és az ő képességéről, hogy ott tartja a kapcsolatot a külvilággal. Úgy vélte, a fényekről sem tudnak, amelyek valami alapvető változást idéztek elő az agyában; azt gondolták, hogy a kísérlet kudarcot vallott. Mostanáig legalábbis. Ő ezeket a dolgokat tudja, és még értékesek lehetnek.

Sigsby lakájai nem mindenhatók. Bizonyítja, hogy ő folyamatosan képes bejutni Mr. Griffin oldalára. A nyílt lázadás volt az egyetlen, amit elvártak a bentlakóktól. Amint azt letörték, fenyegetéssel, veréssel vagy sokkolóval, rövid időre akár magukra is hagyhatták őket, ahogy Joe és Hadad őt és George-ot a C–11-ben, mikor elmentek kávézni.

Meggyilkolt.

Ez a szó volt a csapóajtó, és olyan könnyű lett volna belehullani. Luke kezdettől fogva csaknem biztos volt benne, hogy hazudnak neki, de a csaknem zárva tartotta a csapóajtót. Lehetővé tett némi kis reményt. Ez a sivár címsor véget vetett a reménynek. Mivel pedig halottak – meggyilkoltak –, ki a legvalószínűbb gyanúsított? Természetesen az ELTŰNT FIÚ. A bűntény után nyomozó rendőrség mostanra tudja, hogy különleges gyerek, lángész, és talán nem törékenyek a lángelmék? Nem hajlamosak a kisiklásra?

Kalisha kiordította magából a dühét, de Luke nem tette meg, bármennyire szerette volna. Magában annyit ordít, amennyit akar, de hangosan nem teszi meg. Azt nem tudta, lesz-e haszna a titkaiból, azt viszont igen, hogy annak, amit George Iles olyan találóan pokolbugyornak hívott, repedezett a fala. Ha feszítővasként tudja használni a titkait – és állítólagos fensőbbséges intelligenciáját –, akkor képes lesz kiszélesíteni ezeket a repedéseket. Nem tudta, el lehet-e menekülni innen, de módot kell találnia rá, a menekülés csak az első lépcsője egy fontosabb célnak.

Rájuk kell dönteni, gondolta. Mint Sámson, az után, hogy Delila rávette a hajvágásra. Le kell dönteni, össze kell zúzni őket. Mindet.

Valamikor nyugtalan álomba merült. Azt álmodta, hogy otthon van, az anyja és az apja élnek. Ez jó álom volt. Az apja szólt, hogy ne felejtse el kivinni a szemetet. Az anyja palacsintát sütött, és Luke jól megáztatta a magáét a szederszirupban. Az apja mogyoróvajjal ette, miközben a reggeli híreket nézte a CBS-en – Gayle Kinggel és a dögös Norah O’Donnell-lel –, azután dolgozni indult, de előbb még puszit adott Luke arcára és Eileen szájára. Jó álom volt. Rolf anyja vitte az iskolába a fiúkat, és amikor dudált a ház előtt, Luke felkapta a hátizsákját, és az ajtóhoz futott. „Hé, ne felejtsd itthon az ebédpénzt!”, kiáltott utána az anyja, és odaadta, de nem pénz volt, hanem zsetonok, és ekkor felébredt, és rájött, valaki van a szobájában.

29

Nem látta, ki az, mert valamikor le kellett kapcsolnia az éjjeli lámpát, bár nem emlékezett, mikor csinálta. Hallotta a halk suhogást az asztala mellől, és az első gondolata ez volt, hogy az egyik gondozó jött be a laptopjáért, mert egész idő alatt figyelték, ő pedig hülye volt, amikor mást hitt. Komplett hülye.

A düh úgy öntötte el, akár a méreg. Nem annyira kimászott, inkább kipattant az ágyból, hogy megtámadja, akárki jött is be a szobájába. Hadd pofozza, öklözze a betolakodó, vagy használja az istenverte sokkolót, de legalább ő is behúz neki párszor. Azok nem érthetik, hogy Luke miért üt, de kit érdekel. Elég, ha ő tudja.

Csakhogy ez nem felnőtt volt. Luke egy kicsi testbe ütközött, le is terítette.

– Jaj, Lukey, ne! Ne bánts!

Avery Dixon. Az Avester.

Luke tapogatózott, fölemelte és az ágyhoz vezette, ahol felkapcsolta a lámpát. Avery rémültnek látszott.

– Jézusom, te meg mit csinálsz itt?

– Felébredtem és féltem. Nem mehettem Shához, mert elvitték. Így hát idejöttem. Maradhatok? Kérlek!

Mindez igaz volt, de nem a teljes igazság. Luke ezt olyan tisztán látta, hogy ehhez képest az összes „tudása” homályosnak és tétovának rémlett. Mert Avery erős TP volt, sokkal erősebb, mint Kalisha és pillanatnyilag… hát… közvetített.

– Maradhatsz. – De mikor a kisfiú be akart mászni az ágyába: – Hohó, először menj a fürdőszobába. Nem fogsz az ágyamba pisilni.

Avery nem vitatkozott, és Luke hamarosan hallotta, ahogy csobog a vécécsészében a vizelet. Méghozzá jó sok. Amikor Avery visszatért, Luke lekapcsolta a lámpát. Avery hozzábújt. Jó volt, hogy nincs egyedül. Sőt csodás.

Avery a fülébe suttogott.

– Úgy sajnálom anyukádat és apukádat, Luke.

Luke néhány pillanatig meg se bírt szólalni. Amikor képes lett rá, visszasúgta:

– Rólam beszéltetek Kalishával tegnap a játszótéren?

– Igen. Ő mondta, hogy jöjjek ide. Azt mondta, leveleket küld neked, és én leszek a postás. Elmondhatod George-nak és Helennek, ha úgy gondolod, hogy biztonságos.

Nem teszi meg, mert semmi sem biztonságos. Még a gondolkodás sem. Visszajátszotta, mit mondott, amikor Kalisha elmesélte, hogy Nicky megverekedett a Hátsó Részlegből jött vörös őrrel: kirúgta a kezéből. Mármint a sokkolót. Kalisha nem kérdezte Luke-tól, honnan tudja, mert akkor már szinte biztosan tudta. Azt képzelte, eltitkolhatja új TP képességét a lány elől? A többiek elől talán, de Kalisha elől aligha. Sem Avery elől.

– Nézd! – suttogta Avery.

Luke semmit sem látott, a lámpát lekapcsolta, ablak pedig nem volt, hogy beengedje a külső világosságot, a szoba vaksötét volt, de azért nézett, és úgy rémlett, Kalishát látja.

– Jól van? – kérdezte suttogva.

– Igen. Pillanatnyilag.

– Nicky ott van? És jól van?

– Igen – válaszolta Avery. – Iris is. Csak neki fáj a feje. Más srácoknak is. Sha úgy gondolja, a filmektől kapták. És a pöttyöktől.

– Milyen filmektől?

– Nem tudom, Sha még egyet se látott, Nicky viszont igen. Iris is. Kalisha azt mondja, vannak más srácok is, talán a Hátsó Részleg hátsó felében, de ott, ahol ők vannak, csak néhány. Jimmy és Len. Meg Donna.

Nálam van Donna számítógépe, gondolta Luke. Megörököltem.

– Bobby Washington először ott volt, de most már nincs. Iris azt mondta Kalishának, hogy látta őt.

– Nem ismerem ezeket a srácokat.

– Kalisha azt mondja, Donna csak két nappal az előtt került a Hátsó Részlegbe, hogy te jöttél. Ezért van nálad a számítógépe.

– Ijesztő vagy – mondta Luke.

Avery aki valószínűleg tudta, hogy ijesztő, elengedte a füle mellett.

– Olyan szurikat kapnak, amik fájnak. Szurik és pöttyök, pöttyök és szurik. Sha azt mondja, szerinte rossz dolgok történnek a Hátsó Részlegben. Azt mondja, talán te csinálhatsz valamit. Azt mondja…

Nem fejezte be, és nem is kellett. Luke rövid, de vakítóan tiszta képet látott, amit bizonyosan Kalisha Benson küldött Avery Dixonon át: egy kanárit kalitkában. Az ajtó kinyílt és a kanári kirepült.

– Azt mondja, te vagy az egyetlen, aki elég okos ehhez.

– Megteszem, ha tudom – felelte Luke. – Mi mást mondott még?

Erre nem kapott választ. Avery elaludt.

MENEKÜLÉS

1

Eltelt három hét.

Luke evett. Aludt, fölkelt, ismét evett. Hamarosan megjegyezte a menüt, és csatlakozott a többi gyerek gúnyos tapsához, amikor valami változott. Bizonyos napokon tesztek voltak. Bizonyos napokon injekciók. Bizonyos napokon mindkettő. Bizonyos napokon egyik se. Néhány oltástól megbetegedett. A zömétől nem. A torka soha többé nem dagadt be, és ezért hálás volt. Lógott kint a játszótéren. Tévét nézett, barátkozott Oprah-val, Ellennel, Dr. Phillel, Judy bírónővel. YouTube-videókat nézett macskákról, amelyek magukat bámulták a tükörben, és kutyákról, amelyek elkapták a frizbit. Néha egyedül nézte, néha néhány másik gyerekkel. Amikor Harry jött át a szobájába, az ikrek is vele jöttek, és rajzfilmeket követeltek. Amikor ő ment át Harry szobájába, az ikrek szinte mindig ott voltak. Harryt nem érdekelték a rajzfilmek. Ő a pankrációt, a ketrecharcot és a NASCAR karamboljait szerette. Rendszerint azzal üdvözölte Luke-ot: „Ezt nézd meg!” Az ikrek imádták a kifestőt, amit a gondozók számlálatlanul szállítottak nekik. Rendszerint a vonalon belül maradtak, de volt egy nap, amikor nem. Akkor sokat nevettek, amiből Luke arra következtetett, hogy vagy bepiáltak, vagy elszálltak. Amikor rákérdezett Harrynél, ő azt felelte, hogy ki akarták próbálni. Volt benne annyi jóérzés, hogy szégyenkezett, és amikor a lányok hánytak (mint minden mást, ezt is együtt csinálták), akkor még jobban szégyenkezett, és feltakarította utánuk a mocskot. Egy napon Helen a trambulinon egy hármas szaltót csinált, nevetett, meghajolt, azután könnyekben tört ki, és nem lehetett megvigasztalni. Amikor Luke próbálkozott, püfölni kezdte apró öklével, puff-puff-puff-puff. Luke egy darabig minden újonnan érkezőt megvert sakkban, és amikor beleunt, kimódolta, hogy veszítsen, ami meglepően nehéz volt.

Úgy érezte, alszik akkor is, amikor ébren van. Érezte, hogyan hanyatlik az IQ-ja, fizikailag érezte, mintha víz folyna ki egy hűtőből, mert valaki nyitva felejtette a csapot. Ennek a különös nyárnak az idejét a számítógépén mérte. A YouTube-videókon kívül – egyetlen fontos kivételt nem számítva – csak arra használta a laptopot, hogy George-nak és Helennek üzenjen. Sose ő kezdeményezte ezeket a társalgásokat, és igyekezett a lehető legrövidebbre fogni őket.

Mi van veled?, üzente egyszer Helen.

Semmi, válaszolta.

Mit gondolsz, miért vagyunk még az Első Részlegben?, üzente George. Nem mintha panaszkodnék.

Nem tudom, felelte Luke, és lekapcsolta a gépet.

Fölfedezte, hogy nem is nehéz elrejteni gyászát a gondozók, a technikusok és az orvosok elől; hozzászoktak, hogy depressziós gyerekekkel dolgozzanak. De még sötét boldogtalanságában is gondolt néha a ragyogó képre, amelyet Avery vetített ki: a kalitkájából kiröppenő kanárira.

Gyászának alvajárását néha átdöfték a vakító emlékszilánkok, amelyek mindig váratlanul jöttek: az apja lelocsolja a kerti tömlővel; az apja háttal dob egy büntetőt, Luke pedig elsodorja, amikor a labda belemegy a hálóba, és nagy nevetés közepette esnek bele a fűbe; az anyja égő gyertyákkal megtűzdelt óriás muffint helyez az asztalra a tizenkettedik születésnapján; az anyja megöleli és azt mondja, Olyan nagyra nőttél; az anyja és az apja vad táncot járnak a konyhában Rihanna dalára. Ezek az emlékek szépek voltak, és csíptek, mint a csalán.

Amikor nem gondolt a Falcon Heightsen meggyilkolt házaspárra – és nem álmodott velük –, Luke a kalitkára gondolt, amelyben van, és a szabad madárra, ami lenni akart. Csak ekkor érezte úgy, hogy az elméje visszanyeri korábbi éles fókuszát. Észrevett dolgokat, amelyek mintha alátámasztották volna a véleményét, hogy az Intézet tehetetlenül halad pályáján, mint egy rakéta, amelynek kikapcsoltak a motorjai, miután elérte a szükséges sebességet. Ott voltak például a fekete üveges kamerák a folyosó mennyezetén. A legtöbb piszkos volt, mintha hosszú ideje nem takarították volna őket. Különösen igaz volt ez a lakószint kihalt nyugati szárnyára. A kamerák az üvegbuborékokban valószínűleg még működnek, de a kép, amelyet továbbítanak, legjobb esetben is homályos. Ennek ellenére sem utasították Fredet és társait – Mortot, Connie-t, Jawedet –, hogy pucolják meg őket, ez pedig azt jelentette, hogy akárki figyeli is a folyosók monitorjait, le se szarja, ha a kép elsötétedik.

Luke lehorgasztott fejjel töltötte a napjait, vita nélkül teljesítette, amit mondtak, de ha nem a szobájában punnyadt, akkor kis csupor volt, nagy fülekkel. A legtöbb dolog, amit hallott, használhatatlan volt, de azért fülelt. Fülelt és raktározott. Például pletykákat. Például hogy dr. Evans örökké koslat dr. Richardson után, próbál dumálni vele, és amekkora pinabubus (a kifejezés forrása Norma gondozó), fel sem fogja, hogy Felicia Richardson még egy háromméteres póznával sem piszkálná meg. Vagy azt, hogy Joe és két másik gondozó, Chad és Gary néha arra használják a kapott zsetonokat, hogy megdézsmálják a mini borosüvegeket meg a szeszes limonádékat a keleti kantin automatáiból. Néha beszéltek a családjukról, vagy egy Zsiványország nevű kocsmáról, ahol inni szoktak, és bandák is lépnek fel bennük. – Zenének is nevezheted – hallotta egyszer Luke, amit egy Sherry nevű gondozó mondott Műmosoly Gladysnek. Ez a kocsma, amelyet a férfi technikusok és gondozók csak Pina néven emlegettek, egy Dennison River Bend nevű városban volt. Azt nem tudta kihüvelyezni, milyen messze van ez a város, de úgy saccolta, negyven, legföljebb ötven kilométerre lehet, mert látszólag mindenki odajárt, ha letelik a munkaidő.

Elraktározta a neveket, amelyeket hallott. Dr. Evansnek James volt a keresztneve, dr. Hendricksé Dan, Tony vezetékneve Fizzale volt, Gladysé Hickson, Zeke-é Ionidis. Ha valaha is kijut innen, ha ez a kanári valaha kiröppen a kalitkájából, addigra remélhetőleg jó hosszú listája lesz, hogy tanúskodhasson a seggfejek ellen valamelyik bíróságon. Tudta ő, hogy ez csak álmodozás, de ezzel tartotta magát.

Most, hogy jó kisfiúként masírozott át a napokon, néha kis időkre egyedül hagyták a C szinten, mindig azzal a figyelmeztetéssel, hogy maradjon nyugton. Bólintott, időt adott a technikusnak, hogy elmenjen a dolgára, azután ő is elindult. Az alsó szintek tele voltak kamerákkal és ezeket szép tisztán tartották, mégsem szólalt meg a riasztó, egyetlen gondozó sem rohant végig a folyosón a varázspálcájával hadonászva. Kétszer kiszúrták, hogy mászkál, és visszakísérték, egyszer megszidták, egyszer kapott egy hanyag taslit a tarkójára.

Az egyik ilyen expedíción (mindig igyekezett unottnak látszani, aki céltalanul cselleng, csak egy kölyök, aki elüti az időt a következő tesztig, vagy mielőtt visszaengednék a szobájába), Luke kincset talált. Az MRI-teremben, amely aznap üres volt, észrevett egy monitor alatt félig elrejtve egy olyan kártyát, amellyel a liftet működtették. Elballagott az asztal mellett, fölvette és a zsebébe csúsztatta, miközben belenézett az üres MRI-csőbe. Amikor elhagyta a szobát, szinte várta, hogy a kártya kiabálni kezd: „Tolvaj, tolvaj!” (mint a bűvös hárfa, amelyet a varázspaszulyos Jack lopott el az óriástól), de semmi sem történt, sem akkor, sem később. Nem tartják számon ezeket a kártyákat? Úgy látszik. Vagy lejárt és ugyanolyan használhatatlan, mint a szállodák kulcskártyái, miután beütik a gépbe, hogy a vendég kijelentkezett.

De másnap kipróbálta a liftben, és boldogan látta, hogy működik. Mikor dr. Richardson rajtakapta, hogy éppen a tartályt bámulta a D szinten, büntetésre számított – talán egy ütésre a sokkolóval, amit Richardson folyton a fehér köpeny alatt viselt az övén, vagy egy verésre Tonytól vagy Zekétől. Ehelyett Richardson adott neki egy zsetont, amit meg is köszönt.

– Ezt még nem láttam – mutatott a tartályra. – Nagyon rémes?

– Dehogy, vicces – felelte a nő, és Luke vigyorogva nézett rá, mintha tényleg elhinné ezt a baromságot. – Mármost mit csinálsz te itt?

– Az egyik gondozó hozott le. Nem tudom, melyik. Gondolom, elfelejtette föltenni a névkártyáját.

– Remek – felelte Richardson. – Ha tudnád a nevét, akkor jelentenem kellene, és pácban lenne. Azután? Papírmunka, papírmunka, papírmunka. – A szemét forgatta, Luke pedig olyan pillantást vetett rá, ami az üzente: de sajnálom! Richardson visszavitte a lifthez, megkérdezte, hol kellene lennie, mire ő megnevezte a B szintet. Az orvos felvitte, megkérdezte, fáj-e még valamije, ő pedig azt felelte, hogy minden rendben, már nem fáj.

A kártya aztán levitte az E szintre is, ahol sok mechanikus szirszar volt, de amikor igyekezett lejjebb jutni – volt lejjebb, mert beszélgetés közben hallotta emlegetni az F és G szinteket, Lifthang őnagysága édesen közölte, hogy oda tilos a belépés. Oké, gyakorlat teszi a mestert.

Papírtesztek nem voltak az Első Részlegben, annál több EEG-vizsgálat. Dr. Evans néha csoportosan vizsgálta a srácokat, de nem mindig. Egyszer, amikor Luke-ot egyedül vizsgálta, hirtelen elfintorodott, a hasához kapott, és azt mondta, mindjárt jön. Figyelmeztette Luke-ot, hogy ne nyúljon semmihez, és kirohant, Luke szerint kábelt fektetni.

Megvizsgálta a monitorokat, végigfuttatta ujjait néhány billentyűn, fontolgatta, hogy kicsit beléjük zavar, de úgy döntött, az rossz ötlet lenne, inkább az ajtóhoz ment. Éppen akkor lesett ki, amikor nyílt a liftajtó, és kilépett a nagydarab, kopasz ürge, ugyanabban a drága, sötétbarna öltönyben. Vagy talán egy másikban. Luke úgy vélte, Stackhouse-nak akár egy szekrényre való barna öltönye is lehetett. Papírköteg volt a kezében. Elindult a folyosón, közben a papírokat lapozta, Luke pedig gyorsan visszahúzódott. A C–4 szobában, ahol az EEG- és EKG-szerkezeteket tartották, volt egy kis fülke, a polcain mindenféle felszereléssel. Luke bement, nem tudva, hogy ösztönösen rejtőzködik-e, valamelyik új TP agyhulláma miatt, vagy szimpla öreg paranoiából. Mindenesetre éppen időben tette. Stackhouse bedugta a fejét, körülnézett, azután távozott. Luke várta, amíg megbizonyosodott róla, hogy nem jön vissza, azután visszaült a székére az EEG mellé.

Két-három perccel később berontott Evans, lobogó fehér köpenyben, vörös arccal, meredt szemmel. Megmarkolta Luke pólóját.

– Mit mondott Stackhouse, amikor egymagadban látott itt? Halljam!

– Semmit sem, mert nem látott. Kinéztem az ajtón, magát kerestem, és amikor Mr. Stackhouse kiszállt a liftből, bementem oda. – A fülkére mutatott, azután tágra nyílt, ártatlan szemmel nézett Evansra. – Nem akartam, hogy bajba kerüljön.

– Derék fiú! - mondta Evans és hátba vágta. – Hívott a természet, és éreztem, hogy benned megbízhatok. Most csináljuk meg a tesztet, jó? Azután fölmehetsz, és játszhatsz a barátaiddal.

Mielőtt hívta volna Yolandát (családneve Freeman), egy másik gondozót, hogy kísérje föl Luke-ot az A szintre, tucatnyi zsetont adott neki és ismét jól hátba vágta.

– Ez a mi kis titkunk, rendben?

– Rendben – válaszolta Luke.

Ez tényleg azt hiszi, hogy csípem, csodálkozott Luke. Ezt kapd ki! Mit fog szólni George, ha ezt elmondom neki!

2

De sosem mondta el. Két új srác volt aznap este a vacsoránál, és egy régi hiányzott. George-ot elvitték, akár akkor is történhetett, amikor Luke elrejtőzött Stackhouse elől a szerszámos fülkébe.

– Együtt van a többiekkel – suttogta Avery éjszaka az ágyban. – Sha azt mondja, sír, mert nagyon fél. Azt mondta neki, hogy ez teljesen normális. Azt mondta neki, hogy mind nagyon félnek.

3

Expedíciói során Luke kétszer-háromszor megállt a B szint társalgója előtt, ahol sokat tanulhatott az érdekes beszélgetésekből. Ezt a szobát a személyzet használta, de a külsős csoportok is, amelyek időnként még a poggyászukkal érkeztek, olyan útitáskákkal, amelyeknek fogójáról hiányoztak a légitársaságok címkéi. Ha meglátták Luke-ot – aki talán vizet töltött magának a közeli tartályból, vagy úgy tett, mintha a higiéniai plakátot olvasná –, leginkább átnéztek rajta, mintha csak egy bútor lenne. Kemény pofák voltak ezekben a csoportokban, és Luke mind biztosabba vette, hogy ezek az Intézet fejvadászai. Ami logikus is, mert most több gyerek volt a nyugati szárnyban. Luke egyszer kihallgatta, amint Joe azt mondja Hadadnak, a puszipajtásának, hogy az Intézet, olyan, mint az a parti kisváros Long Islanden, ahol felnőtt.

– Néha bejön a dagály – mondta –, néha kimegy.

– Mostanában inkább ki – felelte Hadad, és talán ez igaz is volt, de ahogy telt a július, határozottan befelé jött.

Ezek a külsős csoportok hol háromfősek voltak, hol négyfősek. Luke-ot a hadseregre emlékeztették, talán azért, mert a férfiak mind rövid hajat viseltek, a nők pedig szoros kontyba tűzték a koponyájukhoz tapadó hajukat. Hallotta, ahogy az egyik ügyeletes Smaragdnak nevezi az egyik csoportot. Egy technikus Rubinvörösnek mondta a másikat. Ezek hárman voltak, két nő, egy férfi. Luke tudta, hogy ez a Rubinvörös csapat jött Minneapolisba, ahol meggyilkolták a szüleit, őt pedig elrabolták. Igyekezett kinyomozni a nevüket, az elméjével éppúgy figyelt, mint a fülével, de csak egy dolgot derített ki: a nőt, aki valamit az arcába fújt az utolsó Falcon Heights-i éjszakán, Michelle-nek hívták. Amikor meglátta a fiút a folyosón, az ivókút fölé hajolva, a nő tekintete átsöpört rajta… majd egy-két másodperc múlva visszatért.

Michelle.

Egy újabb név, amit meg kell jegyeznie.

Hamarosan beigazolódott az elmélete, hogy ezeknek a dolga behozni a friss TP-ket és TK-kat. A Smaragd csoport a társalgóban volt, és mikor Luke odakint tizedszer olvasta el a higiéniai plakátot, hallotta az egyik Smaragdot, aki azt mondta, vissza kell menniük, mert lesz egy gyors fuvar Missouriban. Másnap egy Frieda Brown nevű, összezavarodott tizennégy éves lánnyal gyarapodott a nyugati szárny egyre népesebb csoportja.

– Mit keresek én itt! – mondta Luke-nak. – Ez tévedés.

– Szép is lenne – felelte Luke, azután elmagyarázta neki, hogyan szerezhet zsetonokat. Nem hitte, hogy Frieda felfogná, de végül megérti. Mindnyájan megértették.

4

Látszólag senkit sem zavart, hogy Avery szinte minden éjjel Luke szobájában alszik. Ő volt a postás, aki leveleket hozott Luke-nak Kalishától, a Hátsó Részlegből, csak ezek a levelek telepátia útján érkeztek, nem a postán. Szülei meggyilkolása még mindig túl friss és fájdalmas volt ahhoz, hogy Luke felébredjen révületéből, mindazonáltal a hírek felzaklatóak voltak, és felvilágosítók is, noha Luke meglett volna a felvilágosítás nélkül. Az Első Részlegben a gyerekeket tesztelték és büntették, ha rosszalkodtak; a Hátsó Részlegben munkára fogták őket. Használták. És úgy tűnt, hogy apránként el is használják.

A filmek fejfájást okoztak, és a fejfájások minden egyes film után hosszabbak és rosszabbak lettek. Kalisha szerint George az érkezésekor jól volt, csak félt, de miután négy-öt napig nézették vele a filmeket meg a pöttyöket, és adták neki a fájdalmas injekciókat, nála is elkezdődött a fejfájás.

A filmeket egy kis moziteremben vetítették, ahol plüssel kárpitozott, kényelmes székek voltak. Régimódi rajzfilmekkel kezdtek – néha a Gyalogkakukk, máskor Tapsi Hapsi, vagy Goofy és Mickey voltak műsoron. A bemelegítés után kezdődött a valódi előadás. Kalisha szerint a filmek rövidek voltak, legfeljebb félórásak, de ezt nem volt könnyű megállapítani, mert a film alatt szédült, utána meg fájt a feje. Mindenkivel így volt.

Amikor Kalisha először és másodszor volt a vetítőben, a Hátsó Részleg srácainak két filmet vetítettek. Az elsőnek a sztárja egy gyérülő vörös hajú férfi volt, aki fekete öltönyt viselt, és ragyogó, fekete kocsit vezetett. Avery igyekezett megmutatni a kocsit Luke-nak, de ő csak elmosódó képet látott, talán mert Kalisha csak ennyit tudott küldeni. Limuzinnak, vagy valami más, nagy kocsinak gondolta, mert Avery azt mondta, a vörös hajú ember utasai mindig hátul ülnek. Továbbá a pasi nyitogatja az ajtót az utasoknak, amikor ki- vagy beszállnak. A legtöbb napon ugyanazokat viszi, főképpen öreg, fehér pasikat, de az egyik fiatalabb, és forradás van az arcán.

– Sha azt mondja, állandó ügyfelek – suttogta Avery, amikor ő és Luke együtt feküdtek az ágyban. – Azt mondja, Washington, mert az ember elhajt a Capitolium és a Fehér Ház mellett, néha még a nagy kőtűt is látja.

– A Washington emlékművet.

– Igen, azt.

A film vége felé a vörös hajú ember hétköznapi ruhákra cserélte a fekete öltönyt. Látták, ahogy lovagol, azután egy kislányt hajt egy hintán, majd fagylaltozik a kislánnyal egy padon a parkban. Ezután megjelent a vásznon dr. Hendricks, kezében egy meggyújtatlan július negyediki csillagszóróval.

A második filmen egy ember szerepelt, akiről Kalisha azt mondta, hogy arab fejfedőt visel. Valószínűleg a kefijára gondolt. Az utcán volt, azután egy pohárból kávét, vagy teát ivott egy kerthelyiségben, azután beszédet tartott, azután egy kisfiút hintáztatott a kezében. Egyszer a televízióban volt. A film azzal ért véget, hogy dr. Hendricks fölemelte a meggyújtatlan csillagszórót.

A következő reggelen Sha és a többiek Szilveszter és Csőrike kalandjait látták, azután tizenöt-húsz percig a vörös hajú gépkocsivezetőt. Azután megebédeltek a Hátsó Részleg menzáján, ahol ingyen lehetett cigarettát kapni. Délután Cucu malac és az arab jött. Minden film végén felbukkant dr. Hendricks a meggyújtatlan csillagszóróval. Aznap este fájdalmas injekciókat kaptak, meg egy újabb adag villogó pöttyöt. Ezután visszavitték őket a vetítőbe, ahol húsz percig karambolokat néztek. Dr. Hendricks minden karambol után megjelent a képernyőn és a magasba emelte a meggyújtatlan csillagszórót.

Luke-ot összetörte, de nem hülyítette meg a gyász. Kezdte érteni a dolgot. Őrültség volt, de nem nagyobb őrültség annál, hogy időnként tudta, mi van mások fejében. Sok mindent megmagyarázott.

– Kalisha azt mondja, szerinte elvesztette az eszméletét és álmodott a karambolok közben – suttogta Avery a fülébe. – Csak nem biztos benne, hogy tényleg álom volt-e. Azt mondja, hogy a srácok – ő, Nicky, Iris, Donna, Len és még néhányan – ott álltak a pöttyök között, átölelték egymást, és összedugták a fejüket. Azt mondja, dr. Hendricks is ott volt, és ez alkalommal meggyújtotta a csillagszórót és ez ijesztő volt. De ameddig együtt maradtak, és átkarolták egymást, nem fájt a fejük. De azt mondja, hogy ez álom volt, mert a szobájában ébredt. A Hátsó Részlegben a szobák nem olyanok, mint itt. Azokat bezárják éjszakára. – Avery elhallgatott. – Nem akarok tovább beszélni erről ma éjjel, Lukey.

– Jó. Aludj.

Avery elaludt, de Luke hosszú ideig ébren maradt.

Másnap végre valami másra is használta a laptopját, mint hogy ellenőrizze a dátumot, dumáljon Helennel vagy megnézze a BoJack Horseman-t. Elment Mr. Griffinhez, onnan pedig a New York Times-hoz, amely közölte vele, hogy tíz cikket ingyen olvashat, csak azután ér el a fizetőfalhoz. Nem tudta pontosan, mit keres, de abban biztos volt, hogy rájön, ha meglátja. Így is történt. A július 15-ei szám első oldalán ez volt a szalagcím: BELEHALT SÉRÜLÉSEIBE BERKOWITZ KÉPVISELŐ.

Ahelyett, hogy elolvasta volna a cikket, visszament az előző napra. Itt az volt a cím, hogy MARK BERKOWITZ REMÉNYBELI ELNÖKJELÖLT ÉLETVESZÉLYES SÉRÜLÉSEKET SZENVEDETT EGY BALESET SORÁN. Kép is volt. Berkowitznak, Ohio képviselőjének fekete volt a haja, az arcán pedig forradás húzódott, mert megsebesült Afganisztánban. Gyorsan elolvasta a történetet. E szerint a Lincoln limuzin, amely találkozóra vitte Berkowitzot magas rangú lengyel és délszláv politikusokkal, kormányozhatatlanná vált, és nekiment egy híd betonoszlopának. A sofőr szörnyethalt; a MedStar kórház meg nem nevezett forrásai „rendkívül súlyosnak”-nak nevezték Berkowitz sérüléseit. A cikk nem említette, hogy a sofőr vörös hajú lett volna, de Luke tudta, hogy az volt, és azt is úgyszólván bizonyosra vette, hogy valamelyik arab országban hamarosan meghal egy figura, ha ugyan már meg nem halt. Vagy talán egy fontos személyt fog meggyilkolni.

Egyre biztosabbra vette, hogy őt és a többi srácot pszichikai drónná fejlesztik – igen, még a szelíd Avery Dixont is, aki egy légynek sem árthatna –, és ez kezdte fölrázni Luke-ot, de Harry Cross horrorműsora ugrasztotta ki végleg a gyászálmából.

5

A következő este tizennégy-tizenöt gyerek vacsorázott a kantinban, voltak, akik beszélgettek, mások nevetgéltek, néhány újonnan érkezett ordított vagy sírt. Bizonyos értelemben, gondolta Luke, az Intézetben lenni olyan élmény, mint egy régimódi diliházban lenni, ahol az őrülteket csak tartották, de nem gyógyították.

Harry nem volt ott, de már ebédkor sem jött be. A nagy melák nem sokat szerepelt Luke radarján, de étkezés közben nehéz volt eltéveszteni, mivel mindig az egyformán öltözött Gerda és Greta fogta közre, és ragyogó szemmel nézték, miközben a NASCAR-ról, a pankrációról, a kedvenc műsorairól szövegelt, vagy arról, hogy milyen az élet „odale Selmába”. Ha valaki szólt, hogy duguljon már el, a kis G-k gyilkos pillantással mérték végig.

Ezen az estén a G-k magányosan és bánatosan ettek. De azért fenntartottak Harrynek egy széket maguk között, és amikor Harry bebaktatott rengő pocakkal és vörösre égve, az ikrek rohantak hozzá, és kiabálva üdvözölték. Harry most az egyszer alig vette észre őket. Tekintete üres volt, és a szeme keresztbe állt, nem úgy, ahogy kell. Az álla nyáltól fénylett, az ágyékán nedves folt sötétlett. Elhalt a beszélgetés. A frissen érkezettek zavarba jöttek és megrémültek, azok, akik elég hosszú ideje voltak itt, és sok teszten estek át, aggodalmasan pillantottak egymásra.

Luke és Helen egymásra néztek.

– Rendbe jön – mondta a lány. – Egyszerűen csak némelyik srácnak rosszabb, mint…

A mellette ülő Avery egyszerre két kézzel ragadta meg a lány kezét, és ijesztő nyugalommal mondta:

– Nem jön. Sosem jön.

Harry felkiáltott, térdre esett, azután előredőlt. Orrából és szájából vér spriccelt a linóleumra. Először remegett, azután vonaglott, felhúzta a két lábát, majd kirúgta, mintha lábtempózna, a karjaival csapkodott. Morogni kezdett, nem úgy, mint egy állat, inkább mint mikor elakad a sebváltó, és túl nagy gázzal próbálják feltúráztatni a motort. Hanyatt fordult, még mindig morogva és vérhabot fújva. A fogait csattogtatta.

A kis G-k sivalkodni kezdtek. Miközben Gladys berohant a folyosóról, Norma pedig a melegítőasztal mögül, az egyik iker letérdelt, és megpróbálta megölelni Harryt. A fiú hatalmas jobb keze fölemelkedett, meglendült, azután lecsapott. Olyan iszonyú erővel találta el a kislány arcát, hogy a gyerek elrepült, és a feje koppanva csapódott a falnak. Testvére sikoltva rohant hozzá.

Az étkezőben kitört a zűrzavar. Luke és Helen ülve maradtak, Helen átkarolta Averyt (sokkal inkább magát nyugtatta vele, nem a kisfiút, mert Avery egykedvűnek látszott), de sok más gyerek összegyűlt a görcsökben fetrengő Harry körül. Gladys néhányat félresöpört, és acsarogva ordította:

– Vissza, ti idióták! – A nagy G-nek ma este nem volt hatalmas műmosolya.

Jöttek mások is a személyzetből: Joe és Hadad, Chad, Carlos, két illető, akiket Luke nem ismert, egy már civilben, nyilván most tette le a munkát. Harry úgy dobálta magát, mintha áramot vezettek volna a padlóba. Chad és Carlos lefogták a karjait. Hadad belenyomta a sokkolót a napfonatába, és amikor ettől sem maradtak abba a görcsök, Joe a tarkóját sokkolta, és még a rémült hangzavarban is hallani lehetett a sercegést. Harry elernyedt. A szeme kidülledt félig lehuny szemhéjai alól. Hab szivárgott a szája sarkából, a nyelve hegye kilógott.

– Jól van, minden rendben! – bődült el Hadad. – Menjetek vissza az asztalokhoz. Jól van!

A srácok elcsöndesedtek, arrébb kullogtak. Luke Helenhez hajolt, és halkan megjegyezte.

– Szerintem nem lélegzik.

– Talán igen, talán nem – válaszolta Helen –, de nézd csak őt. – Az ikerre mutatott, akit Harry a falhoz vágott. Luke látta, hogy a kislány szeme megüvegesedett, és a feje ferdén áll. Az egyik orcáján folyt a vér, és lecsöpögött a ruhája vállára.

– Kelj föl! – sikoltotta az ikre, és rázni kezdte. Az evőeszközök viharként repültek szét az asztalokról; a srácok és a gondozók lebuktak.

– Kelj föl, Harry nem akart bántani, kelj föl, KELJ FÖL!

– Melyik melyik? – Luke ezt Helentől kérdezte, de Avery válaszolt, ugyanazon az ijesztően nyugodt hangon.

– A sikoltozó, aki dobálja az evőeszközt, az Gerda. A halott Greta.

– Nem halott – mondta döbbenten Helen. – Nem lehet halott.

Kések, villák és kanalak szálltak fel a mennyezetig (ezt én sosem tudnám megcsinálni, gondolta Luke), azután csörömpölve hullottak vissza.

– Pedig az – közölte Avery tárgyilagosan. – Harry is. – Fölállt, kézen fogta Helent és Luke-ot. – Bírtam Harryt, még ha fellökött is. Már nem vagyok éhes. – Rájuk nézett. – És ti sem.

Észrevétlenül távoztak, nagy ívben kikerülve a sikoltozó kislányt, és halott nővérét. Dr. Evans közeledett a lift felől, elgyötörten, bosszúsan. Nyilván vacsorázott, gondolta Luke.

Mögöttük Carlos ordított.

– Minden rendben, srácok! Nyugodjatok le, fejezzétek be a vacsorát, mindenki jól van!

– A pöttyök ölték meg – mondta Avery. – Dr. Hendricksnek és dr. Evansnak sosem lett volna szabad megmutatni neki a pöttyöket, még akkor se, ha rózsaszín volt. Talán túl magas volt még mindig a BDNF-je. Vagy valami más az oka, olyasmi, mint az allergia.

– Mi az a BDNF? – kérdezte Helen.

– Nem tudom. Csak azt, hogy ha a srácoknak túl magas, akkor nem kaphatják meg a nagy szurikat, amíg a Hátsó Részlegbe nem kerülnek.

– Veled mi a helyzet? – fordult Helen Luke-hoz.

Ő a fejét rázta. Kalisha egyszer említette ezt a rövidítést, amit ő is hallott kétszer a kóborlásai közben. Fontolgatta, hogy megnézi a Google-on, de attól félt, beindítaná a riasztást.

– Neked sose volt ilyen, ugye? – kérdezte Averyt. – Nagy szuri? Különleges teszt?

– Nem. De majd lesz. A Hátsó Részlegben. – Komolyan nézett Luke-ra. – Dr. Evans Stasi-fényeknek hívja a pöttyöket. Lehet, hogy baja lesz azért, amit Harryval tett. Remélem. Halálosan félek a fényektől. És a nagy szuriktól. Az erősektől.

– Én is – mondta Helen. – Már azok is elég rosszak voltak, amelyeket eddig kaptam.

Luke gondolt rá, hogy beszél Helennek és Averynek arról az injekcióról, amely elzárta a torkát, vagy a kettőről, amelyektől hányt (minden egyes öklendésnél látva a kurva pöttyöket), de most apróságnak tűntek ahhoz képest, ami Harryvel történt.

– Utat! – szólalt meg Joe.

A falhoz tapadtak az ÉN AZT VÁLASZTOTTAM, HOGY BOLDOG LESZEK! plakát mellett. Joe és Hadad vitték Harry Cross testét. Carlos hozta a törött nyakú kislányt, aki lötyögött a gondozó karján. Luke, Helen és Avery nézték őket, amíg be nem szálltak a liftbe. Luke azon tűnődött, hogy a boncterem az E vagy az F szinten van-e.

– Úgy nézett ki, mint egy baba – hallotta magát. – Mint a saját játék babája.

Avery, akinek kísérteties, misztikus nyugalma valójában a sokk hatása volt, most sírni kezdett.

– Megyek a szobámba – mondta Helen. Vállon veregette Luke-ot és puszit adott Averynek. – Holnap találkozunk.

De nem találkoztak. Helenért az éjszaka eljöttek a vörös őrök, és ők nem látták soha többé.

6

Avery pisilt, fogat mosott, fölvette a pizsamáját, amelyet most már Luke szobájában tartott, és bemászott Luke ágyába. Luke is elintézte a dolgait a mosdóban, bemászott Avester mellé, és lekapcsolta a lámpát. Homlokát Averyéhez nyomta, és azt suttogta:

– Ki kell jutnom innen.

Hogyan?

Nem volt ez kimondott szó, csak felvillant az agyában, de rögtön ki is fakult. Most már valamivel jobban értette ezeket a gondolatokat, de csak olyankor, ha Avery a közelében volt. Néha meg semmit sem értett. A pöttyök – amelyeket Avery Stasi-fényeknek hívott – felruházták némi TP képességgel, de nem sokkal. A TK-ja pedig sosem volt túl erős. Az IQ-ja lehetett óriási, de paraképességek szempontjából kutyaütő volt. Rám férne még valamennyi, gondolta, és eszébe jutott a nagyapja egyik régi mondása: egyik kezedben kívánság, másikban szar, melyik telik meg előbb?

– Nem tudom – mondta Luke. Annyit tudott, hogy régen van itt, régebben, mint Helen, a lány pedig eltűnt. Hamarosan érte jönnek.

7

Az éjszaka közepén Avery felrázta Luke-ot, aki éppen Greta Wilcoxról álmodott. Greta a fal mellett hevert, és a feje nem volt jól a nyakán. Ebből az álomból szívesen felébredt. Avester hozzábújt csontos térdével-könyökével, és reszketett, mint a kutya, amelyet a szabad ég alatt ért utol a vihar. Luke fölkapcsolta az éjjeli lámpát. Avery szeme könnyben úszott.

– Mi a baj? – kérdezte Luke. – Rosszat álmodtál?

– Nem. Ők keltettek föl.

– Ki? – Luke körülnézett, de a szoba üres volt, az ajtó zárva.

– Sha. És Iris.

– Irist is hallod, nemcsak Kalishát? – Ez újdonság volt.

– Korábban nem, de… mutattak nekik filmeket, azután a pöttyöket, azután a csillagszórót, azután össze kellett dugniuk a fejüket, de hát ezt már mondtam neked…

– Igen.

– Utána rendszerint jobb, egy időre elmúlik a fejfájás, de Irisé visszajött, mihelyt elengedték egymást, és annyira fájt neki, hogy sikoltozni kezdett, és nem akarta abbahagyni. – Avery szopránja elmélyült, és úgy remegett, hogy Luke-ot kilelte a hideg. – A fejem, a fejem, szétmegy a fejem, ó, szegény fejem, állítsátok le, valaki állí…

Luke keményen megrázta.

– Halkabban! Fülelhetnek.

Avery néhányszor mélyen beszívta a levegőt.

– Bárcsak hallhatnál a fejedben, mint Sha. Akkor mindent elmondhatnék. Nehéz hangosan kimondani.

– Próbáld meg.

– Sha és Nicky próbálták vigasztalni, de nem tudták. Megkarmolta Shát és meg akarta ütni Nickyt. Azután odajött dr. Hendricks – még pizsamában volt –, és szólt a vörös pacákoknak. El akarták vinni Irist.

– A Hátsó Részleg hátsó felébe?

– Azt hiszem. De azután kezdett jobban lenni.

– Talán fájdalomcsillapítót kapott. Vagy nyugtatót.

– Nem hinném. Szerintem csak jobban lett. Talán Kalisha segített neki?

– Ne engem kérdezz – mondta Luke. – Honnan tudhatnám?

De Avery nem figyelt rá.

– Talán van mód a segítségre. Egy mód, amivel képesek… – Elnémult. Luke azt hitte, visszaaludt. Ám Avery megrezzent, és azt mondta: – Van ott valami nagyon rossz.

– Ott minden rossz – felelte Luke. – A filmek, a szurik, a pöttyök… minden rossz.

– Igen, de van valami más. Valami rosszabb. Mint… nem is tudom…

Luke odanyomta a homlokát Averyéhez és olyan erősen figyelt, ahogy csak tudott. Nagyon magasan szálló repülőgép zümmögését hallotta.

– Egy hang? Olyan dongásféle?

– Igen! De nem olyan, mint egy repülőgép. Inkább, mint egy méhkas. Azt hiszem, a Hátsó Részleg hátsó feléből jön.

Mocorgott az ágyban. A lámpa fényénél nem is gyereknek, hanem aggódó öregembernek látszott.

– A fejfájás egyre rosszabb és rosszabb, és egyre hosszabb és hosszabb, mert folyton nézetik velük a pöttyöket… tudod, a fényeket… és folyton csak adják nekik a szurikat, és nézetik velük a filmeket…

– És a csillagszóró – tette hozzá Luke. – Azért nézik, mert az a kioldógomb.

– Mi?

– Semmi. Aludj.

– Szerintem nem fogok tudni.

– Próbáld meg.

Átkarolta Averyt, és a mennyezetet bámulta. Eszébe jutott egy bánatos régi dal, amelyet az anyja énekelt néha: Vagyok holtig a tied, elvitted a szívemet. S ha a legjobb a tied, a többit is viheted.

Luke egyre biztosabb lett abban, hogy pontosan ezért vannak itt: hogy elvegyék tőlük azt, ami a legjobb bennük. Fegyvert csinálnak belőlük, és addig használják őket, amíg ki nem ürülnek. Utána átkerülnek a Hátsó Részleg hátsó felébe, és csatlakoznak a zümmögéshez… akármi is az.

Ilyesmi nincs, mondta magának. Csak hát az emberek azt mondanák, hogy olyasmi sincs, mint az Intézet, pláne Amerikában, és ha mégis lenne, kiderülne, mert manapság nem lehet titkot tartani; mindenkinek jár a szája. Ő mégis itt van. Itt vannak. Szörnyű volt, amikor a habzó szájú Harry Cross görcsökben fetrengett a menza padlóján, még szörnyűbb volt az ártatlan kislány az elferdült fejével, a semmibe bámuló, üveges szemével, de Luke nem tudott szörnyűbbet elképzelni a folyamatos erőszaknál az elme ellen, addig, amíg bele nem olvad a méhkas kollektív zúgásába. Avester szerint ma éjjel csaknem megtörtént Irisszel, és hamarosan ugyanez történik Nickyvel, a lányok bálványával, és az aranyszájú George-dzsal.

És Kalishával.

Végül elaludt. Mire felébredt, rég elmúlt a reggeli ideje, és egyedül feküdt az ágyban. Átrohant Avery szobájába, biztosra vette, mit talál, de Avester plakátjai még a falakon voltak és G. I. Joe-figurái az asztalon álltak, ezen a reggelen csatárláncban.

Fellélegzett, azután összerándult, mert tarkón csapták. Odafordult, és meglátta Winonát (családneve Briggs).

– Vegyél föl valamit, fiatalember. Nem érdekel semmiféle hímnemű alsóban, amíg be nem töltötte minimum a huszonkettőt és nem kigyúrt. Te pedig egyik se vagy.

Kivárta, hogy a fiú elindul-e. Luke beintett neki (jó, a melléhez szorított kézzel, ahelyett, hogy Winona pofájába nyomta volna, de még így is jólesett), majd visszatért a szobájába felöltözni. Távolabb, ott, ahol a folyosó keretezett egy másikat, meglátta a Dandux mosodai kosarat. Lehetett Jolene-é vagy valamelyik másik takarítónőé is, akik mostanában bukkantak fel, amióta egyfolytában érkeztek a „vendégek”, mégis tudta, hogy ez Maureené. Érezte. Maureen visszajött.

8

Amikor tizenöt perc múlva meglátta, arra gondolt, hogy ez az asszony betegebb, mint valaha.

Az ikrek szobáját takarította, levette a Disney hercegek és hercegnők posztereit, és gondosan elrakta őket egy kartonpapír dobozba. A kis G-k ágyát már lehúzta, a cihák rákerültek a kosárban a szennyeshalomra.

– Hol van Gerda? – kérdezte Luke. Azt is szerette volna tudni, hova lett Greta és Harry, a többieket nem is említve, akik belehalhattak a baromállat kísérletezgetésükbe. Talán van valahol egy krematórium a pokolnak ebben a bugyrában? Talán az F szinten? Ha igen, csúcstechnológiás szűrője lehet, különben megérezte volna az elégetett gyermekek füstjét.

– Ne tegyél föl kérdéseket, akkor nem válaszolok hazugságokat. Eredj innen, fiam, és törődj a magad dolgával. – Maureen hangja éles, nyers és elutasító volt, de csak álcázásra szolgált. Olykor az alacsony szintű telepátia is hasznos lehet.

Luke az étkezőben kivett egy almát a gyümölcsöstálból, és vásárolt egy csomag sodortat (FÜSTÖLJ, MINT APU!) az egyik automatából. A csomag cigirágó miatt hiányozni kezdett neki Kalisha, ugyanakkor sokkal közelebb érezte magához. Kilesett a játszótérre, ahol nyolc-tíz srác használta a felszerelést – telt ház volt az ő érkezéséhez képest. Avery a trambulint körülvevő szivacson ült, lecsukott szemmel, lekókadt fejjel, és mélyen aludt. Luke nem csodálkozott. Nehéz éjszakája volt a kis csipisznek.

Valaki keményen, de nem barátságtalanul a vállára csapott. Megfordult, és meglátta Stevie Whipple-t, az egyik új srácot.

– Apám, de pocsék volt az este! – mondta Stevie. – Tudod, a nagy vörös meg a kislány.

– Nekem mondod?

– Azután ma reggel jöttek azok a vörös egyenruhások, és elvitték azt a punk-rock csajt a Hátsó Részlegbe.

Luke néma rémülettel meredt Stevie-re.

– Helent?

– Ja, őt. Szar ez a hely. – Stevie a játszótérre sandított. – Bár lenne egy sugárhajtású csizmám. Úgy elhúznék, hogy csak úgy recsegne.

– Csizma és egy bomba – felelte Luke.

– Mi?

– Bombát a szarháziaknak, utána repülhetsz.

Stevie ezen úgy elgondolkodott, hogy holdvilágképe egészen belebambult, azután elnevette magát.

– Ez jó. Igen, lebombázni, utána iszkiri. Hé, nincs véletlenül egy fölös zsetonod? Ilyenkor meg szokok éhezni, és nem vagyok odáig az almáért. Jobb szeretem a Twixet. Vagy a Funyunt. A Funyun jó.

Luke, akinek sok zsetonja volt, amióta fényezte a jókisfiú-imázsát, adott Stevie Whipple-nek hármat, és azt tanácsolta, hogy üsse ki magát.

9

Eszébe jutott, amikor először látta Kalishát, és talán ennek emlékére bement, leült a fagylaltgép mellé, és az egyik cigirágót a szájába dugta. A másodiknál tartott, amikor Maureen trappolt arra a kosarával, amely most friss lepedőkkel és párnahuzatokkal volt tele.

– Hogy van a háta? – kérdezte Luke.

– Rosszabb, mint valaha.

– Sajnálom. Szar ügy.

– Szedem a tablettákat. Segítenek. – Előrehajolt, megmarkolta a sípcsontját, hogy az arca közel legyen Luke-éhoz.

A fiú odasúgta:

– Elvitték a barátnőmet, Kalishát. Nickyt és George-ot. Helent csak ma. – A legtöbb barátja eltűnt. Na és ki lett az Intézet nagyidőse? Ki más, mint Luke Ellis?

– Tudom – suttogta vissza az asszony. – Voltam a Hátsó Részlegben. Többé nem találkozhatunk és beszélgethetünk itt, Luke. Gyanakodni fognak.

Logikusan hangzott, mégis valahogy furcsa volt. Joe-hoz és Hadadhoz hasonlóan Maureen is folyton dumált a srácokkal, és adott nekik zsetont, ha volt miből adnia. Vagy nincsenek más helyek, holtsávok, ahol a lehallgatók nem működnek? Kalisha így gondolta.

Maureen fölállt, nyújtózott, a keresztcsontjára tapasztotta a tenyerét, és normális hangon folytatta:

– Egész nap itt akarsz ülni?

Luke beszippantotta a szájába a cigaretta kilógó felét, szétrágta, majd fölállt.

– Várj, itt egy zseton. – Az asszony előhúzott egyet az egyenruhája zsebéből, és odaadta. – Vegyél rajta valami finomat.

Luke visszaballagott a szobájához, és elterült az ágyán. Összegömbölyödött, és kisimította a szorosan összehajtogatott, négyszögletes noteszlapot, amelyet a zsetonnal együtt kapott. Maureen kézírása reszketeg és régimódi volt, de nem csak ezért lehetett nehezen olvasni. Bolhabetűk voltak. Maureen margó nélkül teleírta a papír egyik oldalát, és a másikat is félig. Luke-nak erről eszébe jutott valami, amit Mr. Sirois mondott irodalomórán Ernest Hemingway legjobb novelláiról: A sűrítés csodái. Ez érvényes volt erre az üzenetre is. Hány vázlatba kerülhetett Maureennak, hogy lepárolja a lényeget egyetlen kis papírszeletre? Megcsodálta tömörségét, noha közben már kezdte érteni, mit is csinált Maureen, és kicsoda ő.

Luke, meg kell szabadulnod ettől az Üzenettől, miután elolvastad. Mintha Isten küldött volna téged, mint Utolsó Lehetőséget, hogy legalább egy kicsit jóvátegyek a Rosszból, amiket elkövettem. Beszéltem Leah Finkkel Burlingtonban. Minden, amit mondtál, így Igaz, és Minden Rendben lesz a pénzzel, amivel tartozom. Az már nem annyira van Rendben, hogy attól fáj a hátam, amitől félek. DE most, hogy a spórolt $$$ biztonságban van, „kiszállhatok”. Mód van rá, hogy eljuttassák a Fiamnak, és így Egyetemre menjen. Sosem fogja megtudni, hogy tőlem származik a pénz & én ezt így is akarom. Sokkal tartozom neked!! Luke, neked ki kell jutnod innen. Hamarosan a Hátsó Részlegbe kerülsz. Te „rózsaszín” vagy, és ha abbahagyják a tesztelést, legföljebb 3 napod marad. Adni akarok neked valamit és nagyon Fontos Dolgokat kell elmondanom, de nem tudom, hogyan, csak a Fagylaltgép biztonságos & ott túl sokat tartózkodtunk. Magam miatt nem izgulok, de nem akarom, hogy elveszítsd az Egyetlen Lehetőségedet. Bár sose tettem volna meg, amit tettem, vagy sose láttam volna ezt a Helyet. A gyerekre gondoltam, akiről lemondtam, de ez nem Mentség. Most már túl késő. Szeretném, ha nem a Fagylaltgépnél beszélnénk, de lehet, hogy meg kell kockáztatni. KÉRLEK, szabadulj meg ettől az üzenettől és LÉGY ÓVATOS, Luke, nem miattam, az én életem hamarosan véget ér, de magad miatt. KÖSZÖNÖM, HOGY SEGÍTETTÉL. Maureen A.

Szóval Maureen spicli: kihallgatta biztonságosnak hitt helyeken a srácokat, azután elfutott Sigsbyhez (vagy Stackhouse-hoz) a megsúgott információmorzsákkal. Lehet, hogy nem is ő az egyetlen; a két barátságos felügyelő, Joe és Hadad ugyancsak spiclik lehetnek. Júniusban Luke gyűlölte volna Maureent ezért, de most már július volt, és ő sokkal öregebb lett.

Bement a fürdőszobába, és belepottyantotta Maureen üzenetét a vécébe, miután letolta a nadrágját, úgy, ahogy annak idején Kalishánál csinálta. Mintha száz éve történt volna.

10

Aznap délután Stevie Whipple javasolta, hogy játsszanak kidobóst. A legtöbb srác beszállt, de Luke visszautasította. A szekrényhez ment, kiszedte a sakktáblát, és újrajátszotta a sokak által minden idők legjobb mérkőzésének tartott partit, amely 1965-ben Koppenhágában zajlott le Jakov Esztrin és Hans Berliner között. Negyvenkét lépés, klasszikus játék. Ide-oda lépkedett, fehér-fekete, fehér-fekete, fehér-fekete, az emlékezet végezte a munkát, miközben elméje Maureen üzenetével foglalkozott.

Gyűlöletes gondolat, hogy Maureen tégla, de megértette az indokait. Vannak itt mások is, akikben legalább nyomokban megmaradt a tisztesség, de aki ilyen helyen dolgozik, annak tönkremegy az erkölcsi iránytűje. Kárhozottak, akár tudnak róla, akár nem. Maureen is az lehet. Most azonban csak az számít, valóban ismer-e Maureen egy kiutat innen. Ehhez úgy kell átadnia az információt Luke-nak, hogy föl ne keltse Mrs. Sigsby vagy a Stackhouse (keresztneve: Trevor) nevű pofa gyanúját. Volt még egy járulékos kérdés, hogy lehet-e bízni Maureenban. Luke úgy gondolta, igen. Nem csupán azért, mert ő kisegítette Maureent a kutyaszorítóból, de azért is, mert az asszony hangja olyan kétségbeesett volt, mint azé, aki eldöntötte, hogy minden zsetonját felteszi a következő fordulatra. Mellesleg Luke-nak sem volt választása.

Avery volt az egyik játékos a körön belül, és valaki egyenesen képen találta a labdával. A kisfiú leült és sírni kezdett. Stevie Whipple felsegítette, és megnézte az orrát.

– Nem vérzik, nincs semmi baj. Miért nem mész oda és ülsz le Luke mellé?

– Vagyis kiestem – mondta Avery még mindig szipogva. – Oké. Még mindig…

– Avery! – kiáltotta Luke. Fölemelt néhány zsetont. – Kérsz egy kis mogyoróvajas kekszet és kólát?

Avery odaügetett, már el is felejtette az ütést.

– Persze!

Bementek az étkezőbe. Avery becsúsztatott egy zsetont az automata nyílásába, és amikor lehajolt, hogy kihalássza a csomagot a tálcáról, Luke is lehajolt vele együtt, és a fülébe súgta:

– Akarsz segíteni, hogy kijussak innen?

Avery fölemelte a csomagot.

– Kérsz? – Luke agyában kigyúlt, majd kialudt a szó: Hogyan?

– Csak egyet, a többi a tied – mondta Luke és három szóval válaszolt: Ma este elmondom.

Két párbeszéd folyt, egy fennhangon, egy gondolatban. És ez így fog működni Maureennal is.

Legalábbis remélhetőleg.

11

Másnap reggeli után Gladys és Hadad levitték Luke-ot a tartályhoz, ahol átadták Zeke-nek és Dave-nek.

– Itt teszteket csinálunk – mondta Zeke Ionidis –, de itt szoktuk víz alá nyomni a rossz fiúkat és lányokat is, akik nem mondanak igazat. Igazat fogsz mondani, Luke?

– Igen – felelte ő.

– Telep lettél?

– Micsoda? – Pontosan tudta, mire céloz Zeke, a Zakkant.

– Telep. TP. Érted?

– Nem, én TK vagyok, nem emlékszik? Kanalakat meg ilyesmit mozgatok. – Megpróbált mosolyogni. – De meghajlítani nem tudom őket. Próbáltam.

Zeke a fejét rázta.

– Ha TK vagy, és látod a pöttyöket, akkor telep lettél. Ha TP vagy, látod a pöttyöket, és tudsz kanalakat mozgatni. Ez így működik.

Fogalmad sincs, hogy működik, gondolta Luke. Egyiküknek sincs. Emlékezete szerint valaki – talán Kalisha, talán George – figyelmeztette, hogy tudni fogják, ha hazudik a pöttyökről. Sejtette, hogy ez igaz, talán az EEG mutatja ki, de hogy ezek is tudnák? Nem tudják. Zeke blöfföl.

– Láttam kétszer pöttyöket, de nem tudok gondolatot olvasni.

– Hendricks és Evans szerint tudsz – közölte Dave.

– Tényleg nem tudok. – A legőszintébb tekintetével nézett rájuk.

– Majd kiderítjük, mi az igazság – felelte Dave. – Vetkőzni, pajtás.

Nem lévén választása, Luke levetkőzött, és belépett a tartályba. Kétszer két méteres volt, kábé másfél méter mély. A víz kellemesen hűvös. Eddig jó.

– Egy állatra gondolok – mondta Zeke. – Mi az?

Macska volt. Luke nem a képet látta, hanem a szót, akkora nagy és fényes betűkkel, mint a Budweiser felirat a kocsma ablakában.

– Nem tudom.

– Jól van, pajtás, ha így akarsz játszani. Vegyél mély levegőt, merülj le, és számolj tizenötöt. Minden szám után mondj egy hejhó-t. Egy hejhó, kettő hejhó, három hejhó, és így tovább.

Luke számolt. Amikor kibukkant, Dave (családneve ismeretlen, legalábbis mostanáig) megkérdezte, hogy ő milyen állatra gondolt. Luke látta fejben a KENGURU szót.

– Nem tudom. Mondtam, hogy TK vagyok, nem TP. Még csak nem is TK-pozitív.

– Merülj le – parancsolta Zeke. – Harminc másodperc, minden szám után hejhó. Mérem az időt, pajtás.

A harmadik merülés negyvenöt másodpercig tartott, a negyedik egy teljes percig. Áttértek az állatokról a gondozókra: Gladys, Norma, Pete, Priscilla.

– Nem tudom! – üvöltötte Luke, miközben kitörölte a szeméből a vizet. – Nem értik?

– Azt értem, hogy most egy és negyed percig merülsz – válaszolta Zeke. – Miközben számolsz, gondold végig, meddig tudod ezt csinálni. Csak rajtad múlik, pajtás.

Miután hatvanhetet számolt, Luke megpróbált feljönni. Zeke megragadta a fejét és visszanyomta. Egy perc tizenöt másodperckor bukkant föl zihálva, dübörgő szívvel.

– Milyen csapatra gondolok? – kérdezte Dave, és Luke agyában kigyúlt a fényreklám: VIKINGS.

– Nem tudom!

– Hülyeség – mondta Zeke. – Menjünk föl egy harmincra.

– Ne! – mondta Luke, és befelé csobogott a tartályba. Igyekezett nem pánikba esni. – Nem bírom!

Zeke a szemét forgatta. – Ne nyavalyogj. A kagylóhalászok kilenc percig bírják a víz alatt. Én csak kilencven másodpercet mondtam. Hacsak meg nem mondod Dave bácsikádnak, hogy mi a kedvenc csapata.

– Nem a bácsikám, és nem bírom megtenni. Engedjenek ki! – Hozzátette, bár nem akarta: – Kérem!

Zeke lecsatolta a sokkolóját, és látványos mozdulattal beállította a maximumra.

– Akarod, hogy a vízhez érintsem? Ha megteszem, úgy fogsz táncolni, mint Michael Jackson. Most pedig gyere ide.

Nem lévén választása, Luke elindult a tartály széléhez. Vicces, mondta róla Richardson.

– Még egy esély – mondta Zeke. – Mire gondol?

Vikings, a minnesotai Vikings, az én otthoni csapatom.

– Nem tudom.

– Jól van – mondta Zeke sajnálkozva. – Luke búvárkadét most lemerül.

– Várj, adj neki néhány másodpercet, hogy felkészüljön – szólt közbe Dave. Aggodalmasnak tűnt és ez aggasztotta Luke-ot. – Szívd tele a tüdődet levegővel, Luke. És próbáld megőrizni a nyugalmadat. Ha a szervezeted pánikba esik, több oxigént fogyaszt.

Luke fél tucatszor beszívta és kifújta a levegőt, majd lemerült. Zeke utánanyúlt, és belemarkolt a hajába. Nyugi, nyugi, nyugi, gondolta Luke. Egyidejűleg azt is gondolta: te geci Zeke, te geci, gyűlölöm a szadista fajtádat!

Kilencven másodperc után zihálva merült föl. Dave megtörölte az arcát egy törülközővel.

– Hagyd ezt abba – mormolta Luke fülébe. – Csak mondd meg, mire gondolok. Most egy filmsztárra.

MATT DAMON, jelezte a kocsmai reklám.

– Nem tudom. – Luke sírni kezdett, könnyek peregtek vizes arcán.

– Jól van – mondta Zeke. – Akkor menjünk föl egy perc negyvenötre. Száz és öt nagy másodperc, és ne felejtsd el a hejhó-t a számok között. Kagylóhalászt nevelünk belőled.

Luke ismét hiperventilált, de mire százig ért fejben, biztosra vette, hogy ki fogja nyitni a száját, belélegzi a vizet. Akkor kihúzzák, magához térítik, és kezdik elölről. Addig csinálják, amíg azt nem mondja, amit hallani akarnak, vagy meg nem fullad.

Végül eltűnt a kéz a hajából. Felbukkant, lihegett és köhögött. Időt adtak neki, hogy magához térjen, azután Zeke azt mondta:

– Hagyjuk az állatokat, a csapatokat meg a többit. Annyit mondj: „telep vagyok”, és abbahagyjuk.

– Jól van! Jól van, telep vagyok!

– Remek! – kiáltotta Zeke. – Haladás! Milyen számra gondolok?

Az ablakban a 17 ragyogott.

– Hat – mondta Luke.

Zeke berregett, mint a csengő a tévévetélkedőkben.

– Sajnálom, tizenhét. Ez alkalommal két perc.

– Ne! Nem bírom! Kérem!

– Ez az utolsó, Luke – mondta halkan Dave.

Zeke olyan erősen meglökte a cimborája vállát, hogy az majdnem felborult.

– Ne mondj neki olyat, ami nem igaz. – Visszafordult Luke-hoz. – Adok harminc másodpercet, hogy teleszívd magad levegővel, azután lemerülsz. Olimpiai búvárcsapat, bébi.

Nem volt választása. Luke gyorsan lélegzett, de még messze járt a harminctól, amikor Zeke belemarkolt a hajába, és lenyomta.

Luke kinyitotta a szemét, és a tartály fehér oldalát nézte. A festéket pár helyen megkarcolták; talán más gyerekek, akik ugyancsak átestek ezen a kínzáson, amelyet szigorúan a rózsaszínűeknek tartottak fenn. Hogy miért? Hát nem nyilvánvaló? Mert Hendricks és Evans azt gondolja, hogy a paraképességek kiterjeszthetők, és a rózsaszínűek feláldozhatók.

Terjeszt, áldoz, gondolta. Terjeszt, áldoz. Nyugalom, nyugalom, nyugalom.

Bár a legjobb igyekezete szerint próbált valami zen-szerű állapotba jutni, a tüdeje végül levegőt követelt. Zen-szerű állapota, amely eleve nem volt igazán zen-szerű, összeroppant, amikor arra gondolt, hogy ha túléli ezt, akkor két perc tizenötre kényszerítik, azután két perc harmincra, azután…

Vergődni kezdett. Zeke lent tartotta. Luke megvetette a lábát és fölfelé nyomta magát, csaknem sikerült is kibukkannia, de Zeke a másik kezével is belenyúlt a vízbe, és ismét lenyomta. Visszatértek a pöttyök, a szeme előtt villogtak, megrohanták, visszahúzódtak, ismét megrohanták. Pörögni kezdtek, mint egy megveszett körhinta. A Stasi-fények, gondolta Luke. Úgy fogok megfulladni, hogy közben a…

Zeke felrántotta a hajánál fogva. Fehér köpenye átázott, mereven nézett Luke-ra. – Újra lenyomlak, Luke. Újra és újra és újra. Addig nyomlak le, amíg meg nem fulladsz, azután magadhoz térítünk, és újból lenyomlak, majd újra magadhoz térítünk. Utolsó lehetőség: milyen számra gondolok?

– Nem… – Luke vizet hányt. – …tudom!

Zeke talán öt másodpercig bámulta mereven. Luke állta a nézését, noha a szeme tele volt könnyekkel. Azután Zeke azt mondta:

– Picsába az egésszel, és picsába veled is, pajtás. Dave, töröld meg és küldd vissza. Látni se bírom a picsafejét.

Elment, bevágta az ajtót.

Luke kimászott a medencéből, megtántorodott, csaknem elesett. Dave elkapta, adott neki egy törülközőt. Luke megtörölközött, majd olyan gyorsan öltözött föl, ahogy bírt. Minél messzebb akart lenni ettől az embertől és ettől a helytől, de félholtan is megmaradt a kíváncsisága.

– Miért olyan fontos ez? Miért olyan fontos, amikor még csak nem is ezért vagyunk itt?

– Honnan tudod, miért vagy itt? – kérdezte Dave.

– Mert nem vagyok hülye, azért.

– Jobb lenne, ha tartanád a szádat, Luke – figyelmeztette Dave. – Kedvellek, de ez nem jelenti azt, hogy hallani akarom a szájalásodat.

– Akármire jók is ezek a pöttyök, semmi közük ahhoz, hogy TP és TK vagyok-e egyszerre. Mit művelnek itt? Még csak nem is tu…

Dave akkora pofont kevert le neki, hogy elesett, és beleült a padlón levő pocsolyába, amitől átázott a farmerja.

– Nem azért vagyok itt, hogy válaszoljak a kérdéseidre. – Lehajolt hozzá. – Tudjuk, mit csinálunk, nagyokos! Pontosan tudjuk, mit csinálunk! – Felrántotta Luke-ot. – Volt itt egy kölyök tavaly, aki három és fél percet bírt ki. Seggfej volt, de legalább tökös gyerek!

12

Avery aggodalmasan lépett be a szobájába, de Luke arra kérte, menjen ki, egy ideig egyedül kell maradnia.

– Ugye, rossz volt? – kérdezte Avery. – A tartály. Sajnálom, Luke.

– Kösz. Most menj el. Később beszélünk.

– Rendben.

Avery távozott, az ajtót óvatosan csukta be maga mögött. Luke a hátán feküdt, és igyekezett nem újraélni az alámerítés végtelen perceit, de nem járt sikerrel. Folyton azt várta, mikor térnek vissza a fények, ugrálva, cikázva, szédítő örvényekben. Amikor nem jöttek, kezdett megnyugodni. Volt egy gondolata, erősebb az összes többinél, még a félelménél is, hogy visszajönnek a pöttyök… és nem mennek el többé.

Ki innen. Ki kell jutnom innen. Ha nem leszek képes, meg kell halnom, mielőtt átvisznek a Hátsó Részlegbe, és mindenemet elveszik.

13

A rovarok zöme a júniussal együtt eltűnt, ezért dr. Hendricks az igazgatóság előtt találkozott Zeke Ionidisszel, ahol egy pad állt egy árnyas tölgyfa alatt. A közeli rúdon a csillagos-sávos lobogó hullámzott lustán a könnyű nyári szélben. Dr. Hendricks térdén Luke aktája hevert.

– Szóval biztos – mondta Zekének.

– Totál. Úgy rémlik, ötször-hatszor mártottam meg a kis gecit, a maga utasításának megfelelően minden esetben tizenöt másodperccel növelve az adagot. Ha tudna gondolatot olvasni, megtette volna, és ezt lefogadhatja. Ezt egy haditengerészeti különítményes se bírta volna ki, pláne egy kölyök, akinek hat szál szőre sincs a tökén.

Hendricksnek láthatólag kedve lett volna forszírozni a kérdést, de aztán csak sóhajtott és megrázta a fejét.

– Jól van. Ezt még kibírjuk. Most már bőven vannak rózsaszínűek, és még több várható. A bőség zavara. De ez akkor is csalódás. Reménykedtem ebben a fiúban.

Kinyitotta a dossziét, amelyen jobbra fent kis rózsaszín pötty díszlett. Kivette a tollat a zsebéből és átlósan áthúzta az első oldalt.

– Legalább egészséges. Evans kiállította a bizonyítványát. Az a Benson nevű idióta lány nem tudta megfertőzni a bárányhimlővel.

– Hát nem volt beoltva ellene? – kérdezte Zeke.

– Beoltották, de a lánynak gondja volt rá, hogy adjon neki egy nyelvest. És ő elég súlyos beteg volt. Nem kockáztathattunk. Kizárt. Fő a biztonság.

– Mikor megy át a Hátsó Részlegbe?

Hendricks halványan elmosolyodott.

– Alig várja, hogy megszabaduljon tőle, mi?

– Ja – bólintott Zeke. – A Benson csaj talán nem fertőzte meg bárányhimlővel, de Wilholm átadta neki a kabbe-vírust.

– Azonnal jön, amint zöld jelzést kapok Heckle-től és Jeckle-től.{7}

Zeke úgy tett, mintha megborzongana.

– Az a kettő! Brrr. Kilel a hideg!

Hendricks nem nyilvánított véleményt a Hátsó Részleg orvosairól.

– Biztos benne, hogy a fiú nem telepata?

Zeke megveregette a vállát.

– Totálisan, doki. Ezt lefogadhatja.

14

Miközben Hendricks és Zeke az ő jövőjéről beszélgettek, Luke éppen ebédelni indult. A tartály nemcsak halálra rémítette, de iszonyúan meg is éhezett tőle. Amikor Stevie Whipple megkérdezte, hol volt, és mi a baj, csak a fejét rázta. Nem akart beszélni róla. Se most, se máskor. Úgy vélte, ilyen lehet a háború. Behívnak, mész, de nem akarsz beszélni arról, amit láttál, vagy hogy mi történt ott veled.

A fettuccine alfredo menzás változatából jól belakva ledőlt szundikálni, és valamivel jobban érezte magát, amikor fölébredt. Elment, hogy megkeresse Maureent, és rá is talált a korábban kihalt keleti szárnyban. Ezek szerint az Intézetnek hamarosan még több vendége lesz. Odament hozzá, és megkérdezte, nincs-e szüksége segítségre.

– Mert nem bánnék néhány zsetont – mondta.

– Nem, minden rendben. – Luke úgy látta, hogy az asszony szinte óránként öregszik. Halálsápadt volt az arca. A fiú azon töprengett, meddig tart, amíg valakinek szemet szúr Maureen állapota, és elveszti a munkáját. Nem szeretett arra gondolni, mi lenne az asszonnyal, ha ez bekövetkezik. Van nyugdíjas program olyan takarítónőknek, akik egyben téglák? Nem hitte.

Maureen kosarát félig megtöltötte a tiszta ágynemű. Luke azokra dobta a saját üzenetét. A matraca alá dugott jegyzetfüzet lapjára írta, amelyet a C–4-es beugrójából lopott el, egy olcsó golyóstollal együtt. A tollra a DENNISON RIVER BEND INGATLAN feliratot nyomták. Maureen lenézett az összehajtott cédulára, és egy biccentéssel nyugtázta. Luke továbbment.

Éjjel az ágyban hosszasan suttogott Averyvel, mielőtt hagyta volna elaludni. Két forgatókönyv van, mondta a kisfiúnak, kettőnek kell lennie. Úgy gondolta, hogy Avester megértette. Vagy inkább remélte.

Hosszú ideig nem bírt elaludni, hallgatta Avery szuszogását, és a szökésen töprengett. Az ötlet egyszerre tűnt képtelennek és tökéletesen lehetségesnek. Mert voltak azok a poros kamerák, és az alkalmak, amikor hagyták, hogy magányosan kószáljon, és gyűjtse az információmorzsákat. Voltak a hamis holtsávok, amelyekről Sigsby és a tányérnyalói tudtak, és volt az igazi, amelyről nem tudtak (Luke legalábbis remélte). Végül is nagyon egyszerű volt az egyenlet. Meg kell próbálni. A másik lehetősége a Stasi-fények, a filmek, a fejfájás, a csillagszóró, ami beindítja, amit beindít. És végül a zümmögés.

Ha abbahagyják a tesztelést, legföljebb 3 napod marad.

15

A következő délutánon Trevor Stackhouse meglátogatta Mrs. Sigsbyt az irodájában. Az asszony, aki egy nyitott akta fölé hajolva olvasott és jegyzetelt, oda se nézve fölemelte a mutatóujját. A férfi az ablakhoz ment, amely az épület keleti szárnyára nyílt. Ezt a részt Diákotthonnak hívták, mintha az Intézet csakugyan egy iskola campusa lenne, amely történetesen az észak-maine-i vadon legmélyén található. Stackhouse látott két-három gyereket a frissen feltöltött automaták körül. Abban a társalgóban 2005 óta nem tartottak dohányt vagy alkoholt. A keleti szárnyban rendszerint kevesen laktak, vagy éppenséggel lakatlan volt, és ha az ittenieknek cigaretta vagy ital kellett, vehettek a másik szárny automatáiból. Néhányan csak kipróbálták a lehetőséget, de megdöbbentően sokan lettek függők, rendszerint azok, akiket a leginkább nyomasztott és ijesztett életük váratlan és katasztrofális fordulata. Ezek okozták a legkevesebb problémát, mert ők nem létezhettek zseton nélkül. Karl Marx a vallást nevezte a nép ópiumának, de Stackhouse-nak más volt a véleménye. Szerinte a Lucky Strike és a cider (nőnemű vendégeik kedvence) kiválóan megfelelt erre a célra.

– Oké – csukta be az aktát Mrs. Sigsby. – A magáé vagyok, Trevor.

– Holnap további négyet hoz az Opál csoport – mondta Stackhouse. Ujjait összekulcsolta a háta mögött, és terpeszben állt. Akár egy kapitány a hajója orrában, gondolta Mrs. Sigsby. Stackhouse a védjegyének számító barna öltönyt viselte, amit Sigsby rémes ötletnek tartott nyár derekán, de Stackhouse vélhetőleg az imázsa részének tekintette.

– 2008 óta nem volt ennyi emberünk.

A férfi elfordult a látványtól, amely valójában nem érdekelte. Néha – illetve sokszor – nagyon fárasztották a gyerekek. Nem tudta, hogyan csinálják a tanárok, hiszen azok még csak nem is vághatják nyakon a pimaszokat és nem sokkolhatják az olyan lázadókat, mint a közelmúltban eltávozott Nicholas Wilholm.

– Volt idő – mondta Mrs. Sigsby –, még jóval maga és énelőttem, amikor száznál is több gyerek volt itt. Várólista volt.

– Oké, volt várólista. Jó tudni. Most miért hívatott? Az Opál csoport a helyén van, és legalább az egyik fuvar rázós lesz. Ma éjjel elrepülök. A kölyök erősen ellenőrzött környezetben van.

– Vagyis rehabon.

– Pontosan. – A magas szintű TK-k viszonylag jól beilleszkedtek a társadalomba, de a hasonlóan magas szintű TP-k gondokkal küszködtek, emiatt gyakran nyúltak a piához vagy a drogokhoz. Stackhouse szerint ezzel védekeztek a túltöltődés ellen. – Viszont megéri. Nem annyira erős, mint a Dixon fiú – az valóságos erőmű –, de megközelíti. Úgyhogy mondja meg, mi aggasztja, hadd térjek vissza a munkámhoz.

– Nem aggaszt semmi, csak felfigyeltem valamire. És ne álldogáljon mögöttem, idegesít. Húzzon ide egy széket.

Miközben a férfi a látogatók székét odahúzta az íróasztal másik oldalához, Mrs. Sigsby megnyitott egy videót a laptopján, és elindította. A videó az étkező előtti automatákat mutatta. A kép elmosódott volt, tíz másodpercenként megrándult, és időnként statikus recsegés szakította félbe. Mrs. Sigsby megállította a filmet az egyiknél.

– Az első, amire szeretném felhívni a figyelmét – mondta azon az előadói száraz hangon, amit Stackhouse megutált –, a videó minősége. Ez teljességgel elfogadhatatlan. És ugyanez igaz a térfigyelő kamerák legalább felére. Még annak a szaros kis kócerájnak Bendben is különb a kamerája a legtöbb készülékünknél. – Dennison River Bendről beszélt, és igaza volt.

– Elismerem, de mindketten tudjuk, hogy ennek a helynek az alapvető infrastruktúrája szar. A legutóbbi teljes felújítás negyven éve történt, amikor még másként mentek a dolgok ebben az országban. Minden sokkal lazább volt. Összesen két informatikusunk van, egyikük jelenleg eltávon. A számítógéppark elavult, a generátorok szintén. Maga is tudja.

Mrs. Sigsby tudta is. Nem a pénz hiányzott, inkább az, hogy nem vonhattak be külső segítséget. Más szavakkal ez volt a 22-es csapdája. Az Intézetnek meg kellett őriznie légmentes elszigeteltségét, ami a közösségi média és a hekkerek korában még bajosabb lett. Ha egyetlen pissz kijutna, az a halál csókját jelentené, úgy életfontosságú munkájuk, mint a személyzet számára. Ez megnehezítette az új dolgozók felvételét, megnehezítette a beszerzést, a javítások pedig lidércnyomásosak voltak.

– Azt a rángatózást a konyhaeszközök okozzák – mondta a férfi. – A mixerek, hulladékőrlők, a mikrohullámú sütők. Ezzel talán kezdhetek valamit.

– Talán kezdhetne valamit a gömbökkel is, amelyekbe a kamerákat beépítették. Valamit, amihez nem kell csúcstechnika. Azt hiszem, „portörlés” a neve. Takarítóink vannak.

Stackhouse az órájára nézett.

– Jól van, Trevor. Értem a célzást. – Ismét elindította a videót. Maureen Alvorson bukkant föl a kosarával. Két bentlakó kísérte: Luke Ellis és Avery Dixon, a különleges TP-pozitív, aki mostanában Ellishez járt aludni a legtöbb éjszaka. A kamera lehetett silány, de a mikrofon működött.

– Itt beszélhetünk – mondta Maureen a fiúknak. – Van itt egy mikrofon, de évek óta nem működik. Csak sokat mosolyogjatok, hogy ha bárki megnézné a videót, hadd higgye azt, hogy nekem hízelegtek a zsetonokért. Mi jár a fejetekben? De röviden.

Szünet következett. A kisfiú a karját vakargatta, az orrcimpáit morzsolgatta, azután Luke-ra nézett. Szóval Dixon csak heccből van ott. Ez Ellis ügye. Stackhouse nem csodálkozott: Ellis volt az okos. A sakkjátékos.

– Hát… – kezdte Luke. – Arról van szó, ami az étkezőben történt. Harryval és a kis G-kkel. Ez jár a fejünkben.

Maureen sóhajtott, letette a kosarat.

– Hallottam róla. Sajnálatos eset volt, de úgy hallottam, rendbe jöttek.

– Tényleg? Mindhárman?

Maureen hallgatott. Avery aggodalmasan nézett fel rá, a karjait vakargatta, az orrát nyomorgatta, általában úgy viselkedett, mint akinek pisilni kell. Végül megszólalt az asszony.

– Talán most még nincsenek rendben, legalábbis nem teljesen, hallottam, amikor dr. Evans azt mondta, hogy be kellett vinni őket a Hátsó Részleg gyengélkedőjébe. Príma gyengélkedőjük van.

– Mi mást…

– Csönd! – Maureen fölemelte a kezét, és körülnézett. A kép megreszketett, de a hang tiszta maradt. – Ne kérdezzetek a Hátsó Részlegről. Arról nem beszélhetek, csak annyit, hogy szép hely, szebb, mint az Első Részleg, és miután a lányok és fiúk eltöltenek ott egy kis időt, hazaküldik őket.

Amikor a videó kitisztult, éppen átkarolta a két fiút.

– Ezt nézze – mondta Stackhouse csodálattal. – Kurázsi mama. Igazán jó.

– Csönd! – szólt rá Mrs. Sigsby.

Luke megkérdezte, teljesen biztos-e benne Maureen, hogy Harry és Greta élnek. – Mert hát… halottnak… látszottak.

– Igen, minden srác ezt mondja! – helyeselt Avery, és kíméletlenül megcsavarta az orrát. – Harry rángatózott, és abbahagyta a lélegzést. Greta feje meg olyan furán állt a nyakán.

Maureen nem sietett; Stackhouse látta, hogy gondosan megválogatja a szavait. Egész jó hírszerző lehetne egy olyan helyen, ahol számít a hírszerzés. A fiúk nézték, és vártak.

Végül azt mondta:

– Én persze nem voltam ott, és tudom, hogy rémes lehetett, de azt kell gondolnom, hogy sokkal rosszabbnak látszott, mint amilyen volt. – Ismét megállt. Avery megint csavart egyet az orrán, és Maureen folytatta. – Ha a Cross gyereknek rohama volt, mondom, ha, akkor megkapja a kellő gyógyszereket. Ami Gretát illeti, éppen mentem el a pihenőszoba előtt, és hallottam, mikor dr. Evans azt mondja dr. Hendricksnek, hogy megrándult a nyaka. Nyilván tettek rá egy merevítőt, és a testvérének ott kell lennie vele, hogy vigasztalja.

– Jól van – mondta megkönnyebbülten Luke. – Már ha biztos benne.

– Olyan biztos, amilyen csak lehetek, ennyit mondhatok neked, Luke. Jó sok hazudozás folyik ebben a házban, de engem arra neveltek, hogy ne hazudjak az embereknek, pláne a gyerekeknek. Ezért csak azt mondhatom, biztos vagyok benne, amennyire lehet. De miért olyan fontos ez? Csak aggódtok a barátaitok miatt, vagy van valami más oka is?

Luke Averyre nézett, aki megrántotta az orrát, majd bólintott.

Stackhouse a szemét forgatta.

– Jézusom, kölyök, ha piszkálnod kell az orrodat, akkor piszkáld! Megőrjít ez az előjáték.

Mrs. Sigsby megállította a videót.

– Ez önvigasztaló mozdulat, és még mindig jobb, mintha a zacsiját markolászná. Jó sok markolászót láttam a magam idejében, lányokat éppúgy, mint fiúkat. Most pedig hallgasson. Jön az érdekes része.

– Ha mondok valamit, megígéri, hogy senkinek se mondja el? – kérdezte Luke.

Az asszony gondolkozott, Avery tovább gyötörte szegény nóziját. Azután Maureen bólintott.

Luke halkabban folytatta. Mrs. Sigsby fölerősítette a hangot.

– Néhányan arról beszélnek, hogy éhségsztrájkolni fognak. Addig nem esznek, amíg nem tudjuk biztosan, hogy a kis G-k és Harry jól vannak.

Maureen is lehalkította a hangját.

– Kik beszélik?

– Nem tudom pontosan – felelte Luke. – Néhány új.

– Mondd meg nekik, hogy ez nagyon rossz ötlet. Te okos fiú vagy, Luke, nagyon okos, nyilván ismered a megtorlás szót. Később elmagyarázhatod Averynek. – Merőn nézett a kisfiúra, aki elhúzódott tőle. és védelmezően fogta az orrát, mintha attól félne, hogy az asszony el akarja kapni, sőt akár le is tépheti. – Most mennem kell. Nem akarom, hogy bajba kerüljetek, és én se akarok bajba kerülni. Ha valaki kérdezi, miről beszéltünk…

– Hízelegtünk, hogy adjon több zsetont – mondta Avery. – Vettük.

– Jól van. – Az asszony felpillantott a kamerára, elindult, azután visszafordult. – Hamarosan kikerültök innen, és hazajuttok. Addig is legyetek okosak. Ne hintáztassátok a csónakot.

Felkapott egy porrongyot, gyorsan letörölte az üdítős automata adagolótálcáját, azután fogta a kosarát, és távozott. Luke és Avery egy-két pillanatig még ácsorogtak, azután ugyancsak elindultak. Mrs. Sigsby kikapcsolta a videót.

– Éhségsztrájk – mosolyodott el Stackhouse. – Ez új.

– Igen – bólintott Mrs. Sigsby.

– Már maga a gondolat is rettegéssel tölt el. –A férfi mosolya vigyorrá szélesült. Siggers talán rosszallja, de akkor is muszáj volt vigyorognia.

Meglepetésére az asszony fölnevetett. Mikor hallotta utoljára nevetni? A helyes válasz az volt, hogy soha.

– Azért ez vicces. Növésben levő gyerekek a legkevésbé alkalmasak az éhségsztrájkra. Valóságos zabagépek. De igaza van, ez valami új a nap alatt. Mit gondol, melyik újnak az ötlete volt?

– Menjen már. Egyiküké se. Csak egy olyan kölykünk van, aki elég okos ahhoz, hogy egyáltalán tudja, mi az éhségsztrájk, és ő már csaknem egy hónapja itt tartózkodik.

– Igen – helyeselt az asszony. – És örülök majd, amikor kikerül az Első Részlegből. Wilholm bosszantó volt, de legalább kimutatta a dühét. Ellis viszont… sunyi. Nem szeretem a sunyi gyerekeket.

– Mikor megy?

– Vasárnap vagy hétfőn, ha Hallas és James a Hátsó Részlegben egyetért. Márpedig azt fogják tenni. Hendricks gyakorlatilag végzett vele.

– Jó. Foglalkozik ezzel az éhségsztrájkkal, vagy annyiban hagyja? Én azt javasolnám, hogy hagyja. Természetes halált fog halni, ha egyáltalán megtörténik.

– Azt hiszem, foglalkozom vele. Ahogy mondja, mostanában sok a lakónk, és hasznos lehet, ha legalább egyszer beszélek az egész társasággal.

– Ha megteszi, Ellis valószínűleg kitalálja, hogy Alvorson tégla. Tekintve a kölyök intelligenciáját, ez nem jelent neki problémát.

– Nem számít. Néhány napon belül elmegy, és orrfacsargató kispajtása hamarosan követi. Most pedig, ami a kamerákat illeti…

– Írok egy emlékeztetőt Andy Fellowesnak, mielőtt ma este elmegyek, és amint visszajöttem, elsőnek kerítünk rájuk sort. – Előrehajolt, összekulcsolta ujjait, belefúrta barna pillantását az asszony acélszürke szemébe. – Közben lazítson kicsit. Gyomorfekélyt fog kapni. Naponta egyszer emlékeztesse magát, hogy gyerekekkel, és nem nehézfiúkkal van dolgunk.

Mrs. Sigsby nem válaszolt, mert tudta, hogy a férfinak igaza van. Akármilyen okos is Luke Ellis, azért csak gyerek, és miután eltölt egy bizonyos időt a Hátsó Részlegben, még mindig gyerek lesz, de már egyáltalán nem okos.

16

Amikor Mrs. Sigsby aznap este karcsún, egyenes tartással, bíbor kosztümben, szürke blúzban, nyakában egyetlen gyöngysorral belépett az étkezőbe, nem kellett kanállal kocogtatnia egy poháron, hogy figyeljenek rá. Tüstént abbamaradt a beszélgetés. A technikusok és gondozók odacsődültek a nyugati szárnyba vezető ajtóhoz. Még a konyhai személyzet is előjött, és megálltak a salátabár mögött.

– Mint azt sokan tudjátok – mondta Mrs. Sigsby kellemes és erős hangon –, két napja sajnálatos baleset történt itt az ebédlőben. Pletykák és híresztelések keltek szárnyra arról, hogy két gyerek meghalt a baleset következtében. Ez egyáltalán nem igaz. Mi itt az Intézetben nem ölünk gyerekeket.

Végignézett rajtuk. A gyerekek az ételről megfeledkezve, tágra nyílt szemmel néztek rá vissza.

– Arra az esetre, ha egyesek a gyümölcskoktéljukra összpontosítottak volna, és nem figyeltek volna rám, hadd ismételjem meg a kijelentésemet: mi nem ölünk gyerekeket. – Elhallgatott, kivárva, hogy ezt mindenki felfogja. – Nem kértétek, hogy itt lehessetek. Ezt mindnyájan megértjük, de nem kérünk bocsánatot érte. Azért vagytok itt, hogy szolgáljátok nem csupán a hazátokat, de az egész világot. Amikor véget ér a szolgálatotok, nem kaptok érdemrendet. Nem rendeznek díszszemlét a tiszteletetekre. Nem fogjátok tudni, mennyire szívből hálásak vagyunk nektek, mert mielőtt távoztok, emlékeiteket az Intézetről deleálni fogják. Ha valaki nem ismerné ezt a szót: deleálni azt jelenti, hogy törölni. – Egy pillanatra belenézett Luke szemébe, és a tekintete azt mondta: De te persze ismered. – Kérlek, értsétek meg, hogy mindettől függetlenül hálásak vagyunk nektek. A nálunk töltött időben tesztelni fognak benneteket, és lehet, hogy néhány tesztet keménynek találtok, de túl fogjátok élni, és visszatértek a családotokhoz. Még sosem vesztettünk el egyetlen gyermeket sem.

Ismét elhallgatott, várta, hogy valaki válaszoljon vagy tiltakozzon. Wilholm megtette volna, de Wilholm már elment innen. Ellis nem tette meg, mert az egyenes válasz nem az ő stílusa. Sakkozó lévén jobban szerette a sunyi húzásokat a frontális támadásnál. Sokat ér majd vele.

– Harold Cross rövid rohamot kapott a látótér- és látásélesség- vizsgálattól, amelyet azok, akik már átestek rajta, „pöttyöknek” vagy „fényeknek” hívnak. Akaratlanul megütötte Greta Wilcoxot, aki, és ebben bizonyára valamennyien egyetértünk, csodálatra méltóan igyekezett megnyugtatni. Ő súlyos nyakficamot szenvedett, de rendbe jön. Vele van a testvére is. A Wilcox ikreket és Haroldot a jövő héten hazaküldik, és mi bizonyosan egyhangúlag minden jót kívánunk nekik.

A tekintete ismét megkereste Luke-ot, aki a hátsó falnál ült egy asztalnál. Vele volt a kis barátja. Dixon tátott szájjal bámult, de legalább egy időre békén hagyta az orrát.

– Ha bárki ennek az ellenkezőjét mondaná, biztosra vehetitek, hogy az illető hazudik, és a hazugságokat azonnal jelentenetek kell valamelyik gondozónak vagy technikusnak. Megértettétek?

Csönd volt, amelyet még egyetlen ideges köhentés sem szakított meg.

– Ha megértettétek, szeretném, ha azt mondanátok: „Igen, Mrs. Sigsby.”

– Igen, Mrs. Sigsby – válaszolták a gyerekek.

Mrs. Sigsby halványan elmosolyodott.

– Azt hiszem, ennél többre vagytok képesek.

– Igen, Mrs. Sigsby!

– Több meggyőződéssel!

– IGEN, MRS. SIGSBY! – Ez alkalommal a konyhások, a technikusok és a gondozók is csatlakoztak.

– Jól van. – Mrs. Sigsby mosolygott. – Nincs is párja egy jó, helyeslő kiáltásnak, ha meg kell tisztítani a tüdőt és az agyat, ugye? Most pedig folytassátok a vacsorát. – A fehér köpenyes konyhásokhoz fordult. – Lefekvés előtt mindenkinek desszert jár, amennyiben Doug séf tud szolgálni süteménnyel és fagylalttal.

Doug séf kört formált a mutató- és hüvelykujjával. Valaki tapsolni kezdett. Mások csatlakoztak hozzá. Mrs. Sigsby jobbra-balra biccentve megköszönte a tapsot, majd emelt fővel, és apró, szabatos ívekben lóbált kezekkel távozott az étkezőből. Száján még most is ott ült a félmosoly, amelyet Luke Mona Lisa-mosolynak hívott. A fehér köpenyesek félrehúzódtak az útjából.

Avery még mindig tapsolva odahajolt Luke-hoz és azt súgta:

– Minden szava hazugság volt.

Luke alig észrevehetetlenül bólintott.

– A szemét kurva – mondta Avery.

Luke ugyanúgy bólintott, és rövid üzenetet küldött gondolatban: Tapsolj tovább.

17

Éjszaka Luke és Avery egymás mellett feküdtek Luke ágyában, miközben az Intézet leengedett egy újabb éjszakára.

Avery suttogva elismételt mindent, amit Maureen mondott, valahányszor ő az orrát nyomorgatva jelezte, hogy küldheti az üzenetet. Luke félt, hogy Maureen talán nem érti meg a levelet, amit ő a kosárba ejtett (öntudatlan kis előítélet, talán a takarítónők barna uniformisa tette, ezen még dolgoznia kell), de Maureen kiválóan értette, és lépésről lépésre tájékoztatta Averyt. Bár Luke azt gondolta, hogy Avester finomabb jelzést is választhatott volna, a dolog láthatólag bevált. Ebben kellett reménykednie. Ha a lista jó, egyetlen kérdés marad: működik-e az első lépés, ami az otrombaságig egyszerű?

Hanyatt feküdtek, és a sötétet bámulták. Luke tizedszer – vagy talán tizenötödször – gondolta át a lépéseket, amikor Avery berontott az agyába három szóval, amelyek vörös neonfényben lángoltak, majd kihunytak, utóképet hagyva maguk után:

Igen, Mrs. Sigsby!

Luke megbökte.

Avery vihogott.

Néhány másodperccel később a szavak ismét megjelentek, ez alkalommal még fényesebben.

Igen, Mrs. Sigsby!

Luke ismét megbökte, de mosolygott, és Avery ezt valószínűleg a sötétben is tudta. A mosoly ugyanúgy ott volt az elméjében, mint a száján, és Luke arra gondolt, hogy joga van hozzá. Talán nem tud elmenekülni az Intézetből – el kellett ismernie, hogy minden ellene szól –, de ma akkor is jó nap volt. A remény olyan szép szó, és jó érzés.

IGEN, MRS. SIGSBY, TE KIBASZOTT KURVA!

– Hagyd abba, vagy megcsikizlek – mormolta Luke.

– De működött, nem? – súgta Avery. – Tényleg működött. Gondolod, hogy tényleg…

– Nem tudom. Csak azt tudom, hogy meg fogom próbálni. Most pedig fogd be a pofád és aludj.

– Úgy szeretném, ha magaddal vinnél. Borzasztóan szeretném.

– Én is – felelte Luke komolyan. Nehéz lesz itt Averynek egyedül. Jobban beilleszkedett, mint a kis G-k vagy Stevie Whipple, de sose fogják Mr. Karakterré koronázni.

– Amikor visszajössz, hozzál ezer rendőrt magaddal – suttogta Avery. – És siess, mielőtt elvinnének a Hátsó Részlegbe. Addig tedd meg, amíg még megmenthetjük Shát.

– Mindent megteszek, ami rajtam múlik – ígérte Luke. – Most pedig ne kiabálj többet a fejemben. Az a vicc gyorsan elkopik.

– Jó lenne, ha erősebb TP lennél. És ha nem fájna, amikor üzensz. Akkor könnyebben beszélgethetnénk.

– Ha a kívánságok lovak lennének, a koldusok lovagolnának. Utoljára mondom, aludj.

Avery engedelmeskedett. Luke maga is kezdett elszunnyadni. Maureen első lépése olyan zajos volt, mint a fagylaltgép, ahol néha beszélgettek, de el kellett ismernie, hogy passzolt mindahhoz, amit megfigyelt: a kamerák poros foglalatához, a szegélylécekhez, amelyeken senki sem pótolta az évek óta lepattogzott festéket, és a gondatlanul elhányt liftkezelő kártyához. Ismét arra gondolt, hogy ez a hely egy rakétára emlékeztet, amely motor nélkül is megy tovább, de most már a tehetetlenség hajtja.

18

Másnap Winona kísérte le a C szintre, ahol gyorsan lezavartak egy vizsgálatot: vérnyomás, pulzus, testhő, oxigénszint. Amikor megkérdezte, mi következik, Dave megnézte a följegyzéseit, majd azt felelte – olyan napsugaras mosollyal, mintha sose kevert volna le neki egy taslit –, hogy semmi sincs beütemezve.

– Szabadnapod van, Luke. Élvezd. – Tenyérrel előre fölemelte a kezét.

Luke visszavigyorgott, és belecsapott a gondozó tenyerébe, de közben Maureen levelére gondolt: Ha abbahagyják a tesztelést, legföljebb 3 napod maradt.

– Mi a helyzet a holnappal? – kérdezte, miközben a lift felé mentek.

– Ne aggódjunk a holnapért, mert a holnap majd aggódik magáért – válaszolta Dave. – Elég minden napnak a maga baja.

Ez talán igaz volt némelyekre, de Luke-ra már nem. Szeretett volna még egy kis időt, hogy végrehajthassa Maureen tervét – vagy inkább halogatni szeretett volna –, de attól félt, hogy az ő ideje mindjárt lejár.

A kidobós állandó program, szinte szertartás lett a játszótéren: majdnem mindenki beszállt legalább egy időre. Luke beállt a körbe a többiekhez, és vagy tíz percig cselezett, mielőtt hagyta magát kiütni. De ahelyett, hogy a dobókhoz csatlakozott volna, keresztülment a leaszfaltozott félpályán, el a magányosan ácsorgó Frieda Brown mellett, aki kosárra dobált, de egyszer sem talált bele. Luke úgy gondolta, hogy Frieda még mindig nem fogja fel, hova került. Leült a kavicsra, a hátát a kerítésnek vetette. Legalább a rovarhelyzet javult valamit. Leengedte a kezét, és lustán sepergetett maga mellett, miközben a kidobóst figyelte.

– Akarsz kosarazni? – kérdezte Frieda.

– Talán később – felelte Luke. Hanyagul hátranyújtotta egyik kezét, megtapogatta a kerítés alját, és kiderült, hogy Maureen igazat beszélt, volt egy szakasz, ahol a föld kissé megsüppedt. A horpadást talán a tavaszi olvadás okozta. Csak három-öt centis lehetett, de megvolt. Senki sem fárasztotta magát azzal, hogy feltöltse. Luke tenyérrel fölfelé fordított keze megpihent a kerítés kiszabadult alján, a szúrós drótvégeken. Egy-két percig billegette az ujjait az Intézeten kívüli szabadságban, azután fölállt, leporolta a fenekét és megkérdezte Friedát, beszállhat-e. A lány csak egy boldog mosollyal felelt: Igen! Hát persze! Légy a barátom!

Luke-nak megfájdult a szíve.

19

Másnap nem voltak tesztek, még a legközönségesebb vizsgálat sem. Segített Connie-nak, az egyik gondnoknak elhozni két matracot a lifttől a keleti szárny két szobájába, és kapott a fáradozásáért egyetlen vacak zsetont (minden gondnok fukar kézzel mérte a zsetonokat). Ahogy visszafelé tartott a szobájába, a fagylaltgépnél találkozott Maureennal. Az asszony éppen vizet ivott az üvegből, amelyet ebben a gépben szokott hűteni. Luke megkérdezte, segíthet-e.

– Kösz, nem. – Halkan folytatta: – Hendricks és Zeke kint beszélgettek a zászlórúdnál. Láttam őket. Teszteltek mostanában?

– Nem. Két napja nem.

– Én is így gondoltam. Péntek van. Talán még maradsz szombaton és vasárnap, de én nem kockáztatnék. – Annyi aggodalom és részvét volt beesett arcán, hogy a fiú megrémült.

Ma éjjel.

Nem mondta ki, csak lehelte, miközben az arcához emelte a kezét, és a bőrt vakargatta a szeme alatt. Az asszony bólintott.

– Maureen… tudják, hogy maga… – Nem bírta befejezni, de nem is kellett.

– Azt hiszik, hogy isiász. – Maureen hangja alig volt erősebb a suttogásnál. – Hendricks talán sejti, de nem érdekli. Egyiket sem érdekli, ameddig képes vagyok dolgozni. Most menj, Luke. Ebédidő alatt rendbe rakom a szobádat. Nézz be a matrac alá, amikor lefekszel. Sok szerencsét. – Habozott. – Szívem szerint megölelnélek, fiam.

Luke érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe. Elsietett, mielőtt az asszony megláthatta volna.

Ebédre jó sokat evett, noha nem volt különösebben éhes. Ugyanezt fogja tenni a vacsoránál. Úgy sejtette, hogy ha a dolog működik, minden üzemanyagra szüksége lesz, amit tankolhat.

Este csatlakozott hozzá és Averyhez Frieda, aki valósággal csüggött Luke-on. Vacsora után kimentek a játszótérre. Luke nem dobott kosárra a lánnyal, azt mondta, előbb Averyt nézi egy kis ideig a trambulinon.

Agyában kigyúlt egy neonvörös szó, miközben figyelte, hogyan ugrál Avester, hol fenékre, hol hasra érkezve.

Ma?

Luke a fejét rázta.

– Csak maradj a szobádban. Szeretnék már egyhuzamban nyolc órát aludni.

Avery lesiklott a trambulinról, és komolyan nézett Luke-ra.

– Ne mondj nekem olyat, ami nem igaz, csak mert azt gondolod, hogy valaki szomorúnak lát, és majd találgatja, hogy miért. Nem szabad szomorúnak látszanom. – Reménytelenül hazug vigyorra húzta a száját.

Oké, csak ne cseszd el az esélyemet, Avester.

Gyere vissza értem, ha tudsz. Kérlek.

Úgy lesz.

Visszatértek a pöttyök, előhívták a tartály emlékét. Luke arra gondolt, hogy az erőfeszítés tette, amit a gondolatok tudatos továbbítása követel.

Avery még egy pillanatig nézte, azután elrohant a kosárhoz.

– Akarsz kosarazni, Frieda?

A lány lenézett rá, és elmosolyodott.

– Öcsi, úgy elverlek, mint a kétfenekű dobot.

– Majd meglátjuk!

Játszottak a fáradó napfényben. Luke keresztülvágott a játszótéren, még egyszer visszanézett Averyre, akit Harry Cross valaha Luke „töpörtyű haverjának” nevezett. A kisfiú éppen egy csavart dobással próbálkozott, de mellétalált. Luke azt hitte, hogy Avery éjszaka legalább annyi időre átjön a szobájába, amíg elviszi a fogkeféjét, de nem jött.

20

Luke lezavart néhány játékot a laptopján, azután fogat mosott, alsónadrágra vetkőzött, és lefeküdt. Lekapcsolta a lámpát, és a matrac alá nyúlt. Megvághatta volna az ujjait a késsel, amelyet Maureen hagyott neki (eltérően az étkezőben használt műanyag késektől, ez konyhakés volt, valódi acélpengével), ha az asszony nem burkolja be konyharuhába. Volt ott még valami, amit tapintással nem tudott azonosítani, pedig Isten a megmondhatója, hányat elhasznált, mielőtt idekerült. Egy pendrive. Előrehajolt a sötétben, és mindkét tárgyat a nadrágja zsebébe dugta.

Azután jött a várakozás. A srácok egy darabig rohangáltak a folyosón, talán fogócskáztak, talán csak idétlenkedtek. Ez minden este így történt, amióta több gyerek volt. Rikoltozás, nevetés hallatszott, utána erőltetett pisszegés, majd még nagyobb nevetés. Kiengedték a gőzt. Kiengedték a félelmet. Az egyik leghangosabb Stevie Whipple volt, amiből Luke arra következtetett, hogy vagy bort ivott, vagy citromos sört. Itt nem voltak szigorú felnőttek, akik csöndet parancsoljanak; a vezetőknek nem állt érdekében bevezetni a csendrendeletet vagy az éjszakai kijárási tilalmat.

Végül elcsöndesedett a lakószint. Luke most már csak a szíve dobogását és agyának kattogását hallotta, amikor utoljára végigvette Maureen listáját.

Amint kijutsz, menj vissza a trambulinig, emlékeztette magát. Használd a kést, ha kell. Azután kis fordulat jobbra.

Ha kijut.

Megkönnyebbülésére legalább nyolcvan százalékban volt elszánt, és csak húsz százalékban félt. Még ennyi félelemnek sem volt értelme, de Luke úgy találta, hogy ez tökéletesen természetes. Az igazság, ami az elszántságát fűtötte, egyszerű volt és kemény: ez az ő egyetlenegy lehetősége, és minél többet ki akar hozni belőle.

Amikor számítása szerint fél órája volt csend a folyosón, kimászott az ágyából, és leemelte a tévéje tetejéről a jeges vödröt. Kitalált egy mesét a megfigyelőknek – már ha csakugyan figyeli valaki a monitorokat ebben az órában, nem csak ül valamelyik alsóbb szinten, és pasziánszozik.

A mese egy srácról szólt, aki korán lefeküdt, azután valamilyen okból felébredt, talán mert pisilnie kellett, talán mert rosszat álmodott. Akárhogy is, a srác még nem ébredt föl teljesen, így egy szál gatyában megy végig a folyosón. A kamerák a poros gömbökben veszik, ahogy odamegy a jégcsinálóhoz, és feltölti a vödrét. Amikor pedig visszaindul, és nem csupán egy vödör jég van nála, de a lapát is, akkor majd feltételezik róla, hogy kábaságában észre sem veszi a lapátot. Ha reggel meglátja az asztalán, vagy a fürdőszoba kézmosó kagylójában, majd csodálkozni fog, hogyan került oda.

Bent a szobájában egy kis jeget szórt egy pohárba, felengedte vízzel a fürdőszobai csapból, és megitta a felét. Jólesett. A szája és a torka nagyon kiszáradt. Otthagyta a lapátot a vécétartályon, visszabújt az ágyba. Forgolódott, hánykolódott. Motyogott. A srácnak, a kitalált mese hősének talán hiányzik a töpörtyű haverja. Talán ezért nem tud visszaaludni. Talán senki sem figyel, vagy hallgatózik, de lehet, hogy mégis, és akkor annak kell játszania.

Végül ismét felkapcsolta a lámpát, és felöltözött. Bement a fürdőszobába, ahol nem volt poloska (feltehetőleg), beletűzte a lapátot a nadrágja elejébe, azután ráhúzta a pólóját. Ha mégis van itt poloska, és valaki figyeli, akkor Luke-nak máris lőttek. Ez ellen úgysem tehet semmit, inkább továbblép a második fejezetre.

Kijött a szobából, végigment a folyosón a társalgóba. Stevie Whipple és még egy srác, az egyik újonc, a padlón elterülve, mélyen aludtak. Fél tucat üres mini whiskysüveg hevert körülöttük. Azok a miniüvegek jó sok zsetont jelentettek. Stevie és új barátja másnaposan, üres zsebbel fognak ébredni.

Átlépte Stevie-t, bement a menzára. Csak a salátabár neonlámpái világítottak, a hely kissé ijesztő volt a homályban. Elvett egy almát a soha ki nem ürülő gyümölcsöstálból és beleharapott, miközben visszatért a társalgóba, remélve, hogy senki sem figyeli, remélve, hogy ha mégis, megértik a pantomimot, amit előad nekik, és be is veszik. A srác fölébredt. A srác jeget hozott a gépből, ivott egy nagy pohár finom, hideg vizet, de utána csak még éberebb lett. Így hát átmegy a menzára valami ennivalóért. Aztán a srác azt gondolja: miért ne mennék ki a játszótérre, egy kis időre, egy kis friss levegőre. Nem ő lenne az első; Kalisha azt mondta, ő és Iris többször kimentek a csillagokat bámulni – hihetetlenül ragyogóak itt, ahol nincs fényszennyezés, hogy elhomályosítsa őket. Azt is ő mesélte, hogy a srácok néha arra is használják az éjszakai játszóteret, hogy smároljanak. Luke reménykedett, hogy most senki sincs kint csillagot bámulni vagy smárolni.

Senki sem volt kint, és mivel nem járt hold az égen, jó sötét volt a játszótér, a különböző berendezések szögletes árnyakká egyszerűsödtek. Ha nincs egy-két fős társaságuk, a kis srácok hajlamosak félni a sötétben. A nagyobb srácok is, de a legtöbb nem hajlandó elismerni.

Luke keresztülballagott a játszótéren, várta, hogy felbukkanjon egy kevésbé ismert éjszakás gondozó, és megkérdezze, mit csinál idekint azzal a lapáttal a pólója alatt. Csak nem arra gondolt, hogy megszökik? Mert az ritka nagy baromság lenne!

– Baromság – mormolta Luke, és hátát a drótkerítésnek támasztva leült. – Ez vagyok én, egy istenbarma.

Várt, hogy jön-e valaki. Senki se jött. Csak a tücskök ciripeltek, és egy bagoly huhogott. Volt kamera, de figyel valaki egyáltalán? Luke tudta, hogy van biztonsági őrség, de igencsak trehány. Ezt is tudta. Hogy mennyire trehányak, arról majd most győződhet meg.

Felhúzta a pólóját, kivette alóla a lapátot. Amikor elképzelte ezt a részt, a jobbjával lapátolta maga mögé a földet, talán áttéve a lapátot a balba is, ha a jobb karja elfárad. A valóságban a dolog nem nagyon működött. Többször végigsúrolta a lapáttal a kerítés alját, és a zaj nagyon hangosnak rémlett az éjszaka csendjében, továbbá nem látta, halad-e egyáltalán.

Ez őrület, gondolta.

Félretette a kamera miatti aggodalmát, feltérdelt, és ásni kezdett a kerítés alatt, jobbra-balra repítve a kavicsokat. Az idő egyre nyúlt, és mintha órák teltek volna el. Nem üt-e szöget valakinek a fejébe abba a sohasem látott (de nagyon élénken elképzelhető) ellenőrző központban, hogy az álmatlanságtól szenvedő gyerek miért nem jön be a játszótérről? Jelenti-e valakinek? No és ha az a kamera éjjel is lát, Lukey? Ahhoz mit szólsz?

Ásott. Arca síkos lett a verejtéktől, és az éjszakai rovarok tüstént megrohanták. Érezte izzadt hónalja szagát. A szíve vágtára gyorsított. Úgy érezte, valaki áll mögötte, de mikor hátranézett, csak a kosárpalánk tartóoszlopa rajzolódott ki a csillagos égen.

Valóságos árok volt már a kerítés alatt. Sekély, de már akkor is keszeg volt, amikor idekerült, és azóta még tovább fogyott. Talán…

De amikor lefeküdt és igyekezett kisiklani, a kerítés megállította. Közelében sem járt a megfelelő mélységnek.

Menj be. Menj be, és bújj ágyba, mielőtt megtalálnak, és valami borzalmas dolgot csinálnak veled, amiért megpróbáltál kijutni.

Ám ez nem lehetőség volt, csak gyávaság. Valami borzalmas dolgot akarnak csinálni vele. A filmek, a fejfájás, a Stasi-fények… és végül a zúgás.

Ásott, most már lihegve, jobbra-balra, előre-hátra. A kerítés alja és a talaj között lassan mélyült a hézag. Milyen ostobák, hogy nem kövezték ki a kerítés két oldalát. Milyen ostobák, hogy a drótba nem vezettek áramot, még gyengét se. De hát nem tették meg, ő pedig itt volt.

Ismét lefeküdt, ismét megpróbált kievickélni, és a kerítés alja ismét megállította. De már nem sok kellett. Ismét feltérdelt, tovább ásott, gyorsabban ásott, jobbra-balra, előre-hátra, ide-oda. Reccsenés hallatszott, a lapát nyele letört. Félredobta a nyelet, és folytatta az ásást, a lapát széle belemart a tenyerébe. Amikor szünetet tartott, hogy megnézze a kezét, látta, hogy vérzik.

Ez alkalommal sikerülnie kell. Muszáj.

De még mindig nem… egészen… fért át.

Visszatért hát a kanálhoz. Balra-jobbra, előre-hátra. Vér csöpögött az ujjain, haja izzadtan tapadt a homlokához, szúnyogok dönögtek a fülébe. Félredobta a kanalat, lefeküdt, ismét megpróbált átsiklani a kerítés alatt. A drótvégek félrerántották a pólóját, véresre karmolták a lapockáját. Tovább nyomakodott.

Félúton elakadt. A kavicsokra meredt, látta, hogy zihálása apró örvényekbe kavarja a port az orra előtt. Vissza kell mennie, még mélyebbre kell ásnia – talán csak egy kicsivel. Ám amikor be akart hátrálni a játszótérre, felfedezte, hogy arra se mehet. Nemcsak elakadt, de beszorult. Felkel a nap, és ő akkor is itt lesz a kurva kibaszott kerítés csapdájában, mint egy nyúl.

Kezdtek visszatérni a pöttyök, vörösen, zölden és lilán, a felásott föld alól gomolyogtak elő, legföljebb két-négy centiméterre a fiú szemétől. Felé rohantak, szétváltak, egyesültek, pörögtek és ütemesen villogtak. Klausztrofóbia szorította össze Luke szívét, fejét. A keze lüktetett, zümmögött.

Kinyújtotta a kezét, ujjait belevájta a földbe, és teljes erőből húzni kezdte magát. Egy pillanatig nem csupán a látóterét, de az agyát is ellepték a pöttyök, és ő beleveszett a fényükbe. A kerítés alja mintha fölemelkedett volna egy kicsit. Ez lehetett volna a képzelete műve is, de a fiú nem hitte. Hallotta a drót recsegését.

Talán a pöttyöknek és a tartálynak köszönhetően most már TK-pozitív vagyok, gondolta. Mint George.

Úgy döntött, nem érdekes. Csak az számít, hogy ismét mozoghatott.

A pöttyök elapadtak. Ha a kerítés alja csakugyan fölemelkedett, most visszasüllyedt. A drótvégek már nemcsak a lapockáját, de a fenekét és a combját is karistolták. Egy gyötrelmes pillanatra ismét elakadt, és a kerítés mohón megragadta, nem akarta elengedni. De amikor elfordította a fejét, és az arcát a földre hajtotta, meglátott egy bokrot. Elérhető távolságban. Kinyújtotta a karját, nem érte el, még jobban kinyújtotta, és megragadta a növényt. Meghúzta. A bokor kezdett kiszakadni, de mielőtt teljesen kijött volna a földből, Luke ismét megmozdult, lökött egyet a csípőjén, és közben a lábaival tolta magát. Egy hegyes drótvég adott neki egy búcsúcsókot a lábikrájára egy izzó karmolás alakjában, mielőtt átvonaglott volna a kerítés túloldalára.

Kijutott.

Imbolyogva feltérdelt, vadul hátranézett, biztosra vette, hogy teljes kivilágítást fog látni, nemcsak a társalgóban, de a folyosókon meg az étkezőben is, és a fényben alakok futkosnak, a gondozók, akik előrántják, és a maximumra állítják sokkolóikat.

Senki sem volt sehol.

Feltápászkodott, és vakon futásnak eredt, rémületében megfeledkezve az életfontosságú következő lépésről: a tájékozódásról. Berohanhatott volna az erdőbe, és eltévedhetett volna benne, még mielőtt észre tér, ám éles sziklához csapódó bal sarkának váratlan, perzselő kínja figyelmeztette, hogy a végső, kétségbeesett nekirugaszkodásban elveszítette az egyik tornacipőjét.

Visszament a kerítéshez, lehajolt, felkapta és felhúzta a cipőt. A háta és a feneke csak csípett, de az a végső karmolás a lábikráján mélyebb volt, égetett, akár a forró drót. A fiú szívverése lelassult, ismét tisztán gondolkodott. Ahogy kijutsz, menj vissza a trambulinig, továbbította Maureen listájának második lépését Avery. Fordíts hátat neki, azután kis fordulat balra. Ebbe az irányba mész. Nagyjából másfél kilométert kell megtenned, és nem muszáj tökéletesen egyenes vonalban haladnod, mert amihez igyekszel, az jó nagy, de azért igyekezz tartani az irányt. Később, éjszaka az ágyban Avery azt mondta, hogy Luke talán használhatná a csillagokat útmutatónak. Ő nem sokat tudott erről.

Hát akkor ideje indulni. De előbb még el kellett intéznie valamit.

A jobb füléhez nyúlt, megtapintotta a beleütött apró karikát. Emlékezett, hogy valaki – talán Iris, talán Helen – azt mondta, neki nem fájt a meggyűrűzés, mert a füle már ki van fúrva. Csakhogy a belőtt fülbevalót ki lehet csavarni, Luke látta, hogyan csinálja az anyja. Ezt viszont rögzítették.

Kérlek, istenem, ne hagyd, hogy a kést kelljen használnom!

Megacélozta magát, benyomta a körmeit a nyomkövető ívelt pereme alá, és meghúzta. A fülcimpája megfeszült, fájt, nagyon fájt, de a nyomkövető a helyén maradt. Elengedte, két mély lélegzetet vett (közben az eszébe jutott a tartály), és ismét meghúzta. Erősebben. A fájdalom most még erősebb lett, de a nyomkövető a helyén maradt, az idő pedig fogyott. A nyugati szárny különösen festett ebből a szokatlan szögből. Még mindig sötét és csöndes, de meddig?

Fontolgatta, hogy ismét meghúzza a készüléket, de azzal csak halogatta volna az elkerülhetetlent. Maureen tudta; ezért hagyta nála a konyhakést. Elővette a zsebéből (vigyázva, nehogy kirántsa vele együtt a pendrive-ot) és a szeme elé tartotta a halvány csillagfényben. Hüvelykujjával kitapintotta a kés élét, azután a bal kezével átnyúlt maga előtt, és meghúzta a fülcimpáját annyira, amennyire az engedett, márpedig az nem volt sok.

Habozott, várt egy pillanatot, amíg felfogta, hogy valóban itt van, a kerítés szabad oldalán. A bagoly ismét huhogott álmosan. Luke ismét látta a sötétben a cikázó szentjánosbogarakat, és még nyomorúságában is elámult a szépségüktől.

Csináld gyorsan, mondta magának. Tégy úgy, mintha egy szelet húst vágnál. És ne sikolts, bármennyire fáj. Nem sikolthatsz.

A kés hegyét a fülcimpája külső oldalára illesztette, és néhány örökkévalónak tűnő másodpercig állt. Azután leengedte a kést.

Nem bírom.

Kell.

Nem bírom!

Istenem, kell!

Ismét ráillesztette a kés élét a puha, védtelen húsra, és azonnal végig is hasította, csak egy rövid fohászra hagyva időt, hogy elég éles legyen a penge, és egyetlen vágással elintézze a dolgot.

A penge éles volt, de az utolsó pillanatban kissé megingott a bátorsága, és a fülcimpa, ahelyett, hogy levált volna, egy vékony porcdarabon lógott. Először nem érzett fájdalmat, csak a vér melegét, ahogy lecsurog a nyaka oldalán. Azután megjött a fájdalom is. Mintha egy söröskorsó méretű darázs szúrta volna meg, hogy beleeressze a mérgét. Hangosan szisszenve beszívta a levegőt, megragadta a himbálózó cimpát, és letépte, mint bőrt a csirkecombról. Fölé hajolt, tudta, hogy leszedte a nyavalyást, de látnia is kellett. Bizonyosnak kellett lennie. Ott volt.

Ellenőrizte, hogy egy vonalban van-e a trambulinnal. Hátat fordított neki, azután jobbra fordulva tett egy remélhetőleg kellően kicsire sikeredett lépést. Előtte az észak-maine-i vadon sötétlett, isten tudja, hány kilométer hosszan. Felnézett, és meglátta a Göncölszekeret, amelynek egyik sarka pontosan előtte volt. Ezt kövesd, mondta magának. Ennyi a dolgod. Nem kell reggelig kutyagolni, Maureen azt mondta Averynek, legföljebb másfél kilométert kell megtennie, azután jön a következő lépés. Ne törődj a lapockád fájdalmával, se a lábikrád erősebb fájdalmával, se a legrohadtabb fájdalommal, a te Van Gogh-füleddel. Ne törődj vele, hogy kezed-lábad reszket. Indulj. Ám előbb…

Válláig húzta ökölbe zárt jobbját, és áthajította a kerítésen a húscafatot a beleültetett nyomkövetővel. Hallotta (vagy hallani vélte), az apró koccanást, amikor a műszer eltalálta a játszótér siralmas kosárlabdapálya-utánzatát övező aszfaltot. Ott megtalálhatják.

Elindult, egyfolytában az egyetlen csillagot nézve.

21

Luke kalauza még harminc másodpercig sem tartott ki. Ahogy belépett a fák közé, a csillag eltűnt. A fiú megállt. Az Intézet még mindig átsejlett mögötte az összefonódott ágakon.

Csak másfél kilométer, mondta magának, és meg kell találnod akkor is, ha egy kicsit eltérsz az iránytól, mert Maureen azt mondta Averynek, hogy nagy. Nagyon nagy. Menj lassan. Jobbkezes vagy, vagyis jobbra húzol, ezt próbáld ellensúlyozni, de ne túlságosan, különben eltérsz balra, és egyfolytában számolj. Másfél kilométer nagyjából kétezer lépés. Ez természetesen csak becslés, a tereptől függ. Továbbá légy óvatos, nehogy egy ág kiszúrja a szemed. Máris éppen elég lyuk van rajtad.

Elindult. Legalább bozótoson nem kellett áttörnie; ezek öreg fák voltak, amelyek sűrű árnyékot vetettek fentről, és a fenyőtű vastag szőnyege nem kedvezett az aljnövényzetnek. Valahányszor meg kellett kerülnie egy vénséges törzset (valószínűleg fenyők voltak, bár ilyen sötétben ki tudhatta?), igyekezett újra betájolni magát, és tartani az egyenes vonalat, amely most már – ezt be kellett ismernie – eléggé elméleti volt. Mintha egy hatalmas termen kellett volna keresztülvágnia, alig látható tárgyak között.

Tőle balra hirtelen felmorrant valami, azután elrohant, eltörve egy ágat, recsegtetve a többit. Luke, a városi fiú megtorpant. Szarvas volt? Jézusom, és ha medve? A szarvas elfut, de a medve megéhezhet egy kis éjszakai csemegére. Lehet, hogy máris támad a vonzó vérszagra. Megtámadhatja most, amikor odavonzza a szag. Nyaka és pólójának jobb válla úszott a vérben.

Azután a hang megszűnt, csupán tücsökcirpelést és alkalmanként bagolyhuhogást hallott. Nyolcszáz lépésnél tartott, amikor meghallotta azt a valamit. Ismét elindult, vakon maga elé tartott kézzel, gondolatban számolva a lépéseket. Ezer… ezerkétszáz… itt egy fa, igazi szörnyeteg, legalsó ágai magasan a fejem fölött, olyan magasan, hogy nem látni őket, meg kell kerülnöm… ezernégyszáz… ezerö…

Megbotlott egy kidőlt fatörzsben, és elterült. Valami, egy ágcsonk magasan fönt beledöfött a bal combjába. Luke felnyögött a fájdalomtól. Egy pillanatig csak hevert a fenyőtűszőnyegen, visszatartotta a lélegzetét, és – ez volt a végső, gyilkos képtelenség – visszavágyott az intézeti szobájába. Egy szobába, ahol mindennek helye van, minden a helyén van, és nem csörtetnek meghatározhatatlan méretű állatok a fák között. Egy biztonságos helyre.

– Ja, épp csak nem az – suttogta, és feltápászkodott. Megdörgölte az új hasadást a farmerján, és alatta a bőrén. Legalább nincsenek kutyáik, gondolta, és eszébe jutott egy régi fekete-fehér börtönfilm, amelyben két összeláncolt fegyenc menekült a szabadság felé miközben mögöttük vérebfalka csaholt. Ráadásul egy mocsárba keveredtek. Ahol aligátorok éltek.

Látod, Lukey?, hallotta Kalisha hangját. Minden rendben. Csak menj tovább. Egyenes vonalban. Legalábbis amennyire képes vagy.

Kétezer lépésnél fényeket kezdett keresgélni, hátha átsütnek a lombokon. Mindig van néhány, mondta Maureen Averynek, de a sárga a legfényesebb. Kétezer-ötszáznál aggódni kezdett. Háromezer-ötszáznál már biztos volt benne, hogy letévedt az útról, nem is kevéssé.

Amikor elestem a fánál, gondolta. Az a rohadt fa! Amikor feltápászkodtam, nyilván a rossz irányba indultam. Amennyit tudok a környékről, lehet, hogy Kanada felé tartok. Ha az intézetes fickók nem találnak rám, itt halok meg a rengetegben.

De mivel visszatérésről szó sem lehetett (különben sem követhette volna visszafelé a saját nyomát), továbbment, kezeivel maga előtt legyezve, hogy vannak-e ágak, amelyek új sebeket akarnak ütni rajta. A füle lüktetett.

Nem számolta már a lépéseit, de úgy ötezer körül járhatott – vagyis jóval túl volt három kilométeren –, amikor halvány, narancssárgás derengést látott a fák között. Először azt hitte, hallucinál, vagy egy pöttyöt lát, amely mindjárt falkává szaporodik. Újabb tíz lépés eloszlatta aggodalmait. A derengés erősödött, és csatlakozott hozzá még kettő, jóval halványabbak. Villanylámpáknak kell lenniük. A fényesebb, az nátrium ívlámpa lehet, amilyenek a nagy parkolókban vannak. Rolf apjától hallották egy este, amikor elvitte őket az AMC Southdale moziba, hogy az ilyen lámpák állítólag megakadályozzák a rablást és a kocsik feltörését.

Legszívesebben futásnak eredt volna, de megfékezte magát. Az utolsó, amire szüksége van, hogy átessen egy újabb kidőlt fán vagy lyukba lépve törje el a lábát. Most már több fényt látott, de ő állhatatosan követte az elsőt. A Göncölszekér nem sokáig tartott, de itt egy új és jobb vezércsillag. Tíz perccel az után, hogy felfedezte, kiért a fák közül. Ötvenméternyi nyílt terep következett, majd újabb drótkerítés. Ennek a tetején szögesdrótot húztak ki, és úgy tízméteres közönként lámpaoszlopok szegélyezték. Mozgásra indulnak be, mondta Maureen Averynek. Figyelmeztesd Luke-ot, hogy ne menjen közel hozzájuk. Erre a tanácsra nemigen volt szükség.

A kerítés mögött kis házak álltak. Nagyon kicsik. Akkorák, mint a macska ökle, mondaná az apja. Legföljebb három szoba lehetett bennük, de valószínűbb, hogy csak kettő. Mind egyforma volt. Avery azt mondta, Maureen falunak hívta, de Luke inkább katonai barakkoknak látta őket. Négyes csoportokban épültek, középütt fűfolttal. Néhány házban lámpák világítottak, valószínűleg égve hagyták a villanyt a fürdőszobában, hogy ne botoljanak meg, ha ki kell menniük.

Az egyetlen utca egy nagyobb épülethez vezetett. Ennek a háznak a két oldalán egy-egy parkoló volt, telezsúfolva autókkal és furgonokkal. Luke harminc-negyvenre becsülte a számukat. Már korábban is töprengett, hogy hol tarthatja a személyzet a járműveit. Most hát tudja, bár az még mindig rejtély, honnan élelmezik őket. Ez előtt a nagyobb épület előtt magasodott a nátrium ívlámpa, és megvilágított két benzinkutat. Ennek a háznak raktárnak kell lennie. A kantin intézeti változata.

Most már kicsit többet értett. A személyzetnek járt szabadság – Maureen egy hetet tölthetett Vermontban –, de a többség inkább itt maradt, és amikor éppen nem voltak szolgálatban, ezekben a vacak vityillókban tartózkodtak. A szolgálatot lépcsőzetesen oszthatták be, hogy egy házban többen is lakhassanak. Ha kikapcsolódásra volt szükségük, beugrottak a saját kocsijukba és elhajtottak a legközelebbi kisvárosba, ez esetben Dennison River Bendbe.

A helyiek bizonyára kíváncsiak voltak, mit keresnek ezek a férfiak és nők odakint az erdőben, kérdezgethettek, amire nyilván volt hivatalos fedősztori, Luke-nak fogalma sem volt, micsoda (és pillanatnyilag ez érdekelte a legkevésbé), de elég jó lehet, ha ilyen sok éven át kitartott.

Menj végig a kerítés mentén. Keress egy sálat.

Ment tovább. A falu és a kerítés balra volt, az erdő széle jobbra. Ismét nehezen állhatta meg, hogy ne gyorsítson, főleg miután itt valamivel jobban látott. Csak rövid időt tölthettek Maureennal, részben azért, mert a hosszas tanácskozás gyanút keltett volna, részben mert Luke attól félt, hogy Avery rögeszmés orrfacsargatása elárulhatja, miben sántikálnak. Ennek eredményeként fogalma sem volt, hol lehet ez a sál, és félt, hogy elnézi.

Kiderült, hogy ez nem probléma. Maureen egy magas fenyő alacsony ágára csomózta, rögtön az előtt a pont előtt, ahol a kerítés balra fordulva eltávolodott az erdőtől. Luke leoldotta, és a derekára kötötte: nem akart ilyen nyilvánvaló jelet hagyni azoknak, akik hamarosan üldözőbe veszik. Vajon Mrs. Sigsby és Stackhouse mennyi idő után fedezik föl a szökését, és jönnek rá, hogy ki segítette? Valószínűleg nem tart sokáig.

Mondj el nekik mindent, Maureen, gondolta. Ne hagyd, hogy megkínozzanak. Mert ha megpróbálsz hallgatni, megteszik, te pedig túl öreg és túl beteg vagy a tartályhoz.

Mostanra eléggé eltávolodott a talán raktárként szolgáló épület erős fényű lámpájától, ezért nagyon körül kellett néznie, hogy megtalálja a régi utat visszafelé az erdőbe, amelyet a papírfát kitermelő munkások használtak egy emberöltővel korábban, és a bejáratát eltakarta a sűrű áfonyabokrok függönye. Noha égett a talpa alatt a föld, megállt annyi időre, hogy szedhessen két marokkal a gyümölcsből, és befalhassa. Édes és pompás volt. Kinti íz.

Miután rálelt a régi útra, könnyű volt követni, még a sötétben is. Lepusztult közepét benőtte a bozót, az egykori keréknyomokban felmagzott a dudva. Voltak lehullott ágak, amelyeket át kellett lépnie (vagy beléjük kellett botlania), mégsem tévedt be az erdőbe.

Megint igyekezett számolni a lépéseit, sikerült meglehetős pontossággal eljutnia négyezerig, azután felhagyott a dologgal. Az ösvény időnként emelkedett, de nagyobbrészt lefelé tartott. Kétszer találkozott faomlással, egyszer pedig olyan sűrű bozóttal, hogy attól félt, vége a régi útnak, de miután keresztülnyomakodott a torlaszon, ismét rátalált az útra. Nem érzékelte az időt. Egy óra is lehetett, de valószínűbb, hogy kettő. Csak azt tudta biztosan, hogy még mindig éjszaka van, és noha ijesztő volt idekint a sötétben, különösen egy városi gyerek számára, remélte, hogy még hosszú, hosszú ideig sötét lesz. Csak hát erre nem számíthatott. Ebben az évszakban a fény már négy óra tájt elkezd visszaszivárogni az égre.

Egy újabb emelkedő tetején tartott egy perc pihenőt. Állva. Nem igazán hitte, hogy elaludna, ha leülne, de már a gondolat is megrémítette. Az adrenalin, amely átjuttatta a hasogató-karistoló kerítés alatt az erdőn át a telepig, mostanra eltűnt. Háta, lába, fülcimpájának helye már nem vérzett, de mindezek a sérülések lüktettek és csíptek. A füle volt a legrosszabb. Bátortalanul odanyúlt, de nyomban el is kapta a kezét, és felszisszent, ám még így is érezte a véres-varas csonkot.

Megcsonkítottam magam, gondolta. Az a fülcimpa sose nő vissza.

– A rohadékok kényszerítettek rá – suttogta. – Kényszerítettek engem.

Mivel nem mert leülni, előrehajolt és megfogta a térdét, abban a pózban, amelyet gyakran látott Maureentól. Ez nem segített a kerítéstől összekarmolt hátán, a fájó fenekén, vagy a megcsonkított fülcimpáján, de kicsit jót tett fáradt izmainak. Fölegyenesedett, hogy továbbmenjen, azután megdermedt. Elölről halk neszt hallott, valami susogást, mintha a szél fújna a fenyőágak között, de hát még szellő sem volt a kis buckán, amelyen állt.

Csak ne legyen hallucináció, gondolta. Inkább legyen valóság.

Újabb ötszáz lépés – ezúttal számolta –, és felismerte a folyóvíz hangját. Az ösvény kiszélesedett, meredekebb lett, Luke végül már csak oldalvást, a fák ágaiba kapaszkodva tudott menni, nehogy fenékre üljön. Aztán mindkét oldalon eltűntek a fák, és Luke megállt. Itt nemcsak kivágták a fákat, de még a tönköket is kiszedték, bozótos tisztás maradt az erdő helyén. Mögötte a mélyben széles, fekete selyemszalag húzódott, olyan sima, hogy visszatükrözte a csillagfényt. El tudta képzelni a régi favágókat, akik ezekben az északi erdőken dolgoztak még a második világháború előtt: öreg Fordokkal vagy International Harvester rönkszállítókkal húzták idáig a fatörzseket, de akár lovakat is használhattak hozzá. Ezen a tisztáson fordulhattak. Itt lerakták a rönköket, hogy a lejtőn guruljanak le a Dennison folyóig, ahol elindultak a papírmalmokba az állam déli részében.

Luke remegő-fájó lábakkal óvakodott lefelé az utolsó lejtőn. A végső hatvanméteres szakasz volt a legnehezebb, ahol a hajdani rönkök szikláig leszedték a talajtakarót. Itt leült, és csúszva folytatta, el-elkapva a bokrokat, hogy lassítson magán, amíg egy velőtrázó zökkenéssel meg nem állt egy sziklaperemen, egyméternyire a víz fölött. Ott pedig, ahogy Maureen ígérte, szilánkos fatönkhöz kikötött, roskatag, vénséges evezős csónak orra kukucskált egy zöld ponyva alól, amelyen torlaszokba gyűlt a fenyőtű.

Honnan tudott Maureen erről a helyről? Valaki mesélt neki róla? Nem igazán hihető, akkor nem, amikor egy fiú élete múlhat a vacak öreg ladikon. Talán ő maga talált rá egy sétáján, mielőtt megbetegedett volna. Vagy talán ő és mások – például két konyhás, akikkel láthatólag jó viszonyban volt – lejöttek ide katonás táborukból piknikezni. Szendvics, kóla vagy egy üveg bor. Nem számít. A csónak itt van.

Beleállt a vízbe, amely a lábszára közepéig ért. Lehajolt, két tenyérrel meregette a szájába. Hideg volt, és még az áfonyánál is finomabb. Miután szomját oltotta, igyekezett kioldani a kötelet, de a csomó nagyon bonyolult volt, és az idő nem várt. Végül a konyhakéssel vágta át, amitől a jobb tenyeréből ismét kiserkedt a vér, de még nagyobb baj volt, hogy a csónak azonnal sodródni kezdett.

Rávetette magát, megragadta az orrát és visszahúzta. Most már mindkét tenyere vérzett. Igyekezett lerántani a ponyvát, de amint elengedte a csónak orrát, az áramlat tüstént húzni kezdte. Átkozta magát, amiért nem a ponyvát szedte le elsőnek. Nem volt annyi hely, hogy partra futtassa a csónakot, végül az egyetlen dolgot tette, amit tehetett: a szikláról kihajolva derékig bebújt a halszagú, ócska ponyva alá, majd a középső padba kapaszkodva behúzta a lábát is. Egy tócsába és valamilyen hosszú, szögletes tárgyra esett. A csónak akkor már farral előre sodródott a szelíd áramlatban.

Jó kis kaland, gondolta Luke. Igazi nekem való kaland.

Felült a ponyva alatt, amely a mozdulattól kiöblösödött, és még büdösebb szagot árasztott. Luke addig lökdöste és taszigálta vérző kezével, míg át nem esett a csónak oldalán. Eleinte mellettük úszott, aztán süllyedni kezdett. A szögletes dolog, amire a fiú érkezett, evezőnek bizonyult, és a csónaktól eltérően újnak látszott. Maureen kitett jelzésnek egy sálat, vajon az evezőt is ő hozta? Luke nem hitte, hogy az asszony a mostani állapotában képes lett volna leereszkedni a régi favágó ösvényen, pláne az utolsó meredélyen. Ha csakugyan ő volt, egy hőseposz a minimum, amit megérdemel. És mindezt azért, mert Luke megkeresett neki valamit az interneten, amit vélhetőleg ő is megtalált volna, ha nem olyan beteg? Luke nem nagyon tudta, mit gondoljon erről, érteni meg pláne nem értette. Csak azt tudta, hogy az evező itt van, és használnia kell, akármilyen fáradt, és akármennyire vérzik is a keze.

Legalább tudta, mit tegyen. Városi fiú volt, de Minnesota a tízezer tó országa, és Luke sokszor járt horgászni az apai nagyapjával (aki szívesen nevezte magát „egyszerű vén rapsicnak Mankatóból”). Elhelyezkedett a középső ülésen, és először is arra használta az evezőt, hogy orral előre fordítsa a csónakot. Amikor ezzel megvolt, kievezett a folyó közepére, amely itt körülbelül nyolcvan méter széles volt, majd bevonta az evezőt. Lehúzta a tornacipőjét, és föltette a rövid tatra, hogy megszáradjon. Megfakult fekete festékkel írtak valamit a csónakülésre, és közelebb hajolva el is tudta olvasni: S. S. Pokey.{8} Elvigyorodott. Hátradőlt, a könyökére támaszkodott, felnézett a csillagok észbontó mezejére, és igyekezett meggyőzni magát, hogy ez nem csupán álom. Valóban kijutott.

Valahol mögötte kétszer dudált egy villamos jelzőkürt. Odafordult, és meglátott egyetlen vakító reflektort, amely átvillogott a fák között. Először utolérte a csónakot, majd elhagyta. Luke nem látta se a mozdonyt, se a szerelvényt, amelyet húzott, túl sok fa választotta el őket, de hallotta a vagonok robaját és az acélkerekek fülsértő sivítását az acélsíneken. Az végre meggyőzte. Ez nem egy hihetetlenül részletes agyszülemény, amit alvás közben lát a nyugati szárnyban. Az ott egy igazi vonat, valószínűleg Dennison River Bendbe tart, és ő egy igazi csónakban csurog dél felé ezen a lassú és szépséges folyón. A csillagok is igaziak a feje fölött. Sigsby talpnyalói természetesen üldözni fogják, ámde:

– Sose megyek a Hátsó Részlegbe! Soha!

Egyik kezét kilógatta az S. S. Pokey-ból, széttárta az ujjait, és figyelte, ahogy négy pici hullám tovasiet mögötte a sötétben. Máskor is csinált ilyet a nagyapja apró, alumínium halászcsónakjában, amelyet pöfögő, kétütemű motor hajtott, de még soha – négyévesen sem, amikor még új és döbbenetes az embernek a világ – nem indította meg ennyire a pillanatnyi árkok látványa. Kinyilatkoztatásszerű felismerés volt, hogy csak az tudja igazán, mi a szabadság, akit börtönbe zártak.

– Inkább meghalok, de nem hagyom, hogy visszavigyenek!

Megértette, hogy ez igaz, és be is következhet, de azt is tudta, hogy pillanatnyilag nem fenyegeti. Luke Ellis föltartotta összevagdosott, csöpögő kezét az éjszakába, érezte, ahogy megcsapja ujjait a szabad levegő, és elsírta magát.

22

Lábát a csónak alján meggyűlt kis tócsában áztatva elbólintott a középső padon, álla a mellére csuklott, keze lelógott a térde között, és valószínűleg akkor sem ébredt volna fel, ha nem veri fel egy újabb jelzőkürt hangja, amikor a Pokey elúszik valószínűtlen zarándoklatának következő állomása mellett. Ez alkalommal nem a folyópartról, hanem elöl, a magasból. Sokkal hangosabb is volt, nem egy magányos tutú, hanem egy parancsoló VÁÁÁÁ, amitől olyan hirtelen ébredt, hogy csaknem hanyatt esett a tatra. A védekezés ösztönszerű mozdulatával kapta maga elé a kezét, de rögtön rá is jött, milyen szánalmas mozdulat. A kürt elhallgatott, felváltotta a fémes csikorgás, és a tompa, mennydörgő robaj. Luke megmarkolta az orr felé keskenyedő csónak oldalát, és vadul bámult előre, bizonyosra véve, hogy mindjárt elgázolják.

Még nem pirkadt, ám az ég világosodni kezdett, és fényesebb lett a most már sokkal szélesebb folyó. A csónaktól fél kilométernyire lassító tehervonat haladt át egy állványhídon. Luke látott zárt tehervagonokat, New England Land Express, Massachusetts Red feliratokkal, két autószállítót, több tartálykocsit, köztük egy Canadian Clean Gast és egy Virginia Util-X-et. Átúszott az állványhíd alatt, ahonnan korom szitált le rá. Két salakdarab is a vízbe hullott a csónak két oldalán.

Megmarkolta az evezőt, és a jobb part felé lapátolt, ahol néhány bedeszkázott ablakú, nyomorúságos épület ácsorgott egy rozsdás daru társaságában, amelyet rég nem használhattak. A part csupa szemét volt: papír, ócska autógumik, szétszórt italosdobozok. A szerelvény, amely alatt Luke elhaladt, most ezen az oldalon lassított, csikorogva és dübörögve. Vic Destin, Luke barátjának, Rolfnak az apja azt mondta, sosem volt még olyan mocskos és lármás a szállítás, mint amióta vonattal történik. Inkább elégedetten, mint undorodva mondta, és ez egyáltalán nem lepte meg a fiúkat, mert Mr. Destin vasutas volt.

Már csaknem fölért Maureen lépcsőjének tetejére, de most egy igazi lépcsőt keresett. Egy vöröset. De nem igazán vörös, figyelmeztette Avery. Már nem. Maureen azt mondja, mostanában inkább rózsaszín. Amikor Luke kiszúrta alig öt perccel az után, hogy átment a híd alatt, már rózsaszínnek is alig lehetett nevezni. Noha maradt némi rózsaszín a homloklapokon, a fokok nagyobbrészt szürkék voltak. A víztől vezetett a töltés tetejére, nagyjából ötven méter hosszan. Luke odaevezett, kis hajójának gerince megakadt egy víz alatti fokon.

Lassan kiszállt. Olyan rozogának érezte magát, mint egy öregember. Fontolgatta, hogy kiköti a Pokey-t – elég rozsda pergett le a lépcső két oldalán magasodó oszlopokról, amiből megállapíthatta, hogy mások is csináltak már ilyet, vélhetőleg halászok –, de a maradék kötél a csónak orrán túl rövid volt.

Ellökte a csónakot, figyelte, ahogy tovasodródik az enyhe áramlatban, ám ekkor megpillantotta a taton a cipőjét a belegyömöszölt zoknival. Térdre esett a víz alatti lépcsőfokon, és még időben sikerült elkapnia a csónakot. Addig húzta vissza, amíg el nem érte a cipőjét. Akkor azt súgta: „Kösz, Pokey,” és végleg elengedte.

Két fokkal feljebb mászott, és ott leült, hogy fölvegye a cipőjét. Egész jól megszáradt, de most a többi része volt vizes. Összekaristolt háta fájt a nevetéstől, de azért nevetett. Felhágott a lépcsőn, amely valaha vörös volt, időnként megállt, hogy pihentesse a lábát. Maureen sálja – a reggeli fényben látta, hogy bíborszínű – meglazult a derekán. Fontolgatta, hogy eldobja, aztán inkább újra megszorította. Nem gondolta, hogy idáig követhetnék, de a város logikus célnak tűnt, és nem akart olyan nyomot hagyni maga után, amit megtalálhatnak, még ha véletlenül is. Mellesleg fontosnak érezte ezt a sálat. Úgy érezte… kereste a szót, amely legalábbis megközelíti, amit gondol. Nem kabala, inkább talizmán. Mert Maureentól származik, és Maureen volt az ő megmentője.

Mire fölevickélt a lépcső tetejére, a nagy, vörös nap már elhagyta a látóhatárt, és fényesre zománcozta a vasúti vágányok hálóját. A tehervonat, amely alatt a csónak elhaladt, most a Dennison River Bend-i rendező pályaudvaron állt. Miközben a mozdony, amely idáig húzta, lassan eldöcögött, élénksárga tolatómozdony kapcsolódott a kocsisor végére; hamarosan elindítja a gurítódombos rendező felé, ahol a szerelvényeket megbontják és átrendezik.

A vasúti teherfuvarozást nem tanították a Broderick iskolában, ahol a tantestületet sokkal ezoterikusabb témák érdekelték, például a haladó matematika, a klimatológia és a legújabb angol költők; a vonatórákat a vasútmániás Vic Destin tartotta, a pincéjében őrzött, óriási terepasztal büszke tulajdonosa. Lelkes tanítványai, Luke és Rolf sok órát töltöttek vele. Rolf szerette futtatni a modellvonatokat; a valódi vasút nem érdekelte. Luke mindkettőt kedvelte. Ha Vic Destin a bélyegeket gyűjtötte volna, Luke hasonló érdeklődést tanúsít a filatéliai zsákmányok iránt. Ilyen volt a természete. Lehet, hogy ez afféle csodapókká tette (párszor legalábbis rajtakapta Alicia Destint, hogy így nézi), de most áldotta Mr. Destin lelkendező előadásait.

Maureen viszont úgyszólván semmit sem tudott a vonatokról, csak azt, hogy Dennison River Bendben van egy depó, vagyis az ide érkező vonatok mindenfelé mennek tovább. Hogy merrefelé, azt nem tudta.

– Azt gondolja, ha odáig eljutsz, talán felugorhatsz egy tehervonatra – mondta Avery.

Nohát, eljutott idáig. Hogy képes-e felugrani egy tehervonatra, az más kérdés. Látta, hogy csinálják ezt játszi könnyedséggel a filmeken, de a legtöbb film hülyeség. Talán jobb lenne bemenni ennek az északi falunak az úgynevezett központjába, megkeresni az őrsöt, ha van ilyen, vagy felhívni az állami rendőrséget, ha nincs. Csakhogy mivel hívja föl? Nincs mobilja, a telefonfülkék pedig borzasztóan megritkultak. De még ha talál is egyet, mit dob be a nyílásba? Az egyik intézeti zsetont? A 911-et talán ingyen hívhatja, de ez volna a helyes lépés? Valami azt súgta neki, hogy ne tegye.

Csak állt a túl gyorsan világosodó nappalban, és idegesen rángatta a derekára kötött sálat. Ilyen közel az Intézethez nem tanácsos bekopogtatni a rendőrségre, ezt még mostani rémült és kimerült állapotában is jól látta. A rendőrség egykettőre kideríti, hogy a szülei halottak, meggyilkolták őket, és ő a legvalószínűbb gyanúsított. A másik probléma maga Dennison River Bend. A kisvárosok akkor léteznek, ha van bevételük, a pénz az életadó vér, és honnan van Dennison River Bendnek pénze? Nem ebből a nagyrészt automatizált rendező pályaudvarból. Nem azokból a siralmas épületekből, amelyeket látott. Valaha üzemek lehettek, de már nem azok. Van viszont valamilyen létesítmény odakint az egyik isten háta mögötti porfészekben, amelyiknek még önkormányzata sincs („kormányügy!”, mondják a helyiek, és bölcsen bólogatnak a főtéren vagy a borbélynál), és az embereknek, akik ott dolgoznak, van pénzük. Férfiak és nők, akik bejárnak a városba, és nemcsak olyankor, amikor holmi kutyaütő banda hangicsál abban a Zsiványország nevű kocsmában. Dollárokat hoznak. Talán az Intézet hozzájárul a város jólétéhez. Finanszírozhatnak egy közösségi központot vagy egy sportpályát, bedobhatják magukat az útfenntartásba. Vagyis Dennison River Bend gyanakodva és viszolyogva tekint mindenre, ami veszélyeztetheti ezeket a dollárokat. Ki tudja, a helyi hatóság akár arról is gondoskodhat szabályos fizetés ellenében, hogy az Intézet ne keltsen nemkívánatos érdeklődést. Paranoid gondolkodás ez? Talán. Vagy talán mégsem.

Boldogan feldobta volna Mrs. Sigsbyt és talpnyalóit, de úgy gondolta, hogy jelenleg az a legjobb és a legbiztonságosabb, ha olyan messzire kerül az Intézettől, amennyire csak tud.

A rendezőmozdony éppen feltolta a tehervagonokat a gurítódombra. Két hintaszék állt a pályaudvar takaros kis irodájának tornácán. Az egyikben farmert és tűzpiros gumicsizmát viselő ember ült, újságot olvasott és kávét ivott. Amikor a mozdonyvezető megszólaltatta a kürtöt, a fickó félretette az újságját és leügetett a lépcsőn, annyi időre megállva, hogy beintegessen egy vaslábakon álló, üvegezett fülkébe. A benti alak visszaintett. Az lesz a gurítódombi irányítótorony operátora, a vörös csizmás pedig a kocsirendező.

Rolf apja sokat borongott az amerikai vonatfuvarozás gyászos állapotán, és Luke most megértette az okát. Mindenfelé sínpárok ágaztak szét, de csak négyet-ötöt használtak. A többi ragyás volt a rozsdától, és dudva sarjadt a talpfák között. Néhány ilyen vágányon zárt vagonok és pőrekocsik ácsorogtak, ezeket használta Luke fedezéknek, miközben az iroda felé osont. Látta, hogy a tornác egyik tartóoszlopáról szögre akasztott, csíptetős írómappa lóg. Ha ez a mai menetrend, akkor azt ő el akarja olvasni.

Lekuporodott egy használatból kivont vagon mögött a torony hátuljánál, és alulról leste, ahogy a kocsirendező odamegy a gurítódomb vágányához. Az újonnan érkezett teher fent volt a domb tetején, a kocsirendező csak arra fog figyelni. Ha észreveszik is Luke-ot, valószínűleg csak legyintenek rá: a kölyök nyilván vonatbuzi, olyasféle, mint Mr. Destin. Természetesen a legtöbb kölyök minden vonatbuzisága ellenére sem jön ki hajnali öt harminckor vonatokat bámulni. Főleg egy olyan kölyök, aki bőrig ázott a folyóban, és csúnyán megcsonkították a fülét.

Nincs választása. Látnia kell, mi van azon a mappán.

Mr. Piros Csizma az első vagon mellé lépett, amely lassan elgördült mellette, és kihúzta az összekötő csapszeget. A nehézkedési erőtől hajtott és radarirányítású fékezőkkel lassított vagon, amelyre a STATE OF MAINE PRODUCTS szavakat festették vörös, fehér és kék betűkkel, legurult a dombról. A toronyban az operátor meghúzott egy fogantyút, a STATE OF MAINE PRODUCTS áttért a négyes vágányra.

Luke megkerülte a vagont, és a kezét zsebre dugva megindult az iroda felé. Szorult a szíve, amíg a torony alá érve ki nem került az irányító látóteréből. Mellesleg, gondolta, ha a vasutas jól végzi a munkáját, akkor csakis azt látja, amit csinálnia kell, semmi mást.

A következőt, egy tartálykocsit, a hármas vágányra küldték. Két autószállítót ugyancsak a hármas vágányra. Az ütközők döngtek, a vagonok gurultak. Vic Destin modelljei szép halkan működtek, itt viszont őrült ricsaj volt. Luke úgy sejtette, hogy a másfél kilométernél közelebb álló házakban naponta háromszor-négyszer kénytelenek végighallgatni ezt. Talán megszokják, gondolta. Nehéz volt elhinni, amíg eszébe nem jutottak az intézeti srácok mindennapjai: nagyokat esznek, tütükélnek, alkalmanként bagóznak, a játszótéren ökörködnek, éjszaka futkorásznak, és szétordítják azt az ostoba fejüket. Az ember vélhetőleg mindent képes megszokni. Elborzasztó gondolat volt.

Elérte az iroda tornácát. Az irányító még mindig nem láthatta, a kocsirendező háttal volt neki, és aligha fordul meg. – Ha egy ilyen szakmában megtörik az összpontosítás, könnyen a kezetekkel fizethettek érte – mondta egyszer Mr. Destin a fiúknak.

A mappára csíptetett számítógépes nyomtatványon nem sok minden volt. A második és ötödik vágányok rovatába csak egy szót írtak: SEMMI. Az egyes vágányról indul egy szerelvény a kanadai New Brunswickba, 17:00-kor – ezzel nincs kisegítve. A négyes vágányról 14:30-kor indul a vonat Burlingtonba és Montrealba. Ez már jobb, de még mindig nem elég jó; ha 14:30-ig nem tűnik el, szinte bizonyosan nagy bajba kerül. A hármas vágány, ahova a kocsirendező most küldte a New England Land Express feliratú vagont, amelyet Luke az állványhídon is látott, jónak tűnt. A 4297-es járatnál a lezárás ideje, ami után az állomásfőnök (legalábbis elméletben) nem engedélyez több rakományt, 9:00; a ’97-esnek a menetrend szerint 10:00-kor kell indulnia Dennison River Bendből a maine-i Portlandba, a New Hampshire-i Portsmouthba és a massachusettsi Sturbridge-be, ami innen legalább négyszáznyolcvan kilométer, bár lehet, hogy sokkal több.

Luke visszavonult a holtvágányon veszteglő vagon mögé, onnan leste, ahogy a vagonok folyamatosan gurulnak le a dombról a különböző vágányokra, némelyik a ma induló szerelvényekhez, mások csak különböző mellékvágányokra, hogy ott várják ki, amíg szükség lesz rájuk.

Miután befejezte a munkáját, a kocsirendező felkapaszkodott a tolatómozdony fülkéjébe, hogy dumáljon egyet a vezetővel. Az operátor pasas is kijött a toronyból, és csatlakozott hozzájuk. Nevetésük tisztán elhallatszott Luke-ig, aki örült a hangnak. Jó sok felnőttnevetést hallott a C szint pihenőszobájából, de azt mindig olyan baljósnak találta, mintha orkok röhögnének egy Tolkien-könyvben. Ez olyan felnőttek hangja volt, akik sosem zártak börtönbe egy csomó srácot, és nem nyomták őket a víz alá egy tartályban; olyanoké, akik nem viselnek varázspálcának nevezett, különleges sokkolókat.

A mozdonyvezető előhalászott egy zacskót. A kocsirendező átvette, és lelépett. Miközben a mozdony lassan megindult lefelé a dombról, a kocsirendező meg az irányító kivett egy-egy fánkot a zacskóból. Szép nagy fánkokat, porcukorral meghintve, valószínűleg lekvárral töltve. Luke gyomra korgott.

A két ember leült a tornácon a hintaszékekre és nekiláttak a fánknak. Luke közben a hármas vágányon álló vagonokra összpontosított. Összesen tizenkettő volt, a felük zárt. Ez valószínűleg nem elég egy Massachusettsbe tartó szerelvényhez, de újabbakat is küldhetnek az átrakodóból, ahol legalább ötven másik várakozott.

Közben egy nyolctengelyes nyerges vontató kanyarodott be a pályaudvarra, és vágányokon átugrálva odagördült a STATE OF MAINE PRODUCTS feliratot viselő vagonhoz. A kamiont zárt furgon követte, amelyből kiszállt egy csomó ember, és hordókat kezdtek rakodni a vagonból a kamionra. Luke hallotta, hogy spanyolul beszélnek, több szót megértett. Az egyik hordó feldőlt, és krumpli ömlött ki belőle. Jóízű hahotázás és rövid krumplicsata következett. Luke vágyakozva nézte őket.

Az irányító és a kocsirendező a tornác hintaszékeiből figyelték a krumplicsatát, aztán bementek. A kamion elhúzott, vitte a friss krumplit a McDonald’snak vagy a Burger Kingnek, a furgon követte. Az állomás kihalt, de nem sokáig marad az: újabb be- és kirakodások várhatók, és a tolatómozdony vezetője szorgalmasan hozhatja az újabb vagonokat a délelőtt tízkor induló tehervonathoz.

Luke úgy döntött, kihasználja az alkalmat. Kibújt az elhagyatott vagon mögül, ám rögtön vissza is hőkölt, mert meglátta a mozdonyvezetőt, aki a füléhez mobilt szorítva fölfelé ballagott a dombra, majd egy időre megállt. Luke attól félt, hogy észrevették, de a fickó csak a beszélgetést fejezte be. Aztán az overall zsebébe süllyesztette a mobilt, és ment tovább, rá se hederítve a vagonra, amely mögött Luke rejtőzött. Felkapaszkodott a tornác lépcsőjén, belépett az irodába.

Luke nem várt, és ezúttal nem baktatott. Lerohant a domboldalon, nem törődve fájó hátával, fáradt lábával, átugrálta a vágányokat meg a kocsifékezőket, kikerülte a sebességérzékelőket. A Portland–Portsmouth–Sturbridge útra várakozó vagonok között volt egy zárt vörös, SOUTHWAY EXPRESS felirattal, de a szavakat alig lehetett kivenni az évek során felgyűlt graffitik alatt. Koszos, jellegtelen, szigorúan haszonelvű kocsi volt, egy tagadhatatlan vonzerővel: tolóajtaja nem volt teljesen bezárva. Talán elég széles a rés ahhoz, hogy egy cingár, kétségbeesett fiú bebújjon rajta.

Luke megmarkolta a rozsdamarta fogantyút, és felhúzódzkodott. A rés elég széles volt. Szélesebb, mint az, amelyet az Intézet kerítése alatt ásott ki. Úgy rémlett, nagyon régen történt, majdhogynem egy másik életben. Az ajtó oldala végighorzsolta fájó hátát és fenekét, amelyekből ismét kiserkedt a vér, de aztán odabent volt a háromnegyedéig megpakolt vagonban, amely kintről elég rusnya volt, de odabent isteni szagokat árasztott, fáét, festékét, bútor- és motorolajét.

A rakomány összevisszaságáról Lacey néni padlása jutott az eszébe, noha a néni csupa ócskaságot tárolt, itt pedig minden új volt. Balra fűnyírók, gyomlálógépek, levélporszívók, láncfűrészek álltak autóalkatrészeket és csónakmotorokat tartalmazó dobozok mellett. Jobbra bútorok, néhány bedobozolva, a legtöbbje raktári védőfólia múmiapólyájában. Oldalukra fektetett, buborékfóliába csomagolt, hármasával összeerősített állólámpák piramisa. Székek, asztalok, kétszemélyes kanapék, még díványok is. Luke odament egy díványhoz a résnyire nyitott ajtó közelében, és elolvasta a buborékfóliára ragasztott számlát. A díványt (és feltehetően a többi bútort is) a Bender & Bowen bútorcégnek kell leszállítani a massachusettsi Sturbridge-ben.

Luke elmosolyodott. A ’97-es vonat megrövidülhet pár vagonnal a portlandi és portsmouth-i állomásokon, de ez eljut a végállomásig. Még nem fogyott ki a szerencséje.

– Valaki odafönt szeret engem – suttogta. Aztán eszébe jutott, hogy a szülei halottak, és utánagondolta: bár nem nagyon.

A vagon túlsó falánál kissé arrébb tolt néhány Bender & Bowen dobozt, és boldogan látta, hogy bútorpárnák vannak mögöttük. A szaguk dohos volt, de nem penészes. Bemászott a résen, és amennyire tudta, visszaigazgatta a dobozokat.

Végre viszonylag biztonságos helyen volt, puhán fekhetett, és kimerült – nem csupán az éjszakai futástól, de a többnapos kialvatlanságtól és a fokozódó rettegéstől, amely a szökéshez vezetett. Még most sem mert elaludni. Egyszer elbólintott, de aztán meghallotta a közeledő tolatómozdony motorját. A Southway Express megrándult. Luke felült, kilesett a résnyire nyitott ajtón. Látta, hogy az állomás mozog. Azután a vagon egy rántással megállt, amitől a fiú majdnem felborult. Vasak csikorogtak, ezek szerint a vagonját most kapcsolják egy másikhoz.

A következő órában további puffanások és rángatások kíséretében újabb vagonokkal egészült ki a 4297-es, amely Új-Anglia déli részébe tart, el az Intézettől.

El, gondolta Luke. Csak el, el, el!

Párszor hallott beszélgetést, egyszer elég közel, de túl nagy volt a zaj, hogy kivegye, mit mondanak. Figyelt, a körmét rágta, pedig már amúgy is tövig volt rágva. Mi van, ha róla beszélnek? Eszébe jutott, hogy a mozdonyvezető a mobiljába karattyolt. Mi van, ha Maureen beszélt? Mi van, ha fölfedezték, hogy eltűnt? Mi van, ha Mrs. Sigsby valamelyik talpnyalója – legnagyobb valószínűség szerint Stackhouse – felhívta a pályaudvart, és utasította az állomásfőnököt, hogy át kell kutatniuk az összes kimenő vagont? Ha ez megtörténik, azokkal a zárt vagonokkal kezdik vajon, amelyeknek az ajtaja résnyire nyitva áll? Katolikus-e a pápa?

Azután a hangok elhalkultak és elenyésztek. A rángatás és döngés folytatódott, ahogy a 4297-es súlyosabb és hosszabb lett. Járművek jöttek és mentek. Néha dudálás hallatszott. Luke mindegyiktől ugrott egyet. Borzasztóan szerette volna tudni, hány óra, de hát nem tudta. Csak várakozhatott.

Örökkévalóságnak tűnő idő után abbamaradt a döngés meg a rángatás. Semmi sem történt. Ismét csaknem elszunnyadt, már nem sok hiányzott hozzá, amikor egy minden eddiginél hatalmasabb lökés oldalba taszította. Szünet következett, azután a vonat ismét megmozdult.

Luke előkecmergett a búvóhelyéről, és odament az ajtó réséhez. Éppen időben nézett ki, hogy lássa a zöldre festett irodaépületet. Az irányító és a kocsirendező a hintaszékeikben ültek, mindketten újsággal. A 4297-es keresztüldübörgött egy utolsó kereszteződésen, majd újabb kihalt épületek következtek. Aztán jött egy gazos focipálya, egy szemétlerakó, és néhány üres telek. A vonat elhúzott egy lakókocsipark mellett, ahol gyerekek játszottak.

Percekkel később Luke már Dennison River Bend belvárosát bámulhatta. Láthatott boltokat, utcai lámpákat, felfestett parkolóhelyeket, járdákat, egy benzinkutat. Láthatott egy piszkos, fehér kistehert, amely arra várt, hogy elmenjen a vonat. Mindezek a dolgok ugyanolyan döbbenetesek voltak, mint a csillagok a folyó vizén. Kijutott. Nincsenek technikusok, gondozók, zsetonnal működő automaták, amelyekből gyerekek vásárolhatnak piát és cigarettát. Mikor a vagon megdőlt egy enyhe kanyarban, Luke a falnak támaszkodott, és csoszogott. Túl fáradt volt ahhoz, hogy fölemelje a talpát, ezért nagyon siralmas volt győzelmi táncnak, de akkor is az volt.

23

Mikor a kisvárost felváltotta a sűrű erdő, Luke-ot úgy letaglózta a kimerültség, mintha lavina temette volna maga alá. Visszamászott a dobozok mögé, először hanyatt feküdt, ami a kedvenc testhelyzete volt alváshoz, aztán inkább hasra fordult, mert a sebek a lapockáján és a fenekén tiltakoztak. Azon nyomban elaludt. Átaludta a portlandi meg a portsmouthi megállókat, pedig a szerelvény mindannyiszor megrándult, amikor lekapcsoltak róla egy vagont, és másokat kapcsoltak hozzá. Még akkor is aludt, amikor a vonat megállt Sturbridge-ben, csupán akkor eszmélt fel, amikor vagonjának ajtaja zörögve kitárult, és beözönlött a júliusi késő délután fénye.

Bejött két ember, és elkezdték felrakni a bútorokat a vagon nyitott ajtajához beállt teherautóra: először a díványokat, azután a hármasával csomagolt lámpákat, majd a székeket. Hamarosan nekiesnek a papírdobozoknak, és fölfedezik Luke-ot. Ott volt az a sok gép és fűnyíró, elég hely maradt, hogy elbújhasson a túlsó sarokban, de ha megmozdul, akkor is fölfedezik.

Az egyik rakodómunkás közeledett. Olyan közel járt Luke-hoz, hogy a fiú már érezte az arcszesze szagát, amikor kintről bekiáltott valaki:

– Emberek, késik a mozdonycsere! Nem túl hosszú, de van időtők egy kávéra, ha akarjátok.

– Hát egy sörre? – kérdezte a férfi, aki három másodperc múlva meglátta volna Luke-ot a bútorpárnákból rögtönzött ágyában.

Az ajánlatot nevetés fogadta, a férfiak elmentek. Luke kihátrált az odújából és az ajtóhoz sántikált merev, fájó lábán. A teherautó mellett, amelybe berakodtak, még láthatta a három férfit, ahogy ballagnak az állomás felé, amelyet vörösre festettek, nem zöldre, és négyszer akkora volt, mint Dennison River Bendben. Az elején levő tábla szerint a massachusettsi Sturbridge-ben voltak.

Fontolgatta, hogy kisurran a vagon és a teherautó közötti hézagban, ám ez az állomás forgalmas volt, munkások (és néhány munkásnő) jöttek-mentek gyalog és járműveken. Meglátnák, kérdőre vonnák, és Luke tudta, hogy jelen állapotában képtelen lenne összefüggően elmondani a történetét. Mintha éhes lett volna, és bizonyosan fájt a füle, de mindezek elhalványultak az alvás parancsoló szüksége mellett. Amint a bútorokat kirakodták, ezt a vagont talán kitolják egy oldalvágányra, és ha besötétedett, megkeresheti a legközelebbi őrsöt. Addigra képes lehet úgy beszélni, hogy ne nézzék bolondnak. Vagy legalábbis nem komplett bolondnak. Talán nem hisznek neki, de bizonyára adnak ennie, és talán fájdalomcsillapítót is lüktető fülére. Az aduja az volt, hogy beszél nekik a szüleiről. Ez olyasmi, amit ellenőrizhetnek. Visszatérhet Minneapolisba. Az jó, még akkor is, ha azt jelenti, hogy valami gyermekotthonba kerül. Lehet zár az ajtón, de nincs víztartály.

Massachusetts kitűnő kezdet, szerencse, hogy idáig eljutott, de ez is túl közel van az Intézethez. Viszont Minneapolis az otthona. Ismeri az embereket. Mr. Destin talán hisz neki. Vagy Mr. Greer a Broderick iskolában. Vagy…

Más nem jutott az eszébe. Túlságosan elfáradt. Erőltette a gondolkodást, de ez csak olyan volt, mintha zsírral bekent ablakon próbált volna kinézni. Letérdelt, bebújt a Southway Express-vagon legtávolabbi, jobb oldali sarkába, és két rotációs kapa közül leselkedve várta, hogy visszajöjjenek a teherautóhoz tartozó emberek, és végezzenek a Bender & Bowen bútorcégnek szánt rakománnyal. Tudta, hogy még mindig megtalálhatják. Férfiak, és a férfiak szeretnek mindent megnézni, amiben motor van. Lehet, hogy meg akarnak nézni egy fűnyírótraktort vagy a gyomlálógépeket. Talán kíváncsiak lesznek, hány lóerősek az új Evinrude csónakmotorok – be vannak ládázva, de a számlákon feltüntettek minden fontos adatot. Várni fog, kicsire húzza össze magát, és reméli, hogy a szerencséje – amely máris megfogyatkozott – kitart még valameddig. És ha nem találják meg, akkor ismét elalszik.

De nem várhatott és nem figyelhetett. Ahogy a karjára hajtotta a fejét, perceken belül elaludt. Aludt, amikor a két férfi visszajött, és befejezték a rakodást. Aludt, amikor egyikük lehajolt és megnézett egy John Deere kerti traktort, alig másfél méternyire az összegömbölyödött Luke-tól, aki meghalt a világ számára. Aludt, amikor a rakodók elmentek, egy vasutas bezárta a Southway Express ajtaját, ez alkalommal passzentosan. Átaludta a dübörgést, amellyel rájuk kapcsolták az újabb vagonokat, és épp csak megrezzent, amikor új mozdony váltotta fel a 4297-est. Azután tovább aludt a tizenkét éves menekült, meghajszoltan, meggyötörten és rémülten.

A 4297-es maximális terhelhetősége negyven vagon volt. Vic Destin felismerte volna az új mozdonyt, amelynek GE AC6000CW nevében a 6000 a lóerőt jelentette. Egyike volt Amerika legerősebb dízelmozdonyainak, amely akár másfél kilométernyi szerelvényt is elbírt. A Sturbridge-ből kihúzó, először délkeletnek, azután délnek tartó expressz tehervonat, a 9956-os, hetven vagont vontatott maga után.

Luke vagonja majdnem kiürült, és ez így is maradt, amíg el nem ért a virginiai Richmondba, ahol két tucat Kohler házi áramfejlesztővel egészítették ki a rakományát. A legtöbb Wilmingtonba szólt, ám kettőt – és az összes többi szerkezetet meg ketyerét, amelyek mögött Luke aludt – a Fromie Kismotor Kereskedésnek és Szerviznek címezték a dél-karolinai DuPray kisvárosában, ahol hetente háromszor állt meg a 9956-os.

Nagy ajtók is nyílnak apró zsanérokon.

VÁR A POKOL

1

Miközben a Sturbridge-be induló 4297-es elhagyta a New Hampshire-i Portsmouth pályaudvarát, Mrs. Sigsby két olyan gyerek aktáját és BDNF-szintjét tanulmányozta, akik hamarosan az Intézet lakói lesznek. Az egyik fiú volt, a másik lány. A Rubinvörös csoport ma este hozza be őket. A tízéves fiú Sault Ste. Marie-be való, a BDNF-szintje nyolcvan. A tizennégy éves lány chicagói, a szintje nyolcvanhat. Az akta szerint autista, ami megnehezíti a személyzet és a bentlakók dolgát. Ha 80 alatt lenne, akár hagyhatták is volna. De a nyolcvanhat kiugró eredmény.

A BDNF{9} az agyi eredetű növekedési faktor rövidítése. Mrs. Sigsby nagyon keveset értett ennek a dolognak a kémiájából, ez dr. Hendricks területe volt, de az alapokat azért felfogta. A BMR-hez,{10} az alapanyagcsere-értékhez hasonlóan a BDNF is egy skála, amely az új idegsejtek születési és megmaradási arányát méri a szervezet neuronjaiban, mindenekelőtt az agyban.

A magas BDNF-szintű kevesek, akik a népességnek még a fél százalékát sem teszik ki, a világ legszerencsésebb emberei. Hendricks szerint Isten a Teremtésnél ilyenre tervezte az embert. Ritkán sújtja őket emlékezetkiesés, depresszió vagy fájdalmas idegbántalmak. Ritkán szenvednek kóros elhízástól, vagy beteges soványságtól, amelyet az anorexia vagy a bulimia okoz. Könnyen beilleszkednek (az érkező lány a ritka kivétel), a bajokat inkább kiiktatják, mint keverik (Nick Wilholm egy másik ritka kivétel), kevéssé hajlamosak kényszerbetegségekre, és nagyon jók a verbális képességeik. Ritkán fáj a fejük, és szinte sosem szenvednek migréntől. Akármit esznek, a koleszterinszintjük nem változik. Gyakran rossz alvók, de ezt ellensúlyozzák azzal, hogy altató helyett inkább szundítanak.

A BDNF, noha nem törékeny, nem is sebezhetetlen, és szörnyű károkat lehet okozni benne. Ennek a legközönségesebb eszköze az, amit Hendricks krónikus traumatikus encephatopathiának, röviden CTE-nek nevezett. Amennyire Mrs. Sigsby megállapíthatta, ez a jó öreg agyrázkódás következménye. A BDNF átlaga milliliterenként hatvan egység; a futballistáknál, akik tíz éve vagy még régebben voltak pályán, rendszerint harmincötös, olykor huszonötös BDNF-et mértek. A BDNF lassan hanyatlik a normális öregedésnél, Alzheimer esetén sokkal gyorsabb. Ám ez már nem érdekelte Mrs. Sigsbyt, akinek az volt a feladata, hogy eredményeket produkáljon, és az ő intézeti éveiben az eredmények jók voltak.

Őt és azokat, akik finanszírozták és 1955 óta a legszigorúbb titokban tartották az Intézetet, kizárólag az érdekelte, hogy a magas BDNF-szintű gyerekek mintegy árukapcsolással kapnak bizonyos paranormális képességeket: a TK-t, a TP-t vagy (ritka esetekben) a kettő kombinációját. A gyerekek néha nem is tudtak ezekről a képességekről, amelyek általában lappanganak. Azok, akik tudtak – rendszerint az erős TP-k, például Avery Dixon –, néha képesek is voltak használni adottságaikat, amikor az látszott előnyösnek, de leginkább nem törődtek velük.

Szinte minden újszülöttnél mérik a BDNF-et. Az olyan gyerekeket, mint az a kettő, akiknek aktáit Mrs. Sigsby éppen olvasta, megjelölték, követték, és végül elvitték. Alacsony szintű paranormális képességeiket csiszolták és fejlesztették. Dr. Hendricks szerint ez a tehetség bővíthető, a TK kiegészíthető a TP-vel és viszont, bár ez a bővítés a legcsekélyebb mértékben sem befolyásolta az Intézet eredendő feladatát, létjogosultságát. Hendricks alkalmi sikereit a kísérleti nyúl gyanánt kapott rózsaszínűekkel sohasem örökítik meg az utókornak. Sigsby szentül hitte, hogy ez porba sújtja Donkey Kongot, még ha a doktor tisztában is van vele, hogy bárminemű publikációért egy orvosi szaklapban nem Nobel-díjat kap, hanem életfogytiglant egy szigorított fegyintézetben.

Halkan kopogtattak, majd Rosalind dugta be a fejét az ajtón. Bocsánatkérő arcot vágott.

– Elnézést, hogy zavarom, asszonyom, de Fred Clark kéri, hogy fogadja. Úgy tűnik…

– Frissítsd föl az emlékezetem. Ki is ez a Fred Clark? – Mrs. Sigsby letette az olvasószemüvegét, és az orrnyergét dörgölte.

– Az egyik takarító.

– Tudd meg, mit akar, és mondd el később. Ha megint egér rágta meg a vezetéket, az várhat. Sok a dolgom.

– Azt mondja, fontos, és rendkívül izgatottnak tűnik.

Mrs. Sigsby sóhajtott, összecsukta a dossziét, és bedobta a fiókba.

– Jól van, küldd be. De ajánlom, hogy jó hír legyen.

Nem az volt. Rossz. Nagyon rossz.

2

Mrs. Sigsby fölismerte Clarkot. Többször látta a folyosókon seprűvel vagy felmosóval, de ilyennek még sose látta. Halálsápadt volt, szürkülő haja szanaszét állt, mintha tépte volna, a szája szélütötten rángott.

– Mi a baj, Clark? Úgy néz ki, mintha kísértetet látott volna.

– Velem kell jönnie, Mrs. Sigsby. Látnia kell.

– Mit?

A takarító csak rázta a fejét, és megismételte:

– Velem kell jönnie.

Így hát Mrs. Sigsby átment vele az igazgatóságból a lakóépület nyugati szárnyába. Kétszer is megkérdezte Clarkot, mi a probléma, de az csak a fejét rázta és megismételte, hogy azt a saját szemével kell látnia. Mrs. Sigsby bosszankodását a zavarás miatt kezdte kiszorítani a nyugtalanság. Valamelyik kölyök? Félresikerült egy vizsgálat, mint a Cross fiúnál? Biztosan nem. Ha az lenne a helyzet, sokkal valószínűbb, hogy egy gondozó, egy technikus vagy az egyik orvos fedezi fel, és nem egy takarító.

Félúton a nyugati szárny nagyobbrészt néptelen folyosóján egy fiú, akinek rendetlenül begyűrt ingét hordóhas dagasztotta, egy zárt ajtó kilincsére akasztott cédulát bámult. Észrevette a közeledő Mrs. Sigsbyt, és azonnal megszeppent képet vágott. Mrs. Sigsby szerint nem is vághatott volna másmilyen képet.

– Te Whipple vagy, ugye?

– Ja.

– Mit mondtál nekem?

Stevie beharapta az alsó ajkát, és gondolkozott.

– Igen, Mrs. Sigsby.

– Így már jobb. Most pedig hordd el magad. Ha nem tesztelnek, keress valami elfoglaltságot.

– Oké. Mármint igen, Mrs. Sigsby.

Stevie elloholt. Még egyszer visszapillantott, de azt Mrs. Sigsby már nem látta. A papírlapot nézte, amelyet a kilincs alá tűztek. TILOS A BEMENET!, írták rá, valószínűleg azzal a tollal, amely kiállt Clark ingzsebéből.

– Bezártam volna, ha van kulcsom – mondta Fred.

A takarítószemélyzetnek voltak kulcsai az A szint különböző tárolószekrényeihez, meg az automatákhoz, hogy feltölthessék őket, de nem léphettek be a vizsgálókba és a hálószobákba. Ez utóbbiakat egyébként ritkán zárták, kivéve, ha valaki oktalanul viselkedett, és egy nap szobafogsággal kellett büntetni. A takarítóknak a liftekhez sem volt kártyájuk. Ha valamelyik alsóbb szintre kellett menniük, keresniük kellett egy gondozót vagy egy technikust, hogy levigye őket.

– Ha ez a kövér kölyök bement ide, akkor ifjú élete nagy sokkját élhette át – mondta Clark.

Mrs. Sigsby nem válaszolt, csak kinyitotta az ajtót, és belépett az üres szobába. Itt nem voltak képek és poszterek, plakátok a falon; az ágyban egy csupasz matrac árválkodott. Ugyanilyen szobák sorjáztak a lakószinten az utóbbi tíz-egynéhány évben, amikor a magas BDNF-szintű gyerekek erős áradata csepergéssé lanyhult. Dr. Hendricks elmélete szerint a magas BDNF kiszelektálódik az emberi genomból, hasonlóan más emberi jellegzetességekhez, például az éles látáshoz és halláshoz. Vagy ahhoz a képességhez, hogy az ember képes mozgatni a fülét. Ez vagy tréfa volt, vagy nem. Donkey Kongnál sose lehetett tudni.

Fredre nézett.

– A fürdőszobában. Becsuktam az ajtót, mert hátha.

Mrs. Sigsby kinyitotta az ajtót, és több másodpercre megkövült. Sok mindent látott igazgatósága ideje alatt, beleértve egy bentlakó öngyilkosságát, két másik öngyilkossági kísérletét, de még sosem látta egy alkalmazottja öngyilkosságát sem.

A házvezetőnő (a barna egyenruhát nem lehetett összetéveszteni) a zuhanyrózsára akasztotta föl magát, ami egy súlyosabb személytől – például az imént elhessegetett Whipple fiútól – letört volna. A Mrs. Sigsbyre visszabámuló halott arc dagadt volt és fekete. A nyelv mintegy végső gúnyolódásként kilógott az ajkak közül. A csempén ott volt dülöngélő betűkkel a búcsúlevél.

– Ez Maureen – mondta halkan Fred. Elővett egy zsebkendőt a farzsebéből, és megtörölte a száját. – Maureen Alvorson. Ő…

Mrs. Sigsby áttört a sokk jegén, és hátranézett. A szobaajtó tárva-nyitva állt.

– Csukja be.

– Mau…

– Csukja be azt az ajtót!

A takarító engedelmeskedett. Mrs. Sigsby megtapogatta kosztümkabátja jobb zsebét, de az lapos volt. Francba, gondolta. Francba, francba, francba! Gondatlanságból elfelejtette magával hozni a kézi adóvevőjét, de ki tudhatta, hogy ilyesmiről lesz szó?

– Menjen vissza az irodámba. Mondja meg Rosalindnak, hogy adja oda magának a walkie-t. Hozza ide.

– Maga…

– Pofa be! – Visszafordult a takarítóhoz. Az ajka vonallá keskenyedett, és a szeme úgy dülledt ki keskeny arcából, hogy Fred hátrált egy lépést. Az igazgatónő úgy festett, mint egy őrült. – Mozogjon már, és senkinek egy szót se!

– Oké, igenis.

Fred kiment, és becsukta az ajtót. Mrs. Sigsby leült a pőre matracra, és nézte a zuhanyrózsáról lógó asszonyt meg az üzenetet. A rúzst, amellyel írták, Mrs. Sigsby most fedezte fel a vécécsésze előtt.

VÁR A POKOL. OTT TALÁLKOZUNK.

3

Stackhouse az Intézet falujában tartózkodott, és meglehetősen zákányos hangon fogadta a hívást. Mrs. Sigsby feltételezte, hogy az éjszakát a Zsiványországban dajdajozhatta végig valamelyik barna öltönyében, de nem firtatta a témát. Csak annyit mondott, hogy azonnal jöjjön a nyugati szárnyba. Tudni fogja, melyik szoba; egy takarító áll majd az ajtó előtt.

Hendricks és Evans a C szinten teszteltek. Mrs. Sigsby utasította őket, hogy hagyják abba a munkát, amit csinálnak és küldjék vissza az alanyokat a szobáikba. Mindkét orvosra szüksége lesz a nyugati szárnyban. Hendricks, aki legjobb formájában is hallatlanul pikírt tudott lenni, megkérdezte, hogy miért. Mrs. Sigsby azt felelte, hogy fogja be a pofáját, és jöjjön.

Stackhouse érkezett elsőnek. Az orvosok mögötte estek be az ajtón.

– Jim – szólt oda Stackhouse Evansnek, miután felmérte a helyzetet. – Emelje meg. Hogy egy kicsit lazuljon a kötél.

Evans átkarolta a halott nő derekát – egy pillanatra majdnem olyanok lettek, mintha táncolnának –, és megemelte. Stackhouse piszkálni kezdte a csomót a halott álla alatt.

– Siessen! – sürgette Evans. – Ez becsinált.

– Szagolt már maga rosszabbat is – felelte Stackhouse. – Mindjárt megvagyok… várjon… jó, kész is vagyunk.

Kiemelte a hurkot az akasztott nyakából (és az orra alatt káromkodott, amikor a hulla egyik karja bizalmasan rázöttyent a tarkójára), majd odavitte az asszonyt a matracra. A hurok lilásfekete nyomot hagyott Maureen nyakán. Ők négyen szótlanul bámulták. Trevor Stackhouse szálas termetű volt, száznyolcvannyolc centi, Hendricks azonban legalább tíz centit vert rá. Hozzájuk képest Mrs. Sigsby akkora volt, mint egy manó.

Stackhouse felvont szemöldökkel nézett Mrs. Sigsbyre. Az asszony némán bámult rá vissza.

Az éjjeliszekrényen barna gyógyszeres üveg hevert. Dr. Hendricks fölemelte és megrázta.

– Oxy. Negyven milligramm. Nem a legnagyobb adag, mindazonáltal komoly mennyiség. A recept kilencven tablettára szólt, és csupán három szem maradt. Feltételezem, nem csinálunk boncolást…

Ebben igazad van, gondolta Stackhouse.

– …de ha csinálnánk, hitem szerint azt látnánk, hogy majdnem mindet beszedte, mielőtt a nyakába vetette a kötelet.

– Ami egymagában is megölte volna – csatlakozott Evans. – Ez az asszony nem nyomhat többet ötven kilónál. Nyilvánvaló, hogy nem az isiász volt a legnagyobb problémája, akármit mondott is. Már nem sokáig bírta volna ellátni a munkáját, így aztán…

– Elhatározta, hogy véget vet a dolognak – fejezte be a mondatot Hendricks.

Stackhouse az üzenetet nézte a falon.

– Vár a pokol – mélázott. – Tekintve, mit csinálunk itt, egyesek észszerű feltételezésnek neveznénk.

Mrs. Sigsby általában tartózkodott az erőteljes, nyers kifejezésektől, de most azt mondta:

– Lószart.

Stackhouse vállat vont. Kopasz feje úgy villogott a lámpafényben, mintha szervizben políroztatta volna.

– Kívülállókra gondoltam, akik nem értik a dörgést. Nem számít. Amit látunk, elég egyszerű. Egy halálosan beteg asszony elhatározta, hogy kihúzza a dugót. – A falra mutatott. – Miután beismerte, hogy bűnös. És mi is azok vagyunk.

Logikusan hangzott, de nem tetszett Mrs. Sigsbynek. Mintha valami diadal is bujkált volna Alvorson világhoz címzett bűntudatos végszavában.

– Nem is olyan régen még elment egy hét szabira – buzgólkodott Fred, a takarító. Mrs. Sigsby eddig észre se vette, hogy ő is a szobában tartózkodik. Valaki igazán elzavarhatta volna. Neki kellett volna elzavarnia.

– Hazament Vermontba. Fixen ott szerezhette a tablettákat.

– Kösz – felelte Stackhouse. – Maga kész Sherlock. Nincs valami padló, amit fel kellene mosnia?

– És takarítsa le a kamerák foglalatát! – förmedt rá Mrs. Sigsby. – Múlt héten már kértem. Nem kérem még egyszer.

– Igenis, asszonyom.

– Egy szót se erről, Mr. Clark.

– Nem, asszonyom. Dehogyis.

– Elégetjük? – kérdezte Stackhouse, miután a takarító kiment.

– Igen. Két gondozó elviszi a lifthez, mialatt a bentlakók ebédelnek. – Mrs. Sigsby az órájára nézett. – Vagyis nem egészen egy óra múlva.

– Van valami probléma? – kérdezte Stackhouse. – Mármint azon kívül, hogy a bentlakók ne szerezhessenek tudomást róla? Azért kérdem, mert úgy néz ki, mint akinek problémája van.

Mrs. Sigsby elfordította tekintetét a fürdőszoba csempéjére írt szavakról, és a halott asszony fekete arcára, gúnyosan kiöltött nyelvére nézett. Majd a két orvos felé fordult.

– Szeretném, ha távoznának. Négyszemközt kell beszélnem Mr. Stackhouse-zal.

Hendricks és Evans összenéztek, azután távoztak.

4

– A maga spiclije volt. Ez a problémája?

– A mienk, Trevor, egyébként igen, ez a probléma. Illetve ez lehet.

Egy éve – nem, tizenhat hónapja is lehet, még hó borította a földet – Maureen Avorson meghallgatást kért Mrs. Sigsbytől, és olyan munkáért folyamodott, amivel pluszpénzt kereshet. Mrs. Sigsby, akinek majdnem egy éve volt már egy kedves terve, csak azt nem látta, miként valósíthatná meg, azt kérdezte Alvorsontól, lenne-e kifogása ellene, hogy információkat gyűjtsön a gyerekekről. Alvorson nemcsak ráállt, de ő maga hozakodott elő azzal a sunyi ötlettel, hogy kitalál egy mesét az állítólagos holtsávokról, ahol a mikrofonok gyengén vagy sehogy se működnek.

Stackhouse vállat vont.

– Amit hozott, az ritkán volt több pletykánál. Melyik fiú melyik lánnyal töltötte az éjszakát, ki írta föl az étkező asztalára, hogy TONY EGY FASZ meg ilyesmi. – Rövid szünetet tartott. – Noha gondolom, a besúgás növelhette a bűntudatát.

– Férjnél volt – mondta Mrs. Sigsby –, de mint látja, már nem hordta a jegygyűrűjét. Mit tudunk vermonti életéről?

– Hirtelenjében nem emlékszem, de benne lesz a dossziéjában, és boldogan megnézem.

Mrs. Sigsby ezen elgondolkodott, és rájött, milyen keveset tud Maureen Alvorsonról. Igen, tudta, hogy férjezett, mert látta a karikagyűrűt. A hadseregből szerelt le, mint sokan az Intézet személyzetéből. Igen, tudta, hogy Alvorson Vermontban lakik. De ezen túl nem sokat tudott róla, és hogyan lehetséges ez, amikor ő bízta meg azzal, hogy kémkedjen a bentlakók után? Lehet, hogy most már nem számít, miután Alvorson meghalt, de Mrs. Sigsbynek arra kellett gondolnia, hogyan feledkezett meg az adóvevőjéről, mert azt hitte, a takarító valami bolhából csinál elefántot. Valamint gondolnia kellett a kamerák poros foglalatára, a lassú számítógépekre, a számítógép-kezelőkre, akik nincsenek elegen, és tehetségtelenek, a gyakran megromló ételre a büfében, az egérrágta vezetékekre, az összecsapott megfigyelési jelentésekre, különösen az éjszakai műszakban, este tizenegytől reggel hétig, amikor a bentlakók alszanak.

A nemtörődömségre kellett gondolnia.

– Julia! Azt mondtam, hogy…

– Hallottam. Nem vagyok süket. Most éppen ki a megfigyelő?

Stackhouse az órájára nézett.

– Felteszem, senki. Délelőtt van. A kölykök vagy a szobájukban vannak, vagy a szokásos éretlen dolgaikkal foglalkoznak.

Felteszed, gondolta Sigsby, és mi a nemtörődömség szülőanyja, ha nem a feltételezés? Az Intézet bő hatvan éve működött, és még sosem fordult elő szivárogtatás. Sose volt rá ok (legalábbis az ő szolgálati ideje alatt), hogy a szokásos frissítéseken kívül másra is használják a különleges telefont, amelyet Zéró Telefonnak hívtak. Röviden semmi sem volt, amit ne tudtak volna elintézni házon belül.

Természetesen Bendben mindenfélét pletykáltak. A legközönségesebb híresztelés az volt, hogy az erdei telep igazából atomrakéta-bázis. Vagy a biológiai és a vegyi hadviseléshez van köze. Egy másik mese szerint, és ez közelebb járt az igazsághoz, az Intézet a kormány kísérleti gazdasága. A pletykákkal semmi baj. A pletykák öngerjesztő dezinformációk.

Nálunk nincs semmi baj, mondta magának. Minden úgy van, ahogy lennie kell. Egy halálos beteg házvezetőnő öngyilkossága csupán egy bukkanó az úton, egy kis bukkanó. Mégis, nagyobb… nos, nem problémákat sejtet, huhogás lenne problémákat emlegetni, de bizonyosan aggodalomra ad okot. Részben az ő hibájából. Mrs. Sigsby pályájának kezdetén a kamerák foglalatai sosem voltak porosak, és ő sose tette ki a lábát az irodájából a walkie-talkie nélkül. Azokban a napokban sokkal többet tudott volna egy olyan nőről, akit azért fizet, hogy kémkedjen a bentlakók után.

Az entrópiára gondolt. Az ember hajlamos eltunyulni, amikor jól megy minden.

Hajlamos feltételezni.

– Mrs. Sigsby! Julia! Van parancsa számomra?

Visszatért a jelenbe.

– Igen. Mindent tudni akarok Alvorsonról, és ha senki sincs a megfigyelőszobában, azonnal menjen oda valaki. Jerryre gondolok. – Jerry Symonds volt az egyik számítógépesük a kettő közül, a legjobb volt, amikor életre kellett kelteni az ódon berendezést.

– Jerry eltávon van – felelte Stackhouse. – Nassauban horgászik.

– Akkor Andy.

Stackhouse a fejét rázta.

– Fellowes a faluban van. Láttam, amikor kijött a kantinból.

– Az istenit, itt kellene lennie! Akkor Zeke. Zeke, a görög. Ő már dolgozott a megfigyelőszobában, igaz?

– Azt hiszem – felelte Stackhouse. Már megint itt tartottak. Bizonytalanság. Elgondolás. Feltételezés.

Poros kamerák. Piszkos lambéria. Nemtörődöm fecsegés a B szinten. Üres megfigyelőszoba.

Mrs. Sigsby váratlan ötlettel elhatározta, hogy nagy változásokat vezet be, még mielőtt a levelek lehullnak. Alvorson öngyilkossága legalább arra jó volt, hogy felverje őket. Nem szeretett beszélni azzal az emberrel a Zéró Telefon másik végén, mindig megborzongott, amikor hallotta az enyhe selypítést üdvözlés közben (sose Sigsby, mindig Thigby), de meg kellett tennie. Az írott jelentés nem elég. Országszerte voltak besúgóik. Mindig menetkész volt a magánrepülőjük. A személyzetet jól fizették, és a különböző munkakörökhöz juttatások is jártak. Mégis ez a hely egyre jobban emlékeztetett egy Dolláros Boltra egy haldokló üzletsoron. Kész őrület. A dolgoknak meg kell változniuk. A dolgok meg fognak változni.

– Közölje Zeke-kel, hogy futtassa le a nyomkövetőket – mondta. – Ellenőrizzük, hogy minden bentlakónk megvan-e, a helyén van-e. Különösen Luke Ellis és Avery Dixon érdekel. Alvorson sokat beszélgetett velük.

– Tudjuk, miről beszélgettek. Nem nagy ügy.

– Csak csinálja.

– Boldogan. Magának viszont lazítania kéne. – Az elfeketedett arcú, szemérmetlenül kiöltött nyelvű hullára mutatott. – Helyezze perspektívába a dolgokat. Ez egy nagyon beteg asszony volt, aki látta a közeledő halált, és megelőzte.

– Ellenőrizze a bentlakókat, Trevor. Ha mind a helyén van, lehetőleg ragyogó arccal, majd akkor lazítok.

De nem fog. Túl sok volt már a lazításból.

5

Ahogy visszaért az irodájába, azt mondta Rosalindnak, kizárólag akkor zavarják, ha Stackhouse vagy Zeke Ionidis jelentkezik, aki jelenleg a figyelést végzi a D szintről. Leült az íróasztalához, és a számítógépe képernyővédőjét nézte. Fehér homokpart volt Siesta Key-nél. Mindig azt mondta az embereknek, hogy oda akar majd visszavonulni. Magának már nem mondta. Arra számított, hogy itt hal meg az erdőben, valószínűleg a telepi kis házában, de még ennél is valószínűbb, hogy ennél az asztalnál. Két kedvenc írója, Thomas Hardy és Rudyard Kipling egyaránt az íróasztaluknál haltak meg, akkor ő miért ne? Az Intézet lett az élete, ami részéről rendben van.

A személyzet nagy részével ugyanez a helyzet. Valamikor katonák vagy rendőrök, esetleg testőrök voltak olyan kemény helyeken, mint a Blackwater és a Tomahawk Global. Denny Williams és Michelle Robertson a Rubinvörösből az FBI-tól jött. Ha az Intézet nem volt az életük a toborzásnál, akkor az lett. Nem a fizetés miatt, nem is a juttatások vagy a nyugdíj miatt. Részben azért, mert az itteni életmód olyan ismerős volt számukra, akár egy álom. Az Intézet olyan volt, mint egy kis támaszpont; a szomszéd faluban még kantin is működött, ahol mindenfélét vásárolhattak olcsón, és teletankolhatták autóikat, furgonjaikat. Kilencven cent volt egy gallon rendes benzin, egy dollár öt a magas oktánszámú. Mrs. Sigsby élt egy ideig a németországi Ramstein légibázison, és Dennison River Bend – persze sokkal kisebb méretben – Kaiserslautern városára emlékeztette, ahova időnként elment a barátaival lazítani. A Ramsteinben minden volt, még sztereó mozi és egy Rockets pizzázó is, ám az ember olykor elkívánkozott. Ugyanez itt is igaz volt.

De mindig visszajönnek, gondolta a homokpartot nézve, ahova néha ellátogatott, de sosem fog ott élni. Mindig visszajönnek, és akármennyire eltohonyásodtak is itt bizonyos dolgok, az emberek nem beszélnek. Ebben az egyben nincs tohonyaság. Mert ha odakint rájönnek, mit csinálunk, hogy hány száz gyereket tettünk tönkre, akkor bíróság elé állítanak és tucatjával végeznek ki bennünket. Méreginjekcóval, mint Timothy McVeigh-t.

Ez volt az érme sötét oldala. A fényes oldal egyszerű volt: a személyzet a gyakran idegesítő, de kétségtelenül hozzáértő dr. Dan „Donkey Kong” Hendrickstől és a Hátsó Részlegben dolgozó dr. Heckle-től és dr. Jeckle-től az utolsó takarítóig megértette, hogy a világ sorsánál nem kevesebb múlik rajtuk; úgy tartják a kezükben, mint azok, akik előttük jártak itt. Nemcsak az emberi faj túlélése a tét, de a bolygóé is. Tisztában voltak vele, hogy ezért mindent meg kell tenniük. Aki egyszer teljes egészében felfogta az Intézet munkásságát, nem tarthatta förtelemnek.

Jó volt itt az élet, legalábbis elég jó, főleg olyan férfiaknak és nőknek, akik homokot köptek a Közel-Keleten, és látták bajtársaikat lerobbantott lábbal vagy kilógó belekkel meghalni szarfészkekben. Alkalmanként járt szabadság; az ember hazamehetett, a családjával tölthette az időt, feltéve, hogy volt neki (sok alkalmazottnak nem volt). Természetesen nem beszélhettek arról, mit csinálnak, és egy idő után a családtagok – feleségek, férjek, gyerekek – rájöttek, hogy a munka fontosabb náluk. Mert a munka erősebb lett az embernél. Az élet csökkenő fontossági sorrendben szűkült össze az Intézetre, a telepre, és Dennison River Bend városára három kocsmájával, amelyeknek egyikében volt countryzene. Amint ez tudatosodott, a jegygyűrű gyakran eltűnt, úgy, mint Alvorsonnál.

Kinyitotta íróasztala alsó fiókját, és elővett egy telefont, olyasfélét, amilyet a beszállító csoportok vittek magukkal: nagy és szögletes volt, mint azoknak az időknek a menekültje, amikor a kazettás magnók átengedték az uralmat a CD-nek, és az elektronikai boltokban feltünedeztek a mobilok. A színe miatt néha Zöld Telefonnak, gyakrabban Zéró Telefonnak nevezték, mert nem volt rajta kijelző, sem számok, csak három fehér kör.

Telefonálok, gondolta. Talán helyeslik előrelátásomat, és gratulálnak a kezdeményezésemhez. Talán úgy döntenek, hogy árnyékra vetődtem, és ideje fontolóra venniük a leváltásomat. Valamelyik megtörténik. Szólít a kötelesség. Korábban is szólíthatott volna.

– De nem ma – mormolta.

Nem, nem, ma nem, amikor el kell intézni (és el kell tüntetni) Alvorsont. Talán nem is holnap, és nem is ezen a héten. Amit tervez, az nem kis dolog. Jegyzeteket kell összeállítania, hogy amikor valóban telefonál, a lehető legszabatosabb legyen. Ha tényleg a Zéró használata mellett dönt, akkor készen kell állnia arra, hogy tömören válaszoljon annak a férfinak, aki a vonal másik végén beleszól, hogy Halló, Missis Thighby, miben segíthetek?

Ez nem ugyanaz, mintha halogatnám, mondta magában. Egyáltalán nem. És nem szükségszerű, hogy bárki is bajba kerüljön, mégis…

Halkan megszólalt a hangszóró az asztalon.

– Zeke keresi, Mrs. Sigsby. Hármas vonal.

Mrs. Sigsby fölvette a telefont.

– Mit tud nekem mondani, Ionidis?

– Teljes létszám – válaszolta Zeke. – Huszonnyolc nyomkövető a Hátsó Részlegben. Az Első Részlegben két gyerek a társalgóban, hat a játszótéren, öt a szobájában.

– Nagyon jó. Köszönöm.

– Kérem, asszonyom.

Mrs. Sigsby valamivel jobban érezte magát, amikor felállt, maga se tudta, miért. Természetes, hogy a bentlakók mind megvannak. Mit képzelt, páran leugrottak Disneylandbe?

Térjünk rá a következő munkára.

6

Miközben a bentlakók ebédeltek, Fred, a takarító, odatolta a konyhától kölcsönzött tálalókocsit annak a szobának az ajtajához, ahol Maureen Alvorson véget vetett az életének. Fred és Stackhouse zöld ponyvába göngyölte az asszonyt, végigloholt vele a folyosón. Messzebbről olyan hangok hallatszottak, mint az állatkertben etetés idején, de itt minden kihalt volt, bár valaki egy plüssmacit hagyott a lift előtt. A mackó üveges cipőgomb szemekkel bámult a plafonra. Fred ingerülten belerúgott.

Stackhouse rosszallóan nézett rá.

– Balszerencsét jelent, haver. Ez valamelyik gyerek szopimacija.

– Nem érdekel – válaszolta Fred. – Folyton széthagyják a szarjaikat, mi meg szedjük fel.

Amikor kinyílt a liftajtó, Fred tolni kezdte a tálalókocsit. Stackhouse visszalökte, nem valami kíméletesen.

– Innentől nincsen szükség a szolgálataira. Szedje föl azt a mackót, és vigye a társalgóba vagy az étkezőbe, ahol a tulajdonosa meglátja, amikor kijön. Azután kezdje el leporolni azokat a kurva búrákat. – Az egyik kamerára bökött a plafonon, betolta az asztalt a liftbe, és felmutatta a kártyáját a leolvasónak.

Fred Clark várt, amíg becsukódik az ajtó, csak azután intett be a főnöknek. De a parancs az parancs, és meg fogja pucoválni a búrákat. Majd.

7

Mrs. Sigsby az F szinten várta Stackhouse-t. Hideg volt idelent, ezért pulóvert vett a kosztümjére. Biccentett a férfinak. Stackhouse visszabiccentett, és betolta a tálalókocsit az Első Részleget a Hátsó Részleggel összekötő alagútba, amely maga volt a haszonelvűség, betonpadlójával, ívelő, csempézett falaival és a mennyezeti neonokkal. Néhány neon pislogott, amitől az alagútnak olyan hangulata lett, akár egy horrorfilmnek, néhány másik pedig kiégett. Valaki egy New England Patriots-matricát ragasztott az egyik falra.

Újabb nemtörődömség, gondolta az asszony. Újabb entrópia.

A Hátsó Részlegbe vezető ajtón felirat közölte: BELÉPÉS CSAK ILLETÉKESEKNEK. Mrs. Sigsby a kártyájával kinyitotta, azután belökte az ajtót. Mögötte újabb lift volt. Rövid utat tettek meg fölfelé egy társalgóig, amely csak egy kicsivel volt kevésbé haszonelvű az idevezető szervizalagútnál. Heckle – valódi neve dr. Everett Hallas – már várta őket. Szélesen vigyorgott, és örökké a szája sarkát tapogatta. Mrs. Sigsbyt a Dixon fiú megszállott orrfacsargatására emlékeztette. Csak hát Dixon még gyerek, Hallas meg az ötvenes éveit tapossa. A Hátsó Részlegben végzett munka úgy elnyüvi az embert, mintha alacsony sugárszennyezésű helyen dolgozna.

– Helló, Mrs. Sigsby! Helló, Stackhouse igazgató úr! Milyen öröm látni önöket! Gyakrabban kellene találkoznunk! Mindazonáltal fájlalom a helyzetet, amely idehozta ma önöket! – Lehajolt, megütögette a vászonbatyut, amely Maureen Alvorsont rejtette. Megérintette a szája sarkát, mintha egy herpeszt tapogatna, amelyet csak ő érez vagy lát. – Élete virágában satöbbi-satöbbi.

– Gyorsan el kell intéznünk – mondta Stackhouse. Ami Mrs. Sigsby szerint azt jelentette, hogy tűnjünk innen. Egyetértett a férfival. Itt zajlott a valódi munka, és dr. Heckle meg dr. Jeckle (valódi neve Joanne James) hősiesen dolgoztak, de ez nem könnyítette meg az ittlétet. Máris érezte a hely légkörét. Mintha alacsony feszültségű elektromos mezőbe lépett volna.

– Igen, természetesen, a munkának sosincs vége, őrölnek a fogaskerekek, kis bolhája nagy bolhának, nem is tudom, induljunk erre.

A társalgóból, amelyben rút székek voltak ugyanolyan rút dívány és egy agg lapos képernyős tévé társaságában, beléptek egy folyosóra, amelynek a padlóját vastag, kék szőnyeg borította – a Hátsó Részlegben a gyerekek néha elestek és beverték értékes fejecskéjüket. A kocsi kerekei nyomot hagytak a szőnyegen. Ez a rész nagyon hasonlított egy folyosóra az Első Részleg lakószintjén, kivéve, hogy az ajtók mind zárva voltak. Az egyik mögül dörömbölést és fojtott kiabálást hallott Mrs. Sigsby: „Engedjetek ki!”, és „Legalább egy kurva aszpirint adjatok!”

– Iris Stanhope – mondta Heckle. – Attól tartok, ma nem érzi jól magát. Ezzel szemben számos újoncunk figyelemre méltóan tartja magát. Tudják, ma este mozizunk. Holnap pedig tűzijáték. – Vihogott, és megérintette a szája sarkát, amitől – groteszk módon – Shirley Temple-re emlékeztette Mrs. Sigsbyt.

Az asszony megérintette a haját, ellenőrizve, hogy megvan-e még. Természetesen megvolt. Az érzés – a halk zümmögés fedetlen bőrén, a feszültség, amitől vibrált a szemgolyója – nem elektromosságtól származott.

Elmentek a vetítő mellett, ahol volt vagy tucatnyi plüss-szék. Az első sorban Kalisha Benson, Nick Wilholm és George Iles ült, vörös-kék atlétatrikóban. A Benson lány cigirágót majszolt, Wilholm valódit szívott, feje körül szürke füstglóriával. Iles finoman dörgölte a halántékát. Benson és Iles megfordult, rájuk nézett, miközben eltolták az ajtó előtt ponyvába burkolt terhüket; Wilholm továbbra is az üres mozivásznat bámulta. Jó sok gőzt kiengedtek abból a tüzes vasalóból, gondolta elégedetten Mrs. Sigsby.

Az étkező a vetítőn túl volt, a folyosó másik oldalán. Sokkal kisebb volt, mint az Első Részlegben. Itt mindig több gyerek volt, de minél tovább maradtak a Hátsó Részlegben, annál kevesebbet ettek. Mrs. Sigsby feltételezte, hogy egy angol őrnagy ezt iróniának nevezné. Három gyerek volt jelen éppen, ketten zabkását szürcsöltek a harmadik – egy tizenkétéves-forma lány – egyszerűen csak ült a teli tálka előtt. De amikor meglátta őket, ahogy elhaladnak a kocsival, felragyogott.

– Szia! Mit hoztatok? Egy halottat? Azt, ugye? Morris a neve? Vicces név egy lánynak. De lehet, hogy Morin. Láthatom? Nyitva van a szeme?

– Ez Donna – szólt Heckle. – Ne törődjenek vele. Ma este ott lesz a moziban, de arra számítok, hogy hamarosan továbbáll. Talán még ezen a héten. Még szebb mezőkre, satöbbi-satöbbi. Tudják.

Mrs. Sigsby tudta. Volt az Első Részleg és a Hátsó Részleg… és volt a Hátsó Részleg hátsó fele. Az út vége. Ismét megtapintotta a haját. Még a helyén volt. Hát persze hogy ott volt. A triciklijére gondolt, amelyet egészen kicsi lány korában hajtott, a kicsorduló vizelet melegére a bugyijában, miközben föl-alá tekert a felhajtón. Elszakadt cipőfűzőre gondolt. Az első kocsijára gondolt. Egy…

– Valium volt! – sivította a Donna nevű lány. Felugrott, fellökte a székét. A másik két gyerek tompán nézte, az egyiknek lefolyt az állán a zabkása. – Egy Plymouth Valium, ezt is tudom! Ó, istenem, haza akarok menni! Istenem, állítsd meg a fejem!

Két vörösbe öltözött gondozó bukkant elő… Mrs. Sigsby nem tudta, honnan. Nem is érdekelte. Megmarkolták a lány karját.

– Helyes, vigyék a szobájába – mondta Heckle. – De tablettát ne adjanak neki. Ma este szükségünk lesz rá.

Donna Gibson, aki valaha lányos titkokról pusmogott Kalishával, amikor még mindketten az Első Részlegben voltak, visítani és vonaglani kezdett. A gondozók úgy vitték el, hogy a cipője hegye éppen csak érintette a szőnyeget. Mrs. Sigsby töredezett gondolatai először elhalványultak, azután megfakultak. Azonban megmaradt a zümmögés a bőrén, de még a fogtöméseiben is. Itt ez olyan állandó volt, mint a neoncsöveké a folyosón.

– Jól van? – kérdezte Stackhouse Mrs. Sigsbyt.

– Igen. Csak kijussak innen.

– Én is érzem. Ha ez vigaszt jelent.

Nem jelentett.

– Trevor, meg tudja magyarázni nekem, hogy miért a gyerekek szállásán keresztül kell betolni a krematóriumba a hullákat?

– Babám, az ajtót be ne lakatold – felelte Stackhouse.

– Mi? – kérdezte Mrs. Sigsby. – Mit mondott?

Stackhouse úgy rázta a fejét, mintha ki akarná tisztítani.

– Bocsánat. Ez csak úgy beúszott a fejembe…

– Igen, igen! – mondta Hallas. – Ma sok a levegőben a… mi úgy szoktuk mondani, hogy laza adás.

– Tudom, mi az – felelte Stackhouse. – Csak ki kellett mondanom, és ennyi. Olyan volt, mint…

– Ételtől fuldokolni – mondta tárgyilagosan dr. Hallas. – A válasz a maga kérdésére, Mrs. Sigsby… azt senki nem tudja. – Vihogott, és megérintette a szája sarkát.

Csak kijussak innen, gondolta ismét az asszony.

– Hol van dr. James, dr. Hallas?

– A szállásán. Attól tartok, ma nem érzi jól magát. De üdvözletét küldi. Reméli, hogy jól van, mint hal a vízben, rózsaszínben statöbbi-satöbbi. – Elmosolyodott, és újra végigcsinálta a Shirley Temple-dolgot – hát nem vagyok édi?

8

A vetítőben Kalisha kivette Nicky kezéből a cigarettát, még egy utolsót szívott a szűrő nélküli csikkből, majd a padlóra dobta, és rálépett. Azután átkarolta a fiú vállát.

– Rossz?

– Volt már rosszabb.

– A film majd segít.

– Igen. De mindig van holnap. Most már tudom, miért volt olyan okádék a faterom másnaposan. Veled mi a helyzet, Sha?

– Megvagyok. – Meg is volt. Csak a bal szeme fölött érzett enyhe lüktetést. Este elmúlik. Holnap visszatér, és nem lesz enyhe. Holnap annyira fog fájni, hogy ahhoz képest dal, móka, kacagás lesz Nicky faterjának (és időként a saját szüleinek) a macskajaja; kitartó dübörgés, mintha egy gonosz tündért börtönöztek volna be a fejébe, és a koponyáját kalapálná, hogy szabadulhasson. Ráadásul tudta, hogy még ez sem olyan rossz, mint amilyen lehetne. Nicky fejfájása rosszabb, Irisé még rosszabb, és egyre hosszabb ideig tart, hogy a fájdalom elmúljon.

George szerencsés; annak ellenére, hogy erős TK, mostanáig szinte semmije sem fáj. Sajgás halántékban és a tarkóján, mondta. De majd rosszabb lesz. Mindig rosszabb, legalábbis addig, amíg véget nem ér. És azután? Az A kórterem. A zúgás. A zümmögés. A Hátsó Részleg hátsó fele. Kalisha idáig nem merészkedett gondolatban, még mindig iszonyodott attól a gondolattól, hogy kiradírozhatják a személyiségét, ám ez megváltozik. Irisnél már meg is változott; az idő nagy részében olyan volt, mint egy zombi a The Walking Dead-ből. Helen Simms meglehetős pontossággal kifejezte Kalisha érzéseit az A kórteremmel kapcsolatban, amikor azt mondta, minden jobb, mint a Stasi-fények és az üvöltő fejfájás, amelynek sosincs vége.

George előrehajolt, és átnézett Nick előtt a lányra. Szeme fénylett, tekintete még viszonylag fájdalommentes volt.

– Kijutott – suttogta. – Erre összpontosítsatok. És tartsatok ki.

– Kitartunk – felelte Kalisha. – Ugye, Nick?

– Megpróbálunk. – Nicknek sikerült mosolyognia. – Noha meglehetősen túlzó elképzelés, hogy Luke Ellis hozza a lovasságot, aki olyan pocsék kosárban.

– Lehet, hogy kosárban pocsék, de sakkban jó – felelte George. – Még ne számolj rá.

A vetítő nyitott ajtajában megjelent az egyik vörös gondozó. Az Első Részlegben a gondozók névkártyát viseltek, de idelent senki sem viselt. Itt a gondozók csereszabatosak voltak. Nem láttak technikusokat sem, csak a Hátsó Részleg két orvosát, és néha dr. Hendrickset. Heckle, Jeckle és Donkey Kong. A Horrortrió. – Vége a szabadidőnek. Ha nem esztek, menjetek vissza a szobátokba.

A régi Nicky talán azt mondta volna az izompacsirta majomembernek, hogy bassza meg magát. Az új változat csak felállt, aztán megtántorodott, és elkapta az egyik szék támláját, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Kalishának megszakadt a szíve, hogy ilyen állapotban látja. Amit elvettek Nickytől, az bizonyos szempontból rosszabb, mint egy gyilkosság. Sok szempontból.

– Gyerünk – mondta. – Együtt megyünk. Jó, George?

– Hát – felelte George –, azt terveztem, hogy ma délután megnézem a Fiúk Jersey-ből matinéját, de ha ragaszkodsz hozzá…

Hát itt vagyunk, három elbaszott testőr, gondolta Kalisha.

Kint a folyosón sokkal erősebb lett a zúgás. Igen, tudta, hogy Luke kint van, Avery mondta neki, és ez jó. Az öntelt pöcsök még csak nem is tudják, hogy elment, és ez még jobb. De a fejfájás megfakította a reményt. Ha éppen elmúlt, akkor az ember arra várt, mikor jön megint, ami külön pokol. És az A kórteremből hallatszó dongás eljelentéktelenített minden reményt, ami félelmetes volt. Kalisha még sose érezte magát ilyen magányosnak, ilyen kiszolgáltatottnak.

De ki kell tartanom, ameddig tudok, gondolta. Nem számít, mit csinálnak velünk ezekkel a fényekkel és a kurva filmekkel, ki kell tartanom. Meg kell őriznem az józan eszemet.

Lassan baktattak a folyosón a gondozó figyelő szeme előtt, nem úgy, mint gyerekek, inkább, mint a rokkantak. Vagy az öregemberek, akik egy ellenszenves szociális otthonban morzsolják le utolsó heteiket.

9

Dr. Everett Hallas vezetésével Mrs. Sigsby és Stackhouse elment az A kórterem zárt ajtaja előtt, Stackhouse tolta a tálalókocsit. A zárt ajtó mögül nem hallatszott kiáltás, vagy sikoly, de még erősebb lett az érzés, hogy elektromos mezőben haladnak; az asszony bőre úgy borzongott, mintha láthatatlan egérlábak futkosnának rajta. Stackhouse is érezte. Azzal a kezével, amellyel nem Maureen Alvorson rögtönzött hordágyát tolta, sima, kopasz koponyáját dörgölte.

– Én mindig olyannak érzem, mint a pókhálót – mondta, majd Heckle-hez fordult –, maga nem érzi?

– Hozzászoktam – válaszolta az orvos, és megérintette a szája szögletét. – Asszimiláció. – Megállt. – Nem ez a jó szó. Azt hiszem, akklimatizáció. Vagy alkalmazkodás? Mindkettő lehet.

Bizarr kíváncsiság rohanta meg Mrs. Sigsbyt.

– Dr. Hallas, mikor van a születésnapja? Emlékszik rá?

– Szeptember 9., és tudom, mire gondol. – Hátralesett az ajtóra, amelyre vörös betűkkel azt írták, hogy A kórterem, majd Mrs. Sigsbyre sandított. – Akárhogyan is, jól vagyok.

– Szeptember kilencedike – mondta az asszony. – Akkor maga… mi is? Mérleg?

– Vízöntő – felelte Heckle és huncut pillantást vetett Sigsbyre, mintha azt mondaná: Ilyen könnyen nem tesz bolonddá, hölgyem. – Ha a Hold a hetedik házban jár, és a Merkúr együtt áll a Marssal. Satöbbi-satöbbi. Bukjon le, Mr. Stackhouse. Alacsony híd következik.

Végigmentek egy rövid, homályos folyosón, leereszkedtek egy lépcsőn, Stackhouse elöl fékezte a gurulóasztalt, Mrs. Sigsby hátulról irányította. Újabb zárt ajtóhoz értek. Heckle a kulcskártyáját használta, és beléptek egy kellemetlenül meleg, kör alakú szobába. Bútor nem volt itt, de az egyik falon bekeretezett írás díszlett: EMLÉKEZZ RÁ, HOGY HŐSÖK VOLTAK. A mocskos üveglapra nagyon ráfért volna a mosás. A szoba túloldalán, félmagasságban az érdes betonfalon olyan vasajtó volt, mint az ipari méretű hűtőkamráké. Tőle balra kis kijelző volt, pillanatnyilag üres, jobbra két gomb, egy vörös és egy zöld.

Itt megszűntek a töredezett gondolatok, és az emlékfoszlányok, amelyek Mrs. Sigsbyt zaklatták, halántékában enyhült kissé a lappangó fájdalom. Ez jó volt, mégis alig várta, hogy kijusson. Ritkán látogatott el a Hátsó Részlegbe, mert a jelenléte szükségtelen volt itt; a hadseregparancsnok ritkán megy ki a frontvonalba, ameddig a háború megfelelően zajlik. Noha sokkal jobban érezte magát, akkor is iszonyú volt ebben a kopár, kör alakú szobában lenni.

Látszólag Hallas is jobban lett, már nem Heckle volt, hanem az a férfi, aki huszonöt évet dolgozott katonaorvosként, és megkapta a Bronz Csillagot. Kiegyenesedett, és nem nyomkodta a szája sarkát. A szeme kitisztult, a kérdései tömörek lettek.

– Visel ékszert?

– Nem – felelte Mrs. Sigsby, és Alvorson hiányzó jegygyűrűjére gondolt.

– Feltételezem, ruhában van?

– Természetesen. – Mrs. Sigsbyt valahol sértette a kérdés.

– Ellenőrizte a zsebeit?

Sigsby Stackhouse-ra nézett. A férfi megrázta a fejét.

– Megnézi? Ha igen, ez az egyetlen esélye rá.

Mrs. Sigsby megfontolta a gondolatot, és elvetette. Maureen a búcsúlevelét a fürdőszoba falán hagyta, a retikülje pedig a szekrényében lesz. Azt ellenőrizni kell, ez rutinfeladat, de nem fogja kicsomagolni a házvezetőnő testét, és ismét látni azt a szemérmetlenül kiöltött nyelvet, csak azért, hogy találjon egy tollat, egy csomag szódabikarbónát vagy néhány összegyűrt papír zsebkendőt.

– Nem én. Maga, Trevor?

Stackhouse ismét megrázta a fejét. Ő az év minden napján barna volt, de ma sápadtnak tűnt a barnaság alatt. Őt is megviselte az út a Hátsó Részlegen át. Talán gyakrabban kellene csinálnunk, gondolta az asszony. Hogy ne szakadjunk el az eljárástól. De azután arra gondolt, hogy dr. Hallas Vízöntőnek mondta magát, Stackhouse pedig felszólította Babámat, hogy be ne lakatolja az ajtót. Kapcsolatban maradni az eljárással nagyon rossz ötlet. Egyébként valóban Mérleg a doktor, ha szeptember 9-én született? Nem tűnt helyesnek. Nem Szűz inkább?

– Csináljuk – mondta.

– Akkor jóvanna – mondta dr. Hallas, és felvillantotta fülig érő vigyorát, ami Heckle-lé tette. Megrántotta a rozsdamentes acélkilincset, az ajtó kitárult. Mögötte feketeség ásított, aminek sülthús-szaga volt, és kormos szállítószalag vezetett le ferdén a sötétségbe.

Azt a bekeretezett írást meg kell tisztítani, gondolta Mrs. Sigsby. Ezt a szállítószalagot pedig le kell sikálni, mielőtt eldugul, és lerobban. Újabb nemtörődömség.

– Remélem, nem kell megemelni – mondta Heckle, még mindig a televíziós vetélkedők műsorvezetőjének mosolyával. – Fájdalom, ma elég gyengének érzem magam. Nem ettem meg ma reggel a kásámat.

Stackhouse fölemelte a beburkolt testet és a szállítószalagra tette. A ponyva alja szétnyílt, kibukkant az egyik cipő. Mrs. Sigsby váratlanul szeretett volna hátat fordítani annak a kopott cipősaroknak, de erőt vett magán.

– Semmi végszó? – kérdezte Hallas. – Éljen, és isten áldjon? Jenny, alig ismerhettünk téged?

– Ne legyen idióta – szólt rá Mrs. Sigsby.

Dr. Hallas becsukta az ajtót és megnyomta a zöld gombot. Mrs. Sigsby hallotta a zúgást és nyikorgást, ahogy a piszkos szállítószalag mozgásba lendült. Amikor megállt, Hallas megnyomta a vörös gombot. A képernyő megelevenedett, és gyorsan felugrott 200-ról 400-ra, 800-ra, 1600-ra, végül 3200-on állt meg.

– Sokkal jobb, mint az átlagos krematórium – szólalt meg Hallas. – És gyorsabb is, de még így is eltart egy ideig. Nyugodtan maradjanak, majd tartok maguknak idegenvezetést. – Még mindig az arcán ült az eszelős mosoly.

– Ma nem – felelte Mrs. Sigsby. – Túlságosan sok a dolgom

– Gondoltam. Talán egy más alkalommal. Olyan ritkán látjuk magukat, de mindig nyitva tartjuk a boltot.

10

Miközben Maureen Alvorson megkezdte végső siklását, Stevie Whipple sajtos makarónit evett az Első Részleg étkezőjében. Avery Dixon elkapta Stevie húsos, szeplős karját.

– Gyere ki velem a játszótérre.

– Még eszek, Avery!

– Nem érdekel. – Halkabban folytatta. – Fontos.

Stevie bekapott még egy utolsó hatalmas falatot, megtörölte a száját a keze fejével és követte Averyt. A játszótéren senki nem volt Frieda Brownon kívül, aki a kosaraspályát övező aszfalton ült és rajzfilmfigurákat rajzolt krétával. Egész jókat. Csupa mosolygósat. Föl se nézett, ahogy a fiúk elmentek mellette.

A drótkerítésnél Avery egy árokra mutatott a kavicsos földben. Stevie tágra nyílt szemmel bámulta.

– Mi csinálta ezt? Mormota vagy egy másik izé? – Úgy nézett körül, mint aki arra számít, hogy egy mormota – talán veszett – bújik meg a trambulin vagy a piknikezőasztal alatt.

– Á, nem mormota volt – felelte Avery.

– Fogadok, te ki tudnál bújni, Aves. Elpuculhatnál.

Ne hidd, hogy nem jutott eszembe, gondolta Avery, de eltévednék az erdőben. És ha nem, a csónak már elment.

– Ne törődj ezzel. Segítened kell, hogy feltöltsem a gödröt.

– Miért?

– Mert csak. És ne mondd, hogy elpuculhatnál, mert ez olyan tudatlanul hangzik. O, Stevie. Elpucolhatnál. – A barátja éppen ezt csinálta, az Isten óvja és áldja meg. Hol lehet most? Averynek fogalma sem volt róla. Nem érte el.

– Elpucol – mondta Stevie. – Vettem.

– Szuper. Most pedig segíts.

Letérdeltek és elkezdték feltölteni a mélyedést a kerítés alatt, a kezükkel meregették a földet, és porfelhőt kavartak. Nehéz munka volt, hamarosan megizzadtak. Stevie arca lángvörös volt.

– Mit csináltok, fiúk?

Hátranéztek. Gladys volt, a szokásos fülig repedt mosoly nélkül.

– Semmit – felelte Avery.

– Semmit – helyeselt Stevie. – Csak jáccunk a porban. A jó öreg porban, tuggya.

– Hadd lássam. Mozgás. – És mikor egyikük sem mozdult, oldalba rúgta Averyt.

– Aú! – sikoltotta Avery, és összegömbölyödött. – Aú, ez fájt!

– Mi van, lecsóérés vagy… – kezdte Stevie, de ő is megkapta a saját rúgását, föl, vállba.

Gladys a félig feltöltött árkot nézte, azután a továbbra is a művészetbe temetkező Friedára nézett.

– Ezt te csináltad?

Frieda fel se nézett, csak a fejét rázta.

Gladys előhúzta a walkie-talkie-t fehér nadrágja zsebéből, és pötyögni kezdett rajta.

– Mr. Stackhouse! Gladys keresi Mr. Stackhouse-t!

Szünet következett, azután:

– Itt Stackhouse, mondja.

– Azt hiszem, ki kellene jönnie a játszótérre, amilyen gyorsan csak tud. Van valami, amit látnia kell. Talán semmi, de nem tetszik nekem.

11

Miután riasztotta a biztonsági főnököt, Gladys szólt Winonának, hogy vigye vissza a két fiút a szobáikba. További intézkedésig ott maradnak.

– Semmit nem is tudtam erről a lyukról – duzzogott Stevie. – Azt gondoltam, hogy mormota csinálta.

Winona rászólt, hogy pofa be, és beterelte a fiúkat.

Stackhouse Mrs. Sigsbyvel érkezett. Sigsby lehajolt, Stackhouse leguggolt. Először a kerítés alatti mélyedést nézték, majd magát a kerítést.

– Ez alatt senki nem tudott kimászni – mondta Mrs. Sigsby. – Jó, talán Dixon, nem sokkal nagyobb, mint azok a Wilcox ikrek voltak, de senki más.

Stackhouse félresöpörte a kavicsos földet, amelyet a fiúk hordtak oda, és árokká mélyítette a horpadást.

– Biztos benne?

Mrs. Sigsby rájött, hogy az ajkát harapdálja. Leállította magát. Nevetséges, gondolta. Vannak kameráink, mikrofonjaink, gondozóink, takarítóink, házvezetőnőink, van biztonsági szolgálatunk. Csak egy csomó kölyökre kell vigyázni, akik annyira félnek, hogy zabszem se férne a fenekükbe.

Természetesen ott volt Wilholm, akinek határozottan belefért volna a zabszem a fenekébe, és voltak még páran ilyenek az évek során. De mégis…

– Julia. – Nagyon halkan.

– Mi?

– Térdeljen le mellém.

Sigsby már mozdult, ám ekkor meglátta a Brown lányt, aki őt bámulta. – Befelé! – vakkantotta. – Ebben a másodpercben!

Frieda besietett, menet közben porolva le krétás kezét, maga mögött hagyva a rajzfilmfigurák mosolygós társaságát. Ahogy a lány belépett a társalgóba, Mrs. Sigsby észrevette, hogy gyerekek kis csoportja áll ott szájtátva. Hol vannak a gondozók, amikor szükség van rájuk? A pihenőben dumálnak valamelyik beszállító csoporttal? Talán disznó vicceket…

– Julia!

Fél térdre ereszkedett, és megrándult, amikor egy kavics megszúrta.

– Vér van a kerítésen. Látja?

Nem akarta, de látta. Igen, az bizony vér. Barnára száradt, de határozottan vér.

– Most pedig nézzen oda.

Stackhouse kidugta az ujját a drótkerítés egyik rombuszán, és egy félig kifordult bokorra mutatott. Azon is vér volt. Ahogy Mrs. Sigsby meglátta azt a néhány pöttyöt, a pöttyöket, amelyek odakint voltak, a gyomra összerándult, és egy ijesztő pillanatra azt hitte, hogy bepisil, mint akkor régen a triciklin. A Zéró Telefonra gondolt, és látta, hogyan tűnik el benne az élet – mert ez élet volt, nem munka –, amelyben az Intézet igazgatója volt. Mit szól a vonal másik végén a selypítő ember, ha felhívja és közli vele, hogy az ország állítólag legtitkosabb és legbiztosabb – sőt abszolúte életbe vágó! – intézetéből kiszökött egy gyerek a kerítés alatt?

Természetesen azt feleli majd, hogy Mrs. Sigsbynek vége. Meghala és eltemetteték.

– A bentlakók mind itt vannak – suttogta rekedten. Megmarkolta Stackhouse csuklóját, a körmei belevájtak a férfi bőrébe. Az mintha észre se vette volna. Szinte megdelejezve bámulta a félig kihúzott bokrot. Ez ugyanolyan rossz volt neki, mint Sigsbynek. Nem rosszabb, itt nincs rosszabb, csak rossz. – Trevor, mind itt vannak. Ellenőriztem.

– Azt hiszem, jobban teszi, ha újra ellenőrzi őket. Nem?

Ez alkalommal nála volt az adóvevő (átfutott az agyán, hogy eső után köpönyeg), és pötyögni kezdett rajta.

– Zeke. Mrs. Sigsby keresi Zeke-et. – Ajánlom, hogy ott legyél, Ionidis. Melegen ajánlom.

Ott volt.

– Zeke vagyok, Mrs. Sigsby. Utánanéztem Alvorsonnak. Mr. Stackhouse azt mondta, mivel Jerry szabin van, és Andy nincs itt, és sikerült is elérni Alvorson szomszé…

– Ezzel most ne törődjön. Ellenőrizze ismét nekem a bentlakók nyomkövetőit.

– Rendben. – Zeke hangja hirtelen óvatos lett. Bizonyára észrevette, hogy feszült vagyok, gondolta Mrs. Sigsby. – Várjon, ma reggel minden olyan lassú… még néhány másodperc…

Mrs. Sigsby azt hitte, mindjárt sikítani fog. Stackhouse még mindig kibámult a kerítésen, mintha azt várná, hogy varázslatos módon felbukkan egy kibaszott hobbit, és elmagyarázza az egész dolgot.

– Rendben – szólalt meg Zeke. – Negyvenegy bentlakó, valamennyi megvan.

A megkönnyebbülés úgy hűtötte Sigsby arcát, mint a szellő. – Értem, jól van. Nagyon…

Stackhouse elvette tőle a walkie-t.

– Hol vannak?

– Ööö… huszonnyolc a Hátsó Részlegben, négy a Keleti Szárny társalgójában… három az étkezőben… ketten a szobájukban… hárman a folyosón…

Ez a három Dixon, Whipple és a rajzoló lány, gondolta Mrs. Sigsby.

– És egy a játszótéren – fejezte be Zeke. – Negyvenegy. Ahogy mondtam.

– Várjon, Zeke. – Stackhouse Mrs. Sigsbyre nézett. – Maga lát gyereket a játszótéren?

Az asszony nem válaszolt. Nem volt rá szükség. Stackhouse ismét fölemelte a telefont.

– Zeke!

– Igen, Mr. Stackhouse. Itt vagyok.

– Meg tudná mondani nekem a játszótéren levő gyerek pontos helyét?

– Ööö… rázoomolok… van erre egy gomb…

– Hagyja – szólalt meg Mrs. Sigsby. Észrevette, hogy valami villog a kora délutáni napfényben. Odament a kosaraspályához, lehajolt a vonalnál, fölvette. A biztonsági főnökéhez fordult, és fölemelte a kezét. A tenyerén egy majdnem teljes fülcimpa hevert, a beleágyazott nyomkövetővel.

12

Az Első Részleg lakóit utasították, hogy térjenek vissza a szobáikba, és maradjanak ott. Akit a folyosón találnak, azt súlyosan megbüntetik. Az Intézet biztonsági szolgálata összesen négy emberből állt, Stackhouse-t is beleszámítva. Ketten az Intézet falujában voltak, de már siettek is vissza azon a golfkocsiösvényen, amelyet Maureen javasolt Luke-nak, de a fiú alig harminc méterrel elnézte. Stackhouse csoportjának harmadik tagja Dennison River Bendben tartózkodott. Stackhouse-nak nem állt szándékában megvárni, amíg visszatér. Denny Williams és Robin Lecks a Rubinvörös csapatból éppen a helyszínen voltak, várták a következő bevetést, és önként jelentkeztek a feladatra. Csatlakozott a két benga is, Joe Brinks és Chad Greenlee.

– A minnesotai fiú – mondta Denny, amint a hirtelenjében összerántott kutatóosztag egybegyűlt, és elmondták nekik a helyzetet. – Az, akit a múlt hónapban hoztunk.

– Így van – helyeselt Stackhouse –, a minnesotai fiú.

– Azt mondja, kitépte a füléből a nyomkövetőt? – kérdezte Robin.

– A vágás annál simább. Azt hiszem, kést használt.

– Akárhogyan is, tökös srác – mondta Denny.

– Én majd letépem a tökeit, ha utolérjük – mordult föl Joe. – Ez nem bunyózik, mint Wilholm, de azon a „kabbe” módon szokott nézni.

– Az erdőben bolyong, és annyira eltévedt, hogy valószínűleg a nyakunkba ugrik, amikor megtaláljuk – mondta Chad. Elhallgatott. – Ha megtaláljuk. Sok fa van odakint.

– Vérzett a füle és valószínűleg az egész háta is attól, ahogy átmászott a kerítés alatt – felelte Stackhouse. – Nyilván a keze is. Követjük a vért, amíg lehet.

– Jó lenne egy kutya – mondta Denny Williams. – Egy véreb vagy kopó.

– Jó lenne, ha eleve nem jutott volna ki – mondta Robin. – A kerítés alatt, mi? – Csaknem elnevette magát, de Stackhouse feszült arcától és dühös szemétől meggondolta magát.

Ekkor futott be a faluból Rafe Pullman és John Walsh, a két biztonsági ember.

– Véssék az agyukba, hogy nem fogjuk megölni – mondta Stackhouse –, de a szart is kisokkoljuk a kis geciből, amikor megtaláljuk.

– Ha megtaláljuk – ismételte meg Chad, a gondozó.

– Megtaláljuk – mondta Stackhouse. Mert ha nem, akkor belőlem pirítóst csinálnak. És az egész helyből is.

– Visszamegyek az irodámba – szólalt meg Mrs. Sigsby.

Stackhouse elkapta a könyökét.

– És mit csinál?

– Gondolkodom.

– Az jó dolog. Annyit gondolkodjon, amennyit csak akar, de ne telefonáljon. Egyetértünk?

Mrs. Sigsby megvetően nézett rá, de az ajkát rágta, és ez elárulta, hogy ő is fél. Ha így van, már ketten vannak.

– Természetesen.

De amikor visszaért az irodájába – irodájának áldott, légkondicionált csendjébe –, rájött, hogy nehezére esik a gondolkodás. Örökké az íróasztal fiókját nézte. Mintha nem telefon lenne benne, hanem kézigránát.

13

Délután három óra volt.

Semmi hír sem érkezett azoktól, akik Luke Ellisre vadásztak az erdőben. Rengetegszer beszéltek egymással, de új hír nem volt. Az egész személyzetet értesítették a szökésről, és mindenkit a fedélzetre parancsoltak. Páran csatlakoztak a keresőkhöz. Mások az Intézet faluját fésülték át, átvizsgáltak minden üres lakást, a fiút, vagy legalább ottlétének valami jelét keresve. Minden személyautó megvolt. A golfkocsik, amelyeket a személyzet időnként használt, egytől egyig ott voltak, ahol lenniük kellett. Dennison River Bendben riasztották valamennyi besúgójukat – beleértve a városka csekély létszámú rendőrségéből két embert –, megadták nekik Ellis személyleírását, de senki sem látta.

Alvorsonnal kapcsolatban viszont voltak hírek.

Ionidis olyan kezdeményezőkészségről és fortélyosságról tett tanúságot, amelyre Jerry Symonds és Andy Fellowes, a két informatikus képtelen volt. Először a Google Earthöt, majd a mobil helykereső applikációt használva Zeke érintkezésbe lépett Alvorson szomszédjával abban a vermonti városkában, ahol Alvorson még mindig fenntartotta a lakását. A szomszédnak az adóhivatal munkatársaként mutatkozott be, amit az asszony egyetlen kérdés nélkül bevett. A jenki gyanakvás legcsekélyebb jele nélkül, amelyről ezek a népek állítólag híresek, elmondta, hogy Mo, amikor legutóbb itthon járt, megkérte, legyen a tanúja több iratnál. Egy ügyvédnő is jelen volt. Az iratokat különböző behajtócégeknek címezték. Az ügyvéd ezeket JMA-dokumentumoknak nevezte, amiről a szomszédasszony nagyon helyesen feltételezte, hogy a jogsértő magatartás abbahagyására szólítanak fel.

– A levelek mind a férje hitelkártyáiról szóltak – mondta a szomszédasszony Zeke-nek. – Mo nem magyarázta el, de nem is kellett. Én se most jöttem a falvédőről. Mo lerendezi annak a rosszéletűnek a számláit. Ha az adóhivatal be akarja perelni, jobb, ha sietnek. Piszkosul betegnek látszott.

Mrs. Sigsby arra gondolt, hogy a vermonti szomszédnak igaza van. A kérdés az, miért cselekedett így Alvorson. Minek a kocsmába sört vinni? Az Intézet minden alkalmazottja tudta, hogy ha pénzügyi nehézsége támad (legtöbbször szerencsejáték miatt), számíthat úgyszólván kamatmentes kölcsönre. Ha fölvettek egy új alkalmazottat, mindig elmagyarázták neki ezt a javadalmazást. Igazából ez nem volt javadalmazás, inkább védelem. Eladósodott emberek hajlanak rá, hogy titkokat árusítsanak ki.

A kézenfekvő magyarázat az ilyen viselkedésre a büszkeség, meg talán a szégyenkezés, amiért hagyta, hogy a szökött férj kihasználja, de ez nem tetszett Mrs. Sigsbynek. Maureen az élete végéhez közeledett, és ezt egy ideje neki is tudnia kellett. Elhatározta, hogy mossa kezeit, és ehhez nem a legjobb kezdés, ha attól a szervezettől fogad el pénzt, ahol bemocskolta őket. Ez helyes – mondjuk, majdnem helyes. Illett Alvorson hivatkozásához a pokolra.

Ez a kurva segített a fiúnak megszökni, gondolta Mrs. Sigsby. Hát persze. Így képzelte el a vezeklést. De nem kérdezhetem ki, erről gondoskodott. Hát persze hogy gondoskodott – ismeri a módszereinket. Tehát mit tegyek? Mit fogok tenni, ha ez a túl okos kölyök nem kerül elő sötétedés előtt?

Tudta a választ, és biztos volt benne, hogy Trevor is tudja. Ki kell vennie a telefont a bezárt fiókból, és meg kell nyomnia mindhárom fehér gombot. A selypítő ember fel fogja venni. Vajon mit fog mondani, miután ő elmondja neki, hogy az Intézet történetében először megszökött egy bentlakó, az éjszaka közepén kiásta magát a kerítés alatt? Jaj, de szajnájom? Ez máj baj? Ne isz töjődjön veje?

Egy frászt.

Gondolkodj, mondta magának. Gondolkodj, gondolkodj, gondolkodj. Kivel beszélhetett ez a bajkeverő házvezetőnő? Hát Ellis kivel…

– Bassza meg. Bassza meg!

Itt volt az orra előtt azóta, hogy fölfedezték a lyukat a kerítés alatt. Kiegyenesedett a székében, tágra nyílt a szeme, először nem gondolt a Zéró Telefonra azóta, hogy Stackhouse telefonált, és jelentette, miszerint a vérnyom alig ötven méter után eltűnt az erdőben.

Bekapcsolta a számítógépét, megkereste a mappát, amelyre szüksége volt. Ráklikkelt, és elindult a videó. Alvorson, Ellis és Dixon álltak az automatánál.

Itt beszélhetünk. Van egy mikrofon, de évek óta nem működik.

Luke Ellis beszélt legtöbbet. Hangot adott aggodalmának az ikrek és a Cross fiú miatt. Alvorson vigasztalta. Dixon csak állt, nem sokat beszélt, csak vakargatta a karját és az orrát húzkodta.

Jézusom, mondta Stackhouse. Ha piszkálnod kell az orrodat, hát piszkáld! De most, friss szemmel nézve a videót, Mrs. Sigsby látta, mi folyik ott valójában.

Lecsukta a laptopját, és megnyomta az interkom gombját.

– Rosalind, látni akarom a Dixon fiút. Hozassa ide Tonyval és Winonával. Most rögtön.

14

Avery Dixon Batman-pólóban, piszkos sortban és varas térddel ácsorgott Mrs. Sigsby íróasztala előtt, és rémülten bámult az asszonyra. Eleve kicsi volt, de most Winona és Tony között nemhogy tíznek, de még iskolaérettnek sem látszott.

Mrs. Sigsby kitüntette egy borotvaélű mosollyal.

– Már sokkal hamarabb ide kellett volna hozatnom, Mr. Dixon. Biztos szétszórt voltam.

– Igenis, asszonyom – suttogta Avery.

– Szóval egyetértesz? Úgy gondolod, hogy szétszórt vagyok?

– Nem, asszonyom! – Avery megnyalta a száját. Ma nem volt orrfacsarás.

Mrs. Sigsby előrehajolt, összekulcsolta a kezét.

– Ha mégis az lettem volna, a szétszórtságnak már vége. Változások lesznek. De először is nagyon fontos… életfontosságú… hogy Luke-ot hazahozzuk.

– Igenis, asszonyom.

Mrs. Sigsby bólintott.

– Egyetértünk, és ez jó. Jó kezdet. Nos, tehát, hova ment?

– Nem tudom, asszonyom.

– Én úgy gondolom, hogy tudod. Te és Steven Whipple éppen a lyukat töltöttétek fel, ahol kiszökött. Ostobaság volt. Békén kellett volna hagynotok.

– Azt hittük, hogy mormota csinálta, asszonyom.

– Ostobaság. Pontosan tudod, ki csinálta. A te Luke barátod. Nos tehát. – Széttárta a kezeit, és Averyre mosolygott. – Luke okos fiú, és az okos fiúk nem szoktak elbujdosni az erdőbe. Hogy a kerítés alatt ment ki, az lehetett az ő ötlete, de ehhez az kellett, hogy Alvorson elmagyarázza neki, mi van a másik oldalon. Lépésről lépésre megadta neked az útvonalat, valahányszor megcsavartad az orrodat. Egyenesen belesugározta a tehetséges kis fejedbe, ugye? Te meg később továbbadtad Ellisnek. Semmi értelme tagadni, Mr. Dixon. Láttam a videót a beszélgetésetekről. Ott volt az orrom előtt, már elnézést egy butus öreg néni lapos favicceiért. Hamarabb észbe kellett volna kapnom.

De Trevornak is! Ő is látta, neki is rá kellett volna jönnie, mi folyik. Ha lesz átfogó jelentés, ha ennek egyszer vége, milyen vaknak fogunk látszani.

– Most pedig mondd meg, hova ment.

– De komolyan nem tudom!

– Nem néz a szemembe, Mr. Dixon. Ezt a hazugok teszik. Nézz a szemembe, különben Tony hátracsavarja a karodat, és az fájni fog.

Biccentett Tonynak. A férfi megmarkolta Avery vékony csuklóját.

Avery a szemébe nézett. Nem volt könnyű, mert Sigsby arca aszott és ijesztő volt, egy rosszindulatú tanítónő arca, miközben azt követeli: mondj el nekem mindent! Mégis megtette. Kibuggyantak a könnyei, legördültek az arcán. Mindig is sírós volt; a két nővére Bőgőmasinának csúfolta, az iskolaudvaron szünetben mindenki őt cikizte. Itt jobb volt a játszótér. Hiányzott az anyja és az apja, nagyon hiányoztak, de legalább voltak barátai. Harry ellökte, de utána barátok lettek. Legalábbis amíg meg nem halt. Amíg meg nem ölték az egyik hülye kísérletükkel. Sha és Helen elmentek, de az új lány, Frieda kedves volt hozzá, és hagyta győzni kosárban. Csak egyszer, de mégis. És Luke. Ő volt a legjobb az egészben. A legjobb barát, aki Averynek jutott.

– Mr. Dixon, mit mondott Alvorson Luke-nak, hogy hova menjen? Mi volt a terv?

– Nem tudom.

Mrs. Sigsby biccentett Tonynak, aki hátracsavarta a gyerek kezét, majd csaknem a lapockájáig felrántotta a csuklóját. Irtózatosan fájt. Avery sikoltott.

– Hova ment? Mi volt a terv?

– Nem tudom!

– Engedje el, Tony.

Tony engedelmeskedett, Avery zokogva térdre rogyott.

– Ez nagyon fájt, ne tessék bántani, kérem szépen! – Fontolgatta, hogy hozzáteszi: ez nem tisztességes, de mit törődtek ezek a tisztességgel? Semmit.

– Nem akarlak bántani – válaszolta Mrs. Sigsby, ami legjobb esetben is csak egy vékony szelete volt az igazságnak. A vastagja az volt, hogy az irodai évek érzéketlenné tették a gyermekek szenvedése iránt. Bár a krematóriumi felirat nem hazudott – valóban hősök voltak, bármennyire is nem fűlt a foguk a hősiességhez –, voltak köztük olyanok, akik nagyon az idegeire tudtak menni az embernek. Olyannyira, hogy néha elszakadt a cérna.

– Nem tudom, hova ment, becsszó!

– Az emberek akkor emlegetik a becsületszavukat, amikor hazudnak. Elég tapasztalatot szereztem, hogy tudjam. Tehát mondd meg: hova ment, és mi volt a terv?

– Nem tudom!

– Tony, húzza fel a pólóját. Winona, a sokkolót. Közepes fokozat.

– Ne! – sikoltotta Avery, és vergődött. – Nem kell sokkoló! Kérem szépen!

Tony elkapta a derekát, felrántotta rajta a pólót. Winona Avery köldöke fölé illesztette a sokkolót, és megnyomta. Avery üvöltött. A lába reszketett, és lepisilte a szőnyeget.

– Hova ment, Mr. Dixon? – A fiú arca foltos volt és taknyos, a szeme karikás, bevizelt, mégsem engedett a kis korcs. Mrs. Sigsby egyszerűen nem tudta elhinni! – Hova ment, és mi volt a terv?

– Nem tudom!

– Winona! Újra. Közepes fokozat.

– Asszonyom, biztos…

– Kicsit magasabban. Közvetlenül a napfonat alatt.

Avery karja olyan síkos lett a verejtéktől, hogy kicsúszott Tony markából, majdnem még jobban elrontva egy alapból szar helyzetet – körberohanhatott volna az irodában, mint a garázsba beszorult madár, leverhetett volna dolgokat, nekimehetett volna a falaknak –, de Winona elgáncsolta, és a karjánál fogva felhúzta, így Tony használta a sokkolót. Avery sikoltott és elernyedt.

– Elájult? – kérdezte Mrs. Sigsby. – Ha igen, hívják ide dr. Evanst, adjon neki injekciót. Gyors válaszokra van szükségünk.

Tony belemarkolt Avery arcába (gömbölyű volt, amikor bekerült; most már sokkal ványadtabb) és megcsavarta. Avery szeme kinyílt.

– Nem ájult el.

– Mr. Dixon, szükségtelen a szenvedés – mondta Mrs. Sigsby. – Árulja el, amit tudni akarok, és abbamarad. Hova ment? Mi volt a terv?

– Nem tudom – suttogta Avery. – Tényleg tényleg tényleg nem tu…

– Winona! Kérem, távolítsa el Mr. Avery nadrágját és a heréit sokkolja. Maximális fokozat.

Noha Winona simán felképelte a tiszteletlen bentlakókat, ez a parancs láthatólag nem tette boldoggá. De azért odanyúlt a nadrág korcához, és Avery ekkor tört meg.

– Oké! Oké! Elmondom! Csak ne bántsanak!

– Ez megkönnyebbülés lesz mindkettőnknek.

– Maureen azt mondta, vágjon át az erdőn. Azt mondta, talál ott egy ösvényt, amit a golfkocsik használnak, de akkor is menjen egyenesen tovább, ha nem találja meg. Azt mondta, fényeket fog látni, különösen egy erős sárgát. Azt mondta, hogy amikor odaér a házakhoz, menjen a kerítés mellett, amíg meg nem lát egy sálat egy bokorra, vagy fára kötve, nem emlékszem, melyikre. Azt mondta, van mögötte egy ösvény… vagy út… nem emlékszem, melyik. De azt mondta, az elvezeti a folyóhoz. Azt mondta, ott van egy csónak.

Megállt. Mrs. Sigsby bólintott, és jóságosan mosolygott, de a szíve hármas sebességre kapcsolt. Ez egyszerre volt jó és rossz hír. Stackhouse kutatócsoportjának nem kell tovább császkálnia az erdőben, de egy csónak? Ellis eljutott a folyóhoz? És többórás előnye van.

– És aztán, Mr. Dixon? Mit mondott Maureen, hova menjen Luke a csónakkal? Bendbe, igaz? Dennison River Bendbe?

Avery a fejét rázta, és nem kerülte Sigsby tekintetét. Rémült őszinteség ült tágra nyílt szemében.

– Nem, azt mondta, az túl közel van, maradjon a folyón Presque Isle-ig.

– Nagyon jó, Mr. Dixon. Visszamehet a szobájába. De ha kiderül, hogy hazudott…

– Akkor bajban leszek – törölte le arcáról remegő kezekkel a könnyeket a kisfiú.

Erre Mrs. Sigsby felkacagott.

– Olvasol a gondolataimban! – mondta.

15

Délután öt óra volt.

Ellis legalább tizennyolc órája eltűnt, talán még régebben. A játszótéri kamerák nem működtek, így lehetetlen volt biztosat tudni. Mrs. Sigsby és Stackhouse az igazgatói irodában ültek, figyelték a fejleményeket, és hallgatták besúgóik jelentését, akik csaknem az egész országot behálózták. Az Intézet besúgói elsősorban alapozást végeztek: figyelték a gyerekeket, akiknek magas volt a BDNF-szintjük, adatokat szedtek össze a barátaikról, családjukról, szomszédaikról, iskolai helyzetükről. És természetesen az otthonukról. Mindent összeszedtek az otthonukról, különösen a riasztókról. Ez a háttérmunka hasznos volt a beszállítóknak, amikor eljött az idő. Figyelték az olyan különleges gyerekeket is, akik még nem bukkantak föl az Intézet radarján. Előfordultak ilyenek. A talpreflexvizsgálatok és az Apgar mellett a BDNF mérése is rutineljárás volt az amerikai kórházakban, de természetesen nem minden baba születik kórházban, és sok szülő, köztük az egyre lármásabb oltásellenesek, megússzák a teszteket.

A besúgóknak fogalmuk sem volt róla, kinek jelentenek vagy mi célból; sokan (helytelenül) feltételezték, hogy ez a kormány valamilyen Nagy Testvér eszköze. A legtöbben egyszerűen zsebre vágták a havi ötszáz dollárt, jelentettek, amikor jelenteniük kellett, és nem tettek föl kérdéseket. Aki pedig kérdezgetett, megtudhatta, hogy a kíváncsi nemcsak hamar megöregszik, de odalesz a havi járadéka is.

A besúgóhálózat az Intézet körül volt a legsűrűbb, csaknem ötven fő. Nekik nem az volt a dolguk, hogy tehetséges gyerekek után szimatoljanak, hanem hogy azokra figyeljenek, akik rossz kérdéseket tesznek fel. Ők egy korai riasztórendszer botlódrótjai voltak.

Stackhouse óvatosan riasztott fél tucatot Dennison River Benben, arra az esetre, ha a Dixon fiú téved vagy hazudik („Nem hazudott, azt tudnám”, állította Mrs. Sigsby), de a legtöbbet Presque Isle környékére küldte. Az egyiknek fel kellett vennie a kapcsolatot a Presque Isle-i rendőrséggel, és azt kellett mondania nekik, hogy látott egy srácot, aki a CNN híradójában szerepelt. Ezt a fiút a CNN szerint ki akarják hallgatni a szülei meggyilkolásáról. Luke Ellis a neve. A besúgó azt mondta a rendőröknek, nem száz százalék, hogy az a kölyök volt, de fixen úgy nézett ki, és valami fenyegető, zavaros stílusban pénzt kért tőle. Mrs. Sigsby és Stackhouse tudta, hogy problémáik megoldása szempontjából nem az ideális megoldás, ha a rendőrség kapja el a kóborló fiút, de a rendőrség kezelhető. Mellesleg akármit mond is Ellis, csak legyintenek rá. Elmebajos gyerek, félrebeszél.

A mobil sem az Intézetben, sem a faluban – sőt legalább három kilométeres körben – nem működött, így a kutatók walkie-talkie-t használtak. Továbbá voltak vezetékes telefonok. Most megszólalt az egyik Mrs. Sigsby asztalán. Stackhouse vette föl.

– Micsoda? Kivel beszélek?

Dr. Felicia Richardson volt, aki Zeke-et váltotta az ellenőrző központban. Boldogan vállalta. Ő is benne volt a szarban nyakig, és ezt tudta is.

– Vonalban vagyok az egyik tudósítónkkal. Jean Levesque. Azt mondja, megtalálta a csónakot, amelyet Ellis használt. Akar beszélni vele?

– Azonnal!

Mrs. Sigsby már Stackhouse előtt állt, fölemelte a kezét, némán mozgó szájjal kérdezte: Mi van?

Stackhouse ügye sem vetett rá. Kattanás hallatszott, Levesque bejött a vonalba. Olyan zsíros tájszólással beszélt, hogy alig lehetett érteni. Stackhouse sosem látta, de egy napon sötétbarnára sült, öreg szivart képzelt el, a kalapja karimáján horgászcsalikkal.

– Mektanátam a csónakot.

– Mondták. Hol?

– Egy homokpadon akatt föl ötmérfődnyire Presque Ile fölött. Ölég teli vót vízzel, de a lapát, csak egy, ott vót az ülésen. Otthattam, ahun vót. Senkit se híttam. A lapát véres vót. Tuggya, kicsit föllebb zúgók vannak. Ha az a kölök, akit keresnek, nem szokott hozzá a csónakokho, főleg ami olyan kicsi…

– Akkor kieshetett – fejezte be Stackhouse. – Maradjon, ahol van. Küldök két embert. És köszönöm.

– Mit fizet érte? – felelte Levesque. – Gondolom, aztat nem mongya el, mit csinát.

Stackhouse letette a kagylót, ami válasz volt erre a különösen ostoba kérdésre, majd beszámolt a hívásról Mrs. Sigsbynek.

– Kis szerencsével a kis féreg belefulladt a vízbe, és valaki még ma vagy holnap éjjel megtalálja a hulláját, de nem számíthatunk ekkora szerencsére. Rögtön küldöm Presque Isle-be Rafe-t és Johnt, ennyi emberem van, de ez meg fog változni, amint ennek vége. Ha Ellis gyalog megy, Presque Isle az első hely, ahova elér. Ha stoppol, akkor az országúti járőr vagy valamelyik városi zsaru kapja el. Végtére is ő a hibbant kölyök, aki megölte a szüleit, azután meg sem állt Maine-ig.

– Tényleg olyan bizakodó, mint ahogy beszél? – kérdezte az asszony őszinte kíváncsisággal.

– Nem.

16

A bentlakókat kiengedték a szobáikból, hogy megvacsorázzanak. Színleg csendes vacsora volt, számos gondozó és technikus társaságában, akik úgy köröztek, akár a cápák. Lesírt róluk a szorongás, nagyon látszott rajtuk, hogy azonnal használni fogják a sokkolót, amint valaki visszapofázik. Ám a hallgatás mögött olyan erősen pulzált a titkos, ideges lelkesedés, hogy Frieda Brown kissé becsípett tőle. Szökés történt. Az összes srác boldog volt, de egyikük sem akarta mutatni. Ő is boldog? Frieda ebben nem volt olyan biztos. Egy része igen, mégis…

A mellette ülő Avery hol betemetett két virslit babbal, hol kiásta őket. Eltemette, azután kiásta. Frieda nem volt olyan zseni, mint Luke Ellis, de okos volt, és tudta, mit jelent eltemetni és kihantolni. Azt nem tudta, mi fog történni, ha Luke leadja a drótot az itteni dolgokról valakinek, aki hisz neki. Legfőképpen azt nem tudta, hogy velük mi fog történni. Kiszabadulnak? Hazaküldik őket a szüleikhez? Ezek a srácok nagyon szeretnék ezt hinni – ez gerjeszti a titkos áramlatot –, de neki erős kételyei voltak. Csak tizennégy éves volt, de máris cserzett cinikus. A rajzai mosolyogtak, amit ő ritkán tett meg, és tudott valamit, amit a többiek nem. Averyt Mrs. Sigsby irodájába vitték, és nyilván köpött.

Vagyis Luke nem lóghat meg.

– Megeszed azt a szart, vagy csak játszol vele?

Avery eltolta a tányérját és fölállt. Amióta kijött Mrs. Sigsby irodájából, úgy festett, mint aki kísértetet látott.

– Van még desszertnek almás pite fagylalttal és csokoládépuding – mondta Frieda. – És ez itt nem olyan, mint otthon, legalábbis nálam, ahol mindent meg kellett enned, amit a tányérodra tettek.

– Nem vagyok éhes – felelte Avery, és kiment a menzáról.

De két órával később, miután visszaküldték őket a szobáikba (közölve, hogy ma este tilos betenni a lábukat a társalgóba és a menzára, a játszótéri ajtót pedig bezárták), pizsamában átballagott Friedához, azt mondta, éhes, és megkérdezte, nincs-e a lánynak néhány zsetonja.

– Viccelsz? – kérdezte Frieda. – Csak most jöttem. – Valójában volt három zsetonja, de nem adta oda Averynek. Bírta, de annyira azért nem.

– Ó. Na, jó.

– Eredj, feküdj le. Amíg alszol, nem leszel éhes, és amikor fölkelsz, reggelizhetsz.

– Veled alhatok, Frieda? Mivel Luke elment?

– A szobádban kéne lenned. Bajunk lehet miattad.

– Nem akarok egyedül aludni. Bántottak. Megráztak árammal. Mi van, ha visszajönnek, és még tovább bántanak? Megtehetik, ha rájönnek…

– Mire?

– Semmire.

A lány mérlegelt. Sok mindent mérlegelt. Frieda Brown a missouri Springfieldből szuper volt mérlegelésben.

– Hát… jól van. Bújj be az ágyba. Én még egy darabig fönn maradok. Van egy műsor a tévében a vadállatokról, azt akarom megnézni. Tudtad, hogy egyes vadállatok megeszik a kölykeiket?

– Tényleg? – Avery elhűlt. – Ez borzasztó szomorú.

Frieda megveregette a fiú vállát.

– Azért legtöbbször nem eszik meg.

– Ó. Az jó.

– Igen. Most pedig bújj az ágyba, és hallgass. Gyűlölöm, ha az emberek beszélnek, amikor meg akarok nézni egy műsort.

Avery ágyba bújt. Frieda nézte a műsort a vadállatokról. Egy aligátor harcolt egy oroszlánnal. Vagy talán krokodil. Mindenképpen érdekes volt. Avery is. Mert Averynek van egy titka. Ha olyan erős TP lenne, mint a kölyök, már tudná. Mivel nem ez volt a helyzet, csak annyit tudott, hogy a fiú titkol valamit.

Amikor biztos volt benne, hogy alszik (hortyogott – udvariasan, kisfiúsan), lekapcsolta a lámpát, melléfeküdt és megrázta.

– Avery.

A fiú morgott, és igyekezett elfordulni. A lány nem hagyta.

– Avery, hova ment Luke?

– Prekile – motyogta a fiú.

Frieda nem tudta, mi az a Prekile, és nem is érdekelte, mert nem ez volt az igazság.

– Ugyan már, hova ment? Nem árulom el.

– Fel a vörös lépcsőn – válaszolta Avery. Még mindig félálomban volt. Valószínűleg azt gondolta, hogy ezt is álmodja.

– Milyen vörös lépcsőn? – suttogta a fülébe a lány.

A fiú nem felelt, és amikor ez alkalommal igyekezett elfordulni, Frieda hagyta, mert megvolt, amit akart. Eltérően Averytől (és a legjobb formáját hozó Kalishától), nem igazán tudott a gondolatokban olvasni. Viszont megvolt benne az intuíció, amely valószínűleg a gondolatokon alapult, és olykor, ha valaki szokatlanul megnyílt (például egy kisfiú az elalvás határán), ragyogó képek villantak fel Frieda agyában.

Hanyatt fekve nézte a szobája mennyezetét, és gondolkodott.

17

Tíz óra. Az Intézet csöndes.

Sophie Turner, az egyik éjszakás gondozó a játszótéri piknikezőasztalnál ült, titokban cigarettázott, és egy vizespalack kupakjába hamuzott. Dr. Evans mellette ült, kezével Sophie combján. Előrehajolt, és megcsókolta a nő nyakát.

– Ne csináld ezt, Jimmy – szólt rá Sophie. – Ma este ne, amikor vörös riadó van érvényben. Nem tudhatod, ki figyel.

– Az Intézet alkalmazottjaként vörös riadó alatt dohányzol – mondta Evans. – Ha már rosszalkodsz, miért nem vagy igazi rossz lány?

Magasabbra csúsztatta a kezét. A nő fontolgatta, hogy hagyja-e, vagy sem, ám ekkor körülnézett, és észrevett egy kislányt – egy újat –, aki a társalgó ajtajában állt. A tenyerét az üvegre tapasztotta, és őket nézte.

– A nyavalyába! – mordult fel Sophie. Lesöpörte magáról Evans kezét, és elnyomta a cigarettáját. Odament az ajtóhoz kinyitotta, kivágta, és nyakon ragadta a kukkolót. – Te mit csinálsz itt? Nem fogtad fel, hogy ma éjszaka nincs mászkálás? A kantinba és a társalgóba tilos betenni a lábadat! Ha nem akarod, hogy elverjem a fenekedet, menj vissza a…

– Mrs. Sigsbyvel akarok beszélni – mondta Frieda. – Most rögtön.

– Elment az eszed? Utoljára mondom, menj vissza…

Dr. Evans félrelökte Sophie-t, és még bocsánatot sem kért. Sophie úgy látta, a mai napra vége a tapizásnak.

– Frieda? Ugye, Frieda vagy?

– Igen.

– Mért nem mondod el nekem, amit a fejedben forgatsz?

– Csak vele beszélek. Mert ő a főnök.

– Ez igaz, de a főnöknek nehéz napja volt. Miért nem mondod el nekem, és majd én eldöntöm, elég fontos-e ahhoz, hogy beszélj vele.

– Ugyan már – szólalt meg Sophie. – Nem veszed észre, amikor valamelyik taknyos be akar lógatni?

– Tudom, hova ment Luke – jelentette ki Frieda. – Maguknak nem mondom el, de neki igen.

– Hazudik – mondta Sophie.

Frieda rá se hederített, csak dr. Evanst nézte.

– Nem.

Evans nem sokáig vívódott. Luke Ellis csaknem huszonnégy órája ment el, akárhol lehet, bármit mondhat bárkinek – egy zsarunak, vagy uramisten, csak ezt ne, egy riporternek. Nem Evans dolga, hogy megítélje a kislány állítását, bármennyire őrülten hangzik. Ez Mrs. Sigsby dolga. Az ő dolga az, hogy ne kövessen el olyan hibát, amitől nyakig esik a szarba.

– Ajánlom, Frieda, hogy igazat beszélj, különben nagy sírás lesz a vége. Ugye, tudod?

A lány csak nézte.

18

Tíz óra húsz.

A Southway Express-vagon, amelyben Luke aludt a rotációs kapák, fűnyíró traktorok és bedobozolt csónakmotorok mögött, most haladt át New York államból egy pennsylvaniai gyorsított folyosóba, ahol a szerelvény a következő három órában vágtázik. A sebesség óránként 130 kilométerre emelkedett, és jaj lesz annak, aki elakad egy kereszteződésben vagy elalszik a vágányon.

Mrs. Sigsby irodájában Frieda Brown az íróasztal előtt állt. Rózsaszín pizsamát viselt, szebbet mindennél, amije otthon volt. A haja még mindig varkocsba volt fonva, és az ujjait összekulcsolta a háta mögött.

Stackhouse az irodával szomszédos szobában szunyókált a díványon. Mrs. Sigsby nem látta okát, hogy felébressze. Legalábbis még nem. Megvizsgálta a lányt, és semmi figyelemre méltót nem talált rajta. Barna volt, mint a neve: barna szem, fakóbarna haj, a nyári napon tejeskávészínűvé barnult bőr. Az aktája szerint a BDNF-szintje hasonlóan jelentéktelen volt, legalábbis az Intézet szabványai szerint; hasznos, de aligha megdöbbentő. Mégis volt azokban a barna szemekben valami. Arra a bridzselőre vagy whistezőre emlékeztetett, akinek a keze tele van ászokkal.

– Dr. Evans azt mondja, te tudod, hol van a mi elveszett gyermekünk – szólalt meg Mrs. Sigsby. – Talán szeretnéd elmondani, honnan származik ez az értesülés.

– Averytől – felelte Frieda. – Átjött a szobámba. Ott alszik.

Mrs. Sigsby elmosolyodott.

– Attól tartok, kicsit elkéstél, drágám. Mr. Dixon már elmondott mindent, amit tudott.

– Hazudott magának. – Frieda még mindig hátrakulcsolta a kezét, még mindig megőrizte színleges nyugalmát, ám Mrs. Sigsbynek már nagyon sok gyerekkel volt dolga, tudta hát, hogy ez a lány retteg, amiért itt van. Megértette a kockázatot. Barna szemében mégis megmaradt a bizonyosság. Döbbenetes volt!

Bejött Stackhouse, most gyűrve vissza az ingét a nadrágjába.

– Ez meg ki?

– Frieda Brown. Egy kislány, aki konfabulál. Gondolom, drágám, te nem tudod, hogy ez mit jelent.

– De tudom – válaszolta Frieda. – Ez azt jelenti, hogy hazudok, pedig nem.

– Avery Dixon sem. Mondtam Mr. Stackhouse-nak, és most neked is mondom. Én tudom, mikor hazudik egy gyerek.

– Ó, valószínűleg igazat mondott, legalábbis az igazság nagy részét. Ezért hitte el neki. De nem mondta el az igazságot Prekile-ről.

Az asszony összevonta a szemöldökét.

– Mi a…

– Presque Isle? – Stackhouse odajött, megfogta Frieda karját. – Erről beszélsz?

– Avery beszélt erről. De ez hazugság.

– Te honnan tudod.. – kezdte Mrs. Sigsby, de Stacklhouse fölemelte a kezét, hogy hallgasson.

– Ha hazudott Presque Isle-ről, akkor mi az igazság?

A lány ravaszul mosolygott.

– Mit kapok, ha elmondom?

– Amit nem kapsz, az az áram – válaszolta Mrs. Sigsby. – Egy majdnem halálos adag.

– Ha megcsapat, mondok majd valamit, de lehet, hogy nem az lesz az igazság. Ahogy Avery sem mondta el magának az igazságot, amikor őt csapatta meg.

Mrs. Sigsby az asztalra csapott.

– Ne packázz velem, kisasszony! Ha van valami mondanivalód…

Stackhouse ismét fölemelte a kezét. Letérdelt Frieda elé. Amilyen magas volt, még mindig nem került egy szintbe a szemük, de nem sok hiányzott.

– Mit akarsz, Frieda? Hazamenni? Kereken megmondom neked, hogy az lehetetlen.

Frieda csaknem elnevette magát. Hazamenni? A drogos anyjához és a drogos bikáihoz? A legutóbbi azt akarta, hogy mutassa meg a mellét, hogy láthassa, „milyen gyorsan fejlődik”.

– Nem ezt akarom.

– Jó, akkor mit akarsz?

– Itt akarok maradni.

– Ez meglehetősen szokatlan kérés.

– De nem akarok injekciókat, és nem akarok több tesztet, nem akarok a Hátsó Részlegbe menni. Soha. Itt akarok maradni, hogy gondozó legyek, mint Gladys és Winona. Vagy technikus, mint Tony és Evan. De akár főzni is megtanulhatok, és lehetek séf, mint Doug.

Stackhouse átlesett a lány válla fölött, hogy Mrs. Sigsby is annyira megdöbbent-e, mint ő. Úgy tűnt, igen.

– Fogalmazzunk úgy, hogy… izé… meg lehet szervezni az állandó bentlakást – mondta. – Fogalmazzunk úgy, hogy megszervezzük, ha az információd jó, és elkapjuk Ellist.

– Az elkapás nem tartozik az alkuhoz, mert ez nem tisztességes így. Az elkapás a maga dolga. Ha az információm jó. Márpedig az.

Stackhouse ismét Mrs. Sigsbyre nézett a lány válla fölött. Az asszony biccentett.

– Oké – mondta. – Áll az alku. Most pedig beszélj.

A lány sunyin mosolygott, és Stackhouse arra gondolt, hogy lepofozza az arcáról a mosolyt. Csak egy pillanatig tartott, de komolyan gondolta.

– És ötven zsetont kérek.

– Nem.

– Akkor negyvenet.

– Húszat – szólalt meg mögötte Mrs. Sigsby. – És csak akkor, ha jó az információ.

Frieda mérlegelte az ajánlatot.

– Rendben. Csak hát honnan tudhatom, hogy megtartják-e az ígéretüket?

– Meg kell bíznod bennünk – válaszolta Mrs. Sigsby.

Frieda felsóhajtott.

– Én is azt hiszem.

– Elég a tökölésből – csattant fel Stackhouse. – Ha van valami mondanivalód, akkor mondd.

– Prekile előtt kijött a folyóból. Fölment a vörös lépcsőn. – Habozott, azután elmondta, ami még hátravolt. A legfontosabb részt. – A lépcső tetejénél egy vasútállomás volt. Odament. Az állomásra.

19

Miután Friedát visszaküldték a szobájába a zsetonjaival (és azzal a fenyegetéssel, hogy minden ígéret semmis, ha egyetlen szót szól bárkinek arról, ami Mrs. Sigsby irodájában történt), Stackhouse leszólt a számítógépes szobába. Andy Fellowes bejött a telepről, és felváltotta Felicia Richardsont. Stackhouse elmondta Fellowesnek, mit akar, és azt kérdezte, képes-e rá anélkül, hogy bárkit riasztana. Fellowes azt felelte, képes, de szüksége van egy kis időre.

– Nagyon kicsi legyen – figyelmeztette Stackhouse. Letette a kagylót, és walkie-talkie-n hívta Rafe Pullmant és John Walsht, két biztonsági emberét.

– Nem küldhetné inkább valamelyik bérelt rendőrét az állomásra? – kérdezte Mrs. Sigsby, amikor Stackhouse befejezte a hívást. Dennison River Bend rendőrségének két tagja az Intézet besúgója volt, ami az ottani rendőri erő húsz százalékát jelentette. – Nem lenne gyorsabb?

– Gyorsabb lenne, ugyanakkor talán kockázatosabb. Nem akarom, hogy az abszolút szükségesnél többen tudjanak erről a szarviharról.

– De ha felszállt egy vonatra, akárhol lehet!

– Még azt se tudjuk, csakugyan járt-e ott. A lány akár hülyeségeket is beszélhet.

– Nem hinném.

– Azt se hitte, hogy Dixon hazudik.

Ez igaz volt – és kínos –, ennek ellenére Sigsby ragaszkodott a véleményéhez. A helyzet túlságosan komoly volt bármi máshoz.

– Igaza van, Trevor. De ha egy olyan kisvárosban marad, órák óta kiszúrták volna!

– Lehet, hogy nem. Okos srác. Meglapulhat valahol.

– De azért a vonat a legvalószínűbb, ezt maga is tudja.

Ismét megszólalt a telefon. Mindketten érte kaptak. Stackhouse volt a gyorsabb.

– Igen, Andy. Megcsinálta? Jó, mondja. – Felkapott egy jegyzettömböt, és körmölni kezdett. Az asszony a válla fölött áthajolva olvasta.

4297 de. 10

16 du. 2:30

77 du. 5

Bekarikázta a 4297 de. 10-et, megkérdezte, merre tart, majd lejegyezte: Port, Ports, Stur.

– Mikor ér az a vonat Sturbridge-be?

Leírta, hogy du. 4-5. Mrs. Sigsby rémülten nézte. Tudta, mire gondol Trevor: a fiú a lehető legmesszebb akar jutni, mielőtt leszáll a vonatról – feltéve, hogy rajta van. Az pedig Sturbridge, és még ha késett is a vonat, Luke akkor is legalább öt órája megérkezett.

– Köszönöm, Andy – mondta Stackhouse. – Sturbridge az Nyugat-Massachusetts, ugye?

Hallgatott, bólogatott.

– Jó, tehát a sztrádánál, de akkor is elég kicsi hely. Talán átszálló. Ki tudja deríteni, hogy megy-e tovább a szerelvény, vagy valamelyik része? Esetleg másik mozdonnyal, vagy ilyesmi?

Figyelt.

– Nem, csak gyanú. Ha fellógott arra a vonatra, Sturbridge talán nincs elég messze, hogy biztonságban érezze magát. Lehet, hogy továbbfut. Én ezt tenném a helyében. Ellenőrizze, és azonnal szóljon vissza.

Letette a kagylót.

– Andy megszerezte az infót az állomás weboldaláról – mondta. – Minden gond nélkül. Hát nem döbbenetes? Manapság minden fönn van az interneten.

– Mi nem – felelte az asszony.

– Még nem – vágott vissza a férfi.

– Most mi lesz?

– Megvárjuk Rafe-t és Johnt.

Így is tettek. Jött a boszorkányok órája, és elmúlt. Hajnali fél egy után megcsörrent a telefon az asszony íróasztalán. Ez alkalommal Mrs. Sigsby csapott le rá, belevakkantotta a nevét, azután bólogatott és figyelt.

– Rendben. Mindent értek. Most menjen fel az állomásra… depóba… rendezőre, vagy akárhogy hívják… és nézze meg, van-e ott még valaki… ó. Rendben. Köszönöm.

Letette és Stackhouse felé fordult.

– A maga biztonsági embere volt. – Ezt némi gunyorossággal közölte, mivel Stackhouse biztonsági ereje ma éjszaka mindössze két ötvenes és nem különösebben fitt pasasból állt. – A Brown lány nem tévedett. Megtalálták a lépcsőt, találtak lábnyomokat, sőt még két véres ujjlenyomatot is félúton fölfelé. Rafe elmélete szerint Ellis vagy megállt pihenni, vagy újrakötötte a cipőfűzőjét. Elemlámpát használnak, de John azt mondja, hogy nappal valószínűleg több nyomot találnak. – Szünetet tartott. – És ellenőrizték az állomást. Nincs ott senki, még egy éjjeliőr sem.

Noha a szobában a légkondicionálás kellemesre hűtötte a levegőt, Stackhouse verejtéket törölt le a homlokáról.

– Ez baj, Julia, de még mindig rendbe hozhatjuk anélkül. – Az íróasztalának alsó fiókjára mutatott, ahol a Zéró Telefon várakozott. – Persze ha elment a sturbridge-i zsarukhoz, akkor a helyzetünk sokkal veszélyesebb. Öt órája volt, hogy megtegye.

– Még ha kiszállt is ott, lehet, hogy mégsem tette – mondta az asszony.

– Miért ne tenné? Nem tudja, hogy keresik a szülei meggyilkolása miatt. Honnan tudhatná, amikor még azt sem tudja, hogy meghaltak?

– Még ha nem is tudja, gyaníthatja. Nagyon okos, Trevor, jobb, ha ezt nem felejti el. Tudja, hogy nekem az ő helyében mi lenne az első dolgom a massachusettsi Sturbridge-ben… – a jegyzettömbre nézett – …délután négy vagy öt órakor? Elrobognék a könyvtárba és rátapadnék az internetre. Ellenőrizném, mi a helyzet odahaza.

Ez alkalommal mindketten a bezárt fiókra néztek.

– Jó, szélesítsük a keresést – mondta Stackhouse. – Nem tetszik, de nincs választásunk. Nézzünk utána, kik vannnak Sturbridge környékén. Figyeljenek, hátha felbukkan.

Mrs. Sigsby leült az asztalához, hogy mozgásba hozza a dolgokat, de a telefon éppen akkor szólalt meg, amikor érte nyúlt. Belehallgatott, azután átadta Stackhouse-nak.

Andy Fellowes volt. Szorgalmasan dolgozott. Sturbridge-ben volt éjszakai műszak, és amikor Fellowes a Downeast Freight főraktárosaként mutatkozott be, és egy rakomány élő homárt keresett, amit talán rossz felé küldtek, az éjszakás állomásfőnök boldogan segített neki. Nem, élő homárt nem raktak ki Sturbridge-ben. És igen, a 4297-es nagyobb része továbbment innen, csak egy sokkal erősebb mozdonnyal. Most már 9956-os, és délnek megy, Richmondba, Wilmingtonba, DuPraybe, Brunswickba, Tampába, végül Miamiba.

Stackhouse mindezt följegyezte, azután rákérdezett a két városra, amelyet nem ismert.

– DuPray Dél-Karolinában van – mondta Fellowes. – Csak egy porfészek, tudja, az isten háta mögött, és még egy óra lóháton, de átrakodópont a nyugatról érkező vonatok számára. Van ott egy csomó raktár. Valószínűleg csak ezért létezik a város. Brunswick georgiai. Jóval nagyobb. Jó sok élelmiszert és tengeri herkentyűt vihetnek oda.

Stackhouse letette a telefont, és Mrs. Sigsbyre nézett.

– Tegyük föl…

– Föltételezés – mondta Mrs. Sigsby. – Ez a szó hülyét csinál magából, és…

– Fejezze be.

Senki más nem inthette le Mrs. Sigsbyt (pláne ilyen gorombán), de senki más nem szólíthatta a keresztnevén. Stackhouse járkálni kezdett, kopasz feje ragyogott a lámpák alatt. Az asszony néha arra gondolt, hogy talán tényleg vikszolja.

– Hány emberünk van itt? – kérdezte a férfi. – Megmondom magának. Nagyjából negyven alkalmazott az Első Részlegben és további két tucat a Hátsó Részlegben, nem számítva Heckle-t és Jeckle-t. Mert szoros körbe állítjuk az ekhós szekereket. Muszáj, de ma este nem segít. Van egy telefon abban a fiókban, amely mindenféle hathatós segítséget nyújthat, de ha azt használjuk, megváltozhat az életünk, és nem jó irányba.

– Ha használjuk a telefont, lehet, hogy nem lesz életünk – tette hozzá Mrs. Sigsby.

A férfi elengedte a füle mellett.

– Az egész országban vannak besúgóink, jó információs hálózatunk, benne közrendőrök és egészségügyiek, szállodai alkalmazottak, kisvárosi hetilapok riporterei, meg nyugdíjasok, akiknek sok idejük van az interneten böngészni. Van még két beszállító csapatunk, meg egy Challenger gépünk, amely gyorsan eljuttatja őket szinte bárhova. És van agyunk, Julia, a saját agyunk. A kölyök sakkozó, a gondozók gyakran látták, amint a Wilholm fiúval játszott, de ez itt sakk a való világban, és ilyen játékot még sosem játszott. Tehát feltételezzünk.

– Rendben.

– Van egy besúgónk, aki utánanézhet a sturbridge-i rendőrségen. Ugyanaz a sztori, amit bedobtunk Presque Isle-ben. Emberünk azt mondja, látott egy gyereket, aki Ellis lehet. Jó lesz, ha ugyanígy ellenőrizzük Portlandet és Portsmoutht, noha egy percig sem hiszem, hogy ilyen hamar leszállt volna. Sturbridge sokkal valószínűbb, de én azt hiszem, az ottani emberünk sem a nyerő számot húzza.

– Biztos benne, hogy ez nem csupán ábránd?

– Ó, én egy ábrándos lélek vagyok. De ha a fiú olyan jó gondolkodó, mint amilyen menekülő, akkor ez a logikus.

– Amikor a 4297-es szerelvényből 9956-os lett, Ellis rajta maradt. Ez a maga feltételezése.

– Igen. A 9956-os nagyjából hajnali kettőkor áll meg Richmondban. Szükségünk van valakire, ha lehet, több valakire, hogy figyeljék ezt a vonatot. Ugyanez a helyzet Wilmingtonban, ahol reggel öt és hat között áll meg. De tudja mit? Én nem gondolom, hogy bármelyik helyen leszáll.

– Azt gondolja, hogy elmegy a végállomásig. – Trevor, gondolta az asszony, egyre magasabbra mászol a feltételezések fáján, és minden ág vékonyabb az előzőnél.

De mi mást tehetnek most, hogy a kölyök eltűnt? Ha használnia kell a Zéró Telefont, közlik vele, hogy számítaniuk kellett volna az ilyen eshetőségre. Könnyű ezt mondani, de ki számíthatott egy tizenkét éves gyerekre, aki kétségbeesésében a saját fülcimpáját vágja le, csak hogy szabaduljon a nyomkövetőtől? Vagy egy házvezetőnőre, aki hajlandó segíteni, sőt még uszítja is? Következőnek azt közlik vele, hogy az Intézet személyzete nagyon ellustult és elbízta magát… mit mondhat erre?

– …állomásig.

Visszazökkent a jelenbe, és arra kérte Stackhouse-t, hogy ismételje meg, amit mondott.

– Azt mondtam, nem szükségszerű, hogy elmenjen a végállomásig. Amilyen okos ez a kölyök, tudni fogja, hogy oda embereket küldünk, ha rájöttünk a vonatra. Azt sem hiszem, hogy valamelyik nagyvárosban száll le. Különösen Richmondban, egy idegen városban késő éjszaka. Wilmington lehetséges – az kisebb, és már világos lesz, mire a 9956-os odaér –, de én inkább valamelyik porfészekre szavazok. Lehet a dél-karolinai DuPray vagy a georgiai Brunswick. Feltéve, hogy valóban a vonaton van.

– Még azt sem tudja, hova tart a vonat, miután kihúz Sturbridge-ból. Már amennyiben elment odáig.

– Ha olyan rakomány közé bújik, amelyiken fuvarlevél van, tudni fogja.

Mrs. Sigsby rájött, hogy évek óta nem félt ennyire. Lehet, hogy sosem félt még ennyire. Feltételeznek vagy csak találgatnak? És ha találgatnak, lehet ennyi jó találatuk zsinórban? De hát ennyijük van. Bólintott.

– Ha leszáll az egyik kisebb állomáson, odaküldhetünk egy beszállítócsapatot, hogy visszahozza. Istenem, Trevor, ez lenne az eszményi megoldás.

– Két csoportot. Opált és Rubinvöröset. Rubin ugyanaz a csapat, amelyik idehozta. Így lenne igazán kerek a történet, nem gondolja?

Mrs. Sigsby felsóhajtott.

– Bár tudnánk bizonyosan, hogy a vonaton van!

– Nem tudom határozottan, de meglehetősen bizonyos vagyok benne, ezért ezt kell tennünk. – Stackhouse elmosolyodott. – Fogja a telefont. Verjen föl néhány embert. Kezdve Richmonddal. Országszerte fizetjük ezeket a fiúkat és lányokat, mennyit is, egymilliót évente? Dolgozzanak meg egy kissé a pénzükért.

Harminc perccel később Mrs. Sigsby visszatette a telefont a villára.

– Ha Sturbridge-ben van, akkor valami átereszben, elhagyatott házban vagy ilyesmiben bujkálhat. A rendőrség nem kapta el, arról tudnának. Embereink Richmondban és Wilmingtonban is figyelik a szerelvényt, és nagyon jó fedősztorijuk van hozzá.

– Hallottam. Szép munka, Julia.

Az asszony fölemelte fáradt kezét köszönetképpen.

– Rendes jutalom néz ki annak, aki látja, és még annál is több, egy valóságos vagyon jár annak, aki lefüleli, és elviszi egy biztos házba, ahonnan majd elhozatjuk. Ez Richmondban nem valószínű, mert mindkét emberünk közönséges polgár, de Wilmingtonban zsaru az egyik. Imádkozzunk, hogy ez történjen.

– Mi a helyzet DuPrayben és Brunswickban?

– Brunswickban két emberünk figyel, a közeli metodista templom lelkipásztora és a felesége. DuPrayben csak egy, de az ott is lakik. Az övé a város egyetlen motelje.

20

Luke ismét a tartályban volt. Zeke lenyomta, szeme előtt Stasi-fények kavarogtak. Bent voltak a fejében is, ami tízszer rosszabb volt. Úgy fog megfulladni, hogy ezeket látja.

Először azt hitte, a saját sikolyát hallja, miközben csapkodva föleszmél, és nem értette, hogy bírt ilyen istentelen hangot adni a víz alatt. Azután eszébe jutott, hogy egy vagonban van, ami egy szerelvény része, és a szerelvény lassít. A vaskerekek sikoltottak az acélsíneken.

A színes pöttyök még maradtak egy-két pillanatig, azután kifakultak. A vagonban vaksötét volt. Luke igyekezett megnyújtóztatni elmacskásodott izmait, de rájött, hogy be van kerítve. Három-négy csónakmotoros kartondoboz leborult. Szerette volna azt hinni, hogy akkor csinálta, amikor hadonászott rossz álmában, de úgy gondolta, az elméjével is csinálhatta, azoknak a rohadt pöttyöknek a szorításában. Egykori paraképességének maximuma az volt, hogy pizzástepsit lökött le a büféasztalról vagy lapozott egy könyvben, de hát változnak az idők. Ő változott. Hogy mennyit, azt nem tudta, és nem is akarta tudni.

A vonat még jobban lassított, és váltókon dübörgött át. Luke tisztában volt vele, hogy cefet állapotban van. A szervezete még nem rendelt el vörös riasztást, de már határozottan benne volt a sárgában. Éhes volt, ami baj, ám a szomjúság mellett eltörpült az éhség. Eszébe jutott, hogyan szánkázott le a folyóparton a kikötött S. S. Pokey-hoz, hogyan mosta meg az arcát és itta tele magát a tenyerébe merített hideg vízzel. Bármit megadott volna, ha most ihatna a folyóból. Megnyalta a száját, de nem sokat segített, mert a nyelve is kiszáradt.

A vonat megállt, és Luke csak úgy vaktában ismét feltornyozta a dobozokat. Súlyosak voltak, de megbirkózott velük. Fogalma sem volt, merre jár, mert Sturbridge-ben ütközésig behúzták a Southway Express ajtaját. Visszabújt a dobozok meg a kisgépek mögé, szenvedett és várt.

Ismét elszundított, éhsége, szomjúsága, feszülő hólyagja és lüktető füle ellenére, amikor zörögve kivágódott a vagon ajtaja, és beáradt rajta a holdfény. Luke legalábbis áradatnak érezte a feketeséghez képest, amelyben felébredt. Egy furgon tolatott az ajtóhoz, és egy férfi kiabált.

– Közelebb… még egy kicsit… lassan… még egy kicsit… állj!

Kikapcsolták a furgon motorját, hallatszott, ahogy nyílik a raktér ajtaja, azután egy férfi ugrott be a vagonba. Luke kávéillatot érzett, és a gyomra akkorát mordult, hogy a férfinak is hallania kellett. De nem. Amikor kilesett két fűnyíró közül, látta, hogy a munkaruhás fickó fülhallgatót visel.

Jött egy másik is, és letett egy négyszögletes elemlámpát a padlóra, de az hál’ istennek, az ajtó, és nem Luke irányába világított. Felállítottak egy acélrámpát, és targoncával ládákat kezdtek áttolni a teherautóból a vagonba. Mindegyik ládára a KOHLER, FÖLFELÉ és VIGYÁZAT szavakat stencilezték. Egyszóval akárhol van, ez még nem a végállomás.

A tizedik, vagy tizenkettedik láda után a melósok leálltak, és fánkot ettek papírzacskóból. Luke-nak minden erejére szüksége volt – Zeke-re gondolt, ahogy a víz alá nyomja, a Wilcox ikrekre gondolt, Kalishára, Nickyre és isten tudja, ki mindenkire gondolt még, akik tőle függenek –, hogy ki ne vágódjon a fedezékből, és ne kezdjen könyörögni azoknak az embereknek egy falatért, csak egyetlen falatért. Talán mégis megtette volna, ha az egyik ember nem mond valamit, amitől megkövült.

– Figyelj, te nem láttál errefelé bóklászni egy srácot, ugye?

– Mija? – kérdezte fánkkal teli szájjal a másik.

– Egy gyereket. Fiút. Amikor felmentél, hogy elhozd a mozdonyvezetőtől azt a termoszt.

– Mit keresne itt egy gyerek? Hajnali fél három van.

– Á, csak mert egy pofa kérdezte, amikor elmentem fánkért. Azt mondta, telefonált a sógora Massachusettsből, a legmélyebb álmából verte fel, és arra kérte, ellenőrizze az állomást. A massachusettsi sráca megszökött. Állítólag sokat emlegette, hogy egyszer úgyis felugrik egy kaliforniai tehervonatra.

– De hát az az ország másik vége.

– Én tudom. Te is tudod. De vajon egy gyerek is tudja?

– Ha csak egy kicsit is tanult az iskolában, akkor tudja, hogy Richmond kurva messze van Los Angelestől.

– Igen, viszont csomópont. Az illető azt mondta, lehet, hogy a gyerek itt volt ezen a vonaton, de már leszállt, hogy elinduljon nyugat felé.

– Hát én nem láttam semmilyen gyereket.

– Azt is mondta az illető, hogy a sógora jutalmat is fizet.

– Fizethetne egymillió dollárt is, Billy, de akkor se láttam semmiféle gyereket.

Ha megint korog a gyomrom, nekem végem, gondolta Luke. Megsütnek. Atomizálnak.

Valaki felüvöltött odakint.

– Billy! Duane! Húsz perc, fiúk, fejezzétek be!

Billy és Duane még néhány Kohler-ládát tolt fel a vagonba, azután behúzták a rámpát a furgonba, és elhajtottak. Luke-nak volt annyi ideje, hogy megpillantsa egy város körvonalait – hogy milyen város, azt nem tudta –, azután jött egy ember overallban meg vasutas sapkában, és becsukta a Southway ajtaját… ám ez alkalommal nem teljesen. Luke úgy sejtette, valahol akadhat az ajtó. Újabb öt perc múltán a vonat egy rántással ismét mozgásba lendült, először lassan kattogott át a kereszteződéseken és a váltókon, azután felgyorsult.

Egy pasas egy másik pasas sógorának mondja magát.

Sokat emlegette, hogy egyszer úgyis felugrik egy tehervonatra.

Tudják, hogy elment, és még ha meg is találták a Pokey-t Dennison River Bend alatt, nem vágta át őket. Nyilván szóra bírták Maureent. Vagy Averyt. Ellökte magától az iszonyú gondolatot, hogy kínzásokkal csikarták ki az információt Avesterből. Ha itt vannak embereik, akik azt figyelik, leszáll-e a vonatról, akkor a következő állomáson is lesznek, és addigra kivilágosodhat. Lehet, hogy nem akarnak feltűnést, talán csak figyelnek és jelentenek, de az is lehetséges, hogy megpróbálják elkapni. Természetesen attól függ, hány emberük van ott. És mennyire kétségbeesettek. Ez is fontos.

Lehet, hogy becsaptam magam, amikor vonatra szálltam, gondolta Luke, de mi mást tehettem volna? Nem számítottam rá, hogy ilyen gyorsan megtudják.

Ám addig is van egy kellemetlenség, amelytől megszabadulhat. Belekapaszkodott egy fűnyíró ülésébe, hogy ne veszítse el az egyensúlyát, lecsavarta egy John Deere rotációs kapa tanksapkáját, lehúzta a sliccét, és érzése szerint legalább tíz litert pisilt az üres benzintankba. Nem szép ilyet tenni, nagyon csúnya húzás azzal szemben, akihez kiviszik ezt a rotációs kapát, de ez rendkívüli helyzet. Visszatette a tanksapkát, és erősen rácsavarta. Azután letelepedett a fűnyíró ülésére, üres hasára szorította a kezét, és lecsukta a szemét.

Gondolj a füledre, mondta magának. Gondolj a karmolásokra a hátadon. Gondolj arra, mennyire fájnak, és elfelejted, hogy szomjas és éhes vagy.

Működött egy darabig. Aztán képek kúsztak elő, amelyekben pár óra múlva a srácok kijönnek a szobájukból, és elmennek az étkezőbe reggelizni. Luke nem bírta elkergetni a narancslével teli kancsó és a gyöngyöző piros hawaii puncs képét. Bár ott lenne. Meginna mindegyikből egy pohárral, azután megpakolná a a pultról a tányérját rántottával és szalonnával.

Nem akarsz te ott lenni. Ilyet kívánni őrültség.

Ám egy része tovább kívánta.

Kinyitotta a szemét, hogy megszabaduljon a képektől. Az egyik narancsleves kancsó makacs volt, nem akart eltűnni… és ekkor megpillantott valamit az új ládák és a kismotorok közötti hézagban. Először azt hitte, csak a vagonajtó nyílásán besütő hold csalja meg a szemét, vagy egyszerűen hallucináció, de amikor kétszer pislogott és még mindig ott volt, lekászálódott a fűnyíró üléséről, és odamászott. Jobbra holdfényben úszó mezők suhantak el a vagonajtó előtt. Amikor elhagyta Dennison River Bendet, csodálattal és elbűvölten szívott magába mindent, amit látott, most azonban nem volt szeme a külső világra. Csak azt nézte, amit a vagon padlóján látott: fánkmorzsákat.

Az egyik nagyobb volt egy morzsánál.

Ezt vette föl elsőnek. A kisebbekhez megnyálazta a hüvelykujját. Mivel pedig félt, hogy a legapróbbak elveszhetnek a padló repedéseiben, lehajolt, kiöltötte a nyelvét, és felnyalta őket.

21

Most Mrs. Sigsbyn volt a sor, hogy aludjon egy kicsit a belső szoba díványán. Stackhouse becsukta az ajtót, hogy egyik telefon se zavarja, se a vonalas, se a walkie. Fellowes tíz perccel három előtt felszólt a számítógépes szobából.

– A 9956 elhagyta Richmondot – mondta. – A fiúnak semmi nyoma.

Stackhouse felsóhajtott, megdörgölte az állát. A borostája sercegett.

– Oké.

– Szégyen, hogy nem állíttathatjuk egy mellékvágányra, ahol átkutathatnánk. Így egyszer és mindenkorra tisztázhatnánk, ott van-e a vonaton, vagy sem.

– Szégyen, hogy nem állhat egy nagy körbe az egész világ, és nem énekelhetik, hogy „Give Peace a Chance”. Mikor érkezik a vonat Wilmingtonba?

– Hatra. Korábban, ha behoznak valamennyi késést.

– Hány emberünk van ott?

– Most kettő, és még egy úton Goldsboróból.

– Ugye, van annyi eszük, hogy ne legyenek rámenősek? A rámenős emberek gyanút keltenek.

– Szerintem nem lesz ott baj. Jó a fedősztori. Szökött gyerek, aggódó rokonok.

– Hát akkor imádkozzon, hogy ne legyen baj. Majd tájékoztasson.

Bejött dr. Hendricks, anélkül, hogy kopogtatással fárasztotta volna magát. Karikák voltak a szeme alatt, a ruhája összegyűrődött, a haja acélszürke taréjban ágaskodott.

– Van valami hír?

– Még nincs.

– Hol van Mrs. Sigsby?

– Pihen, ami nagyon ráfér. – Stackhouse hátradőlt a székben és nyújtózott. – A Dixon fiú még nem volt a tartályban, igaz?

– Persze hogy nem. – Donkey Kong kissé megsértődött már a gondolattól is. – Nem rózsaszínű. A lehető legmesszebb áll tőle. Ilyen magas BDNF-szintnél őrültség lenne. Vagy azt kockáztatnánk, hogy bővülnek a képességei. Ez ugyan nem valószínű, de nem is lehetetlen. Sigsby leharapná a fejem.

– Nem harapná, és a fiú még ma a tartályba kerül – mondta Stackhouse. – Addig áztassák a kis gecit, amíg azt nem hiszi, hogy meghalt, utána áztassák meg még egyszer.

– Komolyan beszél? Dixon egy érték! Az egyik leghatalmasabb telepatánk évek óta!

– Az sem érdekel, ha vízen jár vagy villámokat fingik. Segített Ellisnek, hogy lelépjen. Csináltassa meg a göröggel azonnal, amint szolgálatra jelentkezik. Szereti mártogatni őket. Figyelmeztesse Zeke-et, nehogy megölje. Tisztában vagyok Dixon értékével, de azt akarom, hogy legyen egy olyan élménye, amire emlékezni fog, amíg képes emlékezni. Azután vigye a Hátsó Részlegbe.

– De Mrs. Sigsby…

– Mrs. Sigsby mindenben egyetért.

Megpördültek. Az asszony az iroda és a lakosztálya közötti ajtóban állt. Stackhouse első gondolata az volt, hogy úgy néz, mint aki kísértetet lát, de ez nem volt teljesen igaz. Inkább úgy nézett ki, mint egy kísértet.

– Csinálja, amit Trevor mondott, Dan. Ha sérül a BDNF-szintje, nem érdekes. Fizetnie kell.

22

A vonat egy rándulással ismét elindult, és Luke egy dalra gondolt, amit a nagyanyja énekelgetett. Talán valami éjjeli különjáratról szólt? Nem emlékezett. A fánkmorzsák csak fokozták az éhségét és a szomjúságát. A szája sivatag volt, a nyelve egy homokdűne. Szunyókált, de nem bírt aludni. Fogalma sem volt, mennyi idő telt el, ám egyszer kezdett beszivárogni a szürke fény.

Luke az imbolygó padlón odakúszott az ajtó réséhez, és kinézett. Voltak fák. Főleg csapzott, sarjú fenyők, kisvárosok, mezők, azután ismét fák. A vonat keresztülzakatolt egy állványhídon, ő pedig vágyakozva nézte odalent a folyót. Ez alkalommal nem egy dal jutott az eszébe, hanem Coleridge. Tenger, tenger mindenütt, gondolta Luke, vagonunk korhadva romol. Tenger, tenger mindenütt, s egy korty sincs inni sehol!{11}

Valószínűleg egyébként is szennyezett, biztatta magát, de tudta, ha így is van, ő bizony akkor is inna belőle. Addig, amíg a hasa kidagad. Még a hányás is kellemes lenne, mert utána ismét ihatna.

Mielőtt a nap vörösen és forrón fölkelt, megérezte a levegőben a só illatát. Tanyák helyett most raktárak és téglafalú, régi, bedeszkázott ablakú gyárak suhantak odakint. Ágaskodó daruk rajzolódtak a felragyogó égre. A közelben repülőgépek szálltak föl. A vonat egy ideig egy négysávos út mellett robogott. Luke embereket látott autóban, akiknek nincs más gondjuk a napi munkán kívül. Most már érezte a sáros árapály-síkság, vagy a döglött halak vagy mindkettő szagát.

Megenném én a döglött halat is, ha nem nagyon férges, gondolta. Talán még akkor is. A National Geographic szerint a férgek jó fehérjeforrások.

A vonat lassítani kezdett, Luke visszabújt a rejtekhelyére. Újabb zökkenések és puffanások következtek, ahogy a szerelvény keresztülrobogott a kereszteződéseken és váltókon. Végül megállt.

Korán volt, de itt már hajnalban is nyüzsögtek. Luke hallotta a teherautókat. Hallotta a nevető és beszélgető embereket. Kanye West szólt egy hordozható hangszóróból vagy egy autórádióból, a basszus lüktetett, mint a szívdobogás. Egy másik vágányon mozdony haladt, dízel bűzét húzva maga után. Félelmetes rántások következtek, vagonokat kapcsoltak le-fel Luke vonatához. Emberek ordítottak spanyolul, Luke megértett néhány trágárságot: puta mierda, hijo de puta, chupapollas.

Megint eltelt valamennyi idő. Lehetett egy óra, de tizenöt perc is. Végül egy újabb teherautó tolatott a Southway Express-vagonhoz. Egy overallos pasas tövig félretolta az ajtót. Luke kilesett egy rotációs kapa és egy fűnyíró között. A pofa beugrott a vagonba, a furgonból megint kitoltak egy rámpát. Ez alkalommal négy emberből állt a brigád, kettő fekete, kettő fehér, mindegyik teletetovált, nagydarab. Nevettek, és olyan zsíros déli kiejtéssel dumáltak, ami Luke-ot a countryénekesekre emlékeztette, akiket a BUZ’N 102-n hallott, még otthon, Minneapolisban.

Az egyik fehér azt mesélte, hogy előző este táncolni ment az egyik fekete fickó feleségével. A fekete úgy tett, mintha megütné, a fehér úgy tett, mintha hátratántorodna, és lezöttyent a csónakmotoros kartondobozokra, amelyeket Luke nemrég rakott fel.

– Gyerünk már! – türelmetlenkedett a másik fehér. – Reggelizni akarok!

Én is, gondolta Luke. Ó, de mennyire!

Amikor elkezdték átrakni a Kohler-ládákat a furgonba, Luke arra gondolt, hogy olyan ez, mint egy film a végállomásról, csak fordítva vetítik. Erről eszébe jutottak a filmek, amelyeket Avery szerint nézetnek a srácokkal a Hátsó Részlegben, és ettől visszajöttek a pöttyök. Jó zsíros darabok. A vagon ajtaja megrándult, mintha be akarna csukódni.

– Húha! – mondta a második fekete. – Ki van ott? – Odanézett. – Hú. Senki.

– Mumus – mondta az első, aki úgy tett, mintha behúzna a fehérnek. – Csináljuk már! Az állomásfőnök szólt, hogy máris késik ez a szar.

Még mindig nem a végállomás, gondolta Luke. Nem maradhatok itt, amíg éhen nem halok, de csak azért, mert előbb halok szomjan. Olvasmányaiból tudta, hogy az ember legalább három napig megvan víz nélkül, mielőtt beállna az eszméletvesztés, ami megelőzi a halált, de most nem hitte, hogy kibírja addig.

A négyfős brigád két nagy láda kivételével mindent felrakott a teherautóra. Luke várta, hogy elkezdjék a kismotorokat is, és felfedezzék őt, ám azok betolták a rámpát a furgonba, majd lehúzták a rakodótér ajtaját.

– Ti csak menjetek – mondta az egyik fehér. Ő volt az, aki azzal viccelt, hogy táncolt a fekete feleségével. – Nekem még lesz egy utam a retyóra.

– Eredj már, Mattie, tartsd vissza egy kicsit.

– Nem tudom – felelte. – Akkora, hogy majd le kell másznom róla.

A furgon meglódult, elhajtott. Néhány percig csend volt, azután a fehér pasas, a Mattie, visszamászott a vagonba. Izmai kidagadtak az ujjatlan póló alól. Luke valahai legjobb barátja, Rolf Destin azt mondta volna rá, hogy jól el van látva.

– Oké, zsivány. Láttalak, amikor leültem a dobozokra. Most már előjöhetsz.

23

Luke egy pillanatig nem reagált, arra gondolt, hogyha nem mozdul és meg se pisszen, a férfi úgy dönt, hogy tévedett, és elmegy. Csakhogy ez gyerekes gondolkodás, és ő már nem volt gyerek. Közel sem. Így hát kimászott és igyekezett megállni, de a lába merev volt, a feje pedig kába. Összeesett volna, ha a fehér pasas el nem kapja.

– Mi a szent szar, kölyök, ki tépte le a füledet?

Luke beszélni próbált. Először semmi sem jött ki a torkán, csak károgás. Megköszörülte a torkát, és ismét próbálkozott.

– Volt egy problémám. Uram, nincs valamije enni? Vagy inni? Borzalmasan éhes és szomjas vagyok.

Egyfolytában a megcsonkított fület nézve a fehér pasas – Mattie – a zsebébe nyúlt és elővett egy fél tekercs Life Savers cukorkát. Luke elmarta, letépte róla a papírt, és négyet bekapott. Azt hitte, nem maradt nyála, mert szomjas teste visszaszívta magába, de az mégis kilövellt, mintha megnyitottak volna egy láthatatlan csapot, és a cukor akkorát robbant az agyában, akár egy bomba. A pöttyök rövid időre feléledtek, és egy kicsit futkostak a fehér fickó arcán. Mattie körülnézett, mintha úgy érezné, hogy valaki jön mögötte, azután ismét Luke-ra összpontosított.

– Mikor ettél utoljára?

– Nem tudom – felelte Luke. – Nem emlékszem.

– Mióta vagy a vonaton?

– Kábé egy napja. – Ez így igaz, de valamiért sokkal hosszabb időnek rémlett.

– Egészen Jenkiföldről jössz, igaz?

– Igen. – Maine már igazán Jenkiföld, gondolta Luke.

Mattie a fülére mutatott.

– Ki csinálta ezt? Apád? Mostohaapád?

Luke riadtan nézett rá.

– Honnan… honnan veszi ezt? – De a válasz nyilvánvaló volt még ebben az állapotban is. – Valaki keres. Ugyanez volt a legutóbbi helyen is, ahol a vonat megállt. Hányan vannak? Mit mondtak? Hogy elszöktem hazulról?

– Így van. A nagybátyád. Vele volt két barátja, meg egy zsaru Wrightville Beachből. Nem mondták, miért, de tényleg arról volt szó, hogy megszöktél hazulról odafönt, Massachusettsben. Ha ezt csinálták veled, meg is értem.

Az, hogy a várakozók egyike rendőr, nagyon megrémítette Luke-ot. – Maine-ből jövök, nem Massachusettsből, és az apám halott. Anyám is. Minden egyes szavuk hazugság.

Mattie fontolóra vette a dolgot.

– Akkor ki tette ezt a füleddel, zsivány? Valami vadbarom az árvaházban?

Ez már közel jár az igazsághoz, gondolta Luke. Igen, csakugyan árvaházfélében volt, amit vadbarmok vezetnek.

– Ez bonyolult. De… uram… ha ezek az emberek meglátnak, elvisznek. Talán nem tehetnék, ha nincs velük rendőr, de így megteszik. Visszavisznek oda, ahol ez történt. – A fülére mutatott. – Kérem, ne szóljon nekik. Kérem, csak azt engedje, hogy itt maradjak a vonaton.

Mattie a fejét vakarta.

– Hát, nem tudom. Gyerek vagy, és pocsékul nézel ki.

– Sokkal rosszabbul nézek majd ki, ha azok az emberek elvisznek.

Hidd el, gondolta minden erejével. Hidd el, hidd el!

– Hát, nem tudom – ismételte meg Mattie. – Bár őszintén szólva, nem nagyon tetszett annak a háromnak a külseje. Valahogy idegesnek látszottak, még a rendőr is. Ezt pedig egy olyan ember mondja neked, aki háromszor szökött meg hazulról, amíg végre sikerült. Amikor először leléptem, annyi idős voltam, mint te.

Luke hallgatott. Mattie végre a megfelelő irányba tart.

– Hova mész? Azt legalább tudod?

– Valahova, ahol szerezhetek egy kis ételt, vizet, és gondolkodhatok – mondta Luke. – Muszáj gondolkodnom, mert senki sem akarja elhinni a történetet, amelyet el fogok mondani. Különösen nem egy gyerek szájából.

– Mattie! – üvöltötte valaki. – Gyere már, ember! Hacsak nem akarsz ingyen elutazni Dél-Karolinába!

– Kölyök, téged elraboltak?

– Igen – felelte Luke, és sírni kezdett. – És azok az emberek… aki azt mondja, hogy a nagybátyám, meg a rendőr…

– MATTIE! Töröld már ki a segged, és GYERE!

– Igazat beszélek – folytatta egyszerűen Luke. – Ha segíteni akar, akkor engedjen el.

– Hát, a francba. – Mattie kiköpött a vagonból. – Nem helyes, de a füled… azok az emberek, biztos vagy benne, hogy rosszfiúk?

– A legrosszabbak – válaszolta Luke. Igazából a legrosszabbakat már otthagyta, de hogy ez így marad-e, az ennek az embernek a döntésétől függ.

– Legalább azt tudod, hol vagy most?

Luke megrázta a fejét.

– Ez itt Wilmington. A vonat megáll Georgiában, azután Tampában, végállomás Miami. Ha az emberek, akik keresnek, elrendelik a vörös riasztást, vagy minek hívják, akkor mindezeken a helyeken keresni fognak. De a következő hely, ahol megáll a vonat, csak légypiszok a térképen. Ott talán…

– Mattie, hol a nyavalyában vagy? – hallatszott most már sokkal közelebbről. – Ne tökölj már! Ki kell csekkolnunk!

Mattie még egy kétkedő pillantást vetett Luke-ra.

– Kérem! – folytatta Luke. – Beletettek egy tartály vízbe! Majdnem belefojtottak. Tudom, hogy nehéz elhinni, de ez az igazság.

Közeledő léptek ropogtak a kavicsokon. Mattie leugrott, és háromnegyedéig behúzta a vagonajtót. Luke visszamászott a fészkébe a kismotorok mögé.

– Mintha azt mondtad volna, hogy szarsz egyet. Mit kerestél itt?

Luke várta, hogy Mattie azt válaszolja: Itt bújt el ebben a vagonban egy gyerek, aki leadta a nagy rabló dumát arról, hogy elhurcolták Maine-be, és beledugták egy víztartályba, ezért nem akar a nagybátyjával menni.

– Elvégeztem a dolgom, azután meg akartam nézni azokat a Kubota fűnyírókat – felelte Mattie. – Az otthoni Lawn-Boy dögrováson van.

– Na gyere, a vonat nem várhat. Hé, ugye nem láttál erre bóklászni egy srácot? Lehet, hogy északon felugrott a vonatra, és lejött Wilmingtonba, mert ez olyan szép hely.

Csönd lett. Azután Mattie azt mondta:

– Nem.

Luke, aki eddig előredőlve ült, erre az egyetlen szóra a vagon deszkafalának támasztotta a fejét, és lehunyta a szemét.

Nagyjából tíz perc múlva a 9956-os szerelvény nagyot rántott magán, ami úgy futott végig a vagonokon – most már pontosan száz volt –, mint egy borzongás. Az állomás csúszni kezdett visszafelé, először lassan, azután gyorsulva. Irányítótorony árnya rohant keresztül a vagon padlóján, azután megjelent egy újabb árny. Egy emberé. Zsírpecsétes papírcsomag repült be a vagonba, és a padlóra esett.

Luke nem látta Mattie-t, csak hallotta:

– Sok szerencsét, zsivány. – Azután eltűnt az árnyék.

Luke olyan gyorsan mászott elő a rejtekhelyéről, hogy fejének ép oldalát beleverte egy fűnyíró traktor burkolatába. Észre se vette. Abban a csomagban a mennyország volt. Érezte a szagát.

A mennyország egy sajtos-kolbászos pogácsának, egy gyümölcsös pitének meg egy palack ásványvíznek bizonyult. Luke-nak minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne ürítse ki egy hajtásra az egész félliteres palackot. A negyedét meghagyta, letette, azután ismét fölkapta és rácsavarta a kupakját. Ha a vonat hirtelen megrándulna, és a víz kiömlene, abba beleőrülne. Öt harapással eltüntette a kolbászos puffancsot, és egy kiadós korttyal leöblítette. Lenyalta a zsírt a tenyeréről, azután fogta a vizet meg a pitét, és visszabújt a fészkébe. Azóta, hogy a csillagokat nézve lecsurgott a Pokey-val a folyón, először érezte, hogy érdemes élni. Noha nem igazán hitt Istenben, mert valamivel erősebb bizonyítékok szóltak létezése ellen, mint mellette, azért most csak imádkozott, de nem magáért. Imádkozott a rendkívül feltételes felsőbb hatalomhoz, hogy áldja meg azt az embert, aki zsiványnak hívta őt, és ezt a barna zacskót bedobta a vagonba.

24

Tele hassal elálmosodott, de kényszerítette magát, hogy ébren maradjon.

A vonat megáll Georgiában, azután Tampában, végállomás Miami, mondta Mattie. Ha az emberek, akik keresnek, elrendelik a vörös riasztást, vagy minek hívják, akkor mindezeken a helyeken keresni fognak. De a következő hely, ahol megáll a vonat, csak légypiszok a térképen.

Még egy kisvárosban is figyelhetik, de Luke nem akart Tampába és Miamiba menni. Elkeveredni a tömegben előnyös, de a nagyvárosokban túlságosan sok rendőr van, és mostanra valószínűleg mindenütt megkapták a fiú fényképét, akit azzal gyanúsítanak, hogy megölte a szüleit. Mellesleg a logika azt mondta, hogy legföljebb eddig mehet el. Fantasztikus szerencse volt, hogy Mattie nem dobta fel, hülyeség lenne még egy ilyenre számítani.

Arra gondolt, hogy talán van még egy aduja. A konyhakés, amelyet Maureen hagyott a matraca alatt, útközben elveszett, de még mindig nála van a pendrive. Fogalma sem volt, mi lehet rajta. Lehet zavaros, bűntudatos siránkozás a babáról, akit Maureen örökbe adott, de lehet bizonyíték is. Dokumentumok.

Végül a vonat ismét lassítani kezdett. Luke az ajtóhoz ment, megfogta, hogy ne veszítse el az egyensúlyát, és kihajolt. Sok fát látott, egy kétsávos aszfaltutat, azután házak és épületek hátulját. A vonat elhagyott egy sárga szemafort. Talán közeledik a légypiszokhoz, amelyről Mattie beszélt; lehet, hogy csak lassítani fog, kivárja, hogy valahol elől felszabaduljon a vágány. Luke-nak ez talán még jobb is, mert ha egy aggódó nagybácsi várja a következő megállónál, az a depónál lesz. Már látta a raktárak villogó fémtetejét. A raktárak mögött húzódott a kétsávos út, amögött még több fa.

Az a dolgod, hogy lejutsz a vonatról, aztán irány be a fák közé, amilyen gyorsan csak tudsz, mondta magának. És ne felejts el futásban landolni, akkor nem esel pofára a salakon.

Hajladozni kezdett előre-hátra, még mindig az ajtót fogva, az ajka vékony vonallá vékonyodott az összpontosítástól. Ez volt az a megálló, amelyről Mattie beszélt neki, mert már látta az állomást. A fakózöld zsindelytetőre a DUPRAY DÉLI & NYUGATI szavakat festették.

Most kell leszállnom, gondolta Luke. Nem akarok látni semmilyen nagybácsit.

– Egy…

Előredőlt.

– Kettő…

Hátradőlt.

– Három!

Ugrott. Már a levegőben futni kezdett, de amikor földet ért a sín mellett, a teste még a jármű sebességével haladt, és ez kicsivel több volt annál, amennyire a lába felgyorsíthatott. Előredőlő felsőtestével, egyensúlyozva hátranyújtott karjával a célhoz közeledő gyorskorcsolyázóra hasonlított.

Épp arra gondolt, hogy talán utoléri magát, mielőtt hasra esne, valaki felordított: „Hé, vigyázz!”

Felkapta a fejét és meglátott egy embert egy villás targoncán, félúton a raktár és a vasútállomás között. Egy másik ember akkor tápászkodott fel az állomás eresze alatt a hintaszékből, kezében az újsággal, amelyet olvasott. Ez is felüvöltött: „Vigyázz az oszlopra!”

Luke megpillantotta a második szemafort, amely vörösen villogott, de már késő volt lassítani. Ösztönszerűen elfordította a fejét és igyekezett fölemelni a karját, de mielőtt sikerült volna, teljes sebességgel eltalálta a vasoszlopot. Az arca jobb oldalával csapódott neki, sebzett füle kapta az ütés nagyját. Hátratántorodott, a salakra zuhant, elgurult a vágány közeléből. Nem ájult el, csak majdnem, miközben az ég elbillent, visszabillent, majd ismét elbillent. Érezte, hogy melegség patakzik az arcán, és tudta, hogy ismét vérzik a füle, a szegény, megkínzott füle. Egy belső hang ráordított, hogy keljen föl, rohanjon az erdőbe, ám meghallani és engedelmeskedni két különböző dolog volt. Próbált feltápászkodni, de nem ment.

Tönkrement a mászókám, gondolta. Bassza meg. Micsoda szar helyzet.

Ekkorra ott állt fölötte a villástargoncás ember. A fekvő Luke legalább ötméteresnek látta. Szemüvege úgy villogott a napon, hogy eltűnt a szeme.

– Jézusom, kölyök, mi a fenét műveltél?

– Le akartam szállni. – Luke nem tudta, csakugyan beszél-e. Talán. – Nem hagyhatom, hogy elkapjanak, kérem, ne hagyja!

A férfi lehajolt.

– Ne próbálkozz a beszéddel, egyébként sem értelek. Jól nekimentél annak az oszlopnak, vérzel, mint a leszúrt disznó. Mozgasd csak a lábadat.

Luke engedelmeskedett.

– Most a karodat.

Luke fölemelte a karjait.

Hintaszékes Ember csatlakozott Villástargoncáshoz. Luke igyekezett felhasználni friss TP képességét, hogy olvasson bennük, kiderítse, mit tudnak. De semmire se ment, a gondolatolvasás jelenleg üzemképtelen volt. Az ütközés akár ki is üthette a TP-t a fejéből.

– Jól van, Tim?

– Gondolom. Remélem. Az elsősegély-alapszabály szerint nem szabad mozgatni a koponyasérültet, de én azért megkockáztatom.

– Melyikük az állítólagos nagybácsim? – kérdezte Luke. – Vagy mindketten azok?

Hintaszékes elkomorodott.

– Te érted, mit mond?

– Nem. Beviszem Mr. Jackson hátsó szobájába.

– Én majd fogom a lábát.

Luke most már magához tért. A füle segített neki ebben. Olyan volt, mintha bele akarná ásni magát a koponyájába, hogy talán elrejtőzzön.

– Dehogy, elbírom én – mondta Villástargoncás. – Nem nehéz. Telefonálj inkább Roper dokinak, hogy jöjjön ki házhoz.

– Inkább raktárházhoz – mondta Hintaszékes és nevetett, kimutatva fogainak sárga csonkjait.

– Bánom is én, csak csináld. Használd az állomás telefonját.

– Igenis. – Hintaszékes idétlenül tisztelgett, majd elindult. Villástargoncás fölkapta Luke-ot.

– Tegyen le – mondta Luke. – Tudok járni.

– Gondolod? Lássuk.

Luke egy percig imbolygott, azután kiegyenesedett.

– Hogy hívnak, fiam?

Luke fontolgatott, nem volt biztos benne, hogy el akarja árulni a nevét, mikor még azt sem tudja, hogy ez az ember nem nagybácsi-e. Rendesnek látszott… de hát Zeke is annak látszott az Intézetben, amikor ritka jó hangulatában találkozott vele az ember.

– Hát magát? – kérdezett vissza.

– Tim Jamieson. Na, gyere, legalább ne állj a napon.

25

Norbert Hollister, annak a vacak motelnek a tulajdonosa, amely csak azért üzemelt, mert Norbert havi fizetést húzott az Intézettől besúgásért, az állomás telefonján kihívta Roper dokit, de előbb a saját mobilján felhívott egy számot, amelyet hajnalban kapott. Akkor zabos volt, amiért fölverték. Most már örült.

– A kölyök – mondta. – Itt van.

– Egy pillanat – mondta Andy Fellowes. – Átkapcsolom.

Rövid szünet után megszólalt egy másik hang.

– Maga Hollister? DuPray, Dél-Karolina?

– Igen. A kölyök, akit keresnek, most ugrott le egy tehervonatról. A füle totál leszakadt. Még mindig jutalom jár érte?

– Igen. És még nagyobb jutalom lesz, ha gondoskodik róla, hogy a kölyök a városban maradjon.

Norbert elnevette magát.

– Ó, asziszem, maradni fog. Nekiment egy szemafornak, és kiütötte magát.

– Ne tévessze szem elől – mondta Stackhouse. – Óránként hívjon vissza. Megértette?

– Mint a frissítésnél.

– Igen, úgy. A többi a mi dolgunk.

ITT A POKOL

1

Tim keresztülvezette Craig Jackson irodáján a véres gyereket, aki láthatólag elkábult, de azért tudott menni a maga lábán. A DuPray Logisztika és Raktározás tulajdonosa a közeli Dunning városában élt, de öt éve elvált, és melléklakásnak használta a tágas, légkondicionált szobát az iroda mögött. Nem meglepő módon Jackson éppen nem tartózkodott itt, mert azokon a napokon, amikor az ’56-os megállt, és nem robogott tovább egyenesen, Craig hajlamos volt felszívódni.

A mikrohullámú sütővel, főzőlappal és parányi kézmosó kagylóval fölszerelt főzőfülkén túl volt egy nappali, ami egy kerti székből és egy HD-tévéből állt. Mögötte régi Playboy- és Penthouse-címlaplányok néztek le egy akkurátusan bevetett tábori ágyra. Tim rá akarta venni a gyereket, hogy dőljön le, amíg Roper doki megjön, de a fiú megrázta a fejét.

– Szék.

– Biztos?

– Igen.

A gyerek leült. A párna fáradtan sóhajtott. Tim fél térdre ereszkedett a szék előtt.

– Hát akkor megmondod a nevedet?

A fiú gyanakodva nézte. A vérzés elállt, de az arca mocskos volt az alvadéktól, rongyolt füle ijesztően festett.

– Maga rám várt?

– A vonatra. Itt dolgozom reggelenként. Ha megáll a 9956-os, akkor tovább. Szóval mi a neved?

– Ki volt a másik ember?

– Addig nincs több kérdés, amíg nem tudom a neved.

A srác gondolkozott, azután megnyalta az ajkát, és azt mondta:

– Nick vagyok. Nick Wilholm.

– Jól van, Nick. – Tim a béke jelét mutatta. – Hány ujjat látsz?

– Kettőt.

– Most?

– Hármat. A másik ember azt mondta, hogy ő a nagybátyám?

Tim összevonta a szemöldökét.

– Ő Norbert Hollister volt. A helyi motel tulajdonosa. Nem tudok róla, hogy bárkinek a nagybátyja lenne. – Most egy ujját emelte föl. – Ezt figyeld. Hadd lássam, hogy mozog a szemed.

Nicky szeme követte az ujját balra-jobbra, azután föl-le.

– Úgy veszem észre, nem verted be túlságosan a fejed – mondta Tim. – Mindenesetre reménykedjünk. Ki elől futsz, Nick?

A srác megriadt, és igyekezett felállni.

– Ezt ki mondta?

Tim gyengéden visszanyomta.

– Senki. Csak mikor látok egy gyereket piszkosan, rongyosan, megtépett füllel, ahogy leugrik a vonatról, mindig az a képtelen gondolatom támad, hogy megszökött valahonnan. Na szóval…

– Mi ez az ordítozás? Azt hallottam… ó, édes Jézus, mi történt ezzel a fiúval?

Tim odafordult, és meglátta Árva Annie Ledouxot. Nyilván a sátrában volt a depó mögött. Gyakran járt oda, hogy déltájt szunyókáljon. Jóllehet a hőmérő délelőtt tízkor huszonkilenc fokot mutatott, Annie teljes mexikói díszbe öltözött: sarape, sombrero, bóvli karkötők, és turkálóból mentett, felfeslett varrású cowboycsizma.

– Ő Nicky Wilholm – mondta Tim. – Isten tudja, honnan jött, hogy meglátogassa szép városunkat. Leugrott az ’56-osról, és teljes sebességgel lefejelt egy szemafort. Nick, ő Annie Ledoux.

– Nagyon örülök – mondta Luke.

– Köszönöm, fiam, hasonlóképpen. A szemafor tépte le a fél fülét, Tim?

– Nem hinném – felelte Tim. – De remélem, megtudom.

– Maga várta az érkező vonatot? – kérdezte a fiú Annie-től. Úgy látszik, ez volt a mániája. Talán mégis nagyon beverte a fejét. Talán valami más okból.

– Én semmire se várok, csak arra, hogy visszajöjjön a Mi Urunk Jézus Krisztus – felelte Annie. Körülnézett. – Mr. Jackson igen malac képeket tart a falán. Nem mondhatnám, hogy meglep.

Ekkor belépett egy olajbarna bőrű ember, aki fehér inget és fekete nyakkendőt viselt az overalljához, a fején meg ellenzős vasutassapkát.

– Szia, Hector – mondta Tim.

– Szevasztok – felelte Hector. Vetett egy közömbös pillantást a Craig Jackson székében ülő, véres fiúra, azután visszafordult Timhez. – A segédemtől hallom, hogy van itt neked két generátor, egy csomó fűnyíró meg ilyesmi, kábé egy tonna konzerv, meg egy másik tonna friss élelmiszer. Késésben vagyok, Timmy fiam, ha nem pakolsz ki, küldheted városod nem létező teherautóparkját áruért Brunswickba.

Tim fölállt.

– Annie, itt maradnál a fiatalemberrel, amíg megérkezik a doktor? Egy ideig targoncázni fogok.

– El tudom intézni. Ha rohamot kap, majd bedugok valamit a szájába.

– Nem kapok rohamot – tiltakozott a fiú.

– Mind ezt mondják – vágott vissza Annie némileg talányosan.

– Fiam – szólalt meg Hector –, te potyautas voltál a vonatomon?

– Igen, uram. Ne haragudjon.

– Hát, mivel már leszálltál, nem az én dolgom. Majd a rendőrök intézkednek. Tim, látom, hogy helyzet van, de az áru nem várhat, úgyhogy segíts. Hol az a nyamvadt brigádod? Csak egy fickót láttam, és ő is az irodában telefonál.

– Az Hollister a helyi motelből, és nem hiszem, hogy bármit is kipakolna. Legfeljebb reggel szokott a klotyón.

– Pfuj! – mondta Árva Annie, bár lehet, hogy a címlapokra értette, amelyeket még mindig tanulmányozott.

– A Beeman srácoknak itt kellene lenniük, de nyilván késésben van az a két linkóci. Mint te.

– Krisztusom! – Hector lekapta a sapkáját, és beletúrt sűrű, fekete hajába. – Hogy utálom ezeket a kofavonatokat. A kirakodás már Wilmingtonban is lassan ment. Egy istenverte Lexus beakadt a szállítókocsin. Na jó, majd meglátjuk, mire megyünk.

Tim követte Hectort az ajtóhoz, azután visszafordult.

– Ugye, nem Nick a neved?

A fiú gondolkodott, majd azt felelte:

– Most jó lesz.

– Ne hagyd, hogy mozogjon – mondta Annie-nek Tim. – Ha próbálkozik, csak kiálts nekem. – A véres fiúhoz fordult, aki nagyon kicsinek és nagyon megviseltnek látszott. – Ezt majd megbeszéljük, ha visszajövök. Ez megfelel?

A srác gondolkodott, azután fáradtan bólintott.

– Azt hiszem, muszáj lesz.

2

Amikor a férfiak elmentek, Árva Annie kiszedett két tiszta rongyot a mosdó alatti kosárból. Hideg vízbe áztatta őket, majd az egyiket alaposan kicsavarta, a másikat nem. A kicsavartat odaadta a fiúnak.

– Ezt nyomd a füledre.

Luke megtette. Fájt. Annie a másikkal letisztogatta a vért az arcáról, olyan gyengéden, amiről a fiúnak az anyjára kellett gondolnia. Annie abbahagyta, amit csinált, és megkérdezte – változatlan gyengédséggel –, hogy miért sír.

– Hiányzik az anyám.

– Hát persze, biztosan te is hiányzol neki.

– Nem, hacsak a tudat valamiként nem folytatódik a halál után. Szeretnék hinni benne, de a tapasztalati bizonyíték azt sugallja, hogy nem ez a helyzet.

– Hogy folytatódik-e? De mennyire hogy folytatódik! – Annie a mosdókagylóhoz ment, és elkezdte kilötykölni a vért a rongyból. – Egyesek szerint az eltávozott lelkeket ugyanúgy nem érdekli a földi szféra, mint minket a hangyák futkosása a bolyban, de én nem tartozok közéjük. Hiszem, hogy figyelnek minket. Őszinte részvétem, fiam.

– Gondolja, hogy a szeretetük folytatódik? – Nagyon jól tudta, hogy ez a gondolat butaság, de jóféle butaság.

– Hát persze. A szeretet nem hal meg a földi testtel, fiam. Micsoda nevetséges elképzelés. Mikor ment el?

– Talán egy hónapja, talán hat hete. Eléggé elveszítettem az időérzékemet. Őket meggyilkolták, engem pedig elraboltak. Tudom, nehéz elhinni…

Annie tovább tisztogatta a vért.

– Nem nehéz, ha tájékozott vagy. – Megkocogtatta a halántékát sombrerójának karimája alatt. – Fekete autókkal jöttek?

– Nem tudom – válaszolta Luke –, de nem lennék meglepve.

– Kísérleteztek veled?

Luke-nak leesett az álla.

– Ezt honnan tudja?

– George Allmantól – felelte az asszony. – Éjféltől hajnal négyig hallható a WMDK-n. A műsorában démoni megszállottságról, ufókról és paraképességekről van szó.

– Paraképességekről? Tényleg?

– Igen. Meg az összeesküvésről. Tudod, mi az összeesküvés, fiam?

– Valamennyire – válaszolta Luke.

– George Allman műsorának az a címe, hogy Kívülállók. Az emberek betelefonálnak, de leginkább ő beszél. Nem mondja ki, hogy idegenek, vagy kormány vagy hogy a kormány együttműködik az idegenekkel, óvatos, mert nem akar eltűnni vagy golyót kapni, mint Jack és Bobby, de mindig beszél a fekete autókról és a kísérletekről. Olyan dolgokról, hogy beleőszülsz! Tudtad, hogy Sam fia is megszállott volt? Nem? Hát pedig az volt. Azután az ördög, amelyik megszállta, kiment belőle, és csak a héj maradt. Emeld föl a fejed, fiam, tiszta vér a nyakad, és ha beszárad, mielőtt lemosom, akkor kefével kell csinálnom.

3

A Beeman fiúk, két nagy lomha tizenéves a várostól délre található lakókocsiparkból, negyed egykor állítottak be, amikor Tim ebédelni szokott. Addigra a Fromie Kisgépnek küldött áru nagyobb része már lekerült az állomás repedezett betonjára. Ha Timen múlt volna, ott helyben kirúgja a Beeman fiúkat, de valami bonyolult déli módon rokonságban álltak Mr. Jacksonnal, így nem tehette meg. Mellesleg szüksége is volt rájuk.

Tizenkettő harminckor Del Beeman odatolatott az oldaldeszkás nagy teherrel a Carolina Produce vagonhoz, és elkezdték kirakodni a salátával, paradicsommal, uborkával és úritökkel teli ládákat. Hectort és segédjét nem érdekelte a friss zöldség, csak az, hogy elhúzhassanak végre Dél-Karolinából, így ők is beszálltak. Norb Hollister a raktár ereszének árnyékában ácsorgott, és igencsak meresztette a szemét, de mást nem tett. Tim kissé furcsállotta Hollister folyamatos jelenlétét – korábban hidegen hagyta a vasúti forgalom –, de túl sok dolga volt ahhoz, hogy elgondolkodjon a jelenségen.

Egy óra előtt tíz perccel öreg Ford kombi fordult be az állomás kis parkolójába, éppen akkor, amikor Tim az utolsó zöldséges ládákat emelte föl a teherautóra, amely elviszi majd a DuPray élelmiszerboltba… feltéve, hogy Phil Beeman jól értette az utasítást. A távolság nem volt még két kilométer se, de ezen a délelőttön Phil Beeman vontatottan beszélt, a szeme pedig olyan vörös volt, mint egy bozóttűz elől menekülő állatkáé. Nem kellett Sherlock Holmesnak lenni ahhoz, hogy Tim kitalálja, mit füstölhetett Phil. A testvérével együtt.

Roper doki előkászálódott a kombiból. Tim intett neki, és a raktárház felé mutatott, ahol Mr. Jackson irodája/lakása volt. Roper visszaintett, és elindult a megadott irányba. Annyira régimódi volt, hogy az már szinte vicc; az a fajta orvos, aki máig megmaradt a csóró vidéki zugokban, ahol a legközelebbi kórház hetven-nyolcvan kilométernyire van, az Obamacare-re úgy tekintenek, mint egy libsi istenkáromlásra, és egy út a Walmartba valóságos kirándulás. Túlsúlyos volt, keményfejű baptista, túl a hatvanon, aki a sztetoszkóp mellett Bibliát is tartott a valószínűleg három nemzedék óta öröklődő, fekete táskában.

– Mi van azzal a kölyökkel? – kérdezte a segéd, miközben a nyakában lógó kendővel megtörölte a homlokát.

– Nem tudom – felelte Tim –, de az a szándékom, hogy megtudjam. Mozgás, srácok, gázt neki, és indíts. Hacsak Hector nem akarja itt hagyni nekem az egyik Lexust. Ha igen, boldogan lepakolom magamnak.

– Chupa mi polla – felelte Hector. Azután kezet rázott Timmel, és visszaindult a mozdonyhoz, remélve, hogy be tudja hozni a késést DuPray és Brunswick között.

4

Stackhouse csatlakozni akart a Challengeren a két beszállítócsapathoz, de Mrs. Sigsby nem engedélyezte. Megtehette, mert ő volt a főnök. Mindazonáltal Stackhouse elszörnyedése már-már a sértéssel volt határos.

– Törölje le azt a pillantást az arcáról – mondta az asszony. – Mit gondol, kinek a feje fog lehullani, ha ez félresikerül?

– Mindkettőnké, és utánunk még sokaknak.

– Igen, de kié hullik le előbb, és gurul a legmesszebb?

– Julia, ez terepmunka, és maga sosem vett még részt ilyesmiben.

– Velünk lesz a Rubin és az Opál csoport, négy jó férfi és három kemény nő. Továbbá Tony Fizzale, aki tengerészgyalogos volt, dr. Evans és Winona Briggs. Winona katona volt, tudja, mi a fontossági sorrend. Amint a művelet elkezdődik, Denny Williams átveszi a vezetést, de én ott akarok lenni, és a helyszínről akarom megírni a jelentésemet. – Szünetet tartott. – Már ha szükség lesz jelentésre, és kezdem azt hinni, hogy ezt semmiképpen nem kerülhetjük el. – Az órájára nézett. Tizenkettő harminc. – Nincs több vita. Be kell rúgnunk a motort. Itt maga parancsol, és ha minden rendben megy, holnap hajnali kettőre itt leszek.

A férfi lekísérte a kapuval elzárt földúthoz, amely öt kilométerrel keletre beletorkollik a kétsávos aszfaltútba. Forró nap volt. Tücskök ciripeltek a sűrű erdőben, amelyben ez a kurva kölyök valahogy nem tévedt el. Egy Ford Windstar állt járó motorral a kapu előtt, a volánnál Robin Lecks ült. Mellette Michelle Robertson. Mindkettő farmerben és fekete trikóban.

– Innen Presque Isle, kilencven perc – mondta Mrs. Sigsby. – Onnan a pennsylvaniai Erie: újabb hetven perc. Ott fölvesszük az Opál csoportot. Erie-től a dél-karolinai Alcolu nagyjából két óra. Ha minden jól megy, reggel hétre DuPrayben leszünk.

– Ne felejtse el, hogy akcióban Williams a főnök. Nem maga.

– Így lesz.

– Julia, komolyan úgy gondolom, hogy ez hiba. Nekem kellene mennem.

Az asszony szembefordult vele.

– Ha még egyszer ezt mondja, kirúgatom innen. – Odament a furgonhoz. Denny Williams félrehúzta az oldalsó ajtót. Mrs. Sigsby beszállás előtt visszafordult Stackhouse-hoz. – És gondoskodjon róla, hogy Avery Dixont jól mártogassák meg, és a Hátsó Részlegben legyen, mire visszatérek.

– Donkey Kong nem fog örülni.

Sigsby rémítő mosollyal nézett rá.

– Úgy nézek én ki, mint akit érdekel ez?

5

Tim megvárta, hogy a szerelvény kihúzzon, azután visszatért a raktártető árnyékába. Pólóját átáztatta a verejték. Meglepetten látta, hogy Norbert Hollister még mindig ott ácsorog. A szokott kasmírmintás mellényt és koszos khaki nadrágot viselte, ma fonott bőrövvel, szegycsont alatt becsatolva. Tim azon töprengett (nem először), hogyan húzhatja ilyen magasra a nadrágját anélkül, hogy szétnyomná a tökeit.

– Maga meg mit keres itt még mindig, Norbert?

Hollister vállat vont és mosolygott, kimutatva a fogát, amelynek a látványát Tim tudta volna nélkülözni ebéd előtt.

– Hát csak elütöm az időt. Délután nincs nagy forgalom az öreg rancheróban.

Nem mintha reggel vagy este lenne, gondolta Tim.

– Miért nem lép a távozás hímes vesszejére?

Norbert előhúzott a farzsebéből egy tasak bagót, és a szájába tömött egy adagot. Régi szokása lehet, gondolta Tim, ezért ilyen a foga.

– Ki halt meg, hogy maga lett a pápa?

– Úgy látom, kérésnek hangzott – felelte Tim. – Nem az volt. Tűnés.

– Jól van, jól van, vettem. Minden jót, Mr. Éjszakai Kopogtató.

Elcammogott. Tim a szemöldökét ráncolva nézett utána. Néha látta Hollistert Bev Kifőzdéjében, vagy a Zoneyban, ahol pörkölt földimogyorót vásárolt, vagy pácolt kemény tojást a polcon álló üvegből, de különben ritkán tette ki a lábát a motel irodájából, ahol sportot és pornót nézett műholdas tévéjén. Amely működött is, nem úgy, mint azok, amelyek a szobákban voltak.

Árva Annie Mr. Jackson külső irodájában várta Timet. Az íróasztalnál ült, és a Jackson BE/KI fachjában levő papírokat lapozgatta.

– Az nem a te dolgod, Annie – szólt rá szelíden Tim. – És ha összekevered a cuccot, akkor én kerülök bajba.

– Egyébként sincs benne semmi érdekes – mondta az asszony. – Csak számlák, jegyzékek, ilyesmi. Ámbár van egy lyukkártyája abba a hardeeville-i topless kávéházba. Még két ilyen, és kap egy svédasztalos ingyen ebédet. Ámbár úgy ebédelni, hogy közben valami nő snapperját nézi… brrr.

Tim sose gondolt így a dologra, és azt kívánta, hogy bár most se tette volna.

– A doki bent van a gyerekkel?

– Igen. Elállítottam a vérzést, de mostantól meg kell növesztenie a haját, mert az a fül sose lesz a régi. Most pedig jól figyelj. Annak a srácnak a szüleit meggyilkolták, őt pedig elrabolták.

– Ez része az összeesküvésnek? – Az éjszakai kopogtató körutakon ő és Annie sokat beszélgettek az összeesküvésről.

– Így van. Fixen fekete kocsival jöttek érte, és ha lekövetik idáig, akkor idejönnek érte.

– Vettem – felelte a férfi –, és meg fogom beszélni John seriffel. Köszönöm, hogy letisztogattad és vigyáztál rá, de azt hiszem, most jobb, ha kimész.

Az asszony fölállt és kirázta sarapéját.

– Helyes, mondd el te John seriffnek. Mindenki legyen éber. Ezek hajlamosak ágyúval jönni. Van egy város Maine-ben, Jerusalem’s Lot, kérdezz csak rá az emberekre a fekete autókban azoknál, akik ott laktak. Már ha még laknak. Mind eltűntek negyven éve, vagy még régebben. George Allman folyton arról a városról beszél.

– Vettem.

Annie suhogó sarapéban odament az ajtóhoz, és ott megfordult.

– Nem hiszel nekem, és ezen egyáltalán nem vagyok meglepve. Miért is lennék? Jó sok évvel az előtt is én voltam a falu bolondja, hogy te idejöttél, és ha az Úr nem szólít magához, évekkel az után is a falu bolondja leszek, hogy elmentél.

– Annie, én soha…

– Csitt. – Fenyegetően meredt Timre a sombrerója alól. – Nincs baj, de mostantól figyelj. Azt mondom neked… de hát ő mondta nekem. Az a fiú. Akkor már ketten vagyunk, ugye? És emlékezz rá, mit mondtam. Fekete kocsikkal jönnek.

6

Roper doki visszatette a vizsgálathoz használt néhány eszközt a táskájába. A fiú még mindig Mr. Jackson karosszékében ült. Az arcát megtisztították a vértől, a fülét bekötötték. A szemaforral történt karamboltól rendesen megkékült az arca a jobb oldalon, azonban a szeme tiszta és éber volt. A doki talált a hűtőszekrényben egy üveg gyömbérsört, a fiú azt itta.

– Helyezd magad kényelembe, fiatalember – mondta Roper. Bekattintotta a táskáját és odament Timhez, aki az irodába vezető ajtónál állt.

– Jól van? – kérdezte Tim halkan.

– Kiszáradt és éhes, jó ideje nem jutott ételhez, máskülönben rendben van. Az ő korában rosszabbat is kibírnak a srácok. Azt mondja, tizenkét éves, a neve Nick Wilholm, és a végállomáson szállt fel erre a vonatra Észak-Maine-ben. Kérdezem, mit keresett ott, azt feleli, nem árulhatja el. Kérdezem a címét, azt mondja, nem emlékszik. Hihető, ilyen kemény ütés a fejre okozhat átmeneti zavarodottságot, és megkeverheti az emlékezetet, de én se most jöttem a falvédőről, meg tudom különböztetni az amnéziát a vonakodástól, különösen egy kölyöknél. Valamit titkol. Talán sokat.

– Oké.

– Hogy mi a tanácsom? Ígérj neki egy jó kiadós ebédet a büfében, és kitálal.

– Kösz, doki. Majd küldd el a számlát.

Roper csak legyintett.

– Hívj meg engem egy kiadós ebédre valami Bevnél nívósabb helyen, és kvittek vagyunk. Ha pedig megtudtad a történetét, én is hallani akarom.

Miután a doktor elment, Tim becsukta az ajtót, így magára maradt a fiúval, majd elővette a zsebéből a mobilját. Felhívta Bill Wicklow rendőrt, akinek a terv szerint karácsony után kellett átvennie az éjszakai kopogtató állását. A fiú erősen figyelte, miközben kiitta az utolsó korty behűtött üdítőt.

– Bill? Tim vagyok. Igen, jól. Csak azon gondolkodom, nem szeretnél egy próbajáratot ma éjjel az éjszakai kopogtatásból. Ilyenkor aludni szoktam, de valami közbejött a vasútállomáson. – Fülelt. – Remek. Tartozom eggyel. A blokkolóórát az őrsön hagytam. Ne felejtsd el felhúzni. És kösz.

Befejezte a telefonálást, és a fiúra nézett. Az arcán megfeketednek a véraláfutások, de aztán egy-két hét múlva eltűnnek. A pillantásának ennél több idő kell.

– Jobban érzed magad? Elmúlt a fejfájás?

– Igen, uram.

– Ne urazz, hívhatsz Timnek. Hát én hogy hívjalak? Mi a valódi neved?

Luke rövid habozás után megmondta.

7

Dermesztően hideg volt az Első Részleget a Hátsó Részleggel összekötő, félhomályos folyosóban, Avery azonnal reszketni kezdett. Még mindig azt a ruhát viselte, amelyben Zeke és Carlos kihúzta öntudatlan kis testét a tartályból, és bőrig ázott. Vacogni kezdett a foga, de abba kapaszkodott, amit megtanult. Fontos volt. Most minden fontos volt.

– Hagyd abba! – szólt rá Gladys. – Undorító ez a hang! – Kerekesszékben tolta a fiút, szokásos mosolyának nyoma se volt. Mostanra mindenki tudta, hogy ez a kis szar mit csinált, és az Intézet többi alkalmazottjával együtt ő is rettegett, és rettegni is fog, amíg Luke Ellist vissza nem hozzák, és ők fel nem lélegeznek a megkönnyebbüléstől.

– Ne-ne-nem te-te-he-tek ró-la – vacogta Avery. – Na-na-gyon fá-fá-zom.

– Szerinted érdekel ez engem? – Gladys kiáltását visszaverték a csempefalak. – Van fogalmad róla, mit tettél? Egyáltalán van fogalmad róla?

Averynek volt. Igazából számos fogalma volt, némelyik Gladysszel kapcsolatos (a félelme olyan volt az agya közepén, mint a kerékben rohanó patkány), némelyiknek viszont kizárólag hozzá, Averyhez volt köze.

Amint átmentek a BELÉPÉS CSAK ILLETÉKESEKNEK feliratú ajtón, kicsit melegebb lett, és a leharcolt társalgóban, ahol dr. James begombolatlan fehér orvosi köpenyben, szarkafészek hajjal, széles, őrült mosollyal várt rájuk, még annál is melegebb lett.

Avery reszketése enyhült, azután elmúlt, de visszajöttek a színes Stasi-fények. Nem probléma, akkor küldi el őket, amikor akarja. Zeke csaknem belefojtotta abba a tartályba, és mielőtt Avery elájult volna, azt is hitte, hogy meghalt, de a tartály csinált vele valamit. Tudta, hogy a tartály csinált dolgokat a többi sráccal is, akiket megmártottak benne, de úgy gondolta, hogy ő valami többet kapott. Az, hogy egyszerre lett TK és TP, még a legkevesebb volt. Gladys rettegett, hogy mi történhet Luke miatt, de Averynek volt egy olyan elképzelése, hogy ha akarná, Gladys tőle is rettegne.

De nem most.

– Helló, fiatalember! – kiáltotta dr. James. Úgy beszélt, mint egy politikus a tévében, a gondolatai röpködtek, akár a papírfoszlányok az erős szélben.

Valami komoly baj van vele, gondolta Avery. Mint a sugárbetegség, csak nem a csontjaiban, hanem az agyában.

– Helló – felelte.

Dr. Jeckle hátraszegte a fejét, és úgy hahotázott, mintha a Helló lenne életének legjobb poénja.

– Nem vártunk ilyen hamar, de isten hozott! Néhány barátod már itt van.

Tudom, gondolta Avery, alig várom, hogy láthassam őket, és azt hiszem, ők is örülni fognak nekem.

– De először is ki kell vetkőztetnünk téged ebből a vizes ruhából. – Szemrehányó pillantást vetett Gladysre, de az éppen a karját vakargatta, szabadulni akart a zsibongástól a bőrén (vagy alatta). Sok szerencsét hozzá, gondolta Avery. – Szólok Henrynek, hogy vigyen a szobádba. Igazán kedves gondozók vannak itt. Tudsz járni?

– Igen.

Dr. Jeckle még egyet hahotázott, hátraszegett fővel, vibráló nyakkal. Avery kimászott a kerekesszékből és hosszú, mérlegelő pillantást vetett Gladysra. Az abbahagyta a vakarózást, és most ő didergett. Nem azért, mert átázott, és nem azért, mert fázott. Avery miatt. Megérezte a fiút, és nem tetszett neki.

Averynek viszont igen. Gyönyörű volt.

8

Mivel Mr. Jackson nappalijában nem volt másik szék, Tim az irodából hozott magának. Fontolgatta, hogy a fiúval szemközt állítja le, de az túlságosan emlékeztetett volna egy rendőrségi kihallgatás díszletére, így inkább a kerti szék mellé tette, úgy, ahogy egy barátunk mellett ülnénk, miközben a kedvenc műsorunkat nézzük. Csakhogy Mr. Jackson lapos tévéje üresen bámult.

– Nohát akkor, Luke! – mondta. – Annie szerint téged elraboltak, csak hát Annie… maradjunk annyiban, hogy nem egészen százas.

– Ebben az – felelte Luke.

– Oké. Honnan raboltak el?

– Minneapolisból. Kiütöttek. És megölték a szüleimet. – Végighúzta a keze fejét a szemén.

– Ezek a gyerekrablók elvittek Minneapolisból Maine-be. Hogyan?

– Nem tudom. Eszméletlen voltam. Gondolom, repülőn. Utánanézhet, annyit kell csinálnia, hogy felhívja az iskolámat. Úgy hívják, hogy Különleges Gyerekek Broderick Iskolája.

– Akkor, gondolom, te okos fiú vagy.

– Ja – felelte Luke egy cseppnyi büszkeség nélkül. – Okos fiú vagyok. Továbbá most egy nagyon éhes fiú vagyok. Két napja semmit sem ettem, csak egy kolbászos puffancsot és egy gyümölcsös pitét. Úgy saccolom, két nap volt. Kissé elvesztettem az időérzékemet. Egy Mattie nevű ember adta.

– Semmi mást?

– Egy darabka fánkot – mondta Luke. – Nem volt túl nagy.

– Jesszus, akkor kerítsünk neked valami kaját!

– Igen! – vágta rá Luke, majd hozzátette – Kérem.

Tim előhúzta a mobilját a zsebéből.

– Wendy? Tim vagyok. Megtennél nekem egy szívességet?

9

Avery szobája a Hátsó Részlegben kopár volt. Egyetlen priccs állt benne. Nem voltak nickelodeonos plakátok a falakon, sem játék katonák az asztalon. Averyt nem zavarta. Csak tízéves volt, de mostanra fel kellett nőnie, és a felnőttek nem játszanak katonákkal.

Csak egyedül nem tudom megcsinálni, gondolta.

Felidézte magában a tavalyi karácsonyt. Fájt rágondolni, de azért megtette. Megkapta a legókastélyt, amelyet kért, de amikor ott voltak előtte a szétszórt darabkák, nem tudta, hogyan lesz belőlük a dobozon látható szépséges kastély, tornyaival, kapuival meg a működő felvonóhíddal. Sírni kezdett. Ekkor az apja (most már biztosan halott) letérdelt mellé, és azt mondta: Követjük az utasításokat, és együtt megcsináljuk. Egyszerre mindig csak egy lépést. És megcsinálták. A kastély ott maradt szobájának asztalán, játék katonák vigyáztak rá, ez a kastély volt az egyetlen, amit nem tudtak lemásolni, amikor az Első Részlegben fölébredt.

Most ott feküdt ennek a kopár szobának az ágyán, száraz ruhában, és azon tűnődött, milyen szép lett a kastély, amikor elkészült. Érezte a zümmögést. Ez állandó volt itt a Hátsó Részlegben. Hangos a szobákban, még hangosabb a folyosókon, leghangosabb az étkezőn túl, ahol a gondozók társalgója mellett a dupla záras ajtó vezetett a Hátsó Részleg hátsó felébe. A gondozók gyakran nevezték azt a részt Gorkij parknak, mert a srácok, akik ott éltek (ha azt életnek lehet nevezni), azok voltak a gorkok{12}. Zümmögők. De nyilván hasznosak lehetnek, gondolta Avery. Ahogy a csokipapír is hasznos, amíg az ember tisztára nem nyalja. Azután el lehet dobni.

Itt zárva voltak az ajtók. Avery összpontosított, igyekezett kinyitni a sajátját. Nem mintha bárhová mehetett volna a kék szőnyegű folyosón kívül, de kísérletnek érdekes volt. Érezte, hogy a zár igyekszik elfordulni, de ennél többre nem jutott. Vajon George Iles képes lenne rá, hiszen ő eleve erős TK-pozitív volt? Sejtette, hogy kis segítséggel meg tudná csinálni. Ismét arra gondolt, amit az apja mondott: Együtt megcsináljuk. Egyszerre mindig csak egy lépést.

Ötkor kinyílt az ajtó, és egy vörös ruhás gondozó dugta be rajta mosolytalan képét. Ezek itt nem viseltek névkártyát, de Averynek nem is volt szüksége rá. Ez itt Jacob, a kollégáinak Kígyó Jake. Egykori haditengerész. Be akartál jutni a SEAL kommandóba, gondolta Avery, de nem jött össze. Kirúgtak. Azt hiszem, azért, mert túlságosan szeretted bántani az embereket.

– Vacsora – szólt be Kígyó Jake. – Ha enni akarsz, gyere. Ha nem, bezárlak a film kezdetéig.

– Enni akarok.

– Jól van. Szereted a filmeket, öcskös?

– Igen – felelte Avery és gondolatban hozzátette: De ezeket nem fogom szeretni. Ezek a filmek embert ölnek.

– Tetszeni fognak – mondta Jake. – Mindig rajzfilmmel kezdődik. Az étkező itt van tőled mindjárt balra. Most pedig ne baszd tovább a rezet. – Jó erősen ráhúzott Avery fenekére, hogy siettesse.

Az étkező sivár szoba volt, ugyanolyan sötétzöldre festették, mint az Első Részleg lakóterületének folyosóit, nagyjából egy tucat srác evett itt valamit, ami szagra marharaguleves volt. Anyu otthon legalább hetente kétszer csinált ilyet, mert Avery húga szerette. Valószínűleg ő is halott. A legtöbb srác mintha zombi lett volna, sokan nyáladzottak. Látott egy lányt, aki evés közben cigarettázott. Ott, Avery orra előtt belehamuzott a vacsorájába, üresen körülnézett, azután tovább evett ugyanabból a tányérból.

Kalishát már az alagútban érezte, és most meg is látta, egy asztalnál ült, a szoba túlsó végében. Averynek meg kellett fékeznie magát, nehogy odarohanjon, és átkarolja. Ez feltűnést keltett volna, azt pedig nem akarta. Éppen ellenkezőleg. Sha mellett Helen Simms ült, keze ernyedten pihent a tányérja két oldalán. A mennyezetet bámulta. A haja, amely neonszínekben pompázott, amikor felbukkant az Első Részlegben, fénytelen és izzadt csomókban lógott az arcába. A sokkal soványabb arcába. Sha etette, legalábbis próbálkozott.

– Hel, ugyan már, Hel, légy jó kislány! – Egy kanál levest töltött Helen szájába. Amikor egy rejtélyes, barna húsdarab megpróbált kifordulni Helen alsó ajka fölött, Sha a kanállal tolta vissza. Helen ez alkalommal lenyelte, és Sha elmosolyodott. – Ez már igen.

Sha, gondolta Avery. Szia, Kalisha.

A lány meglepetten körbenézett, meglátta, szélesen elmosolyodott.

Avester!

Barna lé futott le Helen állán. Nicky, aki a másik oldalán ült, egy papírszalvétával felitatta. Azután ő is meglátta Averyt, elvigyorodott, és felemelte a hüvelykujját. George, aki Nickyvel szemben ült, megfordult.

– Hé, némá, ez Avester – szólalt meg George. – Sha gondolta, hogy jönni fogsz. Isten hozott boldog otthonunkban, kis hős.

– Ha enni akarsz, fogj egy tányért – mondta egy durva arcú, idősebb nő. Avery tudta, hogy a neve Corinne, és szeret pofozni. A pofozástól jól érzi magát. – Korábban zárok a mozi miatt.

Avery fogott egy tányért, és mert bele egy kis levest. Igen, ez ugyanaz a gulyás. Egy darab szivacsos, fehér kenyeret tett a tetejébe, azután odavitte az ételt a barátaihoz és leült. Sha rámosolygott. Ma nagyon fájt a feje, de azért mosolygott, és ettől Avery a legszívesebben egyszerre nevetett és sírt volna.

– Egyél, haver – mondta Nicky, de ő nem fogadta meg a saját tanácsát; csaknem tele volt a tányérja. A szeme véreres volt és folyton a bal halántékát dörgölte. – Tudom, hogy úgy néz ki, mint a hasmenés, de ne akarj üres gyomorral a moziba menni.

Elkapták Luke-ot?, üzente Sha.

Nem. Fosnak.

Jó. Jó!

Kapunk fájdalmas oltásokat a film előtt?

Nem hiszem, hogy ma este kapunk, ez új film, még csak egyszer láttuk.

George bölcs szemekkel nézett rájuk. Hallotta őket. Valaha az Első Részleg idejében George Iles csak TK volt, de most valami több. Valamennyien többek. A Hátsó Részleg fokozta a képességeiket, akármik voltak is, de egyikük sem lett olyan, mint Avery, hála a tartálynak. Ő sok mindent tudott. Például az Első Részleg tesztjeiről. Sok kísérlet csak dr. Hendricks magánpassziója volt, de az injekciókat gyakorlati céllal adták. Voltak köztük szabályozók is, de Avery nem kapott ilyeneket. Ő egyenesen a tartályba került, ahol elküldték a halál kapujáig, vagy talán azon is túl, és ennek eredményeképpen szinte mindig előparancsolhatta a Stasi-fényeket, ha úgy akarta. Nem kellettek hozzá a filmek, és nem kellett a kollektív tudat sem. A kollektív tudat létrehozása volt a Hátsó Részleg legfontosabb feladata.

De csupán tízéves volt. Ami problémát jelent.

Miközben enni kezdett, megszondázta Helent, és örömmel tapasztalta, hogy még itt van. Szerette Helent. Nem olyan, mint az a kurva Frieda. Gondolatolvasás nélkül is tudta, hogy Frieda kiszedett belőle dolgokat, azután beköpte. Ki más lehetett volna?

Helen?

Nem. Ne beszélj hozzám, Avery. El kell…

A folytatásnak nyoma veszett, ám Avery így is megértette. Helennek el kell bújnia. Van a fejében egy szivacs, amely megszívta magát kínokkal, és Helen rejtőzködik előle, amennyire tud. A fájdalom elől elbújni észszerű reagálás. Csak az a baj, hogy a szivacs egyfolytában dagad. Addig fog dagadni, amíg nem lesz hova menekülni, és akkor úgy szétkeni őt a saját koponyája hátsó falán, mint legyet a falon. Azután vége. Legalábbis Helenként.

Avery belenyúlt a lány elméjébe. Könnyebb volt, mint amikor megpróbálta kinyitni a szobája ajtaját, mert eleve erős TP volt, ám a TK új volt neki. Ügyetlenkedett, vigyáznia kellett. Nem tudja meggyógyítani Helent, de talán könnyíthet a terhén. Egy kicsit megvédheti. Az jó lenne Helennek, ami jó lenne mindnyájuknak… mert szükségük lesz minden segítségre.

Rátalált a fejfájás-szivacsra Helen agyának mélyén. Azt mondta neki, ne püffedjen tovább. Azt is mondta, hogy menjen el. Nem akart. Avery nekifeszült. Megjelentek a színes fények, lassan kavarogtak, mint a tejszín a kávéban. Erősebben nyomott. A szivacs meggörbült, de maradt.

Kalisha! Segíts!

Miben? Mit csinálsz?

Avery elmondta. Sha belépett, először tétován. Együtt nyomták. A fejfájás-szivacs engedett valamicskét.

George, üzente Avery. Nicky! Segítsetek!

Nicky tudott egy kicsit. George először nem értette, azután beszállt, de egy perc múlva kivonult.

– Nem tudok – suttogta. – Sötét van.

Ne törődj a sötéttel!, válaszolta Sha. Azt hiszem, segíthetünk!

George visszatért. Kelletlen volt, nem sok hasznát vették, de legalább velük volt.

Ez csak egy szivacs, mondta nekik Avery. Már nem látta a tányérját, amelyet eltakart a szívverés ütemére lüktető Stasi-fények örvénye. Nem árthat nektek. Nyomjátok! Mindenki egyszerre!

Igyekeztek, és valami történt. Helen tekintete lesiklott a mennyezetről. Averyt nézte.

– Kit látok! – károgta. – A fejfájásom javult. Hála istennek. – Magától enni kezdett.

– Mi a szent szar – mondta George. – Ez mi voltunk.

Nick elvigyorodott és fölemelte a kezét.

– Adj egy ötöst, Avery.

Avery belecsapott a tenyerébe, de minden jó érzés elszállt a pöttyökkel. Helen fejfájása vissza fog térni, és rosszabb lesz minden alkalommal, amikor filmet néz. Helené is, Sháé is, Nickyé is. És neki is fájni fog a feje. Végül valamennyien csatlakoznak a Gorkij park zümmögőihez.

De talán… ha együtt lennének a kollektív tudatban… ha építhetnének egy pajzsot…

Sha!

Sha ránézett. Figyelt. Nicky és George ugyancsak figyeltek, legalábbis igyekeztek. Nekik olyan volt, mintha részleges süketségtől szenvednének. De Sha meghallotta. Evett egy kis ragut, azután letette a kanalát és megrázta a fejét.

Nem szökhetünk meg, Avery. Ezt felejtsd el.

Tudom, hogy nem. De valamit muszáj tennünk. Segítenünk kell Luke-on, és magunkon is. Látom a darabokat, de nem tudom, hogy rakjam össze őket, nem…

– Nem tudod, hogy építsd föl a kastélyt – mondta Nicky halk, eltűnődő hangon. Helen ismét abbahagyta az evést, a tekintete visszatért a mennyezetre. A fejfájás-szivacs máris püffedt, ahogy szívta magába az agyát. Nicky segített lenyelnie egy falatot.

– Cigaretta! – ordította az egyik gondozó. Fölemelt egy dobozt. Úgy látszik, itt ingyen van a cigi. Még bátorítják is a bagózást. – Ki kér cigarettát a műsor előtt?

Nem szökhetünk meg, üzente Avery, így hát segítsetek felépíteni egy kastélyt. Egy falat. Egy pajzsot. A mi kastélyunkat. A mi falunkat. A mi pajzsunkat.

Sháról Nickyre nézett, majd George-ra, aztán ismét Shára, könyörögve a megértésükért. A lány szeme felragyogott.

Veszi, gondolta Avery. Hála istennek, veszi.

A lány kinyitotta a száját, de rögtön be is csukta a száját, ahogy a gondozó – Clint a neve – elment mellettük, miközben azt bőgte:

– Cigaretta! Ki akar egyet a műsor előtt?

Mihelyt Clint elment, Kalisha azt mondta:

– Ha nem szökhetünk meg, akkor el kell foglalnunk ezt a helyet.

10

Wendy Gullickson kezdeti fagyos viselkedése Tim iránt figyelemre méltóan enyhült az első randi óta a hardeeville-i mexikói étteremben. Most már elismert párnak számítottak, és amikor belépett Mr. Jackson lakosztályába az iroda mögött, kezében egy nagy papírzacskóval, először a férfi arcára adott egy puszit, azután a szájára is.

– Ő Gullickson seriffhelyettes – mondta Tim –, de hívhatod Wendynek is, ha nem bánja.

– Nem bánom – felelte Wendy. – Téged hogy hívnak?

Luke a férfira nézett, aki alig észrevehetően bólintott.

– Luke Ellis.

– Örülök az ismeretségnek, Luke. Szép kis pukli van az arcodon.

– Igen, asszonyom. Nekimentem valaminek.

– Igen, Wendy. Na és a kötés a füleden? Meg is vágtad magadat?

A fiú kissé elmosolyodott, mert ez volt az igazság.

– Úgy valahogy.

– Tim azt mondta, éhes lehetsz, így hát összekaptam néhány dolgot a főutcai büfében. Van kóla, csirke, burger és sült krumpli. Mit kérsz?

– Mindent! – felelte Luke, mire Wendy és Tim elnevették magukat.

A fiú felfalt két csirkecombot, egy hamburgert és a sült krumpli nagy részét, meg egy kiadós rizspudingot. Tim, akinek kimaradt az ebédje, megette a csirke maradékát, és ivott egy kólát.

– Most már jobb? – kérdezte Tim, amikor elfogyott az étel.

Válasz helyett Luke elsírta magát.

Wendy átölelte, a haját simogatta, az ujjaival fésülve ki néhány gubancot. Amikor Luke zokogása végre enyhült, Tim leguggolt mellé.

– Bocsánat – mondta Luke. – Bocsánat, bocsánat, bocsánat.

– Semmi baj. Szabad sírni.

– Azért történt, mert úgy érzem, ismét élek. Nem tudom, miért ríkatott ez meg, de hát így történt.

– Azt hiszem, ezt hívják megkönnyebbülésnek – szólt Wendy.

– Luke azt állítja, hogy a szüleit megölték, őt pedig elrabolták – mondta Tim. Wendy szeme tágra nyílt.

– Nem csak állítom! – mondta Luke, és előredőlt Mr. Jackson kerti székében. – Ez az igazság!

– Talán nem a megfelelő szavakat használtam. Halljuk a történetedet, Luke.

Luke töprengett, azután azt mondta:

– Megtenne először valamit nekem?

– Ha tudok – felelte Tim.

– Nézzen ki. Nézze meg, itt van-e még a másik fickó.

– Norbert Hollister? – Tim elmosolyodott. – Szóltam neki, hogy tűnjön el. Mostanra valószínűleg a Go-Martban vásárol lottószelvényeket. Meg van győződve róla, hogy ő lesz Dél-Karolina következő milliomosa.

– Csak nézze meg.

Tim Wendyre nézett, aki vállat vont és azt mondta:

– Majd én megnézem.

Egy perccel később összevont szemöldökkel jött vissza.

– Egy hintaszékben ül a raktár előtt. Egy magazint olvas.

– Azt hiszem, ő egy nagybácsi – mondta halkan Luke. – Vannak nagybácsijaim Richmondban és Wilmingtonban. Talán Sturbridge-ben is. Sosem tudtam, hogy ilyen sok nagybácsim van. – Elnevette magát. Fémes hangon.

Tim fölállt, és az ajtóhoz ment, így még láthatta, amint Norbert Hollister föláll és elindul vacak motelje felé. Nem nézett vissza. Tim visszatért Luke-hoz és Wendyhez.

– Elment, fiam.

– Talán, hogy felhívja őket – felelte Luke. Az üres kólásdobozt babrálta. – Nem hagyom, hogy visszavigyenek. Azt hittem, ott halok meg.

– Hol? – kérdezte Tim.

– Az Intézetben.

– Kezdd az elején, és mondj el mindent – javasolta Wendy.

Luke így tett.

11

Miután befejezte – csaknem fél órába telt, és Luke egy második kólát is megivott közben –, egy darabig csend volt. Ezután Tim szólalt meg, nagyon halkan.

– Ez lehetetlen. Ennyi emberrablás eleve fölkeltené a figyelmet.

Wendy megrázta a fejét.

– Zsaru voltál, ennél azért többet kellene tudnod. Pár éve volt egy tanulmány, amely szerint csaknem félmillió srác tűnik el minden évben az Egyesült Államokban. Ez azért döbbenetes szám, nem?

– Tudom, hogy magasak ezek a számok, a múlt évben majdnem ötszáz eltűnt gyereket jelentettek be Sarasota megyében, amikor ott voltam rendőr, de a többség, a túlnyomó többség, olyan srác, akik maguktól visszajönnek. – Tim a Bilson ikrekre gondolt, Robertre és Rolandra, akik a dunningi mezőgazdasági vásárra tartottak zöld hajnalban.

– Még így is ezrek maradnak – vitatkozott a nő. – Tízezrek.

– Egyetértek, de hány olyan tűnik el úgy, hogy meggyilkolt szülőket hagy maga után?

– Nem tudom. Kétlem, hogy erről írtak volna tanulmányt. – Wendy visszafordult Luke-hoz, aki úgy figyelte a beszélgetésüket, mintha teniszezőket nézne. Zsebre dugta a kezét, és megérintette a pendrive-ot, mint egy szerencsehozó nyúllábat.

– Néha valószínűleg úgy rendezik el, hogy balesetnek látsszon – szólalt meg.

Tim váratlanul látta maga előtt a fiút, aki beköltözik Árva Annie sátrába, éjszakánként együtt hallgatják Annie kedvenc futóbolondját a rádióban, és összeesküvésekről meg azokról dumálnak.

– Azt mondod, levágtad a fülcimpádat, mert nyomjelzőt tettek rá. Igaz ez, Luke? – kérdezte Wendy.

– Igen.

Wendy nem tudta, hogyan folytassa. Timre nézett, és az arca azt mondta: Te jössz.

Tim fölvette Luke üres kólásdobozát és beleejtette a gyorséttermi zacskóba, amelyben már csak csomagolópapír meg csirkecsontok voltak.

– Egy titkos telepről beszélsz, amelyik egy titkos programot hajt végre hazai földön, méghozzá isten tudja, hány év óta. Valaha lehetséges volt ilyesmi, gondolom, elméletileg, de nem a számítógépek korában. A kormány legnagyobb titkait pakolja fel a netre az a svindler portál, az a…

– WikiLeaks, ismerem a WikiLeakset! – türelmetlenkedett Luke. – Tudom, milyen nehéz megőrizni egy titkot, és azt is, milyen őrültségnek hangzik mindez. Másrészt a németeknek koncentrációs táboraik voltak a második világháború idején, ahol hétmillió zsidót öltek meg. Továbbá cigányokat és melegeket.

– De a környékbeliek tudták, mi folyik – mondta Wendy. Meg akarta fogni a gyerek kezét, de Luke visszahúzta.

– Millió dollárba lefogadnám, hogy Dennison River Bend lakosai, ez a legközelebbi kisváros, szóval azok tudják, hogy van valami. Valami rossz. Azt nem, hogy konkrétan mi az, mert nem akarják tudni. Miért akarnák? Az Intézetből élnek, és mellesleg ki hinné el? Még ma is vannak, akik nem hiszik, hogy a németek annyi zsidót öltek volna meg. Ezt holokauszttagadásnak hívják.

Igen, gondolta Tim, a kölyök nagyon okos. Ez a fedősztori a vele történtekre teljesen hibbant, de ő maga irtóra okos.

– Lássam, jól értlek-e – szólalt meg Wendy. Szelíden beszélt. Mindketten így beszéltek. Luke felfogta. Aki nem csodagyerek, az is felfogta volna. Így beszélnek a zakkantakkal. Csalódott, de nem csodálkozott. Mi másra számíthatott? – Valahogy megtalálják azokat a srácokat, akik telepaták, meg azokat a, hogy is, a teleki…

– Telekinetikusak. TK. Ezek a képességek rendszerint csökevényesek, még a TK-pozitív srácoké se valami fejlett. Csakhogy az Intézet orvosai felerősítik őket. Szuri a pöttyökért, így mondják, mi is így mondjuk, csak ezek a pöttyök valójában a Stasi-fények, mint említettem. A fényhozó oltásoknak kell felfokozniuk az adottságainkat. Gondolom, a többieket azért adják, hogy tovább bírjuk. Vagy… – Valami az eszébe jutott. – Vagy visszafognak, nehogy túl erősek legyünk. Mert akkor veszélyesek lehetünk.

– Olyan, mint a védőoltás? – kérdezte Tim.

– Így is fogalmazhatunk.

– Mielőtt elvittek, képes voltál tárgyakat mozgatni a gondolatoddal – mondta Tim azon a gyagyásoknak fenntartott, szelíd hangján.

– Kis tárgyakat.

– És amióta halálközeli élményed volt a tartályban, gondolatokat is tudsz olvasni.

– Ez korábban is megvolt. A tartály… felfokozta. De még mindig nem… – A tarkóját nyomkodta. Nehéz volt elmagyarázni, és a hangjuk olyan halk és nyugodt volt, hogy az idegeire ment, pedig azok már úgyis cafatokban lógtak. Hamarosan olyan bolond lesz, mint amilyennek gondolják. Mégis próbálkoznia kell. – De még mindig nem vagyok nagyon erős. Egyikünk sem az, kivéve talán Averyt. Ő elképesztő.

– Lássam, jól értelek-e – szólalt meg Tim. – Srácokat rabolnak el, akiknek vannak paraképességeik, felpumpálják őket mentális szteroidokkal, azután arra fogják be őket, hogy embereket öljenek. Például azt a politikust, aki indulni akart az elnökválasztáson. Mark Berkowitz.

– Igen.

– De miért nem Bin Ladent? – kérdezte Wendy. – Azt gondoltam volna, hogy ő a természetes célpontja egy ilyen… mentális gyilkosságnak.

– Nem tudom – felelte Luke kimerülten. Arcán percenként lett színesebb a zúzódás. – Gőzöm sincs, hogyan választják ki célpontjaikat. Egyszer beszélgettem erről Kalisha barátnőmmel. Ő sem tudta.

– Miért nem használ ez a rejtélyes szervezet orgyilkosokat? Nem lenne egyszerűbb?

– A filmekben egyszerűnek látszik – válaszolta Luke. – A való életben azt hiszem, legtöbbször kudarcot vallanak, vagy elkapják őket. Azok a fickók is majdnem lebuktak, akik megölték Bin Ladent.

– Tegyünk egy próbát – javasolta Tim. – Gondolok egy számot. Mondd meg, melyikre gondoltam.

Luke próbálkozott. Összpontosított és várta a színes pöttyöket, de nem jöttek.

– Nem megy.

– Akkor mozdíts meg valamit. Nem ezért hurcoltak el?

Wendy a fejét csóválta. Tim nem volt telepata, de tudta, mit gondol a nő: Ne nyaggasd már, zavart, zaklatott és menekül. Ám ő azt gondolta, hogy ha áttörhet a srác kerge meséjén, talán hozzájut valami konkrétumhoz, és onnan majd tudják, merre induljanak.

– Na és a zacskó? Most már nincs benne kaja, könnyű, ezt csak meg tudod mozdítani.

Luke a zacskóra nézett, a homlokán elmélyültek a ráncok. Egy pillanatra Timnek úgy rémlett, érez valamit – úgy susogott a bőrén, mint az enyhe huzat –, de aztán elmúlt, és a zacskó nem mozdult. Hát persze hogy nem.

– Oké – mondta Wendy. – Azt hiszem, ennyi elég a…

– Tudom, hogy maguk együtt járnak – vágott közbe Luke. – Ennyit tudok.

Tim elmosolyodott. – Ez nem nagy szám, öcskös. Láttad, hogy megcsókolt, amikor belépett.

Luke odafordult Wendyhez.

– Utazni fognak. Hogy meglátogassák a nővérét, ugye?

Wendy szeme tágra nyílt.

– Hogyan…

– Ne dőlj be ennek – mondta Tim, továbbra is szelíden. – Lövés a sötétben. A médiumok régi fogása. Bár meg kell adni, a srác jól csinálja.

– Nekem lövésem sincs Wendy nővéréről – érvelt Luke, jóllehet nem sok reménnyel. Sorra kijátszotta a kártyáit, és most már csak egy maradt. És olyan fáradt volt. Éberen aludt a vonaton, és akkor is rémálmok gyötörték. Legtöbbször a tartály.

– Megbocsátasz egy percre? – Tim választ se várva kitolta Wendyt az ajtón az irodába. Mondott neki pár szót. A nő bólintott, elhagyta a szobát, menet közben véve elő a telefont a zsebéből. Tim visszajött. – Azt hiszem, jobb, ha átmegyünk az állomásra.

Luke először azt hitte, a vasútállomásról beszél. Fölteszi egy másik tehervonatra, hogy neki és a barátnőjének ne kelljen bajlódniuk a szökött gyerekkel és őrült történetével. Azután rájött, hogy Tim nem arra céloz.

Na és?, gondolta. Mindig tudtam, hogy valahol a rendőrségen kötök ki. Talán egy kis őrszoba jobb is, mint egy nagy, ahol százféle emberrel – elkövetőkkel – muszáj foglalkozniuk.

Csak hát azt gondolják majd róla, hogy üldözési mániája van a miatt a Hollister miatt, és ez nem jó. Abban kell reménykednie, hogy nekik van igazuk, és az a Hollister ártalmatlan. Nyilván igazuk van. Az Intézetnek nem lehetnek mindenütt emberei, ugye?

– Oké, de előbb el kell mondanom magának valamit, és meg kell mutatnom valamit.

– Rajta – mondta Tim. Előrehajolt, merően nézte. Talán csak a kedvében akart járni a bolond gyereknek, de legalább hallgatott. Luke úgy vélte, hogy pillanatnyilag ez a legtöbb, amire számíthat.

– Ha tudják, hogy itt vagyok, akkor értem jönnek. Valószínűleg fegyverrel. Mert irtóra félnek, hogy valaki hihet nekem.

– Tudomásul vettem – válaszolta Tim –, de egész jó kis rendőri erőnk van itt, Luke. Szerintem biztonságban leszel.

Fogalmad sincs, mivel állsz szemben, gondolta Luke, de nem próbálta tovább győzködni ezt a férfit. Túlságosan le volt strapálva. Wendy visszajött és biccentett Timnek. Luke annyira kimerült, hogy ez sem érdekelte.

– Az asszony, aki segített megszökni az Intézetből, két dolgot adott. Az egyik a kés, amellyel levágtam a fülem egy darabját, amiben a nyomjelző volt. A másik pedig ez. – Előhúzta a zsebéből a meghajtót. – Nem tudom, mi van rajta, de azt hiszem, meg kellene néznie, mielőtt bármit is tesz.

Odaadta Timnek.

12

A Hátsó Részleg lakói, mármint a Hátsó Részleg első felének lakói (a tizennyolc állandó lakos a Gorkij park zárt ajtói mögött maradt zümmögni) húsz perc szabadidőt kaptak, mielőtt elkezdődött a film. A fejfájós Jimmy Cullum eltámolygott a szobájába, úgy mozogva, akár egy zombi; Hal, Donna és Len az étkezőben ültek, a két fiú a félig megevett desszertet bámulta (ma este csokoládépuding), Donna egy füstölgő cigarettára meredt, mint aki elfelejtette, hogyan kell dohányozni.

Kalisha, Nick, George, Avery és Helen elmentek a kéz alól vett, randa bútorokkal berendezett társalgóba, ahol csak olyan özönvíz előtti vígjátéksorozatokat lehetett nézni az ócska lapos tévén, mint a Bewitched és a Happy Days. Katie Givens már ott volt. Nem nézett rájuk, a kikapcsolt tévét bámulta. Kalisha meglepetésére csatlakozott hozzájuk Iris, aki napok óta nem látszott ennyire élénknek.

Kalisha erősen gondolkodott, és tudott gondolkodni, mert hosszú ideje nem érezte magát ilyen jól. Rajta is segített az, amit Helen fejfájásával csináltak – főleg persze Avery csinálta, de ők is beszálltak. Nicky és George is javult. Látta rajtuk.

El kell foglalnunk a helyet.

Merész és gyönyörű gondolat, csakhogy az a kérdés, miként csinálják, amikor legalább tizenkét gondozó van szolgálatban. Vetítéskor mindig többen voltak. Másodszor meg az a kérdés, hogy miért nem gondoltak erre korábban.

Én gondoltam, szólalt meg Nicky… csak nem erősebb a mentális hangja? A lány szerint igen. Averynek is szerepe lehet benne. Mert Avery is erősebb. Már aznap gondoltam rá, amikor idehoztak.

Ennyit tudott gondolattal mondani. A lány füléhez hajolt, és belesúgta a folytatást:

– Emlékszel, én voltam az, aki mindig harcolt?

Igaz. Nicky a monoklis szemével. Nicky a felszakadt szájával.

– Nem vagyunk elég erősek – mormolta. – Még itt, még a fények után is kevés erőnk van.

Közben Avery kétségbeesett reménykedéssel nézte Kalishát. Gondolatban üzent neki, noha nem volt szükség rá. A szeme mindent elmondott. Itt vannak a darabok, Sha. Tuti, hogy mind itt van. Segíts összerakni őket. Segíts nekem egy kastélyt építeni, ahol biztonságban lehetünk, legalább egy darabig.

Sha az ócska, megfakult Hillary Clinton-matricára gondolt az anyja Subarujának a hátsó lökhárítóján. Az volt ráírva, hogy EGYÜTT ERŐSEBB, és természetesen így működik a Hátsó Részleg. Ezért nézték együtt a filmeket. Ezért tudtak elérni sok ezer kilométerre, sőt néha a világ másik végén levő embereket, akik a filmekben voltak. Ha ők öten (vagy akár hatan, ha képesek kezelni Iris fejfájását úgy, ahogy Helenét), képesek megteremteni az egyesített mentális erőt, a vulkániak társas telepátiáját, nem lesz az elég, hogy fellázadjanak, és elfoglalják a Hátsó Részleget?

– Pazar ötlet, de nem hiszek benne – mondta George. Megfogta a lány kezét, megszorította. – Beleszarhatunk valamennyire az agyukba, talán rájuk hozhatjuk a frászt, de náluk vannak a sokkolók, és amint néhányunkat megrázták, vége a játéknak.

Kalisha kelletlenül beismerte, hogy George-nak igaza van.

Avery: Egyszerre mindig csak egy lépést.

– Nem hallom, mit gondoltok – panaszkodott Iris. – Tudom, hogy gondoltok valamit, de még mindig nagyon fáj a fejem.

Avery: Nézzük, mit tehetünk érte. Együtt.

Kalisha Nickre nézett, aki bólintott. George vállat vont, de szintén bólintott.

Avery úgy vezette be őket Iris Stanhope fejébe, ahogy egy fölfedező irányítja csapatát egy barlangban. Iris agyában nagyon nagy volt a szivacs. Avery vérszínűnek látta, ezért annak látták a többiek is. Körülvették, nyomni kezdték. Engedett egy keveset… és még egy keveset… de azután megállt, ellenállt erőfeszítéseiknek. Elsőnek George hátrált meg, azután Helen (aki egyébként sem erőltette meg magát), majd Nick és Kalisha. Avery volt az utolsó, aki dühében belerúgott mentálisan a fejfájás-szivacsba, mielőtt visszavonult.

– Jobb, Iris? – kérdezte Kalisha, jóllehet nem nagyon reménykedett.

– Mi jobb? – Ez Katie Givens volt. Odaténfergett hozzájuk.

– A fejfájásom – felelte Iris. – Egyébként igen. Egy kicsit mindenképpen. – Katie-re mosolygott, és egy pillanatra megjelent a szobában a lány, aki Abilene-ben megnyerte a helyesírási versenyt.

Katie visszafordult a tévéhez.

– Hol van Richie Cunningham és Fonzie? – kérdezte és dörzsölni kezdte a halántékát. – Bár az enyém javulna, de piszkosul fáj.

Látjátok a problémát, gondolta George a többieknek.

Kalisha látta. Együtt csakugyan erősebbek, de mégsem elég erősek. Nem erősebbek, mint Hillary Clinton, amikor néhány éve indult az elnökségért. Mert az ellenfele, és annak a pacáknak a tábora politikailag megfeleltek a gondozók sokkolóinak.

– Nekem segített – mondta Helen. – Már alig fáj a fejem. Mintha csoda történt volna.

– Ne aggódj – szólalt meg Nicky olyan csüggedten, hogy Kalisha megrémült. – Visszatér.

Bejött Corinne, a pofozó gondozó. Egyik kezét a derekára csatolt sokkolón tartotta, mintha érezne valamit. Talán érez is, gondolta Kalisha, de nem tudja, mi az.

– Mozi – mondta. – Gyerünk, kölykök, pattogjatok, mint a ruhatetű.

13

Két gondozó, Jake és Phil (más néven Kígyó és Pirula) állt a vetítő nyitott ajtaja előtt, mindketten kosárral. Azok a srácok, akiknél volt cigi és gyufa (az öngyújtót tiltották a Hátsó Részlegben), belerakták valamelyik kosárba, mielőtt elvonultak mozizni. Visszakapják, amint vége a műsornak… már ha eszükbe jut. Hal, Donna és Len a hátsó sorba ültek, és bambán bámulták az üres vásznat. Katie Givens a középső sorba ült Jimmy Cullum mellé, aki közömbösen piszkálta az orrát.

Kalisha, Nick, George, Helen, Iris és Avery az első sorba ült.

– Isten hozott egy újabb kacagtató estén! – szólalt meg Nicky egy kikiáltó modorában. – Az év előadása, az Oscar nyertese a Legszarabb Dokumentumfilm kategóriájá…

Pirula Phil nyakon vágta.

– Kussolj, seggfej, és élvezd a műsort.

Kiment. A fények kialudtak, és dr. Hendricks bukkant föl a vásznon. Kalishának már attól kiszáradt a szája, hogy meglátta a kezében a gyújtatlan csillagszórót.

Van valami, amit nem lát. Avery kastélyának létfontosságú darabját. Nem veszett el, csak nem látja.

Együtt erősebbek vagyunk, de nem elég erősek. Még ha ezek a szegény majdnem gorkok, Jimmy, Hal és Donna velünk lennének, akkor se lennénk. Pedig lehetnénk. Olyan estéken, amikor a csillagszóró ég, erősek vagyunk. Amikor a csillagszóró ég, pusztítók vagyunk, akkor hát mit hagytam ki?

– Isten hozott, fiúk és lányok! – mondta dr. Hendricks. – Köszönjük, hogy segítetek nekünk! Kezdjük nevetéssel, jó? Később találkozunk! – Billegette a gyújtatlan csillagszórót, és még kacsintott is hozzá. Kalishának hányingere lett.

Ha képesek vagyunk elérni a Föld másik oldalát, miért nem…

Egy pillanatig majdnem megvolt, ám ekkor Katie nagyot kiáltott, de nem a fájdalomtól vagy bánatában, hanem az örömtől.

– Gyalogkakukk! Ő a legjobb! – Énekelni kezdett félig sikoltó fejhangon, amely hasogatta Kalisha agyát. – Kengyelfutó Gyalogkakukk, jön a prérifarkas! Gyalogkakukk, ha utolér, lesz ám nemulass!

– Pofa be, Kates – szólt rá George minden rosszindulat nélkül, és miközben a Gyalogkakukk bip-bipelve végigrobogott a kihalt sivatagi országúton, és Vili, az éhes prérifarkas a hálaadási vacsorát látta benne, Kalisha érezte, hogyan szállt el, amit szinte már a markában érzett.

Amikor vége lett a rajzfilmnek, és Vili, az éhes prérifarkas ismét eltűnt, egy öltönyös pasas bukkant föl a képernyőn. Mikrofon volt a kezében. Kalisha üzletembernek nézte, és bizonyos értelemben az is volt, de nem ettől lett híres. Valójában prédikátor volt, mert amikor a kamera hátrébb húzódott, egy nagy, vörös neonkeretes kereszt volt mögötte, és amikor a kamera elfordult, egy aréna vagy stadion látszott, és abban sok ezer ember. Mindenki felállt, voltak, akik a kezükkel hadonásztak, és voltak, akik Bibliával.

A prédikátor először rendes szentbeszédet tartott, fejezeteket és verseket idézett a Bibliából, de azután áttért arra, hogy az ország szétesik a DRRRogok, meg a Pa-ráz-NÁÁÁÁL-ko-dás miatt. Azután politika jött, és a bírák, meg az, hogy Amerika a fény városa a hegyen, de az istentelenek be akarják mocskolni sárral. Azután rákezdte a szamaritánusokat, akiket megrontott a boszorkányság (hogy ennek mi köze Amerikához, azt Kalisha nem tudta), azután jöttek a színes pöttyök, és hunyorgattak. A zümmögés erősödött, gyengült. Kalisha orrában még a pici szőrszálak is vibráltak tőle.

Amikor a pöttyök eltűntek, látta, hogy a prédikátor felszáll egy repülőgépre egy asszonnyal, aki valószínűleg a Prédikátorné volt. Visszatértek a pöttyök. A zümmögés erősödött, gyengült. Kalisha hallotta a fejében Averyt, valami olyasmit mondott, hogy látják.

Kik?

Avery nem felelt, valószínűleg azért, mert belezsongott a filmbe. Ezt csinálták a Stasi-fények, rendesen bezsongatták az embert. A prédikátor ismét lecsapott, piszkosul erősen, ez alkalommal egy teherautó rakteréről, bele egy kézi megafonba. Táblák voltak mindenütt, hogy HOUSTON SZERET TÉGED és ISTEN MEGADTA NOÉNAK A SZIVÁRVÁNY JELÉT és JÁNOS 3:16. Azután jöttek a pöttyök. Meg a zümmögés. A vetítő üres székeinek üléstámlái maguktól csattogni kezdtek, mint a lekötetlen roletta az erős szélben. A vetítő ajtaja felpattant. Jake, a Kígyó és Pirula Phil ismét becsukták, és nekivetették a vállukat.

A prédikátor most valamilyen hajléktalanszállón volt, szakácskötényben, és egy óriási vájdling spagettimártást kevergetett. A felesége ott volt mellette, mindketten vigyorogtak, és ez alkalommal Nick jelent meg a lány fejében: Most repül a kismadár! Kalisha homályosan érezte, hogy a haja égnek áll, mint egy elektromos kísérletben.

Pötty. Zümm.

Ezután a prédikátor egy tévéhíradóban szerepelt néhány más emberrel együtt. Az egyik megvádolta azzal… valamivel… nagy szavakkal, tudós szavakkal, Lukey biztos értené őket… és a prédikátor úgy hahotázott, mintha ez lenne a világ legjobb vicce. Istenien hahotázott. Az ember szeretett volna vele hahotázni. Mármint ha nem őrült meg éppen.

Pötty. Zümm.

A Stasi-fények minden visszatérésnél tüzesebben ragyogtak, és mélyebben beleásták magukat Kalisha fejébe. Jelenlegi állapotában elbűvölőnek találta a film összes jelenetét. Voltak váltóik. Amikor eljön az idő – valószínűleg holnap este, vagy talán holnapután – a srácok a Hátsó Részlegből meghúzzák a váltók karját.

– Gyűlölöm ezt – mondta Helen halk, rémült hangon. – Mikor lesz vége?

Prédikátor egy puccos kúria előtt állt, ahol éppen buliztak. Prédikátor autóját motorosok vezették fel. Prédikátor szabadtéri sütögetésen vett részt, és mögötte vörös, fehér és kék masnik pompáztak a házakon. Az emberek bundás virslit és nagy szelet pizzákat ettek. Prédikátor a dolgok istenadta, természetes rendjének megrontásáról prédikált, de azután félbeszakadt a szöveg, és dr. Hendricks foglalta el a helyét.

– Ez itt Paul Westin, gyerekek. Otthona az indianai Deerfield. Paul Westin. Deerfield, Indiana. Paul Westin, Deerfield, Indiana. Mondjátok velem együtt, fiúk és lányok.

Részben, mivel nem volt választásuk, részben, mert ez vet véget irgalmasan a színes pöttyöknek és a zümmögő hullámzásnak, de főképpen mivel most már tényleg bele voltak zsongva, a szobában a tíz gyerek kántálni kezdett. Kalisha csatlakozott hozzájuk. Nem tudta, a többiek hogy vannak ezzel, de számára ez volt a legrosszabb a mozis estékben. Gyűlölte, hogy jólesik. Gyűlölte, hogy váltókar, amely várja, hogy meghúzzák. Könyörög érte! Úgy érezte magát, mintha egy hasbeszélő bábja lenne annak a kurva doktornak a térdén.

– Paul Westin, Deerfield, Indiana! Paul Westin, Deerfield, Indiana! PAUL WESTIN, DEERFIELD, INDIANA!

Dr. Hendricks visszatért a vászonra, mosolyogva, kezében a gyújtatlan csillagszóróval.

– Helyes. Paul Westin, Deerfield, Indiana. Köszönöm, gyerekek, jó éjszakát kívánok. Holnap találkozunk!

Még egyszer utoljára visszatértek a Stasi-fények, pislogtak, forogtak, kígyóztak. Kalisha a fogát csikorgatva várta, hogy eltűnjenek, apró űrkabinnak érezte magát óriás aszteroidák viharában. A zümmögés még sose volt ilyen hangos, de amikor a pöttyök eltűntek, úgy hallgatott el, mint mikor kihúzzák az erősítő kábelét a konnektorból.

Látják, mondta Avery. Ez lenne a hiányzó darab? Ha igen, akkor kik látják?

A vetítőben felkapcsolták a villanyt. Kinyíltak az ajtók, Kígyó Jake az egyiknél, Pirula Phil a másiknál őrködött. A srácok zömmel kimentek, de Donna, Len, Hal és Jimmy csak ült. Addig kornyadozhatnak a kényelmes székekben, amíg a gondozók vissza nem hessegetik őket a szobájukba, és egy, kettő vagy akár mind a négy a Gorkij parkba kerül a holnapi műsor után. A nagy műsor után. Miután megcsinálták a prédikátorral, amit kell.

Még egy fél órát tölthettek a társalgóban, mielőtt éjszakára bezárták őket a szobájukba. Kalisha odament. George, Nicky és Avery követték. Néhány perc múlva Helen is becsoszogott, leült a padlóra, kezében egy meggyújtatlan cigarettával, és egykori neonhaja az arcába lógott. Iris és Katie érkeztek utoljára.

– Enyhébb a fejfájás – jelentette ki Katie.

Igen, gondolta Kalisha, a fejfájás jobb a mozi után… de csak rövid ideig. Minden vetítés után egy kicsivel rövidebb ideig.

– Újabb kacagtató este a moziban – motyogta George.

– Nohát, gyerekek, mit tanultunk? – kérdezte Nicky. – Hogy valaki valahol nagyon nem szereti Paul Westin tiszteletest az indianai Deerfieldből.

Kalisha végigrántotta a hüvelykujját a szája előtt, mintha cipzár lenne, és a mennyezetre nézett. Poloskák, gondolta Nickynek. Légy óvatos.

Nick pisztolyt formált az ujjából, és a fejéhez emelte, mintha lelőné magát. A többiek elmosolyodtak. Kalisha tudta, hogy holnap másként lesz. Akkor nem lesznek mosolyok. A holnapi műsor után dr. Hendricks égő csillagszóróval lép színre, a zümmögés a fehér zaj sivításává erősödik, és a váltókarokat megrántják. Lesz egy ismeretlen hosszúságú szakasz, egyszerre mennyei és irtózatos, amikor tökéletesen elmúlik a fejfájás. Nem tizenöt-húsz percig, de akár hat-nyolc óráig is tarthat az áldott megkönnyebbülés. És Paul Westin az indianai Deerfieldből valahol csinál valamit, ami megváltoztatja az életét, vagy véget vet neki. Ami a srácokat illeti a Hátsó Részlegben, ők élik tovább az életüket… ha ezt életnek lehet nevezni. A fejfájás visszatér, és rosszabb lesz. Minden alkalommal rosszabb. Addig, amíg nemcsak érzik a zümmögést, de azzá is lesznek. Csak egy újabb…

Gork!

Ez Avery volt. Senki más nem képes ilyen tiszta erővel sugározni. Mintha ott lakott volna Kalisha fejében. Így működik, Sha! Mert ők…

– Látják – suttogta Kalisha, és bingó, megvolt a hiányzó darab. A keze tövét a homlokára szorította, nem azért, mert visszatért a fejfájás, hanem mert olyan gyönyörűen logikus volt. Megmarkolta Avery kicsi, vézna vállát.

A gorkok látják, amit mi látunk. Mi másért tartanák őket?

Nicky átkarolta Kalishát és a fülébe suttogott. Ajkának érintése megborzongatta a lányt.

– Miről beszéltek? Elment az eszük. Ahogy nemsokára a miénk is.

Avery: Ez teszi őket erősebbé. Minden más odavan. Lenyúzták róluk. Ők az elem. Mi pedig…

– A kapcsoló – suttogta Kalisha. – A gyújtáskapcsoló.

Avery bólintott.

– Fel kell használnunk őket.

Mikor? Helen Simms mentális hangja egy rémült kisgyereké volt. Hamar kell, mert ezt nem bírom már sokáig.

– Egyikünk se – mondta George. – Mellesleg az a kurva most…

Kalisha figyelmeztetően megrázta a fejét, és George mentálisan folytatta. Nem volt valami jó, legalábbis még nem, de Kalisha felfogta a lényeget. Mindnyájan felfogták. Jelenleg az a kurva Mrs. Sigsby Luke-ra összpontosít. Stackhouse is. És az egész Intézet, mert mind tudják, hogy Luke megszökött. Ez az ő esélyük, amikor az egész banda rémült és zavarodott. Még egyszer nem lesz ilyen szerencséjük.

Nicky elmosolyodott. Minél előbb, annál jobb.

– Hogyan? – kérdezte Iris. – Hogyan tudjuk megcsinálni?

Avery: Azt hiszem, én tudom, de szükségünk van Halre, Donnára és Lenre is.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Kalisha, azután hozzátette: Ők már majdnem elmentek.

– Hozom őket – szólalt meg Nicky. Fölállt. Mosolygott. Avesternek igaza van. Minden apróság segít.

Kalisha észrevette, hogy a fiú mentális hangja erősebb. A küldő vagy a fogadó oldalon?

Mindkettőn, mondta Avery. Ő is mosolygott. Mert most magunkért csináljuk.

Igen, gondolta Kalisha. Mert magukért csinálják. Nem kell bamba báboknak lenniük a hasbeszélő térdén. Olyan egyszerű, ugyanakkor igazi kinyilatkoztatás: amit magadért csinálsz, az tesz erőssé.

14

Nagyjából akkor, amikor a bőrig ázott, vacogó Averyt végigtolták az Első Részleget és a Hátsó Részleget összekötő alagúton, az Intézet Challenger repülőgépe (farkán a 940NF, törzsén a MAINE-I PAPÍRIPAR felirattal) felszállt a pennsylvaniai Erie-ből, fedélzetén a teljes rohamosztaggal. Abban az időben, amikor elérte a repülési magasságot, és befordult Alcolu városka felé, Tim Jamieson és Wendy Gullickson bekísérték Luke Ellist Fairlee megye seriffjének irodájába.

Sok kerék mozgott ugyanabban a gépezetben.

– Ő Luke Ellis – mondta Tim. – Luke, bemutatom Faraday és Wicklow rendőröket.

– Örvendek – mondta Luke mérsékelt örömmel.

Bill Wicklow a gyerek megkékült arcát és bekötött fülét tanulmányozta.

– Hogy néz ki, aki csinálta?

– Az egy hosszú história – felelte Wendy, mielőtt Luke megmukkanhatott volna. – Hol van John seriff?

– Dunningban – válaszolta Bill. – Az anyja ott van a szeretetotthonban. Mert tudjátok… – Megkocogtatta a homlokát. – Azt mondta, öt körül jön vissza, hacsak nincs jó napja a mamának. Akkor maradhat, és együtt vacsoráznak. – Ismét Luke-ra nézett, a zúzódásaira, a piszkos ruhájára. Már csak a tábla hiányzott a nyakából: MEGSZÖKTEM HAZULRÓL. – Vészhelyzet?

– Jó kérdés – felelte Tim. – Tag, megszerezted azt az infót, amit Wendy kért?

– Igen – válaszolta a Faraday nevű. – Ha bejössz John seriff irodájába, elmondhatom.

– Nem szükséges. Kétlem, hogy olyasmit mondhatnál, amit Luke ne tudna.

– Biztos?

Tim Wendyre nézett, aki bólintott, azután Luke-ra, aki vállat vont.

– Igen.

– Jól van. A fiú szüleit, Herbert és Eileen Ellist az otthonukban ölték meg, körülbelül hét hete. A hálószobájukban lőtték agyon őket.

Luke úgy érezte, mintha kívül került volna a testén. Akkor volt ilyen érzése, ha a pöttyöket látta, pedig most elmaradtak. Két lépést hátrált a diszpécser forgószékéig, és beleroskadt. A szék hátragurult, és a fal megállította, mielőtt a gyerek kieshetett volna belőle.

– Minden oké, Luke? – kérdezte Wendy.

– Nem. Igen. Amennyire oké lehet. Azok a szarháziak az Intézetben, dr. Hendricks és Mrs. Sigsby, meg a gondozók, mind azt mondták, hogy jól vannak, minden rendben, de tudtam, hogy halottak, még mielőtt láttam volna a hírt a számítógépemben. Tudtam, de mégis… borzasztó.

– Neked volt számítógéped azon a helyen? – kérdezte Wendy.

– Igen. Arra, hogy játsszak vagy zenés YouTube-videókat nézzek. Szóval ilyen tartalmatlan dolgokra. Az újságoldalakat szerintük blokkolták, de én meg tudtam kerülni. Figyelniük kellett volna a böngészéseimet, és akkor rajtakapnak, de ők… lusták voltak. Elbízták magukat. Máskülönben nem juthattam volna ki.

– Mi az ördögről beszél? – kérdezte Wicklow rendőr.

Tim a fejét rázta.

– Ezt, ugye, nem a minneapolisi rendőrségtől tudod?

– Nem, de nem azért, mert figyelmeztettél, hogy ne szóljak nekik. John seriff majd eldönti, kivel és mikor vegyük föl a kapcsolatot. Ez így működik itt. Viszont a Google tele van vele. – Olyan pillantást vetett Luke-ra, mintha egy üveg nitroglicerin lenne. – Szerepel az eltűnt gyerekek adatbázisában, és sok minden van róla a minneapolisi Star Tribune-ban és a St. Paul-i Pioneer Press-ben. Az újságok szerint zseni. Egy csodagyerek.

– Nekem is úgy tűnik – jegyezte meg Bill. – Túl választékosan beszél.

Itt vagyok, gondolta Luke. Úgy beszélj rólam, mintha itt lennék.

– A rendőrség nem tartja érdekesnek – mondta Faraday –, legalábbis az újságok szerint, de tuti ki akarják kérdezni.

– Lefogadhatja – szólt közbe Luke. – És az első kérdésük valószínűleg az lesz: „Hova tetted a fegyvert, öcsi?”

– Te ölted meg őket? – kérdezte Bill olyan hanyagul, mintha csak az időt múlatná. – Mondd meg az igazságot, fiam. Jót fog tenni.

– Nem. Én szerettem a szüleimet. Az emberek, akik megölték őket, tolvajok, és azért jöttek, hogy elraboljanak. Nem azért kellettem, mert ötvennyolc százalékot értem el a záróvizsgán, vagy mert képes vagyok egyenleteket megoldani fejben, vagy mert tudom, hogy Hart Crane öngyilkosságot követett el, amikor kiesett egy hajóról a Mexikói-öbölben. Azért ölték meg a szüleimet, és azért raboltak el, mert néha el tudok fújni egy gyertyát csak azzal, hogy ránézek, vagy lelökök egy tepsit az asztalról a Rocket Pizzában. Egy üres tepsit. Egy teli ott maradna, ahol volt. – Timre és Wendyre nézett és elnevette magát. – Még a legvacakabb nagy vásárban sem kapnék munkát.

– Nem találok ebben semmi nevetségest – komorodott el Tag.

– Én sem – válaszolta Luke –, de azért néha nevetek. Sokat nevettem a barátaimmal, Kalishával és Nickkel mindannak ellenére, amin átmentünk. Hosszú nyár volt. – Ez alkalommal nem nevetett, de mosolygott. – El sem tudja képzelni, mennyire.

– Szerintem pihenhetnél egy kicsit – szólalt meg Tim. – Tag, van valaki a cellákban?

– Senki.

– Oké, akkor miért ne…

Luke riadt arccal hátrált egy lépést.

– Nem lehet. Nem lehet.

Tim fölemelte a kezét.

– Senki sem fog bezárni. Nyitva hagyjuk az ajtót.

– Nem. Kérem, ne tegye. Kérem, ne vigyen egy cellába. – A riadalom átcsapott rettegésbe, és Tim most először kezdte elhinni a történetnek legalább egy részét. Az ezo rész persze marhaság, de az arcot nem először látta rendőr korában. Egy bántalmazott gyerek néz és viselkedik így.

– Mit szólnál a díványhoz a váróban? – mutatta Wendy. – Kicsit göröngyös, de nem vészes. Én is aludtam rajta néhányszor.

Tim még sose látta, hogy Wendy aludt volna az őrsön, de a gyerek észrevehetően megkönnyebbült.

– Oké, ez mehet. Mr. Jamieson, Tim, még megvan a flash, ugye?

Tim elővette a zsebéből, és felmutatta.

– Itt van.

– Jó. – A gyerek a díványhoz baktatott. – Jó lenne, ha utánanézne Mr. Hollisternek. Komolyan gondolom, hogy nagybácsi lehet.

Tag és Bill egyforma értetlenséggel bámult rá. Tim megrázta a fejét.

– Emberek, akik engem figyelnek – mondta Luke. – Megjátsszák a nagybácsit. Vagy egy unokatestvért, vagy a család barátját – Észrevette, hogy Tag és Bill a szemüket forgatják és ismét elmosolyodott. Fáradt és kedves mosoly volt. – Ja, tudom, hogy hangzik.

– Wendy, miért nem viszed be őket John seriff irodájába, és mondod el nekik gyorsan, amit Luke-tól hallottunk? Én itt maradok.

– Itt bizony – szólt Tag. – Mert amíg John seriff nem ad neked jelvényt, addig csak a város éjszakai kopogtatója vagy.

– Tudomásul vettem – felelte Tim.

– Mi van a pendrive-on? – kérdezte Bill.

– Nem tudom. Amikor megjön a seriff, együtt nézzük majd meg.

Wendy bekísérte a két rendőrt Ashworth irodájába és becsukta az ajtót. Tim hallotta a hangok mormolását. Máskor ilyenkor aludni szokott, ennek ellenére olyan éber volt, amilyennek régen érezte magát. Talán azóta, hogy otthagyta a sarasotai rendőrséget. Tudni akarta, ki ez a fiú a kerge történet mögött, merre járt, és mi történt vele.

A sarokban álló kávéfőzőből töltött magának egy csészével. Erős volt, de nem ihatatlan, olyan, mint este tízkor, amikor rendszerint benézett éjszakai kopogtatás közben. Visszavitte a diszpécser székéhez. A fiú vagy elaludt, vagy rohadt jól színlelte. Hirtelen ötlettel fölkapta DuPray vállalkozásainak mappáját, és felhívta a motelt. Nem vették fel. Úgy látszik, Hollister mégsem tért vissza bolhafészkébe. Ami természetesen semmit nem jelent.

Letette a telefont, kivette a meghajtót a zsebéből, ránézett. Több mint valószínű, hogy az sem jelent semmit, de ahogy Tag Faraday rámutatott, ez Ashworth seriff rendelkezése. Várhatnak.

Addig is hagyjuk aludni a fiút. Ha tényleg Maine-ből jött egy tehervagonban, akkor ráfér.

15

A Challenger, amely tizenegy utast szállított – Mrs. Sigsbyt, Tony Fizzalét, Winona Briggset, Evans doktort, és az egyesített Rubinvörös és Opál osztagot –, negyed hatkor ért földet Alcolu városában. Hogy könnyebben jelenthessenek Stackhouse-nak az Intézetbe, a nem egészen tucatnyi embert összevonták Arany csapattá. Elsőnek Mrs. Sigsby szállt ki a gépből. Denny Williams a Rubinvörösből és Louis Grant az Opálból a Challengeren maradtak, hogy gondjaikba vegyék az Arany csapat különleges felszerelését. Mrs. Sigsby az agysorvasztó hőség ellenére kiállt az aszfaltra, és a mobiljáról felhívta az irodája vezetékes telefonját. Rosalind vette fel, és átadta Stackhouse-nak.

– Megtud… – kezdte az asszony, azután elnémult, várva, hogy a pilóta és a másodpilóta elhúzzon, amit ők szó nélkül megtettek. Egyikük a légierőtől jött, a másik az ANG, a légi nemzeti gárda pilótája volt, szakasztott olyanok, mint a náci őrök a Hogan hősei című burleszkben: semmit sem szóltak, semmit sem hallottak. A munkájuk abból állt, hogy fölvettek és leszállítottak dolgokat.

Miután elmentek, az asszony megkérdezte Stackhouse-t, megtudott-e valamit a DuPray-i emberüktől.

– Igen, meg. Bibis lett, amikor leugrott a vonatról. Lefejelt egy szemafort. Egy szubdurális hematóma megoldotta volna a legtöbb gondunkat, de ez a Hollister azt mondja, még csak el sem ájult. Egy villástargoncás manus meglátta Ellist, bevitte az állomás melletti raktárba, és hívta a helyi dokit. Kijött. Valamivel később megjelent egy rendőrnő, aki a villástargoncással közösen elvitte a fiunkat a seriff irodájába. A füle, amelybe a nyomjelzőt tették, be volt pólyálva.

Denny és Louis Grant kijött a gépből egy hosszú vasládával, amelyet a két végénél fogva lecipeltek a lépcsőn, és bevitték az épületbe.

Mrs. Sigsby felsóhajtott.

– Hát, erre számíthattunk volna. Számítottunk is. Kisváros, ugye? Kisvárosi rendőrséggel.

– Az isten háta mögött – helyeselt Stackhouse. – Ez a jó hír. És lehet még egy. Emberünk azt mondja, a seriffnek egy nagy, régi, ezüstmetál Tiran furgonja van, és az nincs sem az őrszoba előtt, sem a közalkalmazottak parkolójában. Így Hollister elballagott a helyi specerájba, mert mint mondta, az ott dolgozó homoki niggerek – ő mondja, nem én – mindent tudnak mindenkiről. A szolgálatos elmesélte, hogy a seriff beugrott egy zacskó Swisher cukorkáért, mert az anyjához indult, aki egy öregotthonban vagy elfekvőben, vagy ilyesmiben van a szomszéd városban. De a szomszéd város több mint ötven kilométer innen.

– És ez miért jó nekünk? – Mrs. Sigsby a blúza felső részével legyezte a nyakát.

– Nem lehetünk abszolút biztosak abban, hogy egy ilyen DuPray-féle porfészekben a rendőrök követik-e az eljárást, de ha igen, akkor visszatartják a gyereket, amíg megjön a nagykutya. Döntse el ő, mi a következő lépés. Mennyi időbe telik, amíg odaérnek?

– Két óra. Hamarabb is ott lehetnénk, de egy csomó cuccot viszünk magunkkal, és nem lenne bölcs dolog átlépni a sebességhatárt.

– Csakugyan – helyeselt Stackhouse. – Figyeljen, Julia. A DuPray-i tahók bármikor fölvehetik a kapcsolatot a minneapolisi rendőrökkel. Talán már föl is vették. Egyik eset sem számít. Ugye, megértette?

– Persze.

– Majd később aggódunk az esetleges dzsuva miatt, amit fel kell mosni. Most foglalkozzunk bujdosó fiunkkal.

Stackhouse halálról beszélt, és valószínűleg ez lesz a megoldás, Ellisnek és mindenkinek, aki megpróbál az útjukba állni. A dzsuva pedig azt jelenti, hogy használniuk kell a Zéró Telefont, de ha Mrs. Sigsby megnyugtathatja a vonal másik végén selypegő, lágy hangot, hogy az alapvető probléma megoldódott, talán megmentheti az életét. Esetleg az állását is, de ha arra kerül sor, az életével is beéri.

– Tudom, mit kell tennem, Trevor. Hadd csináljam.

Bontotta a vonalat, bement. A kis váróterem légkondicionálása úgy érte izzadt bőrét, akár egy pofon. Denny Williams vigyázzba állt.

– Kész vagyunk? – kérdezte Sigsby.

– Igen, asszonyom. Akcióra kész. Átveszem az irányítást, amint szól.

Egész úton ide Erie-ből Mrs. Sigsby az iPadjával foglalatoskodott.

– Kis időre megállunk a 181-es leágazásnál. Ott fogom átadni magának a hadművelet irányítását. Megfelel?

– Kiválóan.

A többiek odakint várakoztak. Nem voltak fekete SUV-ok, sötétre színezett ablakokkal, csak három közönséges furgon, jellegtelen színekben: kék, zöld és szürke. Árva Annie csalódott lett volna.

16

A 181-es leágazásnál az Arany csapat autókaravánja gyakorlatilag Mucsára érkezett a sztrádáról. Volt egy benzinkút, egy palacsintázó, passz. Latta, a legközelebbi város, harminc kilométernyire volt. Öt perccel a palacsintázó után Mrs. Sigsby, aki az élen haladó jármű anyósülését foglalta el, utasította Dennyt, hogy álljon meg egy falatozó mögött, ami a kinézetéből ítélve akkor mehetett tönkre, amikor Obamát megválasztották. Még a TULAJDONOS ÓHAJ SZERINT FELÚJÍT tábla is lehangoló volt.

Kinyitották a fémládát, amelyet Denny és Louis hozott le a Challengerről, és az Arany osztag fölfegyverkezett. A Rubinvörös és az Opál hét tagja Glock 37-est választott, azt a fegyvert, amelyet beszállításhoz viseltek. Tony Fizzale ugyanazt kapott. Denny megelégedésére azonnal ellenőrizte a závárzatot, hogy nem maradt-e golyó a töltényűrben.

– Jó lenne egy pisztolytáska – jelezte Tony. – Nem igazán szeretném hátul az övembe gyömöszölni, mint egy gengszter.

– Egyelőre tedd az ülés alá – felelte Denny.

Mrs. Sigsby és Winona Briggs azért kaptak Sig Sauer P238-ast, mert az elég kicsi volt, hogy beleférjen a retiküljükbe. Amikor Denny felajánlott egyet Evansnak is, az orvos fölemelte a kezét, és hátrált egy lépést. Tom Jones az Opálból a hordozható fegyvertár fölé hajolt, és kivette a két HK37-es puska egyikét.

– Ehhez mit szól, doki? Harminc lőszer a tárban, egy tehenet kirepít az istálló falán át. Villanógránátot is ki lehet lőni belőle.

Evans a fejét rázta.

– Én kényszerből vagyok itt. Ha le akarják lőni a fiút, akkor nem is tudom, egyáltalán minek jöttem.

– Bassza meg a kényszereit – szólt oda Alice Green az Opálból. Javaslatát az a fajta csörömpölő, mohó, kissé eszelős kacaj követte, amit csak olyan akció előtt lehet hallani, ahol lövöldözés várható.

– Elég! – szólt rájuk Mrs. Sigsby. – Evans doktor, lehet, hogy sikerül élve elfogni a fiút. Denny, DuPray térképe rajta van az iPadjén?

– Igen, asszonyom.

– Akkor a művelet innentől a magáé.

– Rendben. Emberek, hozzám! Maga is, doki, ne szégyenlősködjön.

A csapat körülvette Denny Williamset a reszkető kora esti hőségben. Mrs. Sigsby az órájára nézett. Negyed hét. Egyórányira voltak a céltól, talán valamivel többre. Kis csúszás, de nem vészes, ahhoz képest, milyen gyorsan kellett összehozni.

– Itt van DuPray belvárosa – mondta Denny Williams. – Egyetlen főutca. Félúton található a megyei seriff irodája, a városháza és a DuPray Kereskedelmi Központ között.

– Mi az a kereskedelmi központ? – kérdezte Josh Gottfried az Opálból.

– Nagyjából áruház – felelte Robin Lecks.

– Inkább régimódi vegyesbolt – helyesbített Tony Fizzale. – Kábé tíz évet töltöttem Alabamában, főleg katonai rendőrként, és annyit mondhatok, ezekben a déli kisvárosokban mintha visszamennénk ötven évet egy időgéppel. A Walmartot kivéve. Az a legtöbb helyen van.

– Elég a fecsegésből! – vágott közbe Mrs. Sigsby, és biccentett Dennynek, hogy folytassa.

– Nem sok van hátra – mondta Denny. – Itt leparkolunk, a bezárt városi mozi mögött. Ellenőrizzük Mrs. Sigsby forrásánál, hogy az őrszobán van-e még a célszemély. Michelle és én előadjuk a vakációzó házaspárt, akik bejárják az amerikai Dél eldugottabb kisvárosait…

– Más szavakkal bolondok – mondta Tony, amit újabb csörömpölő kacaj követett.

– Végigandalgunk az utcán, ellenőrizzük a környéket…

– Kézen fogva, mint egy gerlepár – mondta Michelle Robertson, szemérmes imádattal mosolyogva Dennyre.

– Mi lenne, ha a helyi embert bíznánk meg a szimatolással? – kérdezte Louis Grant. – Az nem lenne biztonságosabb?

– Nem ismerjük, ennélfogva nem bízunk az infójában – felelte Denny. – Továbbá civil.

Mrs. Sigsbyre pillantott, aki biccentett, hogy folytassa.

– Talán bemegyünk az őrszobára, és megérdeklődjük az útirányt. Bár lehet, hogy mégsem. Ezt majd rögtönözzük. Azt akarjuk megtudni, hány rendőr tartózkodik ott, és hol. Azután… – Vállat vont. – Lecsapunk. Ha tűzharc lesz, amire nem számítok, akkor ott helyben megöljük a fiút. Ha nem, akkor elvisszük. Kevesebb dzsuvát kell felmosni, ha emberrablásnak tűnik.

Mrs. Sigsby otthagyta Dennyt, aki azt magyarázta a többieknek, hol fog várakozni a Challenger, és felhívta Stackhouse-t adatfrissítés végett.

– Épp most dumáltam Hollister haverunkkal – mondta Stackhouse. – A seriff öt perce állt meg be az őrszoba előtt. Most mutatják be kóbor gyermekünknek. Ideje, hogy induljanak.

– Igen. – Sigsby gyomra és ágyéka megfeszült, nem is kellemetlenül. – Felhívom, amikor vége van.

– Tegye, amit kell, Julia. Rendezze le ezt a kurva gebaszt.

Az asszony szétkapcsolt.

17

John Ashworth seriff hat húszra ért vissza DuPraybe. Kétezer-kétszáz kilométerrel északabbra bódult gyerekek cigarettát és gyufát dobáltak kosarakba, és besorjáztak egy vetítőbe, ahol ma este egy fundamentalista prédikátor lesz a sztár Indianából, akinek sok befolyásos politikus barátja van.

A belépő seriff megállt közvetlenül az ajtónál, és kezét kipárnázott csípőjére téve megszemlélte a tágas őrszobát. Megállapította, hogy jelen van az egész állomány, kivéve Ronnie Gibsont, aki a szabadságát tölti a mamája St. Petersburg-i nyaralójában. Tim Jamieson is ott volt.

– Nocsak, nocsak! – mondta a seriff. – Ez nem lehet meglepi, mert nincs születésnapom. Hát ő kicsoda? – mutatott a fiúra, aki annyira összegömbölyödött a kis előtér díványán, amennyire bírt. Ashworth az ügyeletes Tag Faradayhoz fordult. – Mellesleg ki verte össze?

Tag válasz helyett Timnek intett, mintha azt mondaná: csak utánad.

– Luke Ellis a neve, és itt senki sem verte meg – felelt Tim. – Leugrott egy tehervonatról és nekiment egy szemafornak. Onnan vannak a zúzódások. Ami a kötést illeti, azt mondja, hogy elrabolták, és elrablói egy nyomjelzőt ültettek a fülébe. Azt állítja, hogy levágta a fülcimpáját, úgy szabadult meg tőle.

– Egy konyhakéssel – egészítette ki Wendy.

– A szülei halottak – szólalt meg Tag. – Megölték őket. Ez igaz a történetből. Ellenőriztem. Meggyilkolták őket Minnesotában.

– Viszont azt mondja, hogy Maine-ből szökött meg – tette hozzá Bill Wicklow.

Ashworth egy percig hallgatott. A kezét továbbra is csípőre tette, a tekintete végigvándorolt a rendőrein, az éjszakai kopogtatóján, és megállapodott a díványon alvó gyereken. Luke-ot nem zavarta a beszélgetés, ő most meghalt a világ számára. Végül John seriff pillantása visszatért az embereihez.

– Kezdem azt kívánni, bár ott maradtam volna vacsorára anyusnál.

– Ó, szóval gyengélkedett? – kérdezte Bill.

John seriff nem törődött a kérdéssel.

– Feltéve, hogy nem téptetek be valamennyien, hallhatok erről egy összefüggő történetet?

– Ülj le – szólt Tim. – Gyorsan összefoglalom, azután, gondolom, látni akarjuk majd ezt. – Letette a pendrive-ot a diszpécser asztalára. – Akkor eldöntheted, mi legyen.

– Továbbá bizonyára fel akarod majd hívni a minneapolisi rendőrséget, vagy a charlestowni állami rendőrséget – tette hozzá Burkett. – Talán mindkettőt. – Luke felé biccentett. – Találják ki azok, mitévők legyenek vele.

Ashworth leült.

– Jobban belegondolva mégis örülök, hogy korábban visszaértem. Ez egész érdekes, nem gondoljátok?

– Nagyon – felelte Wendy.

– Akkor ez rendben is volna. Nem sok érdekesség történik errefelé, használjuk ki az alkalmat. A minneapolisiak szerint ő ölte meg a szüleit?

– Az újságok erre célozgatnak – válaszolta Tag. – Noha óvatosan, mivel kiskorúról van szó.

– Irtó okos – mondta Wendy –, de máskülönben kedves kölyöknek tűnik.

– Aha, aha, hogy mennyire kedves vagy undok, az majd a végén kiderül, de most felcsigáztátok az érdeklődésemet. Bill, ne babráld azt az időbélyegzőt, mert még elrontod, inkább hozz nekem egy kólát az irodámból.

18

Miközben Tim elmesélte Ashworth seriffnek a történetet, amelyet Luke mondott el neki és Wendynek, és miközben az Arany osztag az I–95-ösön közeledett a hardeeville-i leágazáshoz, ahol visszakanyarodnak DuPray városka felé, Nick Wilholm a Hátsó Részleg kis társalgójába terelte a vetítőben maradt csoportot.

A srácok néha meglepően hosszú ideig kitartottak; George Iles ilyen eset volt. Néha azonnal elkezdtek szétcsúszni. Láthatólag ez történt Iris Stanhope-pal. Most nem következett be nála az, amit a Hátsó Részleg lakói úgy hívtak, hogy ugri, vagyis a mozi utáni rövid szabadulás a fejfájástól. A tekintete kiüresedett, a száját eltátotta. A fejét lehorgasztva állt a társalgó falánál, a haja az arcába lógott. Helen odament hozzá, és átkarolta, de Iris észre sem vette.

– Mit csinálunk itt? – kérdezte Donna. – Vissza akarok menni a szobámba! Aludni akarok! Gyűlölöm a mozis estéket! – Zsémbes, sírós hangon beszélt, de legalább még itt volt. Akárcsak Jimmy és Hal. Kábák voltak, de nem annyira, mint Iris.

Nem lesz több mozi, mondta Avery. Soha.

Kalisha még sose hallotta ilyen jól a hangját, és neki nem kellett több bizonyíték arra, hogy tényleg erősebbek együtt.

– Merész jóslat – mondta Nicky. – Különösen egy ilyen kis szarostól, mint te, Avester.

Hal és Jimmy erre elmosolyodott, Katie egyenesen kuncogott. Csak Iris látszott zombinak. Most éppen gátlástalanul vakargatta az ágyékát. Len elmerült a televízió nézésében, jóllehet semmi nem ment benne. Kalisha arra gondolt, talán a tükörképét tanulmányozza.

Nem sok időnk van, mondta Avery. Valamelyik hamarosan idejön, hogy visszavigyen a szobáinkba.

– Nyilván Corinne – szólt Kalisha.

– Igen – helyeselt Helen. – A Gonosz Keleti Fapicsa.

– Mit tegyünk? – kérdezte George.

Avery egy pillanatig nem szólt. Kalisha megijedt. Azután a kisfiú, aki korábban azt hitte, hogy ott fog meghalni a tartályban, kinyújtotta a kezét.

– Fogjátok meg – mondta. Álljunk körbe.

Iris kivételével mindenki odacsoszogott. Helen Simms megfogta Iris vállát és odakormányozta a többiek szabálytalan köréhez. Len vágyakozva nézett hátra a tévére, azután sóhajtott és kinyújtotta a kezét.

– Bassza meg. Bánom is én.

– Úgy van, bassza meg – mondta Kalisha. – Mit veszíthetünk? – Megfogta bal kezével Len jobb kezét, a jobbjával Nicky bal kezét. Iris csatlakozott utolsónak, és abban a pillanatban, ahogy összekapcsolódott Jimmy Cullummal az egyik oldalon, és Helennel a másikon, fölkapta a fejét.

– Hol vagyok? Mit csinálunk? Vége a filmnek?

– Csitt! – felelte Kalisha.

– Nem fáj úgy a fejem!

– Jól van, de most csitt.

A többiek is bekapcsolódtak: Csitt… csitt… csitt, Iris.

Minden csitt hangosabb volt. Valami változott. Valami töltődött.

A váltók, gondolta Kalisha. A váltók, Avery.

A fiú bólintott a kör másik oldaláról.

Nem volt ez hatalom, legalábbis még nem, a lány tudta, hogy végzetes hiba lenne annak hinni, hogy az, de a hatalom lehetősége jelen volt. Kalisha arra gondolt, hogy olyan ez, mint lélegezni közvetlenül a nyár legnagyobb vihara előtt.

– Srácok! – szólalt meg félénken Len. – Tiszta a fejem. Nem emlékszem, mikor volt utoljára ilyen tiszta. – Rémülten nézett Kalishára. – El ne engedj, Sha!

Semmi baj, gondolta Kalisha. Biztonságban vagy.

Pedig nem. Egyikük sem volt.

Kalisha tudta, mi következik, minek kell következnie és félt tőle. Persze akarta is. De ez több volt akaratnál. Ez éhség volt. Gyerekek voltak, bombával a kezükben, ami lehet baj, de olyan jó érzés.

Avery megszólalt, halk, tiszta hangon.

– Gondolkodjatok. Gondolkodjatok velem, srácok.

Ő kezdte a gondolatot, és a kép, amely ezzel járt, erős és éles volt. Nicky csatlakozott hozzá. Katie, George és Helen is. Kalisha ugyancsak. Azután a többiek. Kántáltak a filmek végén, és most is kántáltak.

Gondoljatok a csillagszóróra. Gondoljatok a csillagszóróra. Gondoljatok a csillagszóróra.

Jöttek a pöttyök, ragyogóbban, mint valaha. Jött a zümmögés, hangosabban, mint valaha. Jött a csillagszóró, és ontotta a fényt.

Hirtelen már nem csak tizenegyen voltak. Hirtelen huszonnyolcan lettek.

Gyújtás, gondolta Kalisha. Rettegett, ujjongott, szentté vált.

Ó, ISTENEM

19

Amikor Tim befejezte Luke történetét, Ashworth seriff némán ült pár másodpercig a diszpécser székében, ujjait összefonva tekintélyes pocakján. Azután fölvette a pendrive-ot, úgy tanulmányozta, mintha még sosem látott volna ilyet, azután letette.

– Azt mondta, hogy nem tudja, mi van rajta, ugye? Csak megkapta a házvezetőnőtől, a késsel együtt, amellyel levágta a fülcimpáját.

– Ezt mondta – helyeselt Tim.

– Átbújt a kerítés alatt, keresztülvágott az erdőn, egy csónakkal lecsurgott a folyón, mint Huckleberry Finn és Jim, azután egy tehervagonban majdnem végig lejött a keleti parton.

– Szerinte igen – mondta Wendy.

– Hát ez úgy hangzik, mint egy mese. Különösen tetszik a telepátia meg a gondolattal mozgatott dolgok. Mint a sztorik, amiket a mámik mesélnek foltvarrás meg befőzés közben a véresőkről meg a szenes vízről szemmel verés ellen. Wendy, keltsd föl a fiút. Csak finoman, látom, hogy sok mindenen átment, akármi is a valódi története, de amikor ezt megnézzük, azt akarom, hogy ő is lássa.

Wendy átment a szobán, és megrázta Luke vállát. Először szelíden, azután kicsit keményebben. A fiú motyogott, nyögött és igyekezett elhúzódni. A nő megfogta a karját.

– Luke, nyisd ki a szemed, és…

A fiú olyan hirtelen ült föl, hogy Wendy hátrahőkölt. Luke szeme nyitva volt, de nem látott, a haja úgy állt az egész fején, mint a sündisznó tüskéje.

– Valamit csinálnak! Láttam a csillagszórót!

– Miről beszél? – kérdezte George Burkett.

– Luke! – szólította Tim. – Nyugi, csak ál…

– Öljétek meg őket! – ordította Luke, és az irodához tartozó kis fogdában becsapódott a négy cella ajtaja. – Nyírjátok ki a geciket!

Az asztalról riadt madárrajként röppentek fel a papírlapok. Tim érezte, hogy egy szélroham fut el mellette, olyan valóságos, hogy meglobogtatta a haját. Wendy felkiáltott, majdnem sikoltva. John seriff talpra ugrott.

Tim erősen megrázta a fiút.

– Ébredj föl, Luke, ébredj föl!

A szobában repkedő papírlapok a padlóra hullottak. A rendőrök, beleértve John seriffet, tátott szájjal bámulták a fiút.

Luke csapkodott.

– Menjetek! – motyogta. – Menjetek!

– Jól van – mondta Tim, és elengedte a fiú vállát.

– Nem maguk. A pöttyök. A Stasi-fé… – Fújt egyet, beletúrt piszkos hajába. – Jól van. Elmentek.

– Ezt te csináltad? – kérdezte Wendy. A lehullott papírokra mutatott. – Tényleg te csináltad?

– Valami biztosan csinálta – mondta Bill Wicklow. A blokkolóórát nézte. – Ennek az izének a mutatói körbe-körbe jártak… rohantak… most pedig megálltak.

– Valamit csinálnak – jelentette ki Luke. – A barátaim csinálnak valamit. Éreztem, még itt is. Hogy lehet ez? Jézus, a fejem!

Ashworth odament Luke-hoz, és kezet nyújtott. Tim észrevette, hogy a seriff a másik kezét a tokba dugott pisztolya markolatán tartja.

– Ashworth seriff vagyok, fiam. Kezelünk?

Luke megrázta a seriff kezét.

– Jól van. Ez jó kezdet. Most pedig az igazat akarom tudni. Ezt most te csináltad?

– Nem tudom, hogy én voltam-e, vagy ők – felelte Luke. – Nem tudom, hogyan lehettek ők, mert olyan messze vannak, de azt sem tudom, én hogyan lehettem. Még életemben nem csináltam ilyet.

– A pizzástepsik a specialitásod – szólalt meg Wendy. – Az üresek.

Luke bágyadtan elmosolyodott.

– Igen. Nem látták a fényeket? Valamelyikük? Egy csomó színes pöttyöt?

– Én semmit sem láttam, röpködő papírokon kívül – felelte John seriff. – És hallottam, ahogy a cellaajtók becsapódnak. Frank, George, fölszednétek a papírokat? Wendy, adj egy aszpirint a fiúnak. Azután meglátjuk, mi van azon a kis számítógépes kütyün.

– Ma délután az anyja csak a hajráfjáról beszélt. Azt állította, hogy valaki ellopta a hajráfjait – mondta Luke.

John seriff álla leesett.

– Ezt honnan tudod?

Luke a fejét rázta.

– Nem tudom. Még csak nem is próbálkoztam gondolatolvasással. Jézusom, bár tudnám, mit csináltak! Bár velük lehetnék!

– Talán mégis lehet valami a gyerek történetében – tűnődött Tag.

– Látni akarom azt a meghajtót, most rögtön látni akarom – jelentette ki Ashworth seriff.

20

Először egy üres széket láttak, egy régimódi, füles karosszéket egy fal előtt, amelyen vitorlást ábrázoló nyomat lógott. Azután felbukkant egy nő arca, és belebámult a kamerába.

– Ez ő – szólalt meg Luke. – Maureen, az asszony, aki segített megszöknöm.

– Megy? – kérdezte Maureen. – A kis lámpa ég, vagyis mennie kell. Remélem is, mert kétlem, hogy lenne erőm másodszor végigcsinálni. – Az arca eltűnt a laptop képernyőjéről, amelyet a rendőrök figyeltek. Tim nem is bánta. A túlzott közelség olyan volt, mintha egy akváriumba zárt nőt nézne.

Maureen hangja valamivel tompább lett, de így is hallották.

– Bár ha muszáj, akkor megteszem. – Leült, eligazgatta a térdén virágos szoknyáját. Piros blúzt viselt hozzá. Luke, aki mindig csak formaruhában látta, csinosnak találta az összeállítást, bár az élénk színek sem rejthették el, milyen vékony és beesett az asszony arca.

– Állítsd maximumra a hangot – mondta Frank Potter. – Csíptetős mikrofont kellett volna használnia.

Az asszony közben is beszélt. Tag átkapcsolt hátramenetre, fölerősítette a hangot, majd ismét elindította a felvételt. Maureen ismét visszatért a füles fotelhez, ismét eligazgatta a szoknyáját. Azután egyenesen belenézett a kamerába.

– Luke!

A fiú annyira megdöbbent, amikor Maureen a nevén szólította, hogy kis híján válaszolt neki, de az asszony folytatta, mielőtt megtehette volna, és amit következőnek mondott, az jeges tőrként döfött a gyerek szívébe. Pedig hát tudta. A szülei halálhírét sem a Star Tribune-ból tudta meg.

– Ha ezt nézed, akkor kijutottál, én pedig halott vagyok.

A Potter nevű seriffhelyettes mondott valamit a Faraday nevűnek, de Luke nem figyelt rájuk. Csak az asszonyt figyelte, aki az egyetlen felnőtt barátja volt az Intézetben.

– Nem fogom előadni az élettörténetemet – mondta a halott asszony a füles fotelben. – Erre nincs idő, és örülök, mert sok mindent szégyellek. De a fiamat nem. Büszke vagyok arra, hogy ilyen ember lett belőle. Egyetemre fog menni. Sosem fogja megtudni, hogy én adtam rá a pénzt, de ez így van rendjén. Ez jó, így kell lennie, mivel lemondtam róla. Luke, a te segítséged nélkül talán elveszítettem volna azt a pénzt és a lehetőséget, hogy a fiam hasznára lehessek. Csak azt remélem, hogy neked is hasznodra voltam.

Elhallgatott, igyekezett összeszedni magát.

– Történetem egy részét elmondom, mert fontos. Irakban voltam a második Öböl-háború alatt, megjártam Afganisztánt is, és részt vettem abban, amit továbbfejlesztett kihallgatásnak hívnak.

Luke-ot meglepte ez a sima, gördülékeny fogalmazás. Semmi nyögés vagy izé. Ettől nemcsak szomorú lett, de zavarba is jött. Maureen annyival intelligensebben beszélt annál, ahogy a fagylaltgép mellett pusmogtak. Mert megjátszotta az ostobát? Lehet, de az is lehet – az is valószínű –, hogy ő csak egy barna házvezetőnői egyenruhát látott, és eleve feltételezte, hogy Maureen szemét nem csípte pirosra az ész.

Más szavakkal, nem olyan, mint én, gondolta Luke, és rájött, hogy a zavar nem a pontos szó arra, amit érzett. A helyes szó a szégyenkezés.

– Láttam vízpróbát, és láttam embereket – köztük két nőt is –, akik vizes medencében álltak, elektródákkal az ujjaikon vagy a végbelükben. Láttam kombinált fogóval letépett lábkörmöket. Láttam, ahogy egy embert térden lőttek, miután arcul köpte a vallatót. Először sokkolt, de egy idő után már nem. Ha olyanok voltak, akik felrobbantották a fiaikat vagy öngyilkos terroristákat küldtek zsúfolt piacokra, akkor kimondottan örültem. De leginkább… van erre egy szó…

– Elfásultam – mondta Tim.

– Elfásultam – folytatta Maureen.

– Jesszus, mintha csak hallott volna téged – szólalt meg Burkett.

– Csitt! – szólt rá Wendy, és volt valami ebben a szóban, amitől Luke megborzongott. Mintha közvetlenül Wendy előtt valaki más is kimondta volna. Ismét a videóra összpontosított.

– …kétszer-háromszor csináltam, többet soha, mert más munkát adtak. Ha nem akartak beszélni, akkor én voltam az emberséges altiszt, aki inni adott nekik, vagy zsebben becsempésztem csokoládét, esetleg két szem Oreót. Elmondtam neki, hogy a kihallgatók mind elmentek pihenni vagy enni, és kikapcsolták a mikrofonokat. Azt mondtam, sajnálom őket és segíteni szeretnék. Azt mondtam, ha nem beszélnek, akkor megölik őket, akkor is, ha ez szabályellenes. Sose hivatkoztam a genfi egyezményre, mert a legtöbben azt se tudták, mi az. Azt mondtam, ha nem beszélnek, akkor a családjukat is megölik, és azt igazán nem szerettem volna. Rendszerint nem működött – gyanakodtak –, de néha, amikor a vallatók visszajöttek, a foglyok elmondták nekik, amit tudni akartak, vagy azért, mert hittek nekem, vagy mert szerettek volna hinni. Néha sok mindent elmondtak nekem, mert tanácstalanok voltak… zavarodottak… és mert megbíztak bennem. Isten irgalmazzon nekem, nagyon megbízható arcom volt.

Tudom, miért mondja ezt nekem, gondolta Luke.

– Hogyan kerültem az Intézetbe… ez a történet túl hosszú ahhoz, hogy egy fáradt, beteg asszony belevágjon. Valaki meglátogatott, így kezdődött. Nem Mrs. Sigsby volt, Luke, nem is Mr. Stackhouse. Még csak nem is a kormány embere volt. Egy öregember. Azt mondta, ő toborzó. Megkérdezte, akarok-e munkát arra az időre, amikor a bevetésem véget ér. Könnyű munka, mondta, de csak olyan ember kaphatja meg, aki tudja tartani a száját. Fontolgattam, hogy újra bevonulok, de ez jobban hangzott. Mert az öregember azt mondta, azzal messze jobban szolgálhatom a hazámat, mint a sivatagban. Így hát elfogadtam az állást, és amikor beosztottak házvezetőnőnek, nekem épp megfelelt. Tudtam, mit csinálnak, de először azt se kifogásoltam, mert tudtam, miért teszik. Szerencsémre, mert az Intézet is olyan, amilyennek a maffiát mondják: ha egyszer belépsz, nem hagyhatod ott. Amikor nem volt elég pénzem, hogy fizessem a férjem számláit, és attól kezdtem félni, hogy a hiénák elviszik azt a pénzt, amit a fiamnak tettem félre, jelentkeztem arra a munkára, amit odaát végeztem, és Mrs. Sigsby és Mr. Stackhouse próbát tett velem.

– Lelkizés – mormolta Luke.

– Könnyű volt, mint belebújni egy kitaposott öreg papucsba. Tizenkét évet húztam le, de csak az utolsó tizenhat hónapban lettem besúgó, és a vége felé kezdtem rosszul érezni magam amiatt, amit tettem, és itt nem csak a besúgásról van szó. Érzéketlenné tettek azokon a helyeken, amelyeket fekete házaknak hívtak, és érzéketlen maradtam az Intézetben is, de az is megkopott, ahogy a dukkózás az autón, ha időnként nem fényezteted újra. Tudod, ezek csak gyerekek, és a gyerekek bízni akarnak a felnőttben, aki kedves és együttérző. Ők nem robbantottak fel senkit. Őket robbantották fel, őket meg a családjukat. De talán még így is folytattam volna. Ha őszinte akarok lenni – és túl késő van már bármi máshoz –, azt hiszem, valószínűleg így teszek. Csakhogy megbetegedtem, és találkoztam veled, Luke. Segítettél rajtam, de én nem ezért segítettem neked. Nem ez volt az egyetlen ok, és nem is ez volt a fő ok. Láttam, hogy milyen okos vagy, messze okosabb a többieknél, és azoknál is, akik elraboltak. Tudtam, nem érdekli őket az éles eszed, sem a humorérzéked, vagy az, hogy önként segítettél egy hozzám hasonló beteg, vén szatyornak, noha tudtad, hogy bajod lehet belőle. Számukra te csak egy újabb fogaskerék voltál a gépezetükben, amelyet addig használnak, amíg tönkre nem megy. Akkor aztán te is elmentél volna a többiek után. Sok százan voltak. Talán sok ezren is, kezdettől fogva.

– Ez megőrült? – szisszent föl George Burkett.

– Pofa be! – mordult rá Ashworth. Előrehajolt, mereven nézte a képernyőt.

Maureen elhallgatott, hogy igyon egy kis vizet, és megdörgölje a szemét, amely mélyen besüppedt sovány arcába. Beteg szem volt. Szomorú szem. Haldokló szem, gondolta Luke, amely az örökkévalóság arcába néz.

– Így is nehéz volt a döntés, nem csak azért, amit tehetnének velem, vagy veled, Luke. Azért volt nehéz, mert ha csakugyan kijutsz, ha nem kapnak el a Dennison River Bend melletti erdőben, és ha találsz valakit, aki hisz neked… ha ez az összes ha nem fogott rajtad, leleplezhetsz mindent, ami itt ötven-hatvan éve folyik. Az egészet a fejükre döntheted.

Mint Sámson a templomot, gondolta Luke.

Az asszony előrehajolt, és egyenesen a lencsébe nézett. Egyenesen rá.

– És akkor talán vége a világnak.

21

A lenyugvó nap rózsapiros tűzcsíkokká változtatta a 92-es műút közelében húzódó vágányokat, és fényszóróként világította meg a táblát:

ISTEN HOZTA A DÉL-KAROLINAI DUPRAYBEN
FAIRLEE MEGYE SZÉKHELYÉN!
LÉLEKSZÁM 1369
JÓ IDELÁTOGATNI & MÉG JOBB ITT ÉLNI!

Denny Williams felfuttatta az első furgont az útpadkára. A többiek követték. Beszélt az útitársaival – Mrs. Sigsbyvel, dr. Evansszel, Michelle Robertsonnal –, azután tájékoztatta a másik kettőt.

– Rádiókat kikapcsolni, fülhallgatókat levenni. Nem tudjuk, hogy a helyiek vagy az államiak milyen frekvenciákat hallgatnak le. Mobilokat kikapcsolni. Mostantól ez zárt művelet, és az is marad, amíg vissza nem érünk a repülőtérre.

Visszament az első furgonhoz, beült a volán mögé, és Mrs. Sigsbyhez fordult. – Minden rendben, asszonyom?

– Minden rendben.

– Én csak kényszerből vagyok itt – ismételte dr. Evans.

– Pofa be – felelte Mrs. Sigsby. – Denny, induljunk.

Begördültek Fairlee megyébe. Csűrök, mezők, fenyvesek voltak az út egyik oldalán, sínek és fák a másikon. Maga a város már csak három kilométernyire volt.

22

Corinne Rawson a vetítő ajtaja előtt állt, és lökte a süket dumát Jake Howlanddal, a Kígyóval, meg Pirula Phil Chaffitzcel. Mivel gyerekkorában az apja és a négy bátyja közül kettő is bántalmazta, Corinne-nak sosem volt problémája a munkájával a Hátsó Részlegben. Tudta, hogy a kölykök Pofozós Corinne-nek hívják, de nem érdekelte. Épp elég pofont kapott a Reno lakókocsi parkban, ahol felnőtt, és ezt ő úgy tekintette, hogy kölcsönkenyér visszajár. Ráadásul jó ügyet szolgált. Alapjában mindkét fél jól járt.

Természetesen volt hátránya is a melónak a Hátsó Részlegben. Az egyik, hogy az ember agya eldugult a túl sok információtól. Tudta, hogy Phil szeretné megbaszni, Jake viszont nem, mert Jake csak az olyan nőket kedveli, akiknek dupla méretű lökhárítója és kufferja van, és azt is tudta, hogy ők tudják, hogy Corinne-nak egyikük se kell, legalábbis nem úgy, mert tizenhét éves kora óta szigorúan csak a másik térfélen lő kapura.

A telepátia mindig klassznak tűnik a sztorikban és filmekben, de kurvára idegesítő a való életben. A zümmögés hozta, ami baj. És halmozódott, ami nagy baj. A házvezetőnők és a takarítók felváltva melóztak az Első és a Hátsó Részlegben, ami segített, de a vörös gondozók csak itt dolgoztak, sehol másutt. Két csoportjuk volt, az Alfa és a Béta. Mindegyik négy hónapot dolgozott, azután négy hónapnyi szünet következett. Corinne már csaknem a végén járt egy négy hónapos szolgálatnak. Utána egy-két hetet eltölt a személyzet szomszédos falujában, hogy leeresszen, és amint visszanyerte eredeti énjét, elmegy kis New Jersey-i házába, ahol Andreával él, aki úgy tudja, hogy a partnere egy szigorúan titkos katonai projekten dolgozik. A szigorúan titkos megfelel a valóságnak, a katonai nem.

Az alacsony szintű telepátia még alacsonyabb lesz a faluban, és teljesen eltűnik, mire Corinne visszatér Andreához. A következő turnus első napjaiban visszalopózik. Ha Corinne képes lett volna szánalomra (amit nagyobbrészt kivertek belőle tizenhárom éves korára), akkor szánta volna dr. Hallast és dr. Jamest. Ők szinte mindig itt voltak, ami azt jelentette, hogy szinte mindig ki voltak téve a zümmögésnek, és látni lehetett, mit tesz velük. Tudta, hogy dr. Hendricks, az Intézet főorvosa injekciókat ad nekik, amelyek elvben korlátozzák a folyamatos lepusztulást, de nagy a különbség a korlátozás és a leállítás között.

Horace Keller, az egyik vörös gondozó, akivel Corinne olyan barátságfélében volt, magas szinten funkcionáló hibbantnak nevezte Heckle-t és Jeckle-t. Azt mondta, előbb-utóbb valamelyik vagy mindkettő becsavarodik, és a nagykutyák kereshetnek friss orvosi tehetségeket. Corinne-t ez nem érdekelte. Neki biztosítania kellett, hogy a kölykök egyenek, amikor enniük kell, menjenek a szobájukba, amikor menniük kell (amit ott csináltak, az úgyszintén nem érdekelte), nézzék meg a vetített filmeket, és ne lógjanak ki a sorból. Ha megtették, felpofozta őket.

– A gorkok nyugtalanok ma este – szólalt meg Jake, a Kígyó. – Idáig hallatszanak. Sokkolók üzemkészen az esti nyolcas etetésnél, világos?

– Este mindig rosszabbak – mondta Phil. – Én nem… hé, ez meg mi a franc?

Corinne is érezte. A zümmögéshez hozzászoktak, ahogy az ember hozzászokik egy zajos hűtőszekrényhez vagy egy zörgős légkondicionálóhoz. De most váratlanul olyan szintre ugrott, amiket a csillagszóróval összekötött vetítéseknél kellett elviselniük. Csak a vetítéseknél, főleg az A kórterem zárt ajtaja mögül érkezett, arról a helyről, amelyet Gorkij parknak hívtak. Corinne érezte, hogy most is onnan jön, ám ugyanakkor máshonnan is, akár egy erős szélroham: a társalgóból, ahol a srácok töltötték el a szabadidejüket, miután vége lett a műsornak. Először az a bagázs ment oda, akik még magasan funkcionáltak, azután még ketten, akiket Corinne gorkjelöltnek tartott.

– Mi a faszt művelnek ezek? – kiáltotta Phil. A kezét a halántékára szorította.

Corinne rohant a társalgóhoz, menet közben rántva elő a sokkolóját. Jake követte. Phil – talán érzékenyebb volt a zümmögésre, talán csak megijedt – veszteg maradt, és úgy szorította a tenyerét a halántékára, mintha az agyát akarná visszanyomni a koponyájába.

Corinne azt látta az ajtóból, hogy a gyerekek majdnem tizenketten vannak. Ott volt még Iris Stanhope is, aki a holnapi vetítés után fixen a Gorkij parkba kerül. Körben álltak, egymás kezét fogták, és a zümmögés olyan erős lett, hogy Corinne szeme könnybe lábadt. Mintha még a fogtömései is vibráltak volna.

Kapd el az újat, gondolta. A zsebpiszkot. Szerintem ő csinálja. Sokkold meg, és megtörheted az áramkört.

De miközben ezt elgondolta, az ujjai szétnyíltak és a sokkolója a szőnyegre pottyant. Mögötte Jake ordította a zümmögésben csaknem elvesző hangon, hogy a kölykök azonnal hagyják abba, amit csinálnak, és takarodjanak a szobáikba. A fekete lány Corinne-t nézte, és pimaszul mosolygott.

Na, majd én lepofozom rólad azt a mosolyt, kisasszony, gondolta Corinne. Amikor fölemelte a kezét, a fekete lány bólintott.

Helyes, pofozz!

Egy másik hang csatlakozott Kalishához: Pofozz!

Azután a többi is rákezdte: Pofozz! Pofozz! Pofozz!

Corinne Rawson pofozni kezdte magát, először jobb kézzel, azután ballal, tenyérrel, visszakézből, egyre keményebben, érezte, hogy az arca először forró lesz, aztán tüzes, ám ez az érzés halvány és távoli volt, mert a zümmögés már egyáltalán nem volt zümmögés, hanem a belső visszacsatolás hatalmas bőgése: BWÁÁÁÁÁÁ!

Corinne térdre esett, amikor Jake elrohant mellette.

– Hagyjátok abba, ti mocskos kis…

Keze a magasba ugrott, elektromosság sercegett, Jake saját magát sokkolta meg a szeme között. Összerándult, a lába felváltva terpesztett és csapódott össze, mintha táncot járna, a szeme kidülledt. Az álla leesett, és ő belenyomta a szájába a sokkolót. A sercegés eltompult, de az eredmény látszott. A torka felpüffedt, akár a hólyag. Pillanatnyi kék fény lövellt az orrlyukaiból. Azután arcra zuhant, tövig a szájába nyomta a sokkoló vékony csövét, ujja görcsösen húzta a ravaszt.

Kalisha vezetni kezdte őket a folyosón, továbbra is kézen fogva, mintha elsősök lennének egy kiránduláson. Pirula Phil meglátta őket és visszahőkölt. Egyik kezében a sokkolót fogta, a másikkal a vetítő ajtajába kapaszkodott. Távolabb a folyosón, az étkező és az A kórterem között dr. Everett Hallas állt eltátott szájjal.

Öklök kezdték döngetni a Gorkij park bezárt kettős ajtaját. Phil leejtette a sokkolót és fölemelte a kezét, mutatva a közeledő gyerekek felé, hogy üres.

– Nem leszek probléma – mondta. – Akármit akartok tenni, én nem leszek prob…

A vetítő ajtaja bevágódott, félbeszakítva a mondatot és leszakítva Phil három ujját.

Dr. Hallas sarkon fordult, és elmenekült.

Két vörös gondozó került elő a személyzeti társalgóból, a krematórium lépcsője mögött. Kalisha és rögtönzött csapata felé rohantak, mindketten sokkolóval. Megálltak az A kórterem zárt ajtaja előtt, megcsapták egymást az árammal, térdre rogytak. Addig folytatták a kölcsönös sokkolást, amíg el nem terültek ájultan. Újabb gondozók jöttek, mert vagy megérezték, vagy látták, mi történik, de rögtön vissza is vonultak, egyesek a krematórium lépcsőjére, mások a személyzet társalgójába, vagy azon túl az orvosokéba.

Gyerünk, Sha! Avery átnézett az üvöltő Philen, akinek csonkolt ujjai vért okádtak, és a két ájult gondozón.

Nem lépünk le?

De igen. Azonban előbb őket engedjük ki.

A gyerekek füzére elindult a folyosón az A kórteremhez, bele a zümmögés szívébe.

23

– Nem tudom, hogyan szemelik ki a célpontjaikat – mondta Maureen. – Ezen gyakran töprengtem, de működnie kell, mert hetvenöt éve senki sem dobott le atombombát, nem robbantott ki világháborút. Gondolj bele, milyen fantasztikus teljesítmény ez. Tudom, vannak, akik szerint Isten vigyáz ránk, mások a diplomáciával magyarázzák, vagy a tömegpusztító fegyverek egyensúlyával, de én nem hiszek ezekben. Ez az Intézet műve.

Elhallgatott, megint ivott egy kis vizet, azután folytatta.

– Azért tudják, melyik srácot kell elvinniük, mert az újszülöttek zömén elvégeznek egy mérést. Nem kellene tudnom, milyen vizsgálat, én csak egy alacsony beosztású házvezetőnő vagyok, de legalább olyan jól tudok figyelni, mint besúgni. És kiszagoltam. BDNF a neve. Az agyi eredetű növekedési faktort méri. Akiknél magas, azokat megjelölik, követik, végül elrabolják és behozzák az Intézetbe. Van, akinél tizenhat évet várnak, de a legtöbbje fiatalabb. Akiknél nagyon magas a BDNF, azokat a lehető legkorábban begyűjtik. Voltak nálunk nyolcévesek is.

Ez megmagyarázza Averyt, gondolta Luke. És a Wilcox ikreket.

– Az Első Részlegben készítik fel őket. Az előkészítés keretében injekciókat kapnak, és valamivel kezelik őket, amit dr. Hendricks Stasi-fényeknek hív. Jönnek ide telepaták, azaz gondolatolvasók. Mások telekinetikusak, vagyis a gondolataikkal parancsolnak az anyagnak. Vannak srácok, akiken nem változtatnak az injekciók és a Stasi-fények, de a többségnél legalább kicsit erősödik a képesség, amely miatt elrabolták őket. És van még néhány, akiket Hendricks rózsaszínűnek hív; ezeket különleges teszteknek és injekciózásnak vetik alá, és ettől olykor kifejlesztik mindkét képességet. Hallottam egyszer dr. Hendrickstől, hogy más képességek is létezhetnek, amelyeknek felfedezése mindent megváltoztathat, jobbá tehet.

– TP és TK – mormolta Luke. – Velem is ez történt, de eltitkoltam a változást. Legalábbis igyekeztem.

– Amikor a srácok… üzemképesek lesznek, az Első Részlegből átkerülnek a Hátsó Részlegbe. Ott filmeket néznek, amelyek ugyanazt a személyt mutatják újra és újra. Otthon, munkában, játék közben, a családja körében. Azután jön egy kioldó kép, amely visszahozza a Stasi-fényeket, és összeköti a srácokat. Tudod… ez úgy működik… ha egyedül vannak, az erejük csekély, még a fejlesztés után is, ám együtt az erejük úgy megnő…van erre egy matematikai szó…

– Exponenciálisan – mondta Luke.

– Nem ismerem a szót. Fáradt vagyok. Lényeg, hogy ezeket a gyerekeket arra használják, hogy bizonyos embereket megsemmisítsenek. Néha baleset látszatát keltve. Máskor az öngyilkosságét. Megint máskor a gyilkosságét. De mindig a srácok csinálják. Emlékszel a Mark Berkowitz nevű politikusra? A srácok műve. Két éve Kunduz tartományban Jangi Gafoorra, aki állítólag véletlenül önmagát robbantotta fel a bombagyárában? A srácok műve. Sok száz más áldozat volt még, csak az én intézeti időmben! Mondhatnád, hogy ennek se füle, se farka – hat éve egy argentin költő ivott lúgot –, és én se látok összefüggést, de kell hogy legyen, mert a világ még megvan. Egyszer hallottam, ahogy Mrs. Sigsby, a nagyfőnök azt mondja, hogy mi olyanok vagyunk, mint akik folyamatosan meregetik ki a vizet egy csónakból, amely máskülönben elsüllyedne, és elhiszem neki.

Maureen ismét megdörzsölte a szemét, azután előrehajolt, és mereven bámult a kamerába.

– Állandó utánpótlásra van szükségük magas BDNF-szintű gyerekekből, mert a Hátsó Részleg leamortizálja őket. Fejfájásuk lesz, amitől egyre jobban szenvednek, és valahányszor találkoznak a Stasi-fényekkel, vagy látják dr. Hendrickset a csillagszórójával, egyre többet veszítenek el önmagukból. Mire átkerülnek a Gorkij parkba – a személyzet így hívja az A kórtermet –, olyanok, mint a demensek vagy az alzheimeresek, és az állapotuk egyfolytában romlik, amíg meg nem halnak. Rendszerint tüdőgyulladásban, mert a Gorkij parkot szándékosan nem fűtik. Néha olyanok… – Vállat vont. – Ó, istenem, mintha azt is elfelejtették volna, hogy kell lélegzetet venni! Ami pedig a holtak eltüntetését illeti, az Intézetnek van egy szupermodern krematóriuma.

– Ne – mondta Ashworth seriff halkan. – Ó, ne.

– A Hátsó Részleg személyzete, ahogy ők fogalmaznak, hosszú műszakokban dolgozik. Azaz néhány hónap szolgálat, néhány hónap pihenés. Csak így lehet, mert a légkör mérgező. Ám mivel a személyzet egy tagjának se magas a BDNF-szintje, náluk lassabban zajlik le a folyamat, sőt egyesekre egyáltalán nincs hatással.

Szünet, újabb korty víz.

– Két doki dolgozik ott szinte folyamatosan, mindkettőnek elmenőben az esze. Tudom, mert én is voltam ott. A házvezetőnőknek és a takarítóknak rövidebb a műszakja az Első Részlegben és a Hátsó Részlegben. A menzásoké is. Tudom, mindez sok így egyszerre, pedig még sok van hátra, de most csak ennyit bírok. Mennem kell, de előbb valamit meg kell mutatnom neked, Luke. Neked, és mindazoknak, akik talán veled együtt nézhetik. Nehéz elviselni, de remélem, kibírod, mert az életemet kockáztattam, hogy ezt megszerezzem.

Reszketegen sóhajtott és igyekezett mosolyogni. Luke sírni kezdett, először hangtalanul.

– Luke, életem legnehezebb döntése volt, hogy segítek neked megszökni, még így is, hogy a halál küszöbén állok, és nem kétlem, hogy a küszöbön túl a pokol várakozik rám. Nehéz volt, mert a csónak most már elsüllyedhet, és ez az én bűnöm lesz. Választanom kellett az életed és annak a sok milliárd embernek az élete között, akik nem is tudják, hogy az Intézet munkájától függ a sorsuk. Én téged választottalak, és Isten talán megbocsát ezért.

A képernyő elkékült. Tag a billentyűzetért nyúlt, de Tim megragadta a kezét.

– Várj.

Vonal futott végig a képernyőn, a hang dadogott, azután új videó kezdődött. A kamera egy vastag, kék szőnyeggel borított folyosón mozgott. Szüntelen hersegés hang hallatszott, és a kép időnként elsötétült, amely hol leereszkedett, hol felszaladt, mint egy redőny.

Videózik, gondolta Luke. Egy lyukon keresztül, amelyet az egyenruhája zsebén vágott. A hersegés a mikrofont súroló textil hangja.

Nem hitte, hogy mobillal lehetne telefonálni az észak-maine-i rengetegből, az Intézetben mégis szigorúan tilos volt használni őket, mert a kamerák itt is működtek. Ha Maureent rajtakapták volna, nem egyszerű fizetéscsökkentés vagy kirúgás lett volna a következmény. Tényleg az életét kockáztatta. A könnyek sűrűbben hullottak. Érezte, hogy Gullickson rendőr – Wendy – átkarolja. Hálásan nekidőlt, de közben sem vette le a szemét a laptop képernyőjéről. Végre, itt van a Hátsó Részleg. Itt van az, amitől elmenekült. Avery kétségtelenül itt van most, feltéve, hogy még él.

A kamerától jobbra elsuhant egy nyitott, kétszárnyú ajtó. Maureen kis időre elfordult, így a nézők láthatták a vetítőt, két tucat plüss-székkel. Két gyerek ült bent a helyiségben.

– Az a lány dohányzik? – kérdezte Wendy.

– Igen – felelte Luke. – Gondolom, a Hátsó Részlegben is hagyják őket cigarettázni. Az a lány az egyik barátom. Iris Stanhope a neve. Azelőtt vitték át, hogy elszöktem. Vajon él még? És ha igen, tud-e még gondolkodni?

A kamera visszafordult a folyosó irányába. Jött két gyerek, érdektelenül bámultak Maureenra, mielőtt eltűntek. Felbukkant egy vörös ruhás gondozó. A hangját letompította a zseb, ahova Maureen elrejtette a mobilját, de azért érthetőek voltak a szavai: azt kérdezte, örül-e Maureen, hogy visszajött. Maureen visszakérdezett, hogy őrültnek látszik-e, és a férfi fölnevetett. Mondott valamit a kávéról, Luke nem értette a zseb szövetének hangos susogásától.

– Pisztolyt visel? – kérdezte John seriff.

– Az egy varázspálca – válaszolta Luke. – Vagyis sokkoló. Van egy tárcsa rajta, amivel növelni lehet a feszültséget.

– Hülyéskedsz? – kérdezte Frank Potter.

A kamera elhaladt egy újabb nyitott, kétszárnyú ajtó előtt, amely bal oldalt volt, tett két-három lépést, azután megállt egy bezárt ajtónál. Vörös betűkkel azt írták rá, hogy A KÓRTEREM.

– Ez a Gorkij park – mondta halkan Maureen.

Kék gumikesztyűs keze bukkant föl a képen. Egy kulcskártyát fogott, amely élénk narancssárga színét leszámítva semmiben sem különbözött attól, amit Luke lopott el, de úgy sejtette, hogy azok az emberek, akik a Hátsó Részlegben dolgoznak, kevésbé gondatlanok a kártyáikkal. Maureen rányomta az elektronikus négyzetre a kilincs fölött. Zümmögés hallatszott, azután kinyílt az ajtó.

Mögötte ott várt a pokol.

24

Árva Annie baseballrajongó volt, és a meleg nyári estéken rendszerint a sátrában hallgatta a Firefliest, ami egy kisebb liga csapata volt Columbiából. Boldog volt, amikor az egyik játékosuk fölkerült a binghamptoni Rumble Ponieshoz, az ottani második ligás csapathoz, ugyanakkor mindig sajnálta, hogy a csapat elveszítette őket. Ha véget ért a meccs, aludt egy kicsit, azután rákeresett George Allmanre, és meghallgatta, mi hír a Csodák Csodavilágában, ahogy George hívta.

Ma este azonban kíváncsi volt a fiúra, aki leugrott a vonatról. Elhatározta, hogy odaoson a seriff hivatalához, hátha kiszimatolhat valamit. Elöl nyilván nem engedik be, de Frankie Potter vagy Billy Wicklow néha kijött bagózni a sikátorba, ahol ő a gumimatracát és a dolgait tárolta. Talán elmondják a gyerek történetét, ha szépen kéri őket. Végtére is, ő csutakolta le és vigasztalta meg egy kicsit, éppen ezért szurkolt neki.

Egy ösvény, amely Annie sátrától indult a raktárak mellett, a várostól nyugatra vágott át az erdőn. Ha behúzódott a sikátorba, hogy az éjszakát a gumimatracán töltse (vagy az őrsön, ha hideg volt – amióta segített megcsinálni Timnek a lassításra figyelmeztető zászlót, már beengedték), az ösvényen eljutott egészen a Gemnek, a város mozijának a háta mögé, ahol számos érdekes filmet látott fiatalabb (és kissé értelmesebb) korában. Az öreg Gemmie tizenöt éve bezárt, a mögötte levő parkolót vastagon benőtte a dudva és az aranyvessző. Annie rendszerint átvágott a bozóton, és kiment az öreg mozi málló téglafala mentén a járdára. A főutca másik oldalán volt az őrs meg a DuPray áruház, és a kettő között húzódott az ő sikátora.

Ezen az estén, épp amikor le akart térni az ösvényről a parkolónál, látta, hogy egy jármű kanyarodik le a Pine Streetről. Ezt követte egy második… majd egy harmadik. Három furgon, egymás után. Noha már erősen szürkült, nem kapcsolták be a parkolófényeiket. Annie megállt a fák között, figyelte, hogyan fordulnak be a parkolóba, amelyen ő át akart vágni. Az alakzatot tartva fordultak meg, és úgy álltak sorba, hogy az orruk visszafelé mutatott a Pine Street irányába.

Kinyíltak az ajtók. Férfiak és nők szálltak ki. Az egyik férfi sportzakót viselt és elegáns nadrágot, amelybe élt vasaltak. Az egyik nő, aki idősebb volt a többieknél, sötétvörös nadrágkosztümben volt. Egy másik virágos ruhában. Ennél retikül is volt. A másik négy nőnél nem. Többnyire farmert és sötét pólót viseltek.

A sportzakós embert leszámítva, aki csak állt és figyelt, a többiek gyorsan és céltudatosan mozogtak, mint akik bevetésen vannak. Annie olyan katonásnak nézte őket, és ez a benyomása egyhamar beigazolódott. Két férfi és az egyik fiatalabb nő kinyitották a furgonok hátulját. A férfiak kivettek az egyikből egy hosszú fémládát. Egy másik furgonból fegyverövek kerültek elő, és a nő mindenkinek adott egyet, kivéve a sportzakóst, egy rövid hajú, szőke férfit és a virágos ruhás nőt. Felnyitották a fémládát, amelyben két hosszú csövű puska volt. Nem vadászfegyverek. Annie Ledoux iskolában lövöldözős puskának hívta őket.

A virágos ruhás nő apró pisztolyt süllyesztett bele a retiküljébe. A mellette álló férfi egy nagyobbat dugott az övébe a keresztcsontjánál, azután ráengedte az ingét. A többiek a pisztolytáskákba tették a fegyvereket. Úgy néztek ki, mint egy rablóbanda. A fenébe, hiszen ez egy rablóbanda! Mi más lehetnének?

Egy normálisan bedrótozott ember – aki például nem George Allmantől akarja hallani az éjszakai híreket – talán elszörnyedt értetlenséggel bámulta volna őket, hogy mi az ördögöt keres egy csomó fölfegyverzett férfi és nő egy álmos dél-karolinai kisvárosban, ahol egyetlen bank van, és az is bezár éjszakára. Egy normálisan bedrótozott ember előkapja a telefonját és hívja a 911-et. Annie azonban nem normálisan volt bedrótozva, és pontosan tudta, mire készülnek ezek a fölfegyverzett férfiak és nők, akik legalábbis tízen vannak, vagy még többen. Nem fekete SUV-okkal jöttek, ahogy Annie várta, de a fiú miatt voltak itt. Hát persze hogy miatta!

Lehetetlen volt a 911-et felhívni, hogy riassza az őrszobát, mert akkor sem tartott volna mobilt, ha megengedheti magának. A mobil sugárzása roncsolja az agyat, ezt minden bolond tudja, és mellesleg azzal lekövethetik őt. Így hát Annie továbbment az ösvényen, de most már futva, amíg el nem érte két házzal arrébb a borbélyműhelyt. Roskatag lépcső vezetett az emeleti lakásba. Annie olyan gyorsan kapaszkodott föl, ahogy csak tudott, feljebb húzva a sarapéját és az alatta levő hosszú szoknyát, nehogy megbotoljon és leguruljon. Odafent addig dübögött az ajtón, amíg a rongyos függönyön át meg nem látta Corbett Dentont, aki hatalmas pocakját tolva csoszogott felé. Denton félrehúzta a függönyt, kinézett. Kopasz feje csillogott a konyhai lámpa légypiszkos üveggömbjének fényében.

– Annie? Te meg mit akarsz? Nem adok enni, ha az…

– Férfiak jöttek – zihálta az asszony. Hozzátehette volna, hogy nők is, de ha csak férfiakat mond, az valahogy félelmetesebbnek hangzik, legalábbis az ő fülének. – A Gem mögött parkoltak le!

– Menj innen, Annie. Nincs időm a bolondos…

– Egy fiú van itt! Szerintem azok be fognak törni az őrszobába, hogy elvigyék! Szerintem lövöldözés lesz!

– Mi az ördögről beszélsz…

– Kérlek, Dobos, kérlek! Szerintem géppuskáik vannak, és az a fiú olyan kedves gyerek!

A borbély kinyitotta az ajtót.

– Hadd szagoljam meg a lélegzetedet.

Annie belemarkolt a borbély pizsamafelsőjébe.

– Tíz éve nem ittam! Kérlek, Dobos, a fiúért jöttek!

Denton elkomorodva szimatolt.

– Nincs piaszagod. Hallucinálsz?

– Nem!

– Géppuskát mondtál. Talán automata fegyverekre gondolsz, olyasmire, mint az AR–15? – Dobos Denton kezdett érdeklődni.

– Igen! Nem! Nem tudom! De neked vannak fegyvereid, tudom, hogy vannak! Magaddal kell hoznod őket!

– Neked elment az eszed – mondta a borbély, és Annie ekkor elsírta magát. Dobos egész életében ismerte, még járt is vele, amikor mindketten sokkal fiatalabbak voltak, de még sose látta sírni. Annie tényleg hitte, hogy valami történik, és Dobos úgy döntött, egye fene. Úgyis csak azt csinálta, amit minden éjszaka szokott, vagyis az élet alapvető ostobaságán elmélkedett.

– Jól van, nézzük meg.

– És a fegyvereid? Hozod őket?

– A fenét. Azt mondtam, megnézzük.

– Dobos, kérlek!

– Figyelj – mondta Denton. – Ennyire vagyok hajlandó. Tetszik vagy sem.

Mivel nem volt választása, Árva Annie úgy döntött, hogy tetszik.

25

– Uramisten, mi ez?

Wendy fojtottan beszélt, mert a szája elé kapta a kezét. Senki nem válaszolt, csak bámulták mereven a képernyőt, megkövülve az iszonyattól.

A Hátsó Részleg hátsó fele – az A kórterem, a Gorkij park – hosszú, magas mennyezetű hodály volt. Luke-ot azokra az elhagyatott üzemekre emlékeztette, ahol a végső lövöldözés zajlik le az akciófilmekben, amelyeket Rolf és ő úgy szerettek nézni ezer éve, amikor még igazi gyerek volt. Drótkosaras neoncsövek világítottak benne, amelyek kísérteties, mélytengeri félhomályba borították a termet. A keskeny, hosszú ablakokat sűrűbb háló fedte. Ágyak nem voltak, csak matracok. Néhányat betoltak a sorok közti átjáróba, kettőt felfordítottak, az egyik részegen dőlt a pucér salakbeton falnak. Foltos volt valami sárga trutymótól, mintha lehányták volna.

Az egyik salakbeton fal tövében, amelyre azt stencilezték: MEGMENTŐK VAGYTOK!, hosszú csatornát alakítottak ki, amiben víz áramlott. Egy lány, akinek egy pár mocskos zokni volt minden ruhája, hátát a falnak vetve és a térdére támaszkodva guggolt a csatorna fölött, és éppen székelt. A szövet megint azzal az érdes hanggal súrolta a Maureen zsebébe rejtett mobilt, amelyet ragtapasszal rögzíthettek, és a kép egy pillanatra eltűnt, mert összezárult a lyuk, amelyből a kamera leselkedett. Amikor ismét megnyílt, a lány éppen eldülöngélt, mint egy részeg, és az ürülékét elvitte a víz.

Egy asszony a házvezetőnők barna formaruhájában éppen súrológéppel szedett föl valamit, ami lehetett hányás, szar, kiömlött étel, isten tudja, mi. Meglátta Maureent, intett neki, és mondott valamit, amit senki sem értett, nemcsak a súrológép miatt, hanem mert a Gorkij parkban olyan hangzavar volt, mint egy majomházban. Egy lány cigánykerekezett a matracok között. Eljött mellette egy pattanásos fiú, szennyes alsónadrágban, orrán maszatos szemüveggel, aki egyfolytában azt ordította: „ja-ja-ja-ja-ja-ja!”, és minden hangsúlyos szótagnál ütött egyet a fejére. Luke-nak az eszébe jutott, hogy Kalisha mesélt egy pattanásos, szemüveges fiúról. Az első intézeti napján történt. Olyan, mintha Petey időtlen idők óta elment volna, holott csak egy hete, mondta, és íme, itt a fiú. Vagy inkább, ami maradt belőle.

– Littlejohn – mormolta. – Azt hiszem, ez a neve. Pete Littlejohn.

Senki sem hallgatott rá. Úgy nézték a képernyőt, mintha hipnotizálták volna őket.

Szemben a kanálissal hosszú vályú állt vaslábakon. Két lány és egy fiú állt mellette. A lányok a kezükkel meregettek valami barna latyakot, amely gyermekkora Mayo gabonapelyhére emlékeztette az émelygő, hitetlenkedő Timet. A meggörnyedt fiú egyenesen a vályúból habzsolt, karjait oldalra tartotta, és csettegett az ujjaival. Néhány gyerek csak feküdt a matracán, és a mennyezetet bámulta, arcukon a dróthálók árnyékának tetoválásával.

Ahogy Maureen odament a takarítóasszonyhoz, feltehetőleg azért, hogy leváltsa, a film ismét megszakadt, és csak a kékség látszott a képernyőn. Vártak, hogy feltűnik-e Maureen a füles karosszékben, ad-e magyarázatot a látottakra, de nem tűnt fel.

– Uramisten, mi volt ez? – kérdezte Frank Potter.

– A Hátsó Részleg hátsó fele – válaszolta Luke, a szokottnál is fehérebb arccal.

– Miféle emberek csinálnak ilyet gyerekekkel egy…

– Szörnyetegek – felelte Luke. Fölállt, a fejéhez nyúlt, és megtántorodott.

Tim elkapta. – Rosszul vagy?

– Nem. Nem tudom. Ki kell mennem. Friss levegőre. Úgy érzem, mintha rám zárulnának a falak.

Tim a seriffre nézett, aki bólintott.

– Vidd a sikátorba. Vigyázz rá.

– Veletek megyek – mondta Wendy. – Amúgy is ki kell valakinek nyitni az ajtót.

A fogda végében levő ajtóra azt írták fehér nagybetűkkel: HANGJELZŐS VÉSZKIJÁRAT! Wendy az egyik kulcsával elzárta a riasztót, Tim meglökte az ajtót, és kivezette a sikátorba Luke-ot, aki már nem tántorgott, de még mindig borzasztóan fehér volt. Tim tudta, mi az a poszttraumás stressz, de eddig csak a tévében látta. Most láthatta élőben is ezen a fiún, aki még legalább három évig nem fog borotválkozni.

– Rá ne lépj Annie cuccára – szólalt meg Wendy. – Különösen ne a gumimatracára. Nem köszönné meg.

Luke nem kérdezte meg, mit keres egy sikátorban egy gumimatrac, két hátizsák, egy háromkerekű bevásárlókocsi meg egy föltekert hálózsák. Lassan elindult a Fő utca felé, mélyeket lélegzett. Egyszer megállt előrehajolt és a térdére támaszkodott.

– Jobb? – kérdezte Tim.

– A barátaim ki fogják engedni őket – mondta a meggörnyedt fiú.

– Kiket? – kérdezte Wendy. – Azokat… – Nem tudta, hogyan fejezze be. De nem is számított, mert Luke láthatólag nem hallotta.

– Nem látom őket, de tudom. Nem értem, hogyan tudhatom, mégis ez a helyzet. Azt hiszem, Avester. Vagyis Avery. Kalisha is vele van. És Nicky, George. Istenem, milyen erősek. Olyan erősek együtt!

Kiegyenesedett és ismét elindult. Ahogy megállt a sikátor bejáratánál, a Fő utcán kigyulladt hat lámpa. Megdöbbenve nézett Timre és Wendyre.

– Ez én voltam?

– Dehogy, drágám – kuncogott Wendy. – Ez a rendes idejük. Most menjünk be. Meg kell innod egyet John seriff kóláiból.

Megérintette a fiú vállát. Luke lerázta a kezét.

– Várjon.

Párocska vágott át kézen fogva a kihalt utcán. A férfinak rövid, szőke haja volt. A nő virágos ruhát viselt.

26

A közösen gerjesztett erő azonnal gyengült, amikor Nicky elengedte Kalisha és George kezét, de csak egy kicsit, mert a többiek ott voltak az A kórterem ajtaja mögött, és az erő nagyobb részét ők adták.

Olyan ez, mint a libikóka, gondolta Nick. Ahogy csökken a gondolkodás képessége, úgy erősödik a TP és a TK. Azoknak pedig az ajtó mögött szinte nem maradt eszük.

Így igaz, mondta Avery. Ez így működik. Ők az akkumulátorok.

Nicky feje tiszta volt, elmúlt minden fájdalom. A többiekre nézett, és kitalálta, hogy ők is így vannak ezzel. Nem tudni, visszajön-e a fejfájás, és ha igen, mikor. Egyelőre ezért is hálás volt.

Már nem kellett csillagszóró, azon már túl voltak. A zümmögést lovagolták meg.

Nicky lehajolt a gondozókhoz, akik egymást ütötték ki, és átkutatta a zsebeiket. Megtalálta, amit keresett, átadta Kalishának, aki továbbadta Averynek.

– Csináld te – mondta.

Avery Dixon – akinek elvben otthon kellett volna vacsoráznia a szüleivel egy újabb kemény nap után, mivel kemény az élete a legkisebb fiúnak az ötödik osztályban – átvette a narancsszínű kulcskártyát, és odanyomta az érzékelőpanelhez. A zár puffant egyet, az ajtó kinyílt. A Gorkij park bentlakói úgy bújtak össze a másik oldalon, mint birkák a viharban. Mocskosak, jobbára öltözetlenek és kábultak voltak. Többnek folyt a nyála. Petey Littlejohn azt hajtogatta, „ja-ja-ja-ja-ja-ja!”, és püfölte a saját fejét.

Ők már sose jönnek vissza, gondolta Avery. A sebváltójuk túlságosan lekopott, hogy magukhoz térjenek. Talán Irisé is.

George: De nekünk, többieknek még lehet egy esélyünk.

Igen.

Kalisha, tudva, hogy ez szívtelenség, de azt is tudva, hogy szükséges: Addig is használhatjuk őket.

– Mi lesz most? – kérdezte Katie. – Mi lesz most, mi lesz most?

Egy pillanatig senki sem felelt, mert senki sem tudta. Azután Avery szólalt meg.

Az Első Részleg. Szabadítsuk ki az ottani srácokat, és tűnjünk innen.

Helen: És hova menjünk?

Elbődült egy sziréna. Egyikük sem figyelt rá.

– Ezzel később is ráérünk foglalkozni – mondta Nicky. Ismét megfogta Kalisha és George kezét. – Először fizessünk meg nekik. Csináljunk egy kis balhét. Van kifogás?

Senkinek nem volt. Ismét összefonódtak a kezek, és a tizenegyek, akik elkezdték a lázadást, megindultak a Hátsó Részleg társalgója és a mögötte levő lift irányába. Az A kórterem lakói mögöttük csoszogtak zombiléptekkel, mintha a még gondolkodni képes gyerekek vonzanák őket mágnesként. A zümmögés percegéssé halkult, de megvolt.

Avery Dixon kinyúlt, Luke-ot kereste, remélve, hogy olyan helyen lesz, amely túl messze van ahhoz, hogy segíthessen nekik. Mert ez azt jelentené, hogy az Intézet rabszolga gyermekei közül legalább egy biztonságban van. A többiek jó eséllyel meg fognak halni, mert ennek a pokolnak a szolgái mindent elkövetnek majd, hogy megakadályozza a menekülésüket.

Mindent.

27

Trevor Stackhouse az irodájában tartózkodott, amely Mrs. Sigsbyén túl volt, és járkált, mert túl ideges volt ahhoz, hogy leüljön, és ez így is marad, amíg híreket nem hall Juliától. A hírek lehetnek jók vagy rosszak, de minden jobb ennél a várakozásnál.

Megszólalt a telefon, de ez nem a vezetékes készülék hagyományos csengése volt, nem is a rádiótelefon berregése, hanem a vörös biztonsági telefon parancsoló, kettős gágogása. Legutoljára akkor szólt, amikor az a gebasz volt a Cross fiúval és az ikrekkel az étkezőben. Stackhouse fölvette, de mielőtt beleszólhatott volna, dr. Hallas karattyolni kezdett.

– Kitörtek, a mozizósak biztosan, és azt hiszem, a gorkok is, legalább három gondozót bántalmaztak, nem, négyet, Corinne azt mondja, Phil Chaffitz meghalt, áramü…

– POFA BE! – ordította Stackhouse a telefonba. Azután, amikor már biztos volt benne (nem, nem volt biztos, csak remélte), hogy Heckle figyel rá, azzal folytatta: – Szedje össze magát, és mondja el, mi történt.

Hallas, aki a sokktól már-már visszanyerte egykori értelmét, elmondta Stackhouse-nak, mit látott. Már a történet végéhez közeledett, amikor felvonított az általános riadó.

– Szentségit! Ezt maga kapcsolta be, Everett?

– Nem, nem, nem én, biztosan Joanne volt. Dr. James. A krematóriumban volt. Oda jár meditálni.

Stackhouse-t majdnem kisiklatta a bizarr kép, ahogy dr. Jeckle keresztbe vetett lábbal ül a kemenceajtó előtt, és talán lelki derűért imádkozik, aztán visszakényszerítette elméjét a jelenlegi helyzethez: a Hátsó Részleg kölykei kirobbantottak valamiféle ütődött zendülést. Hogy történhetett ez? Még sose volt ilyen. És miért most?

Heckle még mindig beszélt, de Stackhouse mindent hallott, amire szüksége volt. – Figyeljen rám, Everett. Szedjen össze minden narancsszínű kártyát, és égesse el, oké? Égesse el őket.

– Hogyan… de hogyan…

– Van egy istenverte kemence az E szinten! – bömbölte Stackhouse. – Használja a kölykökön kívül valami másra is azt a kurva berendezést!

Lecsapta a telefont, a vezetékesen felhívta a gépteremben Fellowest. Andy tudni akarta, mi ez a riasztás. Rémült volt a hangja.

– Probléma a Hátsó Részlegben, de már kezelem a dolgot. Kösse az ottani kamerákat ide, a számítógépemre. Ne tegyen föl kérdéseket, csak csinálja.

Az asztalához fordult – mindig is ilyen lassan töltődött be? –, és a BIZTONSÁGI KAMERÁK feliratra klikkelt. Látta az Első Részleg étkezőjét, csaknem üresen… pár gyereket a játszótéren…

– Andy! – üvöltötte. – Nem az Első Részleg, a Hátsó Részleg! Ne basza…

Váltott a kép, Heckle-t mutatta a poros lencsén át, ahogy az irodájában kushad. Belépett Jeckle, feltehetőleg a félbeszakított meditációból jövet, egyfolytában hátranézegetve.

– Jól van, így jobb. Innentől átveszem.

Stackhouse átkapcsolt, és a gondozók társalgóját látta. Egy csomóan ott lapítottak a folyosóra nyíló, és feltehetően bezárt ajtó mögött. Onnan nem jöhet segítség.

Klikk, és itt volt a kék szőnyeges középső folyosó, és legalább három kiütött gondozó. Nem, négy. Jake Howland a padlón kuporgott a vetítő előtt, kezét vértől lucskos egyenruhája mellső részéhez szorítva.

Klikk, az étkező üres volt.

Klikk, és máris a társalgót látta. Corinne Rawson Phil Chaffitz mellett térdelt, és a walkie-ba kerepelt. Phil csakugyan mintha meghalt volna.

Klikk, és feltűnt a lift előtere, a liftajtó éppen csukódni kezdett. A lift akkora volt, amekkorákat a kórházakban a betegek szállítására használnak, és most tele volt a bentlakókkal. Zömmel pucér bentlakókkal. Vagyis az A kórterem gorkjai. Ha ott megállíthatná őket… csapdába ejthetné őket…

Klikk, és a por meg a piszok idegesítő hályogán keresztül Stackhouse még több gyereket láthatott az E szinten, csaknem tucatnyit, a liftajtó előtt toporogtak, várva, hogy kinyíljon, és kiokádja a többi lázadót. Az Első Részlegbe vezető alagút bejáratánál várakoztak. Ez baj.

Fölvette a vonalas telefont, de csak a csöndet hallotta, mert Fellowes már letette. Stackhouse káromkodva szidta az időveszteséget, és tárcsázott.

– El tudja venni az áramot a Hátsó Részleg liftjétől? Hogy megálljon az aknában?

– Nem is tudom – válaszolta Fellowes. – Talán. Lehet, hogy benne van a vészhelyzeti útmutatóban. Hadd né…

De már késő volt. A liftajtó kinyílt az E szinten, a Gorkij park menekültjei előcsámborogtak, és úgy bámészkodtak a csempés előtérben, mintha lenne ott valami látnivaló. Ez baj volt, de Stackhouse valami rosszabbat is látott. Heckle és Jeckle tucatjával égethetik el a Hátsó Részleg kulcskártyáit, az sem számít, mert az egyik kölyök kezében – a vakarcséban, aki összeesküdött a házvezetőnővel Ellis megszöktetésére – ott volt egy narancsszín kártya. Ez nyitja az alagút ajtaját és az Első Részleg F szintjének az ajtaját is. Ha ezek bejutnak az Első Részlegbe, bármi megtörténhet.

Egy végtelennek tűnő pillanatig megdermedt. Fellowes sipákolt a fülébe, de a hang távoli volt. Mert igen, a porbafingó használta a narancsszínű kártyát, és bevezette az alagútba vidám csapatát. Kétszáz méterre voltak az Első Részlegtől. Az utolsó mögött becsukódott az ajtó, a lift előtere kiürült. Stackhouse egy újabb kamerára kapcsolt és látta, ahogy végigmennek a csempézett folyosón.

Berobbant dr. Hendricks, a jó öreg Donkey Kong, betűretlen inggel, félig nyitott sliccel, kidülledt, vérben forgó szemmel.

– Mi az? Mi…

Mintha ez nem lett volna elég az elmebajból, a mobiltelefon is berregni kezdett. Stackhouse fölemelte a kezét, hogy elhallgattassa Hendrickset. A telefon folyamatosan követelőzött.

– Andy. Az alagútban vannak. Jönnek és van kulcskártyájuk. Meg kell állítanunk őket. Van egyáltalán valami ötlete?

Semmi különösre nem számított pánikon kívül, ám Fellowes meglepte.

– Azt hiszem, meg tudom bénítani a zárakat.

– Micsoda?

– A kártyákat nem tudom deaktiválni, de a zárakat igen. A bejárati kódokat a számítógép generálja, és így…

– Azt mondja, meg tudja állítani őket?

– Hát, ja.

– Csinálja Most rögtön!

– Mi az? – kérdezte Hendricks. – Jézusom, éppen távozni készültem, és a riasztás…

– Pofa be – mondta Stackhouse. – De maradjon itt. Szükségem lehet magára.

A mobiltelefon tovább bégetett. Még mindig az alagutat és a menetelő diliseket figyelve Stackhouse felvette, úgyhogy most mindkét kezével egy-egy telefonkagylót szorított a füléhez, mint egy régi tortadobálós burleszk valamelyik figurája. – Mi van? Mi van?

– Itt vagyunk, és a fiú is itt van – mondta Mrs. Sigsby. A kapcsolat olyan jó volt, mintha a szomszéd szobából beszélne. – Arra számítok, hogy hamarosan ismét őrizetbe vehetjük. – Szünetet tartott. – Vagy meghal.

– Pazar, Julia, de itt most helyzet van. Van egy…

– Akármi is, kezelje. Ez most történik. Felhívom, amint kifelé indulunk a városból.

Letette. Stackhouse-t nem érdekelte, mert ha Fellowes nem képes a számítógéppel varázsolni, akkor Juliának talán nem lesz hova visszajönnie.

– Andy. Ott van még?

– Itt vagyok.

– Megcsinálta?

Félelmes bizonyossággal érezte, hogy Fellowes azt fogja mondani, a vén számítógépes rendszer ezt a kritikus pillanatot választotta arra, hogy bedögöljön.

– Igen. Jó, elég biztos. Egy üzenetet látok a képernyőmön, amely szerint NARANCSSZÍN KULCSKÁRTYA ÉRVÉNYTELEN. KÉRJÜK, ADJA MEG ÚJ BELÉPŐKÓDJÁT.

Az elég biztos Andy Fellowes szájából ugyan nem könnyített Stackhouse szívén. Előredőlve ült a székében, összekulcsolta ujjait, figyelte számítógépének képernyőjét. Hendricks a válla mögül leselkedett.

– Istenem, mit csinálnak ezek ott?

– Úgy tippelem, értünk jönnek – felelte Stackhouse. – Majd megtudjuk, ha képesek bejutni.

A lehetséges szökevények kivonultak az egyik kamera látószögéből. Stackhouse a gombra csapott, amely a képeket váltogatta, egy pillanatra felbukkant Corinne Rawson, aki az ölében tartotta Phil fejét, azután megtalálta azt, amit keresett. Ez az Első Részleg F szintjének ajtaját mutatta az összekötő alagút végén. A kölykök ideértek.

– Döntő pillanat – mondta Stackhouse. Olyan erősen szorította ökölbe a kezét, hogy a körmei belevájtak a tenyerébe.

Dixon fölemelte a narancsszínű kártyát és a leolvasóra illesztette. Megpróbálta a kilincset, és amikor semmi sem történt, Trevor Stackhouse végre elernyedt. Mellette Hendricks kifújt egy adag whiskyben pácolt levegőt. Szolgálatban inni ugyanúgy szigorúan tilos volt, mint mobilt hordani, de Stackhouse majd később aggódik ezen.

Legyek az üvegben, gondolta. Azok vagytok most, fiúk és lányok. Hogy aztán mi történik veletek…

Hál’ istennek ez már nem az ő gondja. Hogy mi történik velük, miután Dél-Karolinában elvarrják a laza szálat, az már Mrs. Sigsbytől függ.

– Ezért kapod a nagy pénzt, Julia – mondta, és székében hátradőlve figyelte, ahogy egy csomó kölyök – most Wilholm vezette őket – visszamegy, és megpróbálkozik azzal az ajtóval, amelyen bejöttek. Nem jártak szerencsével. A taknyos Wilholm hátraszegte a fejét. A szája kinyílt. Stackhouse fájlalta, hogy nincs hangösszeköttetése, akkor hallaná a tehetetlen düh ordítását.

– Probléma letudva – mondta Hendricksnek.

– Ühüm – felelte Hendricks.

Stackhouse odafordult hozzá.

– Ez meg mit jelent?

– Talán nem egészen.

28

Tim a gyerek vállára tette a kezét.

– Ha jobban érzed magad, akkor tényleg vissza kellene mennünk, hogy tisztázzuk a dolgot. Megiszod azt a kólát, és…

– Várjon. – Luke a párocskát nézte, akik kézen fogva keresztülvágtak az úttesten. Nem vették észre Árva Annie sikátorának kezdeténél a triót, kizárólag az őrszobát figyelték.

– Letértek az országútról és eltévedtek – vélte Wendy. – Lefogadhatod. Most már visszamegyünk?

Luke oda se figyelt. Még mindig érezte a többieket, a srácokat, akik most rémültnek tűntek, de messze voltak, mint a hangok, amelyek egy ventilátoron át érkeznek egy másik szobából. Ez a nő… abban a virágos ruhában.

Valami felborul és felébreszt. Bizonyára a díj, amelyet az Északnyugati Vitaversenyen nyertünk, mert ez a legnagyobb, és irtóra zörög. Valaki fölém hajlik. Azt mondom, anya, mert bár tudom, hogy nem ő az, de nő, és erről elsőnek az anya szót dobja fel félig még alvó eszem. És azt mondja…

– Persze – mondta Luke. – Amit csak akarsz.

– Remek! – felelte Wendy. – Akkor…

– Nem, ezt ő mondta. – Luke mutatta. A pár megérkezett a járdára az őrszoba előtt. Már nem fogták egymás kezét. A gyerek Timhez fordult, a szeme tágra nyílt a rémülettől. – Ő az egyik elrablóm! Az Intézetben is láttam! A pihenőben! Itt vannak! Mondtam, hogy eljönnek, és most itt vannak!

Sarkon fordult, és az ajtóhoz futott, amelyet nem zártak be, hogy Annie éjszaka bejuthasson, ha óhajt.

– Mi az… – kezdte Wendy, de Tim nem hagyta, hogy befejezze. A vonatról leszálló fiú után rohant, és közben arra gondolt, hogy végül is igaza volt a gyereknek Norbert Hollisterről.

29

– Na? – súgta Árva Annie olyan indulattal, amit szinte nem is lehetett suttogásnak nevezni. – Most már hiszel nekem, Mr. Corbett Denton?

Dobos először nem felelt, mert igyekezett feldolgozni, amit látott: három egymás mellett parkoló furgont, mögöttük egy csapat férfit és nőt. Mintha kilencen lettek volna, elegendően egy baseballcsapathoz. Annie-nek igaza volt, felfegyverkeztek. Most már szürkület volt, de nyár végén sokáig világos marad az ég, és mellesleg bekapcsolt az utcai világítás. Dobos látta a tokba dugott oldalfegyvereket és két hosszú csövű puskát, talán HK karabélyt. Öléshez valót. A baseballcsapat a régi mozinál verődött össze, de úgy álltak, hogy takarja őket a téglafal. Nyilvánvalóan vártak valamire.

– Felderítőik vannak! – sziszegte Annie. – Látod, hogy átvágnak az utcán! Megnézik, hányan vannak az őrszobában! Hozod már az istenverte stukkerokat, vagy menjek értük én?

Dobos megfordult és húsz, talán harminc éve most először teljes erőből rohanni kezdett. Felrobogott a lépcsőn a borbélyműhely fölötti lakáshoz, és csak annyi időre állt meg, hogy három-négy hatalmas lélegzetet vegyen. Meg azt is ellenőrizte, hogy a szíve képes-e elviselni a feszültséget, vagy szétrobban.

A .30-06-os, amellyel agyon akarta lőni magát valamelyik szép dél-karolinai éjszakán (talán már meg is tette volna, ha nincs egy érdekes beszélgetése a város új éjszakai kopogtatójával), a szekrényben volt, megtöltve. A felső polcon a .45-ös automata pisztoly és a .38-as revolver ugyancsak.

Magához vette mind a hármat, és lerohant a lépcsőn, fújtatva, izzadva és valószínűleg büdösen, mint a görény, de évek óta először érezte úgy, hogy ismét él. Fülelt a lövések hangjára, de mostanáig csönd volt.

Talán zsaruk, gondolta, de az valószínűtlen. A zsaruk egyenesen bemennének, megmutatnák az igazolványukat, és közölnék, mi járatban vannak. Továbbá azok fekete SUV-val jönnek, Suburbannal vagy Escalade-dal.

Legalábbis a tévében ez a szokás.

30

Nick Wilholm visszavezette az elveszett fiúk és lányok rozzant bandáját a kissé lejtős alagútban az Első Részleg bezárt ajtajához. Az A kórterem egyes lakói követték, mások csak kóvályogtak. Pete Littlejohn ismét a fejét kezdte püfölni, miközben azt kiabálta: „Ja-ja-ja-ja-ja-ja!” Az alagút visszaverte ütemes kántálását, amely most már nem dühítő, de őrjítő volt.

– Fogjuk meg egymás kezét – mondta Nicky. – Mindnyájan. – Állával a tébláboló gorkok felé intett, és hozzátette: Szerintem az idehozza őket.

Mint a rovarokat a lámpafény, gondolta Kalisha. Nem volt valami szép tőle, de az igazság ritkán szép.

Jöttek. Amint beálltak a körbe, a zümmögés hangosabb lett. Az alagút oldalai kapszula formájúra nyújtották a kört, de ez nem volt baj. Az erő jelen volt.

Kalisha megértette, mire gondol Nicky. Ez maradt az egyetlen játékuk.

Együtt erősebb, gondolta, azután fennhangon odaszólt Averynek:

– Robbantsd szét azt a zárat, Avester.

A zümmögés fölerősödött sivítássá; ha valamelyiküknek még lett volna fejfájása, az rémülten menekült volna. Kalisha ismét érzékelte a fenséges erőt, ugyanazt, amelyet a csillagszórós estéken, de akkor piszkos volt. Ez itt tiszta, mert ők azok. Az A kórterem lakói hallgattak, de mosolyogtak. Ők is érezték. Tetszett nekik. Kalisha úgy vélte, ennél közelebb nem juthatnak a gondolkodáshoz.

Az ajtó halkan megnyikkant. Látták, amint meghajlik, de ez volt minden. Avery lábujjhegyen állt, kicsi arca merev volt az összpontosítástól. Most megroggyant, és fújt egyet.

George: Nem?

Avery: Nem. Ha csak be lenne zárva, azt hiszem, meg tudnánk csinálni, de olyan, mintha nem is lenne benne zár.

– Halott – szólalt meg Iris. – Halott, halott, hülyét kapott, kimondatott, a zár halott.

– Valamiként lefagyasztották – mondta Nicky. Nem törhetjük át, ugye?

Avery: Nem. Tömör acél.

– Hol van Superman, amikor szükség van rá? – kérdezte George. Megdörgölte az arcát, és humortalanul elmosolyodott.

Helen leült, a tenyerébe hajtotta az arcát, és sírni kezdett.

– Mit érünk? – kérdezte, azután megismételte, mint egy mentális visszhang: Mit érünk?

Nicky Kalishához fordult. Van ötleted?

Nincs.

Averyhez fordult. Hát neked?

Avery csak a fejét rázta.

31

– Hogyhogy nem egészen? – kérdezte Stackhouse.

Válasz helyett Donkey Kong odacsörtetett az interkomhoz. A készüléket vastagon belepte a por, Stackhouse egyszer sem használta, nem kellett bejelentenie össztáncokat vagy bingót. Dr. Hendricks lehajolt, megtekintette a kezdetleges műszerfalat, lenyomott egy kapcsolót. Kigyulladt a vételt jelző zöld fény.

– Hogy gondolja…

Most Hendricks mondta, hogy pofa be, és Stackhouse, ahelyett hogy dühös lett volna, egyfajta csodálatot érzett iránta. Akármire készült a jó doktor, hisz benne, hogy fontos.

Hendricks felvette a mikrofont, azután megállt.

– Megoldható, hogy a szökött gyerekek ne hallják, amit mondani fogok? Nem lenne értelme ötleteket adni nekik.

– Az összekötő alagútban nincsenek hangszórók – felelte Stackhouse, remélve, hogy nem téved. – Ami a Hátsó Részleget illeti, azt hiszem, nekik külön interkomjuk van. Mire készül?

Hendricks úgy nézett rá, mint egy idiótára.

– Attól, hogy a testük fogoly, az eszük még nem az.

Ó, a francba, gondolta Stackhouse. Elfelejtettem, hogy mire vannak itt.

– Na és hogyan… nem érdekes, látom. – Hendricks megnyomta a mikrofon oldalán levő gombot, megköszörülte a torkát és beszélni kezdett. – Figyelmet kérek. Az egész személyzet figyeljen. Dr. Hendricks beszél. – Beletúrt gyérülő hajába, amitől még őrültebbnek látszott. – Gyerekek szöktek ki a Hátsó Részlegből, de nincs ok a riadalomra. Ismétlem, nincs ok a riadalomra. Beszorultak az Első Részleget és a Hátsó Részleget összekötő alagútba. Mindazonáltal talán megpróbálják önöket befolyásolni olyan módon, ahogyan… – Elhallgatott, megnyalta az ajkát. – Befolyásolnak bizonyos embereket, miközben a munkájukat végzik. Talán megpróbálják rávenni önöket, hogy tegyenek kárt önmagukban. Vagy… nos… bántalmazzák egymást.

Jézusom, gondolta Stackhouse. Szép kilátás!

– Jól figyeljenek – folytatta Hendricks. – Csak akkor sikeres a mentális behatolás, ha a célpont gyanútlan. Ha önök éreznek valamit… ha olyan gondolataik támadnak, amelyeket idegennek éreznek… őrizzék meg a nyugalmukat, és álljanak ellen. Űzzék el őket. Könnyű megtenni. Segíthet a hangos beszéd. Például: nem hallgatok rád.

Le akarta tenni a mikrofont, de Stackhouse átvette tőle.

– Itt Stackhouse. Első Részleg személyzete, minden gyerek menjen azonnal a szobájába. Aki ellenáll, csapják meg.

Kikapcsolta az interkomot és Hendrickshez fordult.

– Talán erre nem gondolnak a kis pöcsök az alagútban. Végtére is csak gyerekek.

– Ó, dehogynem – felelte Hendricks. – Végtére is van gyakorlatuk.

32

Tim akkor érte utol Luke-ot, amikor a fiú kinyitotta a fogda ajtaját.

– Maradj itt, Luke. Wendy, te velem jössz.

– Nem gondolhatod komolyan –

– Nem tudom, mit gondoljak. Ne vedd elő a pisztolyodat, de csatold ki a szíját.

Miközben Tim és Wendy végigsiettek a négy üres cella közötti rövid folyosón, egy férfi hangját hallották. Egész kellemes hangot. Sőt humorosat. – A feleségemmel azt hallottuk, hogy érdekes, öreg épületek vannak Beaufortban és úgy gondoltuk, lerövidíthetjük az utat, de a GPS-ünk gajra ment.

– Én állítottam le, hogy derítsük ki az irányt – szólalt meg a nő, és az irodába lépő Tim látta, hogy derűs bosszankodással néz a férjére, ha ugyan a szőke az volt. – Nem akarta. A férfiak mindig azt hiszik, hogy tudják, hova mennek, hát nem?

– Mint említettem, ma kissé sok a dolgunk – felelte John seriff –, és nincs időm…

– Ő az! – ordította a fiú Tim és Wendy mögött, amitől mindketten ugrottak egyet. A többi rendőr körülnézett. Luke olyan erővel lökte félre Wendyt, hogy a nő a falnak nekitántorodott. – Ő az, aki lefújt altatóval! Te kurva, megölted a szüleimet!

Rá akart rontani a nőre. Tim a pólója nyakánál fogva rántotta vissza. A szőke férfi és a virágos ruhás nő értetlen csodálkozással néztek rá. Más szavakkal normálisan reagáltak. Azonban Tim látni vélte a nő arcán a villanásnyi felismerést.

– Azt hiszem, ez valami tévedés – mondta, és igyekezett zavartan mosolyogni. – Ki ez a gyerek? Megőrült?

Noha csak a város éjszakai kopogtatója volt, és az is marad még öt hónapig, Tim gondolkodás nélkül átváltott rendőr üzemmódba, mint azon az éjszakán, amikor azok a kölykök betörtek a Zoney-ba, és lelőtték Absimil Dobirát.

– Szeretném látni az igazolványukat.

– De most tényleg, szükség van erre? – kérdezte a nő. – Nem tudom, kiknek gondol minket ez a fiú, de eltévedtünk, és amikor én kislány voltam, anyu mindig azt mondta, hogy ha eltévedsz, szólj egy rendőrnek.

John seriff fölállt.

– Aha, aha, ez igaz lehet, márpedig ha így van, igazán nem jelenthet problémát, ha megmutatják nekünk a jogosítványukat, ugye?

– Egyáltalán nem – felelte a férfi. – Csak hadd vegyem elő a tárcámat. – A nő bosszús képet vágott, és már nyúlt is bele a retiküljébe.

– Vigyázzanak! – ordította Luke. – Fegyvereik vannak!

Tag Faraday és George Burkett elhűlt, Frank Potter és Bill Wicklow összezavarodott.

– Hé, egy másodpercre! – szólalt meg John seriff. – Kezeket elő, hogy lássam őket!

Ez egy pillanatra sem állította meg őket. Michelle Robertson keze nem a jogosítvánnyal, hanem a Sig Sauer Nightmare Micróval merült föl a retikülből. Denny Williams a tárcája helyett a háta mögé nyúlt, ahol a Glock állt ki az övéből. A seriff és Faraday rendőr a szolgálati pisztolyukhoz kaptak, de lassúak voltak, lassúak.

Tim nem volt az. Kirántotta Wendy pisztolyát a tokjából, két marokra fogta, és célzott.

– Le a fegyverekkel, eldobni őket!

Nem dobták el. Robertson célba vette Luke-ot, Tim egyetlen lövést adott le rá, amitől a nő nekirepült az őrs egyik nagy, kétszárnyú ajtajának és betörte a tejüveget.

Williams fél térdre esett és Timet vette célba, akinek annyi ideje maradt, hogy végiggondolja: a pasas profi, én pedig hulla vagyok. De Williams keze fölfelé rándult, mintha láthatatlan zsinórral húznák, és a Timnek szánt golyó a mennyezetbe fúródott. John Ashworth seriff halántékon vágta, amitől Williams elterült. Billy Wicklow a csuklójára taposott a bakancsával.

– Add föl, szarjankó, add föl…

Ez volt az a pillanat, amikor Mrs. Sigsby rájött, hogy nem a jó irányba mennek a dolgok, és utasította Louis Grantet és Tom Jonest, hogy kopogtassanak be a nagy puskákkal. Williams és Robertson nem számít.

Csak a fiú.

33

A két HK37-es mennydörgött DuPray békés alkonyatában. Grant és Jones rózsapiros porpamacsokat pöffentve végigsorozta az őrszoba tégla homlokzatát, belőtte az ablakokat és a bejárat üveglapjait. Granték a járdán álltak, az Arany csapat többi tagja mögöttük szóródott szét az utcán, kivéve dr. Evanset, aki félrehúzódott, és befogta a fülét.

– Ja! – üvöltötte Winona Briggs, és úgy váltogatta a lábát, mintha nagyon sürgősen szüksége lenne a mellékhelyiségre. – Lőjétek szét a seggüket!

– Gyerünk! – ordította Mrs. Sigsby. – Előre mindenki! Hozzátok ki a fiút vagy öljétek meg! Hozzátok vagy…

Ekkor azt mondták mögötte:

– Nem mennek sehova, naccsága. Esküszöm a Megváltóra, sokan megnyuvadnak, ha megpróbálják. Ti ott ketten elöl, ebben a percben tegyétek le azokat a vízipisztolyokat.

Louis Grant és Tom Jones megfordultak, de nem tették le a fegyvert.

– Gyorsan! – parancsolta Annie. – Különben meghaltok. Ez nem játék, fiúk. Délen vagytok.

Grant és Jones egymásra néztek, azután óvatosan letették az automatákat a kövezetre.

Mrs. Sigsby két hihetetlen figurát látott a mozi bejáratának roggyant eresze alatt: egy kövér és kopasz férfit pizsamafelsőben, és egy torzonborz asszonyt, akin mintha mexikói sarape lett volna. A férfi puskát fogott rájuk. A sarapés asszony egyik kezében automata pisztoly, a másikban revolver volt.

– Most a többiek is tegyenek ugyanígy – rendelkezett Dobos Denton. – Be vagytok kerítve.

Mrs. Sigsby ránézett a két tahóra az elhagyatott mozi előtt, és annyit gondolt fáradtan: Ennek sose lesz vége?

Lövés a seriff irodájában. Rövid szünet, majd még egy lövés. Amikor a tahók odapillantottak, Grant és Jones lehajolt a fegyverekért.

– Meg ne próbáljátok! – kiáltotta a sarapés asszony.

Robin Lecks, aki nemrégiben egy párnán át agyonlőtte Luke apját, kihasználta az apró lehetőséget, hogy előrántsa Sig Micróját. Az Arany különítmény többi tagja a földre vetette magát, úgy, ahogy tanították őket, hogy Grantnak és Jonesnak tiszta lövőhelyzete legyen. Mrs. Sigsby állva maradt, mintha a váratlan probléma miatti düh megvédhetné.

34

Miközben Dél-Karolinában elkezdődött az összecsapás, Kalisha és barátai vigasztalanul kuporogtak az Első Részleg ajtajának közelében. Az ajtót nem tudták kinyitni, mert Irisnek igaza volt: a zár meghalt.

Nicky: Talán még mindig tehetünk valamit. Kapjuk el az Első Részleg személyzetét úgy, ahogy a vörös gondozókat elkaptuk.

Avery megrázta a fejét. Nem kisfiúnak látszott, inkább elnyűtt öregembernek. Próbáltam. Megkerestem Gladyst, mert gyűlölöm őt és a hazug mosolyát. Azt mondta, nem hallgat rám, és ellökött.

Kalisha az A kórterem lakóira nézett, akik ismét elcsatangoltak, mintha bárhova is lehetett volna menni. Egy lány cigánykerekezett; egy mocskos sortot és szakadt pólót viselő fiú a fejével kocogtatta a falat; Pete Littlejohn még mindig kántált, hogy ja-ja. De jöttek, ha hívták őket, és tele voltak erővel. Megfogta Avery kezét.

– Mindnyájan együtt…

– Nem – felelte Avery. Megcsinálhatjuk, hogy kicsit furán érezzék magukat, szédüljenek, felforduljon a gyomruk… – …de ez minden.

Kalisha: De miért? Miért? Ha meg tudtuk ölni azt a bombagyáros pasit Afganisztánban…

Avery: Mert a bombagyáros pasi nem tudta. A prédikátor, az a Westin pasi, szintén nem tudja. Ha tudják…

George: Ki tudnak rekeszteni minket.

Avery bólintott.

– Akkor mit tehetünk? – kérdezte Helen. Mit?

Avery a fejét rázta. Nem tudom.

– Egyvalami még van – szólalt meg Kalisha. – Mi beszorultunk ide, csakhogy ismerünk valakit, aki nincs itt. De ahhoz mindenkire szükség van. – Az A kórterem csámborgó száműzöttei felé biccentett. – Hívjuk őket.

– Nem is tudom, Sha – mondta Avery. – Eléggé elfáradtam.

– Csak még most az egyszer – biztatta a lány.

Avery felsóhajtott és kinyújtotta a kezét. Kalisha, Nicky, George, Helen és Katie összekapcsolódtak. Egy perc múlva Iris is csatlakozott. A többiek ismét odasodródtak. Felvették a kapszulaalakot, és a zümmögés felcsapott. Az Első Részlegben a gondozók, technikusok és takarítók megérezték, és féltek, pedig nem rájuk irányult. Kétezer-kétszáz kilométernyire Tim éppen golyót küldött Michelle Robertson mellei közé, Grant és Jones éppen fölemelték automata fegyvereiket, hogy megsorozzák az őrs homlokzatát; Billy Wicklow éppen Denny Williams kezén állt, mellette pedig ott volt John seriff.

Az Intézet gyermekei Luke-hoz kiáltottak.

35

Luke fejében meg se fordult, hogy gondolattal lökje felfelé a szőke ember fegyverét, csak megtette. Visszajöttek és egy pillanatra mindent elborítottak a Stasi-fények. Amikor fakulni kezdtek, a fiú látta, hogy az egyik rendőr a szőke férfi csuklóján taposva próbálja elérni, hogy a merénylő elengedje a fegyvert. A szőke vicsorgott kínjában, a fél arca vérben ázott, de nem engedett. A rendőr meglendítette a másik lábát, hogy fejbe rúghassa.

Ennyit még látott, ám ekkor a Stasi-fények ismét visszatértek, úgy ragyogtak, mint még soha, és barátainak hangja pörölyként csapott le az agya közepére. Hátrálva kitántorodott a fogdába, úgy emelve föl a kezét, mintha ütést akarna hárítani, és megbotlott a saját lábában. Épp akkor esett fenékre, amikor Grant és Jones tüzet nyitottak automata fegyvereikből.

Látta, hogy Tim megragadja Wendyt és a padlóra rántja, a testével takarva a nőt. Látta, amint a lövedékek belevágódnak a seriffbe és helyettesébe, aki a szőke ember kezén állt. Mindketten összeestek. Üvegcserepek szálltak. Valaki sikoltott. Luke úgy gondolta, Wendy az. Hallotta, hogy kint egy asszony, akinek a hangja különös módon Mrs. Sigsbyére emlékeztetett, valami olyasmit ordít, hogy előre mindnyájan.

A dupla adag Stasi-fénytől és a barátai kórusától elkábult Luke körül lelassult a világ. Látta, hogy egy másik rendőr – sebesült volt, vér folyt le a karján – a törött bejárat felé pördül, nyilván látni akarja, ki lőtt. Mintha nagyon lassan mozgott volna. A szőke ember feltérdelt, és ő is mintha nagyon lassan mozgott volna. Olyan volt, mint víz alatti balettet nézni. A szőke hátba lőtte a rendőrt, azután Luke felé fordult, immár gyorsabban, a világ ismét begyorsult. Mielőtt a szőke elsüthette volna a fegyvert, a vörös hajú rendőr előredőlt, mintha bókolna, és halántékon lőtte. A szőke elrepült, és ráesett a nőre, aki azt állította, hogy a felesége.

Odakint egy asszony – nem az, akinek olyan hangja volt, mint Mrs. Sigsbynek, hanem egy másik – azt ordította déli kiejtéssel: – Meg ne próbáljátok!

Újabb lövések hallatszottak, azután az első asszony rikoltott:

– A fiú! Meg kell szereznünk a fiút!

Mégis ő, gondolta Luke. Nem tudta, hogy lehet ez, de akkor is így volt. Mrs. Sigsby van odakint.

36

Robin Leck jó céllövő volt, de egyre sötétedett és a távolság túl nagy volt egy olyan kis kézifegyver számára, mint a Micro. A golyó magasan a vállán találta el Dobos Dentont, pedig Robin a fejének szánta. A borbély a bedeszkázott pénztárnak vágódott, a következő két lövés mellément. Árva Annie állta a sarat, mert így nevelte a georgiai nádasban az apja, aki azt mondta: „Mi nem hátrálunk, jányom, nincs az az isten.” Jean Ledoux mesterlövész volt részegen és józanon is, és jól megtanította lőni a lányát. Most tüzet nyitott Dobos mindkét fegyveréből, ösztönösen kiegyensúlyozva a .45-ös automata erősebb hátrarúgását. Leszedte az egyik gépkarabélyost (Tony Fizzale volt, aki sose használja többé a sokkolót), ügyet sem vetve a három-négy golyóra, amelyek elfütyültek mellette, és az egyik még meg is fricskázta kacéran sarapéjának szegélyét.

Dobos visszajött, és célba vette a nőt, aki megsebezte. Robin fél térdre ereszkedett az utca közepén, és a Siget átkozta, mert az beragadt. Dobos az ép vállának támasztotta a puskatust, és eltakarította a nőt az útból.

– Abbahagyni a lövöldözést! – visította Mrs. Sigsby. – El kell fognunk a fiút! Intézkednünk kell a fiúról! Tom Jones! Alice Green! Louis Grant! Hozzám! Josh Gottfried! Winona Briggs! Fedezzenek!

Dobos és Annie egymásra néztek.

– Akkor lőjünk tovább, vagy se? – kérdezte Annie.

– Gebedjek meg, ha tudom – felelte Dobos.

Tom Jones és Alice Green az őrs romos ajtajának két oldalára álltak. Josh Gottfried és Winona Briggs a váratlanul felbukkant lövöldözőkre célozva, hátrálásban fedezték Mrs. Sigsbyt. Dr. James Evans, miután nem jelölték ki a helyét, önhatalmúlag választott pozíciót. Elment Mrs. Sigsby mellett, és a kezét fölemelve, békülékeny mosollyal közelített Doboshoz és Árva Annie-hez.

– Jöjjön vissza, maga bolond! – vakkantotta Mrs. Sigsby.

Az orvos nem törődött vele.

– Nekem semmi közöm ehhez – mondta a pizsamafelsős, kövér embernek, aki normálisabbnak tűnt. – Eleve nem akartam benne lenni, ezért, gondolom, én csak…

– Ülj már le! – mondta Annie és lábon lőtte. Volt olyan kíméletes, hogy a .38-assal csinálja, amely kevesebb kárt okoz. Legalábbis elméletileg.

A vörös nadrágkosztümös nő, aki a góré volt, ezzel egyedül maradt. Ha ismét kitör a lövöldözés, valószínűleg darabokra tépi a kereszttűz, mégsem látszott rajta félelem, csak valami sértődött összpontosítás.

– Most bemegyek az őrszobára – közölte Dobossal és Árva Annie-vel. – Semmi szükség erre az ostobaságra. Maradjanak veszteg, és akkor nem lesz baj. Ha lövöldözni kezdenek, Josh és Winona leszedik magukat. Megértették?

Nem várta meg a választ, egyszerűen megfordult és elindult csapata roncsai felé, lapos sarkú cipője kopogott a kövezeten.

– Dobos! – szólalt meg Annie. – Mit tegyünk?

– Talán semmit nem kell – felelte a borbély. – Nézz balra. Ne mozdítsd a fejed, csak a szemed.

Az asszony engedelmeskedett, és megpillantotta az egyik Dobira testvért, aki sietve közeledett a járdán. Pisztoly volt nála. Később majd azt mondja az állami rendőröknek, hogy noha ő és a testvére békés emberek, a rablótámadás után úgy döntöttek, nem lenne oktalanság fegyvert tartani a boltban.

– Most pedig jobbra. Ne mozdítsd a fejed.

Annie arra nézett, és meglátta özvegy Goolsbynét és Mr. Bilsont, a Bilson ikrek apját. Addie Goolsby pongyolában és papucsban volt, Richard Bilson kockás sortban és Crimson Tide pólóban. Mindketten vadászpuskát markoltak. Az őrszoba előtti csoport nem vette észre őket, kizárólag az üggyel foglalkoztak, amiért idejöttek.

Délen vagytok, mondta Annie ezeknek a fölfegyverzett betolakodóknak. Úgy sejtette, nagyon hamar rájönnek, mekkora igazságot hallottak.

– Tom, Alice! – szólt Mrs. Sigsby. – Menjenek be, és okvetlenül kapják el a fiút!

Azok bementek.

37

Tim felsegítette Wendyt. A nő kábultnak tűnt, nem egészen tudta, hol van. A hajában papírfecnik ragadtak. Odakint abbamaradt a lövöldözés, legalábbis pillanatnyilag. Helyette beszéd hallatszott, de Tim füle csengett, nem értette a szavakat. De nem is számított. Ha kitör a béke, az jó. De óvatosságból jobb, ha további háborúra számítanak.

– Jól vagy, Wendy?

– Ezek… Tim, ezek megölték John seriffet! Kiket még?

A férfi megrázta.

– Te jól vagy?

A nő bólintott.

– J-jól. Azt hi…

– Hátul vidd ki Luke-ot.

Wendy a gyerek felé nyúlt. Luke kitért előle, és a seriff asztalához futott. Tag Faraday megpróbálta elkapni a karját, de Luke őt is kikerülte. Egy golyó megrepesztette és félrelökte a laptopot, de a monitor így is mutatta a háttérképet, és a pendrive-on is hunyorgott a kis narancsszín fény. Az ő füle is csengett, de mivel közel volt az ajtóhoz, hallotta, ahogy Mrs. Sigsby azt mondja: Okvetlenül kapják el a fiút!

Ó, te ribanc, gondolta. Te könyörtelen kurva.

Felkapta a laptopot, letérdelt és magához szorította. Alice Green és Tom Jones ekkor rontottak be a kétszárnyú, megviselt ajtón. Tag fölemelte a pisztolyát, de mielőtt elsüthette volna, megsorozták az automatából, ronggyá tépve ingének hátát. A Glock kirepült a kezéből és keresztülpörgött a padlón. Frank Potter meg sem mozdult, hogy védje magát. Döbbent hitetlenség ült az arcán. Alice Green egyszer fejbe lőtte, azután lebukott, mert mögötte újabb lövöldözés tört ki az utcán. Ordítottak, valaki sikoltott a fájdalomtól.

A lövöldözés és a sikoly egy pillanatra megzavarta Jonest. A hangzavar irányába pördült, és ekkor Tim lecsapta, egy ütést a tarkójára, egyet a fejére mérve. Alice Green kiegyenesedett, elszánt arccal átlépte Jonest, és közeledett. Tim észrevette, hogy mögötte egy másik nő is bejött az őrszobára. Egy vörös nadrágkosztümöt viselő, korosabb nő, ugyancsak fegyverrel. Édes Jézus, hányan vannak? Egy hadsereget küldtek egy kisfiúért?

– Az íróasztal mögött van, Alice – mondta a korosabb nő, a mészárláshoz képest ijesztő nyugalommal. – Látom a kötés csücskét. Szedd ki, és lődd le.

Az Alice nevű nő megkerülte az asztalt. Tim nem fárasztotta magát azzal, hogy felszólítsa, álljon meg – ezen már túl voltak –, csak meghúzta Wendy Glockjának ravaszát. Szárazan kattant, noha még legalább egy golyónak lennie kellett volna a tárban, de inkább kettőnek. Még ebben a borotvaélen egyensúlyozó pillanatban is megértette az okát: Wendy nem töltötte meg a tárat a legutóbbi gyakorlat után, odaát, a dunningi lőtéren. Az ilyen dolgok nem voltak elöl a fontossági listáján. Timnek még arra a gondolatra is volt ideje – amit a DuPray-i első napokban is megállapított –, hogy Wendy sose volt rendőrnek való.

A diszpécserségnél kellett volna maradnia, de most már késő. Szerintem mind meghalunk.

Luke fölállt az asztal mögött, két kézre fogva a laptopot. Meglendítette, és teljes erővel belecsapta Alice Green arcába. A repedt képernyő eltört. Green hátratántorodott, egyenesen a nadrágkosztümös nőnek, az orra és a szája vérzett, de ismét fölemelte a fegyverét.

– Dobd el, dobd el, dobd el! – süvöltötte Wendy. Felkapta Tag Faraday Glockját. Green észre se vette. Megcélozta Luke-t, aki, ahelyett hogy lebukott volna, kirántotta Maureen Alvorson meghajtóját a portból. Wendy hunyorított, háromszor lőtt, éles sikollyal kísérve minden lövést. Az első golyó az orrnyerge fölött találta el Alice Greent. A második kirepült az ajtón tátongó nyíláson, ott, ahol alig százötven másodperce egy tejüveg lap volt.

A harmadik golyó lábon találta Julia Sigsbyt, akinek a kezéből elszállt a fegyver. Mrs. Sigsby elképedt arccal omlott a padlóra.

– Maga rám lőtt! Miért lőtt rám?

– Te hülye vagy? Mit gondolsz, miért? – felelte Wendy. Odament a fal mellé roggyant asszonyhoz, cipője alatt ropogott a törött üveg. A levegő bűzlött a puskaportól, az egykor takaros, mostanra romhalmazzá lett irodát kék füst töltötte be. – Azt mondtad nekik, hogy lőjék le a gyereket.

Mrs. Sigsby azoknak a mártíroknak a mosolyával nézett rá, akik kénytelenek elviselni az agyalágyultakat.

– Maga ezt nem érti. Hogyan is érthetné? A gyerek az enyém. A tulajdonom.

– Többé nem – közölte vele Tim.

Luke letérdelt Mrs. Sigsby mellé. Az arcára véres permet hullott, a szemöldökéből üvegszilánk állt ki.

– Ki parancsol a maga távollétében az Intézetben? Stackhouse? Ő az?

Az asszony csak nézte.

– Stackhouse?

Semmi.

Bejött Dobos Denton, és körülnézett. Pizsamafelsője egyik oldalát átáztatta a vér, ennek ellenére feltűnően virgonc volt. Gutaale Dobira tágra nyílt szemmel leselkedett a borbély mögül.

– Mi a szent szar – szólalt meg Dobos. – Ez egy mészárszék!

– Le kellett lőnöm egy embert – mondta Gutaale. – Mrs. Goolsby egy asszonyt lőtt le, aki őt megpróbálta lelőni. Egyértelmű esete volt az önvédelemnek.

– Hányan vannak odakint? – kérdezte Tim. – Mind kifeküdtek, vagy vannak még aktívak?

Annie félretolta Gutaale Dobirát és megállt Dobos mellett. Sarapéban, mindkét kezében füstölgő pisztollyal úgy festett, mintha egy spagettiwesternből jött volna. Tim nem lepődött meg. Már túl volt a meglepődésen.

– Azt hiszem, mindenki kész, aki azokkal a furgonokkal érkezett – jelentette az asszony. – Ketten megsebesültek: egy golyót kapott a lábába, egy súlyosabb. Azt lőtte le Dobira. Úgy látom, idebe halott az összes picsafej. – Végignézett a szobán. – Uram Jézus, ki maradt meg az őrsről?

Wendy, gondolta Tim, de nem mondta ki. Úgy sejtem, átmenetileg ő a seriff. Vagy talán Ronnie Gibson lesz az, ha visszajön szabadságról. Valószínűleg Ronnie. Wendynek nem kell az állás.

Addie Goolsby és Richard Bilson odaálltak Gutaale mellé, Annie és Dobos mögött. Bilson elszörnyedve bámulta a termet, a golyó marta falakat, a törött üveget, a padlón a vértócsákat, az elnyúlt testeket, és a szájához kapott.

Addie-t keményebb fából faragták.

– A doki már jön. A fél város idekint van az utcán, a legtöbben fegyverrel. Az a nő, akit lelőttem, valószínűleg halott, de, ahogy Mr. Dobira mondja, egyszerű önvédelem volt. Mi történt itt? És ki ez? – mutatott a bekötött fülű, girhes gyerekre.

Luke észre sem vette, ő csak a nadrágkosztümös nőt látta a világból.

– Persze hogy Stackhouse. Neki kell lennie. Kapcsolatba kell lépnem vele. Hogyan tehetem?

Mrs. Sigsby csak bámult rá. Tim letérdelt Luke mellé. Fájdalmat, hitetlenséget és gyűlöletet látott a nadrágkosztümös asszony szemében. Nem tudta, melyik a legerősebb, de ha muszáj lett volna találgatni, a gyűlöletre szavazott volna. Mindig az a legerősebb, legalábbis rövid távon.

– Luke…

Luke nem figyelt rá. Kizárólag a sebesült asszonyra figyelt.

– Kapcsolatba kell lépnem vele, Mrs. Sigsby. A barátaim az ő foglyai.

– Azok nem foglyok, azok tulajdonok!

Wendy csatlakozott hozzájuk.

– Asszonyom, maga hiányzott az iskolából, amikor azt tanították, hogy Lincoln felszabadította a rabszolgákat.

– Idejönnek, szétlövik a városunkat! – vágott közbe Annie. – Asszem, most már megtanulta, mi?

– Hallgass, Annie – csitította Wendy.

– Kapcsolatba kell lépnem vele, Mrs. Sigsby. Üzletet kell kötnöm vele. Mondja, hogyan tehetem meg.

Miután az asszony továbbra sem válaszolt, Luke belefúrta az ujját a lyukba, amelyet a golyó ütött a nadrágon. Mrs. Sigsby visított.

– Ne, ó, ne csináld, ez FÁJ!

– A sokkoló fáj! – ordította Luke. A csörgő üvegszilánk apró patakokba rendeződött a padlón. Annie csak bámult, a szeme tágra nyílt az elragadtatástól. – Az injekciók fájnak! Félig vízbe fúlni fáj! No és amikor felhasítják az agyad? – Ismét belenyomta a hüvelykujját a sebbe. A fogda ajtaja becsapódott, amitől mindenki ugrott egyet. – Amikor elpusztítják az értelmedet? Az fáj a legjobban!

– Állítsák meg! – visította Mrs. Sigsby. – Ne hagyják, hogy tovább kínozzon!

Wendy lehajolt, hogy félrehúzza Luke-t. Tim a fejét rázta, és megfogta a barátnője karját. – Ne.

– Az összeesküvés! – suttogta Annie Dobosnak. A szeme akkorára nyílt, mint két levesestányér. – Ez a nő az összeesküvésnek dolgozik. Mind annak dolgoznak! Egész idő alatt tudtam, mondtam is, de senki nem hitt nekem!

Tim fülében halkulni kezdett a csengés. Nem hallott szirénákat, de ez nem lepte meg. Az államiak nem tudhatják, hogy lövöldözés volt DuPrayben, legalábbis még nem. És ha valaki felhívja a 911-et, az nem a dél-karolinai járőrszolgálatot kapja meg, hanem Fairlee megye seriffjét, vagyis ezt a romhalmazt. Az órájára nézett, és elképedve látta, hogy alig öt – maximum hat – perce még a talpán állt a világ.

– Maga Mrs. Sigsby, ugye? – kérdezte, és letérdelt Luke mellé.

Az asszony nem felelt.

– Nagy bajban van, Mrs. Sigsby. Azt tanácsolom, hogy mondja el Luke-nak, amit tudni akar.

– Orvosi ellátásra van szükségem.

Tim a fejét rázta.

– Magának arra van szüksége, hogy beszéljen. Utána megfontoljuk az orvosi ellátást.

– Luke igazat mondott – jelentette ki Wendy. – Mindenben.

– Nem megmondtam? – turbékolta Annie.

Roper doki nyomakodott be az irodába.

– Kegyelmező Úrjézus! – hebegte. – Él még itt valaki? Mennyire súlyos annak az asszonynak a sérülése? Ez valami terrorista támadás volt?

– Megkínoztak – közölte vele Mrs. Sigsby. – Ha maga orvos, amire a fekete táskájából következtetek, akkor köteles megállítani őket.

– Doki, a gyerek, akit elláttál, ettől az asszonytól és a martalócaitól menekült – szólalt meg Tim. – Nem tudom, hány a halott odakint, de mi öt embert vesztettünk, beleértve a seriffet, ennek az asszonynak a parancsára.

– Ezt majd később megbeszéljük – mondta Roper. – Most el kell látnom őt. Vérzik. És hívjon már valaki egy nyomorult mentőt!

Mrs. Sigsby Luke-ra vicsorította a fogát, mosolyszerűen, ami azt üzente: én győztem, azután visszafordult Roperhez.

– Köszönöm, doktor úr. Köszönöm.

– Pofája, az van a tyúknak – állapította meg Annie nem minden csodálat nélkül. – Van egy faszi, akit lábon lőttem, de nem nagyon. Én őt nézném meg a maga helyében. Asszem, az öreganyját eladná kurvának egy lövet morfiumért.

Mrs. Sigsby szeme riadtan kimeredt.

– Őt hagyják békén! Megtiltom, hogy beszéljenek vele!

Tim feltápászkodott.

– Hát csak tiltakozzon, és legyen átkozott. Nem tudom, kinek dolgozik, asszonyom, de úgy hiszem, gyerekrabló napjainak vége. Luke, Wendy, gyertek velem.

38

Az egész városban égtek a lámpák, és DuPray főutcáján nyüzsgött a sokaság. A holtakat letakarták azzal, ami kéznél volt. Valaki elhozta Árva Annie hálózsákját a sikátorból, és ráterítette Robin Lecksre.

Dr. Evansról tökéletesen megfeledkeztek. Simán odasántikálhatott volna az egyik parkoló furgonhoz és elhúzhatott volna, de meg sem kísérelte. Tim, Wendy és Luke a Gem előtt, a járdán ülve találták. Az arca fénylett a könnyektől. Sikerült levennie a cipőjét és most a véres zoknit bámulta csúnyán eltorzult lábán. Hogy abból mennyi volt törés, és mennyi a később felszívódó ödéma, azt Tim nem tudta, és nem is érdekelte.

– Mi a neve, uram? – kérdezte Tim.

– Ne törődjön a nevemmel. Ügyvédet akarok. És egy orvost. Egy asszony meglőtt. Követelem, hogy csukják le!

– A neve James Evans – szólt közbe Luke. – Ez egy orvos. Amilyen Josef Mengele volt.

Evans mintha csak most vette volna észre Luke-ot. Rámutatott reszkető ujjával. – Az egész a te hibád!

Luke neki akart menni, ám ez alkalommal Tim visszafogta, és gyengéden, ám határozottan odatolta Wendynek, aki megfogta a gyerek vállát.

Tim lekuporodott, hogy a rémült, sápadt ember szeme közé nézhessen.

– Figyeljen ide, dr. Evans. Jól figyeljen. Maga és a barátai nagy garral jöttek a városba, hogy elvigyék ezt a fiút, és öt embert öltek meg. Csupa rendőrt. Na most, talán nem tudja, de Dél-Karolinában létezik halálos ítélet, és ha azt gondolja, hogy nem fogják alkalmazni, méghozzá igen gyorsan, ha egy megyei seriff és a négy rendőre az áldozat…

– Nekem ehhez semmi közöm! – nyávogta Evans. – Kényszerítettek, hogy itt legyek! Én…

– Pofa be! – mondta Wendy. Még mindig nála volt a néhai Tag Faraday Glockja, és most célba vette Evansnek azt a lábát, amelyen még volt cipő. – Azok a rendőrök a barátaim is voltak! Ha azt képzeli, hogy fel fogom olvasni a jogait vagy ilyesmi, akkor elment az esze! Azt fogom tenni, amennyiben nem mondja meg Luke-nak, amit akar, hogy golyót eresztek a másik…

– Jól van! Jól van! Igen! – Evans lenyúlt, és olyan oltalmazó mozdulattal takargatta az ép lábát, hogy Tim csaknem megsajnálta. Csaknem. – Mi az? Mit akarsz tudni?

– Stackhouse-zal akarok beszélni – mondta Luke. – Hogy tehetem meg?

– Sigsby telefonján – felelte Evans. – Különleges telefonja van. Azon hívta Stackhouse-t, mielőtt megpróbálták… tudod… a beszállítást. Láttam, hogy eltette a kabátja zsebébe.

– Idehozom – szólalt meg Wendy és az őrszoba felé fordult.

– Ne csak a telefont – mondta Luke. – Őt is.

– Luke… meglőtték.

– Szükségünk lehet rá – felelte Luke. A szeme kőkemény volt.

– Miért?

Mert most sakkozom és a sakkban az ember sosem csak az első vagy akár a második lépést fontolgatja. Három lépéssel előre kell gondolkodni, ez a szabály. És három variációt minden lépéshez, attól függően, mit tesz az ellenfél.

Wendy Timre nézett, aki bólintott.

– Hozd ide. Bilincseld meg, ha szükséges. Végtére is te a törvényt képviseled.

– Jézusom, micsoda gondolat – mondta a nő, és elment.

Tim végre meghallotta a szirénákat. Mindjárt kettőt is. De még elég halkan.

Luke megragadta a csuklóját. Tim látta rajta, hogy tökéletesen összpontosít, tökéletesen tudatos, ugyanakkor halálosan fáradt.

– Nem akadhatok el. Ők a barátaim. Csapdába estek, és rajtam kívül nincs senki, aki segíthetne nekik.

– Ebben az Intézetben estek csapdába.

– Igen. Ugye, most már hisz nekem?

– Nehéz lenne nem hinni, az után, ami azon a pendrive-on volt, meg ami most történt. Mi van vele? Még megvan?

Luke megütögette a zsebét.

– Mrs. Sigsby és a beosztottai valamit csinálni akarnak a barátaiddal, hogy úgy végezzék, mint a srácok abban a kórteremben?

– Már csinálták velük, de ők kitörtek. Főként Averynek köszönhetően, aki azért került oda, mert segített nekem megszökni. Szerintem ez a sors iróniája, de úgyszólván biztos vagyok benne, hogy ismét csapdába estek. Attól félek, Stackhouse megöli őket, ha nem kötök alkut vele.

Visszaért Wendy, kezében egy kis dobozfélével, amelyet Tim telefonnak nézett. Három vérző karmolás húzódott a kézfején.

– Nem akarta ideadni. És meglepően erős ahhoz képest, hogy golyót kapott. – Odaadta Timnek a szerkezetet és hátranézett. Árva Annie és Dobos Denton éppen áttámogatták Mrs. Sigsbyt az úttesten. Az asszony, noha sápadt volt és szenvedett, ellenállt, amennyire bírt. Legalább három tucat helyi lakos követte őket, Roper dokival az élen.

– Itt van, Timmy – mondta Árva Annie. Lihegett, és vörös foltok voltak az arcán és a halántékán, ahol Mrs. Sigsby megütötte, de Annie-t ez a legkisebb mértékben sem izgatta. – Mit akarsz, mit tegyünk vele? Gondolom, szóba se jöhet, hogy felkössük, pedig rokonszenves ötlet.

Roper doki letette orvosi táskáját, megmarkolta Annie sarapéját, és félrehúzta, hogy szemben legyen Timmel.

– Az istenért, mire gondolsz? Ez az asszony nem szállítható! Megölné!

– Nem gondolom, hogy a halál kapujában állna, doki – szólalt meg Dobos. – Akkorát behúzott nekem, hogy majd betört az orrom. – Elnevette magát. Tim még sose hallotta nevetni.

Wendy nem törődött sem a Dobossal, sem az orvossal.

– Tim, ha valahova el kell mennünk, jobb, ha addig indulunk, amíg ide nem ér az állami rendőrség.

– Kérem! – Luke előbb Timre, azután Roper dokira nézett. – A barátaim meghalnak, ha nem csinálunk valamit, tudom, hogy így lesz! És mások is vannak velük, azok, akiket ezek gorkoknak hívnak.

– Kórházba akarok menni – közölte Mrs. Sigsby. – Sok vért vesztettem. És ügyvédet akarok.

– Fogd be a bagólesődet, vagy én csukom be – felelte Annie. Timre nézett. – Nem is olyan súlyos a sebe, mint ahogy el akarja hitetni. Már nem is vérzik.

Tim nem válaszolt azonnal. Eszébe jutott az a nem is túl régi nap, amikor beugrott a sarasotai Westfield Mallba, hogy vegyen magának egy pár cipőt, és egy nő odarohant hozzá, csak azért, mert egyenruhában volt. Egy fiú pisztollyal hadonászik a mozi előtt, mondta, így hát Tim odament, hogy megnézze, és olyan döntést hozott, amely megváltoztatta az életét. Ez a döntés hozta őt ide. És most megint döntenie kell.

– Kösse be, doki. Azt hiszem, Wendy, Luke és én elvisszük ezt a kettőt egy kis utazásra és meglátjuk, hogyan hozhatjuk egyenesbe ezt a dolgot.

– Adjon neki fájdalomcsillapítót is – tette hozzá Wendy.

Tim a fejét rázta.

– Nekem adja. Majd én eldöntöm, mikor kaphatja meg.

Roper doki úgy nézett Timre – és Wendyre is –, mintha még sosem látta volna őket.

– Ez helytelen.

– Nem, doki. – Ez Annie volt és meglepő szelídséggel beszélt. Megfogta Roper vállát és az úttesten heverő, letakart hullákra, a betört ablakú-ajtajú őrsre mutatott. – Az a helytelen.

Az orvos egy pillanatig csak állt, a tetemeket és a szétlőtt őrszobát nézve. Azután döntött.

– Lássuk, mekkora a sérülés. Ha még mindig erősen vérzik, vagy eltört a sípcsont, akkor nem hagyom, hogy elvigyék.

Dehogynem, gondolta Tim. Mert nem tudsz megállítani.

Roper letérdelt, kinyitotta a táskáját, és elővett egy sebészollót.

– Ne! – tiltakozott Mrs. Sigsby, és elhúzódott a Dobostól, aki nyomban elkapta, ám Tim előbb még láthatta, hogy az asszony rá tud állni a sérült lábára. Roper is észrevette. Öregedett, de még mindig kevés dolog kerülte el a figyelmét. – Nem fog itt az utcán megműteni!

– Kizárólag a nadrágja szárát amputálom – felelte Roper. – Hacsak el nem kezd hadonászni. Ha megteszi, akkor nem tudom garantálni, hogy mi történik.

– Nem! Megtiltom, hogy…

Annie torkon ragadta.

– Asszony, nem akarom még egyszer hallani tőled, hogy mit tiltasz meg. Maradj csöndben, különben a lábad lesz az utolsó, ami miatt izgulnod kell.

– Vegye le rólam a kezét!

– Csak ha csöndben maradsz. Különben kitekerem a girhes nyakadat.

– Jobb, ha engedelmeskedik – tanácsolta Addie Goolsby. – Nagyon be tud golyózni, ha rájön a happáré.

Mrs. Sigsby abbahagyta a kapálózást, legalább annyira a kimerültségtől, mint a fojtogatással való fenyegetés hatására. Roper szépen körülvágta a nadrágszárat úgy öt centire a seb fölött. A bokára leroggyanó nadrágszár feltárta a visszeres fehér bőrt, és valamit, ami sokkal inkább vágásnak tűnt, mint golyónyomnak.

– Hát, aranyom – mondta megkönnyebbülten Roper –, ez nem olyan rossz. Rosszabb, mint egy horzsolás, de nem sokkal. Szerencséje van, asszonyom. Máris megalvadt a vér.

– Súlyosan meg vagyok sérülve! – kiáltotta Mrs. Sigsby.

– Meg is leszel, ha nem fogod be a pofád – figyelmeztette Dobos.

Az orvos fertőtlenítőt kent a sebre, körbetekerte pólyával, és csipeszekkel rögzítette. Mire végzett, úgy tűnt, hogy egész DuPray – legalábbis az élők – ott tátja a száját. Tim időközben megvizsgálta az asszony telefonját. Az oldalán levő gomb kivilágította a képernyőt, amelyen ez volt olvasható: ENERGIASZINT 75%.

Lekapcsolta és odaadta Luke-nak.

– Mostantól legyen nálad.

Mikor Luke betette a zsebébe a telefont a pendrive mellé, egy kéz megrángatta a nadrágját. Evans volt az.

– Óvatosnak kell lenned, ifjú Luke. Ha nem akarod vállalni mindezért a felelősséget.

– Miért? – kérdezte Wendy.

– A világ végéért, kisasszony. A világ végéért.

– Fogd be a pofád, te bolond – szólalt meg Mrs. Sigsby.

Tim egy pillanatig töprengve nézte, azután a dokihoz fordult.

– Nem tudom pontosan, mivel van dolgunk, de azt igen, hogy ez valami rendkívüli ügy. Szükségünk van némi időre és erre a kettőre itt. Ha beállítanak az állami rendőrök, mondja meg nekik, hogy egy óra múlva itt vagyunk. Legrosszabb esetben két óra múlva. Azután megpróbálunk valami olyasmivel foglalkozni, ami legalább megközelítőleg rendőri eljárásnak tekinthető.

Olyan ígéret volt ez, amelynek teljesítésében kételkedett. Úgy gondolta, szinte biztosan véget érnek DuPrayben töltött napjai, és ezt igazán sajnálta.

Úgy gondolta, itt élni tudott volna. Talán Wendyvel.

39

Gladys Hickson pihenj állásban várakozott Stackhouse előtt, lábak terpeszben, kezek a hát mögött. Arcán nyoma sem volt a hazug mosolynak, amelyet az Intézet összes gyereke ismert (és gyűlölt).

– Megértette a jelenlegi helyzetet, Gladys?

– Igen, uram. A Hátsó Részleg lakói az összekötő alagútban vannak.

– Helyes. Nem tudnak kijönni, de pillanatnyilag mi sem tudunk bemenni. Úgy tudom, paraképességeik felhasználásával megpróbálták… hogy úgy mondjuk, megbabrálni a személyzet néhány tagját.

– Igenis, uram. De nem működött.

– Akkor is kényelmetlen.

– Igenis, uram, egy kicsit. Van valamiféle… zümmögés. Idegesítő. Itt az igazgatóságon nincs, legalábbis még nem, de az Első Részlegben mindenki érzi.

Logikus, gondolta Stackhouse. Az Első Részleg közelebb van az alagúthoz. Mondhatni, egyenesen a tetején.

– Úgy tűnik, a hatás erősödik, uram.

Ezt talán csak Gladys képzeli. Stackhouse ebben reménykedett, meg abban is, hogy Donkey Kongnak igaza volt, amikor váltig állította, hogy Dixon és barátai nem befolyásolhatják a felkészült elméket, még akkor sem, ha a gorkok hozzáadják tagadhatatlan erejüket az egyenlethez, de ahogy Stackhouse nagyapja mondogatta, reménnyel nem lehet nyerni a lovin.

Gladyst talán feszélyezte a főnök hallgatása, mert ismét megszólalt.

– De tudjuk, mit terveznek, és nem probléma. Elkaptuk a töküket.

– Ezt jól megfogalmazta, Gladys. Most pedig beszéljünk arról, amiért idehívattam. Úgy tudom, fiatalkorában a massachusettsi egyetemre járt.

– Így van, uram, de csak három félévet. Nem volt az nekem való, így hát otthagytam, és beléptem a tengerészgyalogsághoz.

Stackhouse bólintott. Fölösleges azzal zsenírozni a nőt, hogy az orra alá dörgöli az aktáját, amely szerint Gladys jól teljesített az első évben, ám a másodikban belefutott egy komoly problémába. A campus melletti diákkocsmában lecsapta a vetélytársnőjét egy söröskorsóval, minekutána megkérték, hogy ne csak a krimóból, de az egyetemről is távozzon. Nem ez volt az első eset, amikor kitört belőle a rossz természete. Nem csoda, hogy a tengerészgyalogságnál kötött ki.

– Úgy tudom, kémia volt a fő szakja.

– Nem, uram, nem egészen. Még nem választottam fő szakot, amikor… amikor úgy döntöttem, hogy távozom.

– De ez volt a szándéka.

– Hát, igen, uram, akkor.

– Gladys, tegyük föl, hogy az összekötő alagútban rekedt bentlakókat illetőleg szükségünk lesz, hogy egy igazságtalanul becsmérelt kifejezést használjak, egy végső megoldásra. Nem mondom, hogy csakugyan lesz, egyáltalán nem mondom, de tegyük föl.

– Azt kérdezi, meg lehet-e mérgezni őket valahogy, uram?

– Mondjuk igen.

Gladys most már mosolygott, ez alkalommal tökéletes őszinteséggel. Talán még fel is lélegzett. Ha a bentlakók eltűnnek, akkor abbamarad ez az idegesítő zümmögés.

– Ez a világon a legkönnyebb dolog, feltéve, hogy az alagút rá van kötve az FSL-rendszerre.

– Az mi?

– Fűtés, szellőztetés és légkondicionálás, uram. Fehérítőre és vécétisztítóra van szükség. A házvezetőnők rengeteget használnak mindkettőből. Ha összekeverjük őket, klórgáz keletkezik. Teszünk pár vödörrel oda, ahol az FSL becsatlakozik az alagútba, letakarjuk ponyvával, hogy jó irányba menjen, és már meg is van. – Töprengve elhallgatott. – Előbb persze ki kell hozni a Hátsó Részleg személyzetét. Lehet, hogy azon a részen csak egy csatlakozás van. Nem biztos. Megnézhetem a fűtőrendszer alaprajzát, ha…

– Ez nem szükséges – felelte Stackhouse. – De talán maga és Fred Clark a takarítóktól előkészíthetnék az… izé… a hozzávalókat. Minden eshetőségre, ugye, érti.

– Igenis. uram, tökéletesen értem. – Gladys alig várta, hogy távozhasson. – Megkérdezhetem, hol van Mrs. Sigsby? Az irodája üres, és Rosalind azt mondta, kérdezzem önt, ha tudni akarom.

– Mrs. Sigsby dolga nem tartozik magára, Gladys. – Mivel úgy tűnt, hogy a nő nagyon katonás hangulatban van, Stackhouse hozzátette: – Leléphet.

A nő távozott, hogy megkeresse Fredet, a takarítót, és összeszedjék a hozzávalókat, amelyek véget vetnek a kölyköknek és a zümmögésnek, amely bevette magát az Első Részlegbe.

Stackhouse hátradőlt a székében, és fontolóra vette, szükség lesz-e ilyen radikális lépésre. Úgy gondolta, nem lehetetlen. És valóban olyan radikális, tekintve, mi mindent műveltek itt az utóbbi nagyjából hetven évben? Végtére is az ő szakmájukban elkerülhetetlen a halál, és néha egy rossz helyzet új kezdetet igényel.

Az új kezdet Mrs. Sigsbyn múlik. Elég hőbörödött volt az a dél-karolinai bevetés, de gyakran épp az ilyen tervek jönnek be. Eszébe jutott, amit Mike Tyson mondott: amikor a bunyó megkezdődik, a stratégia kirepül az ablakon. Az ő távozási stratégiája mindenesetre már készen volt. Évek óta. Pénz félretéve, hamis útlevelek (három) ugyancsak, útitervek kidolgozva, célállomások előkészítve. Mégis kitart itt, ameddig lehetséges, részben a Julia iránti lojalitásból, de főképpen, mert hitt abban a munkában, amit végzett. A demokrácia érdekében megőrizni a biztonságot másodlagos. Első a biztonság, pont.

Még nincs ok kiszállni, mondta magának. A csónak billeg, de még nem fordult föl. Legjobb várni. Lássuk, ki marad állva, ha vége az öklözésnek.

Várta, hogy a mobiltelefon berregni kezdjen. Amikor Julia tájékoztatja, hogy alakultak odalent a dolgok, majd eldönti, mi a következő lépés. Ha a telefon egyáltalán nem szólal meg, az is egy válasz.

40

Szomorú, elhagyott kis fodrászat állt az US 17 és az SR 92 országutak kereszteződésénél. Tim leállt, és a kocsit megkerülve odament az anyósüléshez, ahol Mrs. Sigsby foglalt helyet. Kinyitotta, majd hátrahúzta a tolóajtót. Luke és Wendy közrefogták Evans doktort, aki morcosan szemlélte formátlan lábát. Wendy a kezében tartotta Tag Faraday Glockját. Luke-nál volt Mrs. Sigsby mobiltelefonja.

– Luke, gyere ide. Wendy, te maradj ülve.

Luke kiszállt. Tim elkérte a telefont. Luke odaadta. Tim bekapcsolta, azután az anyósüléshez hajolt.

– Hogy működik ez a cucc?

Az asszony meg se mukkant, csak bámulta a bedeszkázott épületet, amely megfakult cégtáblája szerint a Hairport 2000 nevet viselte. Tücskök ciripeltek, DuPray irányából szirénázás hallatszott. Most már közelebbről, de Tim szerint még mindig nem a városból. De hamarosan ott lesznek.

Felsóhajtott.

– Ne nehezítse meg, hölgyem. Luke azt mondja, hogy megalkudhatunk, és ő okos gyerek.

– Egyszer még baja lesz belőle – felelte Mrs. Sigsby, azután összepréselte az ajkát. Még mindig a szélvédőn át bámult kifelé, a karját összefonta lelappadt mellén.

– Tekintve a helyzetét, amelybe került, azt mondanám, hogy magának máris baja lett Luke nagy eszéből. Amikor azt mondom, hogy ne nehezítse meg, ezt úgy értem, hogy ne kelljen bántanom magát. Olyasvalakihez képest, aki huzamosabb ideje bántalmaz gyerekeket…

– Bántalmazza és megöli őket – szólt közbe Luke. – Másokat is megölt.

– Tehát ilyesvalakihez képest feltűnően nem bírja a fájdalmat. Tehát hagyjon fel a duzzogással, és mondja meg nekem, hogy működik.

– Hanggal kell aktiválni – szólalt meg Luke. – Ugye?

Az asszony meglepetten nézett rá.

– Te TK vagy, nem TP. Még TK-nak sem túl erős.

– Megváltoztak a dolgok – felelte Luke. – Hála a Stasi-fényeknek. Aktiválja a telefont, Mrs. Sigsby.

– Alkut kössünk? – Az asszony ugatva fölnevetett. – Mi hasznom lehetne bármiféle alkuból? Én mindenképpen halott vagyok. Kudarcot vallottam.

Tim behajolt az ajtón.

– Wendy, add ide a fegyvert.

Wendy szó nélkül engedelmeskedett.

Tim rányomta Faraday seriffhelyettes automata szolgálati fegyverét a még meglevő nadrágszárra, közvetlenül térd alatt.

– Ez egy Glock, hölgyem. Ha meghúzom a ravaszt, sosem fog járni többé.

– A sokk és a vérveszteség megöli! – nyávogta dr. Evans.

– Öt halottunk van, és ő a felelős ezért – mondta Tim. – Tényleg azt gondolja, hogy ez engem érdekel? Elegem van magából, Mrs. Sigsby. Ez az utolsó esélye. Lehet, hogy azonnal elveszíti az eszméletét, de én inkább arra fogadok, hogy még egy darabig magánál lesz. Mielőtt elájulna, olyannak fogja érezni azt a horzsolást a másik lábán, mint egy puszit.

Az asszony hallgatott.

– Ne tedd, Tim – szólalt meg Wendy. – Ezt nem teheted meg hidegvérrel.

– Dehogynem. – Tim nem tudta biztosan, hogy ez-e az igazság, Annyit tudott biztosan, hogy nem is akarja megtudni, mi az igazság. – Segítsen, Mrs. Sigsby. Segítsen magán.

Semmi. És fogy az idő. Annie nem fogja megmondani az állami rendőrségnek, merre mentek, Dobos vagy Addie Goolsby sem. Roper doki talán. Norbert Hollister, aki óvatosan nem mutatkozott a főutcai lövöldözés közben, valószínűbb jelölt.

– Rendben. Maga egy gyilkos kurva, én mégis sajnálom, hogy ezt kell tennem. Nem fogok háromig számolni.

Luke eltakarta a fülét, hogy tompítsa a fegyver dörrenését, és ez volt az, ami meggyőzte az asszonyt.

– Ne lőjön. – Nyújtotta a kezét. – Adja ide a telefont.

– Inkább nem.

– Akkor tartsa a szám elé.

Tim megtette. Mrs. Sigsby motyogott valamit, és a telefon megszólalt.

– Aktiválás megtagadva. Még két próbálkozása van.

– Jobban kéne igyekeznie – mondta Tim.

Mrs. Sigsby megköszörülte a torkát, és ez alkalommal csaknem normális hangon beszélt.

– Sigsby Egy. Kansas City Főnökök.

A megjelenő képernyő csaknem pontosan olyan volt, mint Tim mobiljáé. Megérintette a telefon ikonját, azután a LEGUTÓBBI HÍVÁSOK-at. A lista élén a STACKHOUSE állt.

Tim átadta a telefont Luke-nak.

– Hívd. Azt akarom, hogy hallja a hangodat. Azután add át nekem.

– Mert maga felnőtt, és magára hallgatni fog.

– Remélem, igazad van.

41

Csaknem egy órával – túl későn – Julia utolsó jelentkezése után a mobiltelefon fénybe borult, és berregni kezdett. Stackhouse felragadta.

– Elkapták, Julia?

A hang, amely válaszolt, olyan döbbenetes volt, hogy Stackhouse csaknem elejtette a telefont.

– Nem – mondta Luke Ellis. – Pont fordítva. – Stackhouse hallotta a kis szaros hangjában a tagadhatatlan elégtételt. – Mi kaptuk el őt.

– Mi… mi… – Elsőre semmi mást nem tudott kitalálni. Nem tetszett neki a mi. Abból merített erőt, hogy az irodája széfjébe zárt három útlevélre és a távozás gondosan kidolgozott stratégiájára gondolt.

– Nem érti? – kérdezte Luke. – Talán meg kéne mártóznia a tartályban. Csodákat tesz a szellemi képességekkel. Én vagyok rá az élő bizonyíték. Bár lefogadom, hogy Avery is.

Stackhouse erős késztetést érzett, hogy itt félbeszakítsa a beszélgetést, összeszedje az útleveleit, utána gyorsan és csendesen lelépjen innen. Csak az tartotta vissza, hogy a kölyök egyáltalán felhívta. Ez azt jelenti, hogy valamit mondani akar. Talán ajánl valamit.

– Luke, hol van Mrs. Sigsby?

– Itt – felelte Luke. – Ő kapcsolta be nekünk a telefont. Hát nem édes tőle?

Nekünk. Egy újabb rossz névmás. Egy veszélyes névmás.

– Félreértés volt – mondta Stackhouse. – Ha van rá esély, hogy rendbe hozzuk, meg is kell tennünk. A tétek magasabbak, mint gondolnád.

– Talán megtehetjük – válaszolta Luke. – Az jó lenne.

– Nagyszerű! Ha egy-két percre átadnád Mrs. Sigsbynek, akkor tudom, ő rendbe…

– Miért nem beszél inkább a barátommal? Timnek hívják.

Stackhouse várt, verejték pergett le az arcán. A számítógép képernyőjét nézte. A kölykök az alagútban, akik elkezdték a lázadást – Dixon és barátai –, mintha aludtak volna. A gorkok viszont nem. Céltalanul csámborogtak, makogtak, és néha egymásnak mentek, mint a dodzsemek a vidámparkban. Egyiküknél valami zsírkréta vagy ilyesmi volt, és a falra írt vele. Stackhouse meglepődött. Nem gondolta volna, hogy valamelyik még képes írni. Talán csak firkált. Az átkozott kamera nem volt elég jó ahhoz, hogy kivegye. Kurva selejtes kütyü!

– Mr. Stackhouse?

– Igen. Kivel beszélek?

– Tim. Elég ennyit tudnia.

– Mrs. Sigsbyvel akarok beszélni.

– Mondjon valamit, de gyorsan – parancsolta a férfi, aki Timnek nevezte magát.

– Itt vagyok, Trevor – szólalt meg Julia. – Sajnálom. Nem jött össze.

– Hogyan…

– Ne törődjön a hogyannal, Mr. Stackhouse – szólt közbe a férfi, aki Timnek nevezte magát –, és ne törődjön a vezérszukával sem. Alkut akarunk kötni, méghozzá gyorsan. Képes befogni a pofáját és idefigyelni?

– Igen. – Stackhouse maga elé húzott egy jegyzettömböt. Verejtékcseppek hullottak rá. Ingujjával megtörölte a homlokát, lapozott egyet és fölvette a tollát. – Rajta.

– Luke magával hozott egy pendrive-ot ebből az Intézet nevű létesítményből, amelyben fogva tartották. Egy Maureen Alvorson nevű asszony csinálta. Valami fantasztikus dolgot mesél rajta, az embernek nehéz elhinnie, csak hát videót is készített azon a helyen, amelyet maguk A kórteremnek vagy Gorkij parknak hívnak. Eddig tud követni?

– Igen.

– Luke azt mondja, hogy maguk túszul ejtették több barátját, és több gyereket az A kórteremből.

Stackhouse eddig a pillanatig nem gondolt rájuk túszként, de hát Ellis szempontjából…

– Mondjuk, hogy ez a helyzet, Tim.

– Igen, mondjuk ezt. Most jön a lényeg. Pillanatnyilag csak két ember ismeri Luke történetét, és azt, ami a pendrive-on van. Én vagyok az egyik. A másik a barátom, Wendy, és ő itt van velem és Luke-kal. Mások is látták, mindnyájan rendőrök, de hála a vezérszukának és a csapatának, valamennyien halottak. És a vezérszuka csapatának a túlnyomó része is hulla.

– Az lehetetlen! – ordította Stackhouse. Maga a gondolat is röhej, hogy egy rakás kisvárosi rendőr elintézhesse az Opál és a Rubinvörös egyesített erejét!

– A főnöknő kicsit túlbuzgott, barátom, őket pedig csőbe húzták üzletkötés közben. De maradjunk a témánál, jó? Nálam van a pendrive. Továbbá a maga Mrs. Sigsbyje és dr. James Evans. Mindketten megsebesültek, de ha kimásznak ebből, meggyógyulnak. Magánál vannak a gyerekek. Cseréljünk?

Stackhouse paff volt.

– Stackhouse! Várom a választ.

– Az attól függ, hogy titokban tudjuk-e tartani ezt a létesítményt – mondta Stackhouse. – Ha ezt nem garantálja, akkor semmi értelme az alkunak.

Szünet következett, azután Tim ismét beleszólt a telefonba. – Luke azt mondja, hogy ezt kimódolhatjuk. Most hova menjek, Stackhouse? Hogyan ért ilyen gyorsan ide Maine-ből a kalózbandája?

Stackhouse megmondta neki, hol várakozik a Challenger Alcolu mellett – csakugyan nem volt választása.

– Mrs. Sigsby meg tudja adni a pontos helyet, ha elérik Beaufort városát. Most pedig ismét beszélnem kell Ellisszel.

– Csakugyan szükséges?

– Sőt életfontosságú.

Rövid szünet következett, azután ismét a fiú lépett be a titkos vonalba.

– Mit akar?

– Feltételezem, kapcsolatba léptél a barátaiddal – mondta Stackhouse. – Vagy talán csak az egyikkel, Mr. Dixonnal. Nem szükséges sem megerősíteni, sem tagadni. Megértem, hogy rövid az idő. Abban az esetben, ha nem tudnád pontosan, hol vannak…

– A Hátsó Részleg és az Első Részleg között az alagútban.

Ez aggasztó volt. Stackhouse mindazonáltal folytatta.

– Így van. Ha meg tudunk egyezni, ismét kijutnak a fényre. Ha nem, akkor megtöltöm az alagutat klórgázzal, és ők lassú, rút halált halnak. Nem fogom látni; én két perccel az után lelépek, hogy kiadtam a parancsot. Azért mondom, mert meglehetősen biztosra veszem, hogy új barátod, Tim, ki akar hagyni téged az üzleti tárgyalásból. Arról szó sem lehet. Megértetted?

Szünet következett, majd Luke azt felelte:

– Értem. Vele megyek.

– Jól van. Legalábbis pillanatnyilag. Akkor végeztünk?

– Nem egészen. Mrs. Sigsby telefonja működik a repülőn?

Stackhouse hallotta, amint Mrs. Sigsby halkan közli, hogy a telefon működni fog.

– Maradjon telefonközelben, Mr. Stackhouse – mondta Luke. – Még beszélnünk kell egymással. És ne is fontolgassa, hogy lelép. Ha mégis megteszi, tudni fogom. Egy rendőrnő is van velünk, és ha azt mondom neki, hogy vegye föl a kapcsolatot a Belbiztonsági Minisztériummal, megteszi. A képe ott lesz az ország minden repülőterén, és a világ minden hamis személyi igazolványa sem fog segíteni magán. Olyan lesz, mint egy nyúl a nyílt mezőn. Megértett?

Stackhouse másodszor döbbent meg annyira, hogy nem jutott szóhoz.

– Nos?

– Igen – felelte.

– Jól van. Kapcsolatban maradunk, hogy finomítsuk a részleteket.

A kölyök kilépett a vonalból. Stackhouse óvatosan az asztalára tette a telefont. Észrevette, hogy a keze kicsit reszket. Részben a félelemtől, de még inkább a dühtől. Kapcsolatban maradunk, mondta a fiú, mintha vezérigazgató lenne a Szilícium-völgyből, Stackhouse pedig egy aktatologató beosztott, akinek végre kell hajtania a góré parancsait.

Hát majd meglátjuk, gondolta. Meglátjuk.

42

Luke úgy adta át a telefont Timnek, mint aki boldog, hogy megszabadult tőle.

– Honnan tudsz a hamis személyiről? – kérdezte Wendy. – Olvastál az agyában?

– Ugyan – legyintett Luke. – De lefogadom, hogy mindene van: útlevelek, jogosítványok, születési anyakönyvi kivonatok. Azt is lefogadom, hogy sokuknak van. Talán nem a gondozóknak, a technikusoknak vagy a konyhásoknak, de a nagykutyáknak igen. Olyanok ezek, mint Eichmann, vagy Walter Rauff, aki feltalálta a mozgó gázkamrákat. – Mrs. Sigsbyre nézett. – Rauff jól illett volna a csapatba, mi?

– Trevornak lehetnek hamis iratai – mondta Mrs. Sigsby. – Nekem nincsenek.

Noha Luke nem juthatott be az asszony elméjébe, mert Sigsby elzárta előle, úgy vélte, az asszony igazat mond. Van egy szó az ilyen emberekre: zelóta. Eichmann, Mengele, és Rauff leléptek, az ilyen opportunista, gyáva alakok szokása szerint; zelóta führerük maradt, és öngyilkosságot követett el. Luke biztosra vette, hogy alkalomadtán ez a nő is megtenné. Csak ne fájjon túlságosan.

Visszaszállt a furgonba, óvatosan kikerülve Evans sérült lábát.

– Mr. Stackhouse azt gondolja, hogy elmegyek hozzá, de ez nem igaz.

– Nem? – kérdezte Tim.

– Nem. Érte megyek.

A Stasi-fények felvillantak Luke szeme előtt a növekvő homályban, és a furgon ajtaja magától becsukódott.

A NAGY TELEFON

1

Beaufortig jobbára csend volt a furgonban. Dr. Evans egyszer megpróbált beszélgetést kezdeményezni, ismét meg akarta győzni őket, hogy mindenben ártatlan. Tim azt mondta neki, hogy válasszon: befogja a pofáját és kap két Oxycodin tablettát, amelyeket Roper doktor adott, vagy tovább dumál és elviseli sebesült lába fájdalmát. Evans a csendet és a pirulákat választotta. Volt még néhány a kis, barna üvegben. Tim felkínált egyet Mrs. Sigsbynek, aki csak úgy, szárazon lenyelte, nem fáradva azzal, hogy megköszönje.

Tim csendet akart Luke körül, aki a művelet agya volt. Tudta, a legtöbben bolondnak tartanák, mert egy tizenkét éves gyerekre bízza a stratégiát, amellyel ki akarják menteni a srácokat abból az alagútból úgy, hogy ők se haljanak meg, ám észrevette, hogy Wendy is hallgat. Ő és Tim tudták, mit tett Luke, hogy idáig eljusson, azóta látták működés közben is, és megértették.

Pontosan mit is értettek? Nos, hogy egyszerre tökös srác, és lángelme. Ezek az intézeti gyilkosok azért rabolták el, mert ki akarták használni egy adottságát, amely (legalábbis a felsrófolása előtt) legfeljebb arra volt jó, hogy elszórakoztassa a haverokat. Sigsbyéknek mégis ez volt fontos, nem Luke ragyogó értelme. Tisztára úgy viselkedtek, mint az orvvadászok, akik képesek legyilkolni egy tíztonnás elefántot harminc kiló elefántcsontért.

Tim nem hitte, hogy Evans méltányolná a sors fintorát, de úgy sejtette, Sigsby igen… mármint ha egyszer is megengedné magának a gondolatsort: egy több évtizede tartó, titkos műveletet az buktat meg, amit mellőzhetőnek minősítettek – ennek a gyereknek a hatalmas intellektusa.

2

Kilenc óra tájt, rögtön az után, hogy elhaladtak Beaufort jelzőtáblája mellett, Luke szólt Timnek, hogy keressen egy motelt.

– De ne előtte álljon meg. Kerüljön mögé.

A Boundary Streeten volt egy Econo Lodge motel, amelynek hátsó parkolóját beárnyékolták a magnóliák. Tim a kerítés mellé parkolt, és leállította a motort.

– Itt búcsút vesz tőlünk, Wendy rendőrtiszt – mondta Luke.

Wendy felkapta a fejét.

– Tim! Miről beszél?

– Arról, hogy kiveszel itt egy szobát, és igaza van – felelte Tim. – Te maradsz, mi megyünk.

– Miután megkapta a kulcsot, jöjjön vissza ide – folytatta Luke. – És hozzon magával papírt. Van tolla?

– Természetesen, és itt a noteszom. – Wendy megütögette egyenruhájának mellső zsebét. – De…

– Elmagyarázom, amennyire tudom, ha visszajön, de a lényeg az, hogy maga a mi biztosításunk.

Mrs. Sigsby először szólt Timhez a kihalt fodrászat óta.

– A fiú beleőrült abba, amin átment, és maga is őrült, ha odafigyel arra, amit mond. A legjobb, amit tehetnek, ha itt hagynak minket dr. Evansszel és elmenekülnek.

– Ami azt jelenti, hogy hagyom meghalni a barátaimat – felelte Luke.

Mrs. Sigsby elmosolyodott.

– Gondolkodj, Luke, de igazán. Mit tettek ők érted?

– Ezt maga nem értheti – válaszolta Luke. – Egymillió év alatt sem értené.

– Eredj, Wendy – mondta Tim. Megfogta a nő kezét, megszorította. – Vegyél ki egy szobát, azután gyere vissza.

Wendy kétkedve nézett rá, de odaadta neki a Glockot, kiszállt a furgonból és elindult az irodához.

– Hangsúlyozni szeretném, hogy én… – szólalt meg Evans.

– Igen, kényszerből volt itt – fejezte be a mondatot Tim. – Vettük. Most pedig pofa be.

– Kiszállhatnánk? – kérdezte Luke. – Szeretnék beszélni magával a nélkül… – Mrs. Sigsby felé biccentett.

– Persze. – Tim kinyitotta az ajtókat, azután megállt a motelt a most éppen zárva tartó autókereskedéstől elválasztó kerítésnél. Luke csatlakozott hozzá. Tim erről a pontról láthatta mindkét kényszerű útitársukat, és feltartóztathatta őket, ha netán le akartak volna lépni. Bár ez nem valószínű, tekintve, hogy az egyiknek a lábszárát lőtték meg, a másiknak a lábfejét.

– Mi van? – kérdezte Tim.

– Szokott sakkozni?

– Ismerem a szabályokat, de sosem voltam benne valami jó.

– Én igen – felelte Luke fojtotta. – És most vele játszom. Stackhouse-zal. Érti?

– Azt hiszem, igen.

– Három lépéssel előre kell gondolkodnom, plusz ki kell találnom, mivel védem ki, amit ő lép.

Tim bólintott.

– A sakkban az idő nem számít, hacsak nem snellpartiról van szó, márpedig ez az. El kell jutnunk innen a repülőtérre, ahol a gép várakozik. Azután valahova Presque Isle közelébe, ahol a gép eredetileg tartózkodni szokott. Onnan az Intézetbe. Nem tudom elképzelni, hogy mindezt sikerüljön megoldani hajnali kettőnél hamarabb. Ez hihetően hangzik?

Tim végiggondolta, és bólintott.

– Talán kicsit később, de mondjuk, hogy kettő.

– Ez öt órát ad a barátaimnak, hogy ők csináljanak valamit, ugyanakkor Stackhouse-nak is ad öt órát, hogy végiggondolja a helyzetét, és megváltoztassa a véleményét. Elgázosítja a srácokat, és lelép. Azt mondtam neki, hogy a képe ott lesz minden repülőtéren, és azt hiszem, ezt bevette, mert biztosan vannak róla online képek valahol. Az Intézet személyzetének a legtöbb tagja katona volt. Valószínűleg ő is.

– Lehet róla kép a vezérszuka telefonjában is – mondta Tim.

Luke bólintott, noha kételkedett benne, hogy Mrs. Sigsby az a fajta lenne, aki a mobiljával fotózgat.

– Azonban dönthet úgy is, hogy gyalog átlóg a kanadai határon. Biztos vagyok benne, hogy legalább egy tartalék menekülési útvonala van – egy félreeső erdei ösvény vagy egy patak. Ez egyike a lehetséges lépéseknek, amelyekkel számolnom kell. Csakhogy…

– Csakhogy mi?

Luke a tenyere sarkával – a fáradtság és határozatlanság különös, felnőttes mozdulatával – dörgölte az arcát.

– Szükségem van a véleményére. Amit elgondolok, annak számomra van értelme, de én csak gyerek vagyok. Nem lehetek biztos benne. Maga viszont felnőtt, ráadásul jó ember.

Tim meghatódott. Az épület felé pillantott, de Wendy még mindig nem volt sehol.

– Mondd el, mire gondolsz.

– Hogy kibasztam vele. Szétcsesztem az egész világát. Úgy gondolom, maradhat, kizárólag azért, hogy megöljön. A barátaimat csalinak használja, hogy biztosan odamenjek. Maga szerint van ennek értelme? Mondja meg nekem, de őszintén.

– Van – bólintott Tim. – Nem lehetünk biztosak benne, de a bosszúvágy hatalmas hajtóerő, nem ez a Stackhouse lenne az első, aki félresöpri miatta az elemi érdekeit. És még egy okot el tudok képzelni, ami ott tartja.

– Micsodát? – Luke szorongva kémlelte. Wendy Gullickson kifordult a sarok mögül, kezében a kulcskártyával.

Tim a nyitott anyósülés felé biccentett, azután közelebb hajolt Luke-hoz.

– Sigsby a főnök, ugye? Stackhouse csak a vérebe?

– Igen.

Tim halványan elmosolyodott.

– No és Sigsbynek ki a főnöke? Erre már gondoltál?

Luke szeme tágra nyílt, és kissé eltátotta a száját. Megértette a kérdést. És mosolygott.

3

Kilenc tizenöt.

Az Intézet csöndes volt. Az Első Részlegben tartózkodó srácok aludtak a nyugtatók hatására, amelyeket Joe és Hadad osztott ki. Az összekötő alagútban a zendülés öt vezetője ugyancsak aludt, de valószínűleg nem mélyen; Stackhouse remélte, hogy a fejfájásuk baromira kicsinálja őket. Csupán a gorkok voltak ébren, úgy kóvályogtak, mintha lenne hova menni. Olykor köröket formáltak, mintha játszanának.

Stackhouse visszatért Mrs. Sigsby irodájába, és kinyitotta az íróasztal alsó fiókját az asszonytól kapott pótkulccsal. Most a kezében tartotta a különleges telefont, amit Zöld vagy Zéró Telefonnak hívtak. Valamin töprengett, amit Julia mondott egyszer a háromgombos készülékről. Ez tavaly történt a faluban, egy napon, amikor Heckle és Jeckle legtöbb agysejtje még működött. A Hátsó Részleg kölykei éppen kinyírtak egy szaúdi postást, aki pénzt továbbított az európai terrorista sejteknek. Tisztára úgy festett, mintha baleset történt volna. Az élet szép volt. Julia vacsorára hívta, hogy megünnepeljék a dolgot. Előtte megfeleztek egy üveg bort, és egy másodikkal is végeztek a vacsora alatt és utána. Ez megoldotta az asszony nyelvét.

– Utálok jelenteni a Zéró Telefonon. Az a selypítő ember! Mindig úgy képzelem, hogy albínó. Nem tudom, miért. Talán láttam valami ilyesmit egy képregényben kislánykoromban. Egy albínó bűnözőt, röntgensugár szemekkel.

Stackhouse megértően bólintott.

– Hol van? Ki ő?

– Nem tudom, és nem is akarom tudni. Felhívom, jelentést teszek, azután lezuhanyozok. Csak egy rosszabb dolog van annál, amikor hívnom kell a Zérón. Az, amikor hívnak rajta.

Stackhouse most szinte babonás rémülettel nézte a Zéró Telefont, mintha az ennek a beszélgetésnek még az emlékétől is megszólalhatna…

– Nem – mondta. Az üres szobának. A néma – legalábbis egyelőre néma – telefonnak. – Nincs ebben semmi babonaság. Csengeni fogsz. Egyszerű logika.

Hát persze. Mert a banda a Zéró Telefon másik végén – a selypítő ember, és a nagyobb szervezet, amelynek ő csak egy része – értesülni fog a látványos lebőgésről a dél-karolinai kisvárosban. Hát persze hogy értesülni fog. Címlapsztori lesz országszerte, talán világszerte is. Ha tudtak Hollisterről, a besúgóról, aki DuPrayben lakik, akkor tájékozódhatnak a véres részletekről.

A Zéró Telefon mégsem szólalt meg. Ez azt jelenti, hogy nem tudnak a dologról, vagy pedig időt adnak neki, hogy helyrehozza a dolgot?

Azt mondta a magát Timnek nevező embernek, hogy üzlet csakis akkor van, ha titok marad az Intézet létezése. Nem volt olyan bolond azt hinni, hogy folytathatják a munkát, legalábbis itt, a maine-i vadonban, de ha valamiként képes lesz kezelni a helyzetet, és nem lesz tele a világsajtó a parafenomén gyerekekkel, akiket megkínoztak és meggyilkoltak… vagy hogy egyáltalán miért került rá sor… az nem lenne semmi. Még talán meg is jutalmaznák, ha sikerülne összehoznia egy bombabiztos álcázást, noha már az is elég jutalom, ha megtarthatja az életét.

Tim szerint mindössze három ember tud erről. A többiek, akik látták a pendrive-ot, halottak. A balsorsú Arany csapatból élhetnek még néhányan, de ők nem látták, és minden másról hallgatni fognak.

Ide kell csalni Luke Ellist és a cinkostársait. Ez az első lépés. Akár hajnali kettőre megérkezhetnek. De ha fél kettőre, akkor is marad elég időm, hogy megszervezzek egy rajtaütést. Csak technikusaim vannak, és néhány izmár, bár azok között is akad néhány kemény legény. Zeke, a görög, hogy csak egyet mondjak. Megszerzem a pendrive-ot, és elintézem őket. azután amikor a selypítő felhív – mert megteszi –, hogy azt kérdezze, képes vagyok-e kezelni a helyzetet, mondhatom neki…

– Mondhatom, hogy már kezeltem is – jelentette ki Stackhouse.

Betette a Zéró Telefont Mrs. Sigsby fiókjába, és mentális üzenetet küldött utána: Ne szólalj meg. Ne merészelj csengeni holnap hajnali háromig. Négy vagy öt még jobb lenne.

– Adj elég id…

Megcsörrent a telefon, és Stackhouse riadtan felkiáltott. Azután elnevette magát, noha a szíve még mindig túl gyorsan vert. Nem a Zéró Telefon szólalt meg, hanem a saját mobilja. Ami azt jelentette, hogy a hívás Dél-Karolinából érkezik.

– Halló! Timmel vagy Luke-kal beszélek?

– Luke vagyok. Figyeljen, és elmondom, hogy fogjuk csinálni.

4

Kalisha eltévedt egy nagyon nagy házban, és fogalma sem volt róla, hogyan juthatna ki, mert azt sem tudta, hogyan keveredett ide. Egy folyosón volt, amely emlékeztetett az Első Részlegre, ahol egy darabig lakott, mielőtt idehozták, hogy leszalámizzák az agyát. Csak ezen a folyosón szekrények, tükrök, ruhafogasok álltak, meg valami, ami elefántlábra emlékeztetett és tele volt esernyőkkel. A folyosó végén állt egy asztal, rajta egy telefon, szakasztott olyan, mint a konyhai telefonjuk, és ez most megszólalt. Fölvette, és mivel nem mondhatta azt, amire négyéves korában megtanították („Benson-lakás”), csak annyit szólt bele, hogy halló.

– Hola! Me escuchas? – egy lány hangja volt, halk, töredezett és alig hallható a statikus sercegésben.

Kalisha tudta, mint jelent a hola, mert egy éven át spanyolt tanult a középiskolában, de szerény szótára nem tartalmazta az escuchas-t. Így is megértette, mit mondott a lány, és rájött, hogy ez egy álom.

– Igen, aha. Hallak. Hol vagy? Ki vagy?

De a lány elment.

Kalisha letette a telefont, és tovább bolyongott a folyosón. Benézett egy szobába, amelyik olyan volt, mint egy szalon valamelyik régi filmben, aztán meg egy bálterembe, aminek a padlója fekete-fehér kockás volt, és erről eszébe jutott Luke és Nick, ahogy sakkoznak a játszótéren.

Megszólalt egy másik telefon. Kalisha felgyorsított, és belépett egy csinos, modern konyhába. A hűtőszekrényt kidekorálták képekkel és mágnesekkel, meg volt egy matrica, amin az állt: BERKOWITZOT ELNÖKNEK! Nem tudta, ki az a Berkowitz, de azt igen, hogy ez Berkowitz konyhája. A telefont a falra szerelték. Nagyobb volt annál, ami a kinti asztalon állt, és biztosan nagyobb Bensonékénál. Mégis csöngött, és ő fölvette.

– Halló! Hola! A nevem, me llamo, Kalisha.

De ez nem a spanyol lány volt. Ez egy fiú.

– Bonjour, vous m’entendez? – francia. A bonjour, az francia. Más nyelv, de ugyanaz a kérdés, és ez alkalommal a kapcsolat is jobb volt. Nem sokkal, de egy kicsit.

– Igen, ui-ui! Hallak! Hol vagy…

De a fiú elment, és egy harmadik telefon szólalt meg. Kalisha berohant egy kamrán át egy szobába, melynek szalmafala volt, és döngölt földpadlóján színes gyékényszőnyeg pompázott. Ez volt a végső menedéke egy Badu Bokassa nevű afrikai hadúrnak, akit torkon szúrt az egyik szeretője. Igazából egy csomó gyerek ölte meg sok ezer kilométer távolságból. Dr. Hendricks intett varázspálcájával – egy olcsó július negyediki csillagszóróval –, és Mr. Bokassának lőttek. A gyékényszőnyegen álló telefon még nagyobb volt, csaknem akkora, mint egy asztali lámpa. Kalisha fölemelte a nehéz kagylót.

Egy újabb lány volt, és ez alkalommal tökéletesen hallotta. Úgy tűnt, ahogy nő a telefon, annál jobb lesz a kapcsolat.

– Zdravo, cujes li me?

– Igen, jól hallak, de mi ez a hely?

A hang elment, és újabb telefon csengett. Egy hálószobában volt, ahol csillár világított, és ez a telefon már akkora volt, mint egy zsámoly. Kalishának két kézzel kellett emelnie a kagylót.

– Hallo, hoor je me?

– Igen! Hát persze! Beszélj hozzám!

De nem beszélt. Tárcsahang sem volt. Csak elhallgatott.

A következő telefon egy télikertben csengett, és ugyanakkora volt, mint az asztal, amelyen állt. Kalisha füle megfájdult a csengésétől. Mintha erősítőn át közvetített volna egy rockkoncertről. Kinyújtott karokkal futott oda hozzá, és a tenyerével lelökte a kagylót, nem azért, mintha megvilágosodást várna, csak azt akarta, hogy hallgasson el végre, mielőtt beszakad a dobhártyája.

– Ciao! – bődült föl egy fiúhang. – Mi senti? MI SENTI?

Azután fölébredt.

5

Együtt volt a haverjaival – Averyvel, Nickyvel, George-dzsal és Helennel. A többiek még aludtak, de nem volt könnyű álmuk. George és Helen nyöszörögtek, Nicky valamit motyogott és kinyújtotta a kezét, amiről Kalishának eszébe jutott, miként rohant a hatalmas telefonhoz, hogy elnémítsa. Avery forgolódott, és valamit pihegett, amit Kalisha már hallott: Hoor je me? Hoor je me?

Ugyanazt álmodták, amit ő, és tekintve, mik voltak – mivé tette őket az Intézet –, logikus feltételezés volt. Valamiféle csoporterőt gerjesztettek, telepátiát és telekinézist, akkor miért ne osztották volna meg az álmaikat? Az egyetlen kérdés, hogy melyikük kezdte. A lány sejtette, hogy Avery volt, hiszen ő a legerősebb.

Méhkas, gondolta. Most ez vagyunk. Parafenoménok méhkasa.

Föltápászkodott, körülnézett. Még az alagút csapdájában voltak, ez nem változott, azonban a csoport ereje igen. Az A kórterem srácai talán ezért nem aludtak el, noha későre járt; Kalisha, akinek mindig jó volt az időérzéke, úgy saccolta, fél tíz lehet, esetleg valamivel később.

A zümmögés hangosabb volt, mint bármikor, és egyfajta üteme lett: mmm-MMM-mmm-MMM. Kalisha érdeklődve (bár meglepetés nélkül) figyelte, ahogy a mennyezeti neonok ráálltak az ütemre: ragyogás, fakulás, ragyogás.

Most láthatod a TK-t, gondolta. Ugyan megsüthetjük.

Odabaktatott hozzá Pete Littlejohn, aki a fejét szokta ütögetni, miközben azt mondta: ja-ja-ja-ja. Az Első Részlegben Pete részben aranyos volt, részben idegtépő, mint egy öcsi, aki rád ragad, és igyekszik hallgatózni, amikor titkokról dumálsz a barátnőiddel. Most nehéz volt ránézni nedves, nyáladzó szájára és üres tekintetére.

– Me escuchas? – mondta. – Hörst du mich?

– Te is ezt álmodtad.

Pete nem figyelt rá, csak visszafordult a többi vándorhoz, és valami olyasmit mondott, ami styzez minny-nek hangzott. Isten a tudója, miféle nyelven.

– Hallak – mondta Kalisha csak úgy általában. – De mit akarsz?

Félúton a Hátsó Részleg ajtajához valamit felírtak a falra zsírkrétával. Kalisha elindult, hogy megnézze. Sok ténfergőt kellett kicseleznie, akik az A kórteremből kerültek ide. Azt írták oda nagy, bíbor betűkkel: HÍD A NAGY TELÓT, VETFEL A NAGY TELÓT. Szóval a gorkok is azt álmodják, csak ébren. Mivel az agyuk nagyrészt odalett, talán mindig csak álmodnak. Micsoda szörnyű gondolat, álmodni, álmodni, álmodni, és sose találni a valódi világot.

– Te is, he?

Nick volt az, alvástól dagadt szemmel, égnek álló hajjal. Aranyos volt. A lány felvonta a szemöldökét.

– Az álom. Nagy ház, egyre növekvő telefonok? Olyasféle, mint Bartholomew Cubbins ötszáz kalapja?

– Bartholomew ki?

– Dr. Seuss könyve. Bartholomew folyton kalapot emelt a királynak, és ahányszor levett egyet, mindig egy nagyobb és puccosabb volt alatta.

– Nem olvastam, de tényleg az álom. Gondolom, Avery küldte. – Kalisha a kisfiúra mutatott, aki még mindig a halálosan kimerültek álmát aludta. – Vagy legalábbis vele kezdődött.

– Nem tudom, kezdte-e vagy kapja, erősíti és továbbküldi. Nem hiszem, hogy számít. – Nick elolvasta a falra írt üzenetet, azután körülnézett. – A gorkok nyugtalanok ma este.

Kalisha összevonta a szemöldökét.

– Ne hívd így őket. Ez rabszolgaszó. Mintha engem hívnál niggernek.

– Rendben – bólintott Nick –, a mentálisan akadályozottak nyugtalanok ma este. Így jobb?

– Igen – a lány elmosolyodott.

– Hogy van a fejed, Sha?

– Jobban. Sőt jól. A tied?

– Ugyanez.

– Szintén – csatlakozott George. – Kösz az érdeklődést. Ti is álmodtatok? Egyre nagyobb telefonokkal és azzal, hogy Helló, hallasz engem?

– Ja – felelte Nick.

– Az utolsó telefon, az, ami után felébredtem, nagyobb volt nálam. És a hang is erősebb. – George ugyanazon a csevegő hangon folytatta: – Mit gondoltok, eldöntötték már, hogy elgázosítanak? Meglep, hogy még nem tették meg.

6

Kilenc negyvenöt, az Econo Lodge motel parkolója a dél-karolinai Beaufortban.

– Figyelek – mondta Stackhouse. – Ha engeded, hogy segítsek, talán együtt elrendezhetjük. Beszéljük meg.

– Ne beszéljük meg – felelte Luke. – Annyi a dolga, hogy figyeljen. És jegyzeteljen, mert nem akarom ismételni magam.

– A barátod, Tim, még veled v…

– Akarja a pendrive-ot, vagy sem? Ha nem, csak beszéljen. Ha igen, akkor fogja be a pofáját.

Tim a fiú vállára tette a kezét. A furgon első ülésén Mrs. Sigsby szomorúan ingatta a fejét. Luke gondolatolvasás nélkül is tudta, mi jár a fejében: egy gyerek próbálja elvégezni egy férfi munkáját.

Stackhouse sóhajtott.

– Rajta. Toll, papír készen áll.

– Először. Nem Wendy rendőrtisztnél van a pendrive, az velünk jön, de ismeri a barátaim nevét – Kalisháét, Averyét, Nickyét, Helenét meg még néhányét –, és azt is, honnan jöttek. Ha az ő szüleik is meghaltak, mint az enyémek, ennyi elég, hogy elrendeljék a nyomozást még a pendrive nélkül is. Wendynek egy szót sem kell mondania parafenomén gyerekekről, vagy bármiről, aminek köze van a maguk gyilkos baromságaihoz. Meg fogják találni az Intézetet. Még ha lelép is, Stackhouse, a főnökei le fogják vadászni. Mi vagyunk a legjobb esélye arra, hogy életben maradjon. Felfogta?

– Kímélj meg a hadovától. Mi ennek a Wendy rendőrtisztnek a másik neve?

Tim, aki eléggé előrehajolt, hogy a beszélgetés mindkét résztvevőjét hallja, megrázta a fejét. Luke-nak nem volt szüksége erre a tanácsra.

– Ne törődjön vele. Másodszor. Hívja föl a repülőgépet, ami a rohamosztagukat hozta. Mondja meg a pilótáknak, hogy zárják magukra a fülkét, mikor meglátják, hogy jövünk.

Tim néhány szót súgott neki. Luke bólintott.

– De mielőtt megtennék, közölje velük, hogy engedjék le a lépcsőt.

– Honnan fogják tudni, hogy ti vagytok azok?

– Mert a bérgyilkosaik egyik furgonjával jövünk. – Örömmel adta meg a felvilágosítást. Remélhetőleg Stackhouse felfogja, mit jelent: Mrs. Sigsby ütött, de mellétalált.

– Nem fogjuk látni a pilótát és a másodpilótát, és ők sem fognak látni minket. Ott szállunk le, ahonnan a gép felszállt, és ők a fülkében maradnak. Eddig világos?

– Igen.

– Három. Egy kilencüléses furgon várjon ránk, ugyanolyan, mint amilyennel elindultunk DuPrayből.

– Nekünk nincs…

– Lószart, mama, gépkocsiparkjuk van abban a kis barakkvárosukban. Láttam. Most együttműködik velem, vagy hagyjuk abba az egészet?

Luke erősen verejtékezett, nem csupán azért, mert az éjszaka nyirkos volt. Nagyon örült annak, hogy Tim a vállát fogja, és Wendy aggodalmasan néz rá. Jó volt, hogy nincs többé egyedül ebben az ügyben. Mostanáig nem tudatosodott benne, mekkora terhet cipel.

Stackhouse az igazságtalanul agyonhajszoltak sóhaját hallatta.

– Folytasd.

– Négy. Beszerez egy buszt.

– Egy buszt? Ezt komolyan mondod?

Luke úgy döntött, hogy nem törődik a félbeszakítással, amelyet jogosnak érzett. Az biztos, hogy Tim és Wendy meghökkentek.

– Biztos vagyok benne, hogy mindenütt vannak barátai, és ezek közül legalább egy a Dennison River Bend-i rendőrségen dolgozik. De lehet, hogy valamennyien a barátai. Nyár van, a gyerekek vakációznak, a buszok a városi parkolóban vannak, együtt a hóekékkel, szemétszállítókkal és a többi ilyesmivel. Nyittassa ki valamelyik rendőr haverjával az épületet, ahol a kulcsokat tartják. Szóljon neki, hogy tegye be a kulcsot egy legalább negyven férőhelyes busznak a gyújtásába. Az egyik technikusa vagy gondozója elviszi az Intézethez. Otthagyja a zászlórúdnál az igazgatóság előtt, és a kulcsot sem veszi ki. Mindent felfogott?

– Igen. – Stackhouse átment üzleti modorba, nem tiltakozott, nem szólt közbe, amit Luke megértett, holott neki nem voltak olyan felnőttes ismeretei a pszichológiáról és a motivációról, mint Timnek. Stackhouse-nak azt kell gondolnia, hogy ez csak egy gyerek badar terve, fél lépésre a vágyvezérelt gondolkodástól. Ugyanezt látta Tim arcán és Wendyén is. Mrs. Sigsby is hallott mindent, és olyan képet vágott, mint akinek nehezére esik megőrizni a komolyság látszatát.

– A csere egyszerű lesz. Maga megkapja a pendrive-ot, én pedig a srácokat. A Hátsó Részlegből és az Első Részlegből is. Holnap hajnali kettőkor legyenek készen egy kirándulásra. Wendy rendőrtiszt tartani fogja a száját. Ez az alku. Ja, és megkapja a szaros főnökét és a szaros dokiját.

– Kérdezhetek valamit, Luke? Megengeded?

– Rajta. – Luke-nak pontos elképzelése volt arról, mi lesz a kérdés. Olyan kérdés volt, amelyre direkt válaszolni akart.

– Ha egyszer elindulsz valahova egy kábé harmincöt-negyven gyerekkel telizsúfolt nagy, sárga iskolai busszal, amelyiknek DENNISON RIVER BEND van az oldalára írva, mit tervezel, hova viszed őket? Egy percig sem feledve, hogy a többségüknek nem maradt agya?

– Disneylandbe – felelte Luke.

Tim a homlokához kapta a kezét, mintha hirtelen megfájdult volna a feje.

– Kapcsolatban maradunk Wendy rendőrtiszttel. Mielőtt felszállunk. Miután leszálltunk. Amikor az Intézethez érünk. Miután elhagyjuk az Intézetet. Ha nem telefonálunk neki, akkor ő kezd el telefonálni, először a maine-i állami rendőrségnek, azután az FBI-nak és a Belbiztonsági Minisztériumnak. Vette?

– Igen.

– Jó. Még egy utolsó dolog. Amikor odaérünk, maga is legyen a helyszínen. Kinyújtott kézzel. Egyik kéz a busz motorházán, a másik a zászlórúdon. Amint a srácok a buszon vannak, és a barátom, Tim, a volánnál ül, odaadom magának Maureen pendrive-ját, és én is fölszállok. Ez világos?

– Igen.

Élesen mondta. Nem is próbálta azt az embert játszani, aki megütötte a főnyereményt.

Tudja, hogy Wendy probléma lehet, gondolta Luke, mert ismeri egy csomó eltűnt gyerek nevét, de úgy gondolja, hogy ezt a problémát megoldhatja. A pendrive komolyabb ügy, nehéz elintézni azzal, hogy kamu. Én pedig ezüsttálcán nyújtom át neki. Hogyan utasíthatná ezt vissza? Válasz: sehogy.

– Luke… – szólalt meg Tim.

Luke a fejét rázta: ne most, amikor gondolkodom.

Stackhouse tudja, hogy a helyzete még mindig rossz, de már lát egy fénysugarat. Hála istennek, hogy Tim emlékeztetett arra, amire nekem is gondolnom kellett volna: ez nem ér véget Sigsbyvel és Stackhouse-zal. Nekik is vannak főnökeik, emberek, akiknek felelniük kell. Ha kitör a szarvihar, Stackhouse mondhatja, hogy lehetne sokkal rosszabb is, sőt inkább köszönet jár neki, amiért megmentette őket.

– Felhívsz, mielőtt felszálltok? – kérdezte Stackhouse.

– Nem. Bízom benne, hogy mindent elintéz. – Noha nem a bizalom volt az első szó, ami az eszébe jutott Stackhouse-ról. – Legközelebb személyesen beszélgetünk az Intézetben. Furgon a repülőtéren. Busz a zászlórúdnál. Ha bármelyik pontot elszúrja, Wendy rendőrtiszt telefonálni kezd, és előadja a mesét. Viszlát.

Szétkapcsolt, és megroskadt.

7

Tim odaadta Wendynek a Glockot, és intett két foglyuk felé. A nő bólintott. Miután Wendy átvette az őrséget, Tim félrehúzta a fiút. A kerítésnél álltak az egyik magnólia árnyékkúpjában.

– Luke, ez nem fog működni. Ha odamegyünk, a furgon talán ott vár a repülőtéren, de ha ez az Intézet az, aminek mondod, akkor megrohannak, és legyilkolnak. A barátaidat és a többi srácot is. Marad Wendy, és ő mindent el is követ, de napokba telik, mire valaki odatolja a képét – tudom, hogy működik a bűnüldözés, ha olyasmi adódik, ami nem fér bele a protokollba. Ha megtalálják a helyet, ott nem lesz más, csak a halottak. Bár azok is eltűnhetnek. Mondtad, hogy van egy berendezésük… – Nem tudta, hogyan fogalmazzon. – Az elhasznált srácok eltüntetésére.

– Mindezt tudom – felelte Luke. – Ez nem rólunk szól, hanem róluk. A srácokról. Én csak időt nyerek nekik. Valami történik ott. És nem csak ott.

– Nem értem.

– Most már erősebb vagyok – folytatta Luke –, holott ezerötszáz kilométernél is messzebb vagyunk az Intézettől. Az intézeti srácokhoz tartozok, de itt már nem csak ők vannak a képben. Ha csak ők lennének, sosem tudtam volna felütni annak a pasinak a pisztolyát pusztán az elmémmel. Emlékszik, hogy legföljebb üres pizzástepsiket tudtam mozgatni?

– Luke, én csak nem…

Luke összpontosított. Egy pillanatra megjelent előtte a csörömpölő telefonjuk az otthoni előszobában, és tudta, hogy ha most fölvennék, valaki beleszólna: „Hallasz?”, azután a képet felváltották a színes pöttyök és a halk zümmögés. A pöttyök inkább fakók voltak, mint ragyogók, és ez jó, mert meg akarta mutatni Timnek, de nem akarta bántani… pedig milyen könnyű lett volna.

Tim előrebillent, neki a drótkerítésnek, mintha egy láthatatlan kéz lökte volna, és éppen időben nyújtotta ki a kezét, hogy ne csapja bele az arcát.

– Tim! – kiáltotta Wendy.

– Jól vagyok – felelte Tim. – Tartsd rajtuk a szemedet, Wendy. – Luke-ra nézett. – Ezt te csináltad?

– Ez nem belőlem jött, hanem rajtam keresztül – felelte Luke. Mivel most volt ideje (legalábbis egy kevés), és mert kíváncsi volt, megkérdezte: – Milyen volt?

– Mint egy erős szélroham.

– Persze hogy erős – felelte Luke. – Mert együtt erősebbek vagyunk. Ezt mondja Avery.

– Ő a kisfiú.

– Igen. Mégis hosszú idő óta ő a legerősebb, akit találtak. Talán évek óta nem volt ilyen. Nem tudom, mi történt pontosan, de úgy gondolom, őt is belenyomták a tartályba, mivel a halálközeli élmény fölerősíti a Stasi-fényeket, ha nincsenek fékező injekciók.

– Nem tudlak követni.

Luke mintha nem is hallotta volna.

– Mibe, hogy megbüntették, amiért segített nekem megszökni. – A furgon felé biccentett. – Mrs. Sigsby tudhatott róla. Talán az ő ötlete volt. Akárhogy is, a dolog visszafelé sült el. Így kellett lennie, mert fellázadtak. Az A kórterem srácaiban van az igazi erő. Avery csak felszabadította.

– De nincs elég erejük, hogy kitörjenek a csapdából.

– Még nincs – felelte Luke. – De majd lesz.

– Miért? Hogyan?

– Szöget ütött a fejembe, amit mondott, vagyis hogy Mrs. Sigsbynek és Stackhouse-nak is vannak főnökeik. Magamnak is ki kellett volna találnom, de sosem néztem ilyen messzire. Talán azért, mert egy gyereknek csak a tanárok és a szülők a főnökei. Ha vannak főnökök, akkor miért ne lehetne több Intézet?

Egy autó kanyarodott be a parkolóba, elhúzott mellettük, és hunyorgó vörös féklámpákkal eltűnt. Amikor már nem látszott, Luke folytatta.

– Talán Amerikában a maine-i az egyetlenegy, de talán van egy a nyugati parton is. Tudja, mint a könyvtámaszok. De lehet egy az Egyesült Királyságban… Oroszországban… Indiában… Kínában… Németországban… Koreában. Tulajdonképpen logikus, ha belegondolunk.

– Elmeverseny a fegyverkezési verseny helyett – mondta Tim. – Erről beszélsz?

– Nem hinném, hogy ez verseny. Azt gondolom, valamennyi Intézet együttműködik. Közös célért. Bizonyos értelemben jó célért – néhány kölyköt megölnek, hogy megelőzzék az emberi faj kollektív öngyilkosságát. Kompromisszum. Isten tudja, mióta folyik ez, de mostanáig sosem volt zendülés. Avery és a barátaim kezdték, de elterjedhet. Lehet, hogy máris azt teszi.

Tim Jamieson nem volt történész, sem társadalomtudós, de azért lépést tartott az eseményekkel, és úgy gondolta, Luke-nak igaza lehet. Egy zendülés – vagy forradalom, hogy kevésbé rosszalló kifejezést használjunk – úgy terjed, mint egy vírus, különösen az információ korában. Úgy terjedhet.

– A mi erőnk, az elsőrendű ok, amiért elraboltak és az Intézetbe hoztak, kevés. Együtt már erősebbek vagyunk. Különösen az A kórterem srácai. Mivel az eszük elment, nem maradt más, csak az erejük. De ha több Intézet van, ha tudják, hogy mi történik nálunk, és ha valamennyien összefognak…

Luke a fejét csóválta. Ismét az előszobai telefonjukra gondolt, amely óriásira nőtt.

– Ha ez megtörtént, akkor ez nagy lesz, de irtó nagy. Ezért van szükségünk időre. Ha Stackhouse idiótának tart, aki annyira meg akarja menteni a barátait, hogy idióta alkura is hajlandó az érdekükben, az jó.

Tim még mindig érezte a fantomszellőt, amely a kerítésnek lökte.

– Akkor nem egészen azért megyünk, hogy megmentsük őket, ugye?

Luke komolyan nézett rá. Piszkos, véraláfutásos arcával, bekötött fülével úgy nézett ki, mint a legártalmatlanabb gyermek. Azután elmosolyodott, és egy pillanatra egyáltalán nem látszott ártalmatlannak.

– Nem. Azért megyünk, hogy összeszedjük a részeket.

8

Kalisha Benson, Avery Dixon, George Iles, Nicholas Wilholm, Helen Simms.

Öt gyerek ült az alagút végében az Első Részleg F szintjére nyíló (illetve nem nyíló) ajtó mellett. Katie Givens és Hal Leonard egy darabig velük voltak, de most csatlakoztak az A kórterem srácaihoz. Járkáltak velük, amikor azoknak ahhoz támadt kedvük, megfogták a kezüket, ha körbe álltak. Len is ezt csinálta. Kalisha már nem nagyon reménykedett Irisben, bár ő mostanáig csak nézte az A kórterem srácait, ahogy körbe állnak, szétválnak, majd ismét körbe állnak. Len visszajött hozzájuk, ő teljesen velük volt, de lehet, hogy Iris túl messzire ment. Ugyanez volt a helyzet Jimmy Cullummal és Donna Gibsonnal, akiket Kalisha az Első Részlegből ismert, mert hála a bárányhimlőnek, ő a szokásos lakóknál sokkal tovább maradt az Elsőben. Az A kórterem srácaitól is elszomorodott, de Iris rosszabb volt. A lehetőség, hogy örökre elcseszték… ez a gondolat…

– Borzalmas – mondta Nicky.

Kalisha félig-meddig rosszallóan nézett rá.

– A fejemben vagy?

– Igen, de nem kotorászok a mentális fehérneműs fiókodban – felelte Nicky. Kalisha felhorkant.

– Most már mind benne vagyunk egymás fejében – szólalt meg George. Hüvelykujjával Helenre bökött. – Tényleg azt hiszitek, hogy arra vagyok kíváncsi, amikor egy pizsamapartin bepisilt a nevetéstől? Jellegzetes példája a fölösleges információnak.

– Még mindig jobb, mint azt tudni, hogy attól félsz, pikkelysömör nő a pé… – kezdte Helen, de Kalisha elhallgattatta.

– Szerintetek mennyi az idő? – kérdezte George.

Kalisha tanácskozott csupasz csuklójával.

– Bőr óra van.

– Én úgy érzem, tizenegy – szólalt meg Nicky.

– Tudjátok, mi a furcsa? – kérdezte Helen. – Mindig rühelltem a zümmögést. Tudtam, hogy lehántolja az agyamat.

– Mindnyájan tudtuk – mutatott rá George.

– De most valósággal megkedveltem.

– Mert ez az erő – válaszolta Nicky. – Az ő erejük, amíg vissza nem vesszük.

– Vivőhullám – tette hozzá George. – És most már állandó. Csak várjuk az adást.

Helló, hallotok?, gondolta Kalisha és borzongás futott végig rajta, ami nem volt teljesen kellemetlen.

Egy csomó gyerek az A kórteremből kézen fogta egymást. Iris és Len csatlakozott hozzájuk. A zümmögés gyorsult. A fejük fölött a neonlámpák lüktetése ugyancsak. Azután a srácok elengedték egymást, és a zümmögés visszasüllyedt a korábbi alacsony szintre.

– A levegőben van – mondta Kalisha. Egyiküknek sem kellett megkérdeznie, kire gondol.

– Szeretnék megint repülni – szólalt meg vágyakozva Helen. – De jó lenne.

– Bevárják, Sha? – kérdezte Nicky. – Vagy egyszerűen ránk eresztik a gázt? Mit gondolsz?

– Mi vagyok én, Xavier professzor? – Oldalba könyökölte Averyt… de csak gyengéden. – Kelj föl, Avester. Érezni a kávészagot.

– Ébren vagyok – felelte Avery, de ez nem volt teljesen igaz, még mindig félig szunyókált, élvezte a zümmögést. A telefonokra gondolt, amelyek egyre nagyobbak lettek, ahogy Bartholomew Cubbins kalapjai is egyre nőttek és egyre cifrábbak lettek. – Várni fognak. Muszáj nekik, mert bármi történik velünk, azt Luke tudni fogja. Mi pedig várunk, amíg ideér.

– És mikor ideér? – kérdezte Kalisha.

– Akkor használjuk a telefont – válaszolta Avery. – A nagyot. Mindnyájan egyszerre.

– Milyen nagy? – kérdezte George feszengve. – Mert a legutóbbi, amit láttam, kurva nagy volt. Csaknem akkora, mint én.

Avery csak a fejét rázta. Lecsukódott a szeme. Alapjában még mindig kisgyerek volt, és rég ágyban lett volna a helye.

Az A kórterem srácai – még Kalishának is nehéz volt nem úgy gondolni rájuk, mint gorkokra – még mindig egymás kezét fogták. A mennyezeten felragyogtak a neonok. Az egyik rövidzárlatot kapott. A zümmögés elmélyült és fölerősödött. Kalisha biztos volt benne, hogy érzik az Első Részlegben is: Joe és Hadad, Chad és Dave, Priscilla és a gonosz Zeke. Meg a többiek is. Vajon félnek tőle? Talán egy kicsit, de…

De azt hiszik, hogy csapdába estünk, gondolta. Azt hiszik, hogy még mindig biztonságban vannak. Azt hiszik, hogy a zendülést megfékezték. Csak higgyék ezt továbbra is.

Valahol van egy nagy telefon – a legnagyobb, amelyiknek sok szobában van melléke. Ha telefonálnak vele (amikor telefonálnak, mert nincs más választás), az erő hatalmasabbat robban az alagút csapdájában, mint bármelyik bomba a földön, vagy alatta. A zümmögés, amely most még csak vivőhullám, olyan vibrálássá erősödhet, amely épületeket roskaszt össze, talán egész városokat pusztít el. Kalisha nem tudta biztosan, de úgy vélte, ez az igazság. Hány olyan gyerek várhatja a hívást a nagy telefonon, akiknek a fejében nincsen semmi, csak az erő, amely miatt elrabolták őket? Száz? Ötszáz? Talán még több, ha csakugyan vannak Intézetek szerte a világon.

– Nicky!

– Mi van? – Ő is szundikált, és ettől zsémbes volt a hangja.

– Talán be tudjuk kapcsolni – mondta Kalisha, és nem kellett részleteznie, miről beszél. – De ha megtesszük… ki tudjuk majd kapcsolni?

A fiú elgondolkodott, azután mosolygott.

– Nem tudom. De azok után, amit velünk műveltek… édesem, fütyülök rá.

9

Negyed tizenkettő.

Stackhouse visszatért Mrs. Sigsby irodájába, és kitette a – még mindig néma – Zéró Telefont az asztalra. Negyvenöt perc volt hátra az Intézet normális működésének utolsó napjából. Holnapra ez a hely kihal, akármiként alakuljon a tárgyalás Luke Ellisszel. A program, mint egész, megmaradhat, függetlenül attól a Wendy nevű személytől, akit Luke és Tim nevű barátja lent hagytak messze Délen, de ennek a részlegnek fújtak. Ma éjszaka az a fontos, hogy megszerezze a pendrive-ot és Luke Ellis meghaljon. Mrs. Sigsbyt megmenteni szép lenne, de nem kötelező.

Az Intézet lényegében el is kezdte a kihalást. Onnan, ahol Stackhouse ült, rálátott az útra, amelyik elvezetett az Intézettől, először Dennison River Bendbe, onnan tovább a többi negyvennyolc államba… nem beszélve Kanadáról és Mexikóról, amelyekhez útlevél szükséges. Stackhouse behívatta Zeke-et, Chadet, Doug séfet (húsz év a Halliburton olajtrösztnél), és dr. Felicia Richardsont, aki a Hawk Security Grouptól jött át. Ezekben megbízott.

Ami a többieket illeti… látta a távozó fényszórókat, ahogy a fák között villogtak. Úgy saccolta, mostanáig talán tucatnyian húztak el, de lesznek még többen is. Hamarosan kihal az Első Részleg, leszámítva a gyerekeket. Talán már ki is halt. Ám Zeke, Chad, Doug és dr. Richardson maradnak, ők hűségesek. És Gladys Hickson. Ő is marad, talán még az után is, hogy a többiek elmentek. Gladys nem közönséges bunyós, Stackhouse egyre inkább hitte, hogy vérbeli pszichopata.

Én se vagyok normális, amiért maradok, gondolta. De a taknyosnak igaza van: levadásznának. Ő pedig egyenesen besétál a csapdába. Hacsak…

– Hacsak nem játszik velem – mormolta.

Rosalind, Mrs. Sigsby titkárnője dugta be a fejét az ajtón. Általában tökéletes sminkjét lemállasztotta az utolsó nehéz tizenkét óra, általában tökéletes őszülő frizurája halántékban szétállt.

– Mr. Stackhouse?

– Igen, Rosalind?

A nő zaklatottnak tűnt.

– Azt hiszem, dr. Hendricks távozott. Azt hiszem, körülbelül tíz perce az ő kocsiját láttam.

– Nem vagyok meglepve. Magának is mennie kellene, Rosalind. Menjen haza. – Elmosolyodott. Különös érzés egy ilyen éjszakán mosolyogni, de jó értelemben különös. – Csak most jöttem rá, hogy azóta ismerem, amióta idejöttem – annak pedig sok hónapja –, mégsem tudom, hol lakik.

– Missoulában – válaszolta Rosalind. Ő is mintha meglepődött volna. – Az Montanában van. Legalábbis úgy gondolom, hogy még az otthonom. Van egy házam Mizzouban, de ha jól számolom, öt éve nem jártam ott. Csak kifizetem az adókat, amikor kell. A szabad időmet a faluban töltöm. Vakációzni Bostonban szoktam. Kedvelem a Red Soxot, a Bruinst és a cambridge-i művészmozit. De mindig szívesen jövök vissza.

Stackhouse rádöbbent, hogy ez volt a leghosszabb szöveg, amit Rosalindtól hallott a sok hónap alatt, amelyek összesen meghaladták a tizenöt évet. Rosalind itt szolgálta hűségesen Mrs. Sigsbyt, amikor Stackhouse, a leszerelt katonai nyomozó átigazolt ide, és még most is itt van, és semmit sem változott. Talán hatvanöt éves lehet, esetleg jól konzervált hetvenes.

– Uram, hallja ezt a zümmögő hangot?

– Igen.

– Ez valami transzformátor, vagy ilyesmi? Korábban sosem hallottam.

– Egy transzformátor. Igen, azt hiszem, hívhatja így.

– Nagyon idegesítő. – Megdörzsölte a fülét, amitől a frizurája még rendetlenebb lett. – Gondolom, a gyerekek csinálják. Visszajön Julia, mármint Mrs. Sigsby? Ugye, visszajön?

Stackhouse megállapította (inkább mulatva, mint bosszúsan), hogy a mindig olyan illedelmes és diszkrét Rosalind hallgatózni szokott, zümmögés ide vagy oda.

– Igen, erre számítok.

– Akkor szeretnék maradni. Tudok lőni. Havonta egyszer, néha kétszer eljárok a bendi lőtérre. Megkaptam a lövészegylet kitűzőjét, amelyik megfelel a mesterlövész fokozatnak, és tavaly első lettem a kis kézifegyverek versenyén.

Julia csöndes titkárnője nem csupán kiváló gyorsíró, de van mesterlövészjelvénye is… vagy, ahogy ő fogalmazott, ennek megfelelő kitűzője. Hát nem csodálatos?

– Mivel lő, Rosalind?

– Smith & Wesson M&P .45.

– Nem zavarja a hátrarúgás?

– Egy csuklószorító segítségével nagyon jól elviselem. Uram, ha az a szándéka, hogy kiszabadítja Mrs. Sigsbyt az emberrablók fogságából, szeretném, ha részt vehetnék a műveletben.

– Rendben – felelte Stackhouse –, bevettem a csapatba. Minden segítségre szükségem lesz. – Azért óvatos lesz Rosalind felhasználásával, mert lehet, hogy Juliát nem lehet megmenteni. Mostanra feláldozható lett. A fontos a pendrive. És az a kurva okoska kölyök.

– Köszönöm, uram. Nem fogok csalódást okozni.

– Ebben biztos vagyok, Rosalind. Majd elmondom, hogyan fogom csinálni, de először van egy kérdésem.

– Igen?

– Tudom, hogy úriember ilyet sose kérdezhet, és egy hölgy sosem árulja el, de mégis, mennyi idős?

– Hetvennyolc, uram. – Elég gyorsan válaszolt, és nem kerülte a férfi tekintetét, de Rosalind Dawson igazából nyolcvanegy éves volt.

10

Háromnegyed tizenkettő.

A farkán a 940NF, az oldalán a MAINE-I PAPÍRIPAR feliratot viselő Challenger repülőgép tizenkét kilométeres magasságban zúgott északi irányban Maine felé. Sebessége a futóáramlásnak köszönhetően az óránként nyolcszázharminc és nyolcszázötven kilométer között hullámzott.

Érkezésük Alcoluba és indulásuk eseménytelenül zajlott, főleg mert Mrs. Sigsbynek VIP belépési engedélye volt a Regal Airtől, és készséggel felhasználta, hogy kinyissa a kaput. Megszimatolta a lehetőséget – soványka volt, de megvolt –, hogy élve úszhatja meg az ügyet. A Challenger fenséges magányban várakozott, a lépcsőt leengedték. Tim maga húzta fel, azután lezárta az ajtót, majd a halott rendőr Glockjának markolatával megdöngette a zárt pilótafülke falát.

– Itt hátul minden rendben. Ha megkapja a zöld jelzést, guruljunk.

Az ajtó másik oldaláról nem érkezett választ, de a motorok felzúgtak. Két perccel később a levegőben voltak. Most pedig valahol Nyugat-Virginia fölött szálltak a válaszfalra szerelt képernyő szerint. DuPray elmaradt mögöttük. Tim nem számított rá, hogy ilyen hirtelen távozik, azt pedig biztosan nem, hogy ilyen kataklizmatikus körülmények közepette.

Evans szundikált, Luke aludt. Csak Mrs. Sigsby volt még ébren, mereven ült, és egyfolytában Timet nézte. Volt valami hüllőszerű abban a meredt, kifejezéstelen szempárban. Roper doki utolsó fájdalomcsillapítója kiüthette volna, ennek ellenére nem fogadott el gyógyszert, jóllehet erős fájdalmai lehettek. Megúszott egy komoly lőtt sebet, de pisztolyból még egy horzsolás is keserves.

– Azt hiszem, vannak tapasztalatai a bűnüldözésben – mondta. – Kiderül abból, ahogy viselkedett, és ahogy reagált. Gyorsan és helyesen.

Tim nem szólt, csak nézte. A Glockot maga mellé tette az ülésre. Fegyvert elsütni tizenkét kilométeres magasságban nagyon rossz ötlet, és miért is tenné, még ha sokkal alacsonyabban lennének is? Ezt a kurvát pontosan oda viszi, ahova amúgy is vágyakozik.

– Nem értem, miért ment bele ebbe a tervbe. – Az asszony Luke felé biccentett, aki piszkos arcával és bekötött fülével még tizenkettőnél is sokkal fiatalabbnak látszott. – Mindketten tudjuk, hogy a barátait akarja kiszabadítani, és azt hiszem, mindketten tudjuk, ez a terv ostobaság. Sőt hülyeség. Mégis beleegyezett. Miért, Tim?

Tim nem válaszolt.

– Már az is rejtély előttem, hogy eleve miért keveredett bele. Segítsen, hogy megértsem.

Timnek esze ágában sem volt segíteni. Az első dolog, amit a kiképzőtisztje a fejébe vert négy hónapos próbaidejében, hogy a rendőr kérdezi az elkövetőt. Sose engedi, hogy az elkövető kérdezze őt.

De még ha kedve lett volna is beszélni, nem tudta, mi olyan mondhatna, ami csak érintőlegesen is épelméjűnek nevezhető. Mondja el az asszonynak, hogy puszta véletlenségből került erre a szupermodern repülőgépre, amelyet kizárólag a gazdagok látnak belülről? Hogy egyszer valamikor váratlanul felállt egy ennél sokkal közönségesebb repülőn egy New Yorkba tartó ember, és átadta a helyét készpénzért meg egy hotelszobáért? Hogy minden – a stoppolás észak felé, a dugó az I–95-ösön, a séta DuPraybe, az éjszakai kopogtatás – csak ennek a váratlan ötletnek a következménye? Vagy mondja, hogy mindez a sors keze? Talán valami kozmikus sakkjátékos keze tolta át DuPraybe, hogy megmenthesse ezt az alvó fiút azoktól, akik elrabolták, és le akarták nullázni csodálatos elméjét? És ha ez a helyzet, kicsoda akkor John seriff, Tag Faraday, George Burkett, Frank Potter és Bill Wicklow? Gyalogok, akiket föl lehet áldozni a nagy játszmában? És ő maga vajon melyik figura? Szép lenne azt hinni, hogy ló, de valószínűbb, hogy csupán egy másik gyalog.

– Biztos, hogy nem kéri azt a pirulát? – kérdezte.

– Nem szándékozik válaszolni a kérdésemre, ugye?

– Nem, hölgyem, nem szándékozom. – Tim elfordította a fejét és kinézett a számtalan kilométernyi sötétségbe és a néhány lenti fényre, amelyek olyanok voltak, mint a szentjánosbogarak egy kút fenekén.

11

Éjfél.

Felberregett a mobiltelefon. Stackhouse fölvette. A vonal másik végén megszólaló hang egy szolgálaton kívüli gondozóé volt, akit Ron Churchnek hívtak. A kért furgon a repülőtéren van, mondta Church. Denise Allgood, egy szolgálaton kívüli technikus (bár feltételezhetően most mindenki szolgálatban van), Church mögött hajtott az Intézet egyik kupéjával. Az volt az elképzelés, hogy miután a furgont a reptéren hagyják, Ron és Denise a kupéban jönnek vissza. De azok ketten jóban voltak, amiről Stackhouse tudott. Végtére is az volt a dolga, hogy tudjon dolgokat. Biztosra vette, hogy miután a fiú furgonja a helyére kerül, Ron és Denise nyomban elhúz akárhova, ami nem itt van. Nem baj. Noha lehangoló ez a sok dezertálás, talán jobb is így. Ideje letudni ezt a műveletet. Elég embere maradt a végső akcióhoz, és csak ez számított.

Luke és barátja, Tim, meg fognak halni, ehhez nem fér kétség. Aztán ez vagy elég a selypítő embernek a Zéró Telefonban, vagy nem. Ez már nem Stackhouse dolga, hál’ istennek. Ezt a fatalizmust valószínűleg lappangó vírusként hordozta magában az iraki és afganisztáni napok óta, csak mostanáig nem ismerte föl. Megteszi, amire képes, amit bármelyik férfi vagy nő megtehet. A kutya ugat, a karaván halad.

Kopogtattak, Rosalind nézett be az ajtón. Valamit csinált a hajával, ami javított a külsején. Stackhouse kevésbé volt biztos a vállra csatolt pisztolytokban. Némileg szürreális látvány volt, mint kutya fején a papírsüveg.

– Itt van Gladys, Mr. Stackhouse.

– Küldje be.

Belépett Gladys. Gázálarc lógott a nyakában. A szeme vörös volt. Stackhouse nem hitte, hogy kisírta volna, inkább a méreg irritálta, amit Gladys kevert. – Készen van. Annyi a dolgom, hogy hozzáadom a vécétisztítót. Csak szóljon, Mr. Stackhouse, és elgázosítjuk őket. – Gyorsan, keményen megrázta a fejét. – Ez a zümmögés megőrjít.

Ahogy elnézlek, neked nem sok hiányzik hozzá, gondolta Stackhouse, bár a zümmögésben Gladysnek igaza volt. Nem lehetett megszokni. Amikor az ember már azt gondolta volna, hogy igen, akkor fölerősödött – nem igazán a fülben, inkább a fejben. Azután hirtelen visszazuhant a korábbi és kissé elviselhetőbb szintre.

– Beszéltem Feliciával – mondta Gladys. – Mármint dr. Richardsonnal. Figyelte őket a monitoron. Azt mondja, a zümmögés akkor lesz erősebb, amikor összekapaszkodnak, és akkor csökken, amikor elengedik egymás kezét.

Stackhouse ennyit magától is kitalált. Ehhez nem kellett rakétafizikusnak lenni, ahogy mondani szokták.

– Hamarosan meglesz, uram?

Stackhouse az órájára nézett.

– Azt hiszem, körülbelül három óra. A szellőzők a tetőn vannak, ugye?

– Igen.

– Gladys, lehet, hogy tudok szólni, amikor itt az idő, de lehet, hogy nem. Az események valószínűleg gyorsan fognak lezajlani. Ha lövöldözést hall az igazgatóság elől, kezdheti az elgázosítást, akár elérem, akár nem. Azután jöjjön el. Ne jöjjön be, csak fusson végig a tetőn az Első Részleg keleti szárnyáig. Megértette?

– Igenis, uram! – Ragyogó mosoly jelent meg a nő arcán. Ez volt az, amit valamennyi gyerek gyűlölt.

12

Tizenkettő harminc.

Kalisha figyelte az A kórterem srácait, és az állami rezesbandára gondolt Ohióban. Az apja szerette a Buckeyes focicsapatot, és ő mindig vele együtt nézte a meccseket a közelség miatt, pedig igazából csak a félidő érdekelte, amikor a banda („A Buckeyes büszkeséééééége!”, harangozta be őket a hangosbeszélő) bevonult a pályára, ahol egyszerre trombitáltak és rendeződtek olyan alakzatokba, amelyet csak föntről lehetett látni. Volt ott minden a Superman mellén díszlő S betűtől a Jurassic Park egyik fantasztikus dinoszauruszig, amely bólogatott gyíkfejével járkálás közben.

Az A kórterem srácainak nem voltak hangszereik, és mindig ugyanabba a szabálytalan körbe álltak be az alagút keskenysége miatt, amikor megfogták egymás kezét, ennek ellenére megvolt bennük ugyanaz… van erre egy szó…

– Szinkronicitás – segítette ki Nicky.

Kalisha meglepetten nézett körül. A fiú rámosolygott, és hátrasöpörte a haját, hogy jobban látsszék a szeme, amely, őszintén szólva, elbűvölő volt.

– Ez igazán művelt beszéd még egy fehér fiútól is.

– Luke-tól tanultam.

– Hallod? Kapcsolatban vagy vele?

– Úgy valahogy. Hol igen, hol nem. Nehéz megmondani, melyik az én gondolatom, melyik az övé. Segít, ha alszom. Ébren a gondolataim bezavarnak.

– Mint az interferencia?

A fiú vállat vont.

– Azt hiszem. De ha megnyitod az elmédet, tutira meghallod te is. Még tisztábban, amikor ők kört alkotnak. – Az A kórterem srácai felé biccentett, akik folytatták céltalan bolyongásukat. Jimmy és Donna együtt járkáltak, lóbálva összefont kezüket. – Meg akarod próbálni?

Kalisha igyekezett abbahagyni a gondolkodást. Először meglepően nehéz volt, de ha a zümmögésre hallgatott, könnyebben ment. A zümmögés olyasmi volt, mint a szájvíz, csak az elme számára.

– Mi olyan vicces, K?

– Semmi.

– Ó, értem – mondta Nicky. – Agyvíz, szájvíz helyett. Ez tetszik.

– Valamit érzek, de nem sokat. Lehet, hogy alszik.

– Nyilván. De azt hiszem, hamarosan felébred. Mert mi ébren vagyunk.

– Szinkronicitás – mondta a lány. – Ez valami szuper szó. Pont jellemző rá. Emlékszel a zsetonokra, amelyeket azért kaptunk, hogy az automatákat használhassuk? Luke járandóságnak hívta őket. Ami egy másik szuper szó.

– Luke különleges, mert olyan okos. – Nicky Averyre nézett, aki Helennek dőlt, mindketten mélyen aludtak. – Az Avester pedig azért speciális, mert… hát…

– Mert ő Avery.

– Ja – vigyorgott Nicky. – És azok az idióták jöttek és feltuningolták, anélkül, hogy regulátort tettek volna a motorjára. – Őszintén szólva a mosolya éppen olyan elbűvölő volt, mint a szeme. – Ők ketten juttattak el idáig. Luke a csokoládé, Avery a mogyoróvaj. Külön-külön semmi sem változott volna. Együtt viszont ők a Reese’s mogyoróvajas korong, amelyik szétkapja ezt a kócerájt.

A lány nevetett. Butaság így fogalmazni, ugyanakkor nagyon pontos. Legalábbis reméljük.

– De még mindig idebent vagyunk. Mint a patkányok a bedugult csőben.

Nick belefúrta kék pillantását a lány barna szemébe.

– Nem sokáig leszünk itt, te is tudod.

– Mert meghalunk, ugye? – kérdezte Kalisha. – Ha nem gázosítanak el minket, akkor… – Az A kórterem srácai felé biccentett, akik ismét köröztek. Erősödött a zümmögés. A neonok felragyogtak. – Akkor történik, amikor ők elszabadulnak. Meg a többiek, akárhol legyenek is.

A telefon, sugározta a fiúnak. A nagy telefon.

– Valószínűleg – helyeselt Nicky. – Luke azt mondja, rájuk döntjük az egészet, ahogy Sámson döntötte rá a templomot a filiszteusokra. Nem ismerem a történetet, a családomban senki nem bajlódott a Bibliával, de értem a gondolatot.

Kalisha ismerte a történetet, és beleborzongott. Ismét Averyre nézett, és egy másik mondat jutott eszébe a Bibliából: egy kisfiú terelgeti őket.{13}

– Mondhatok neked valamit? – kérdezte. – Valószínűleg nevetni fogsz, de nem érdekel

– Ki vele.

– Szeretném, ha megcsókolnál.

– Nem különösebben kemény feladat – mondta Nicky. Elmosolyodott.

A lány közelebb hajolt. A fiú is közelebb hajolt. Csókolták egymást a zümmögésben.

Ez jó, gondolta Kalisha. Gondoltam, hogy az lesz, és az is.

Nicky gondolata azonnal megérkezett a zümmögés hátán: Újrázzunk. Lássuk, kétszer olyan jó-e.

13

Egy ötven.

A Challenger leszállt a Maine-i Papíripar nevű fedőcég magánrepülőterének kifutójára, ahol egy elsötétített kis épület felé gurult. Ahogy közelebb ért, a tetőn bekapcsolt három mozgásvezérelt fényszóró, és megvilágítottak egy szögletes erőgépet meg egy hidraulikus konténerrakodót. A várakozó jármű nem közönséges furgon volt, hanem egy kilencüléses Chevrolet Suburban. Színezett ablakú, fekete. Árva Annie imádta volna.

A Challenger a SUV mellé gurult, és kikapcsolta a motorját. Bár Tim ebben nem igazán volt biztos, mert továbbra is halk zümmögést hallott.

– Nem a gép – mondta Luke. – A srácok. Minél közelebb vagyunk, annál erősebb.

Tim a fülke elejébe ment, meghúzta a nagy, vörös ajtókilincset, kiengedte a lépcsőt. Lejöttek az aszfaltra, alig méternyire a Suburban vezető ülésétől.

– Oké – fordult a többiekhez. – Itt vagyunk. De mielőtt elindulnánk, van valamim magának, Mrs. Sigsby.

A Challenger társalgórészének asztalán talált egy vaskos köteg kiglancolt brosúrát, amelyek a nem létező Maine-i Papíripar csodáit hirdették, és fél tucat ellenzős reklámsapkát. Egyet odaadott az asszonynak, egyet elvett magának.

– Tegye föl. Húzza a szemébe. A haja rövid, nem lesz gond alágyűrni.

Mrs. Sigsby undorral nézte a sapkát. – Miért?

– Maga megy elől. Ha orvtámadók várnak ránk, szeretném, ha maga fogná fel a tüzüket.

– De miért küldenének ide embereket, amikor éppen oda tartunk?

– Elismerem, valószínűtlennek tűnik, tehát nyugodtan mehet előre. – Tim föltette a saját sapkáját, csak ellenzővel hátrafelé, így a tépőzáras pánt került a homlokára. Luke szerint túl öreg volt már ahhoz, hogy így viselje – ez gyerekdivat –, de befogta a száját. Tim talán így szívja fel magát. – Evans, maga a hölgy után.

– Nem – felelte Evans. – Nem hagyom el ezt a gépet. Még ha akarnék, akkor se tudnék. Túlságosan fáj a lábam. Nem terhelhető.

Tim gondolkodott, azután Luke-ra nézett.

– Mit gondolsz?

– Igazat mond – felelte Luke. – Csak egy lábon ugrálhatna le a lépcsőn, az pedig meredek. Leeshet.

– Eleve itt sem kellene lennem – folytatta dr. Evans. Kövér könnycsepp buggyant ki az egyik szeméből. – Orvos vagyok!

– Szörnyeteg orvos – válaszolta Luke. – Maga végignézte, ahogy gyerekeket majdnem vízbe fojtanak, ők el is hitték, hogy megfulladnak, és közben jegyzetelt. Voltak srácok, akik végzetes allergiás reakciók miatt belehaltak azokba az oltásokba, amelyeket maga és Hendricks adott nekik. És akik életben maradtak, azok sem élnek igazán, ugye? Tudja mit? Szívesen rátaposnék a lábára. Jó mélyre belenyomnám a sarkamat.

– Ne! – nyávogta Evans. Hátrahőkölt a székében, dagadt lábát a jó mögé rejtette.

– Luke – szólt Tim.

– Ne aggódjon – felelte Luke. – Akarom, de nem fogom. Ha megtenném, olyan lennék, mint ő. – Mrs. Sigsbyre nézett. – Magának nincs választása. Álljon föl, és induljon el lefelé azon a lépcsőn.

Mrs. Sigsby a szemébe húzta a Papíripar sapkáját és olyan méltósággal állt föl, amennyi telt tőle. Luke utána akart menni, de Tim megállította.

– Te mögöttem jössz. Mert te vagy a fontos.

Luke nem vitatkozott.

Mrs. Sigsby megállt a lépcső tetején, és a feje fölé emelte a kezét.

– Mrs. Sigsby vagyok! Ha bárki van itt, ne lőjön!

Luke tisztán érzékelte Tim gondolatát: Egyáltalán nem olyan biztos benne, mint ahogy mutatja.

Nem jött válasz, se kívülről, se belülről. Kint csak tücsökcirpelés volt, bent halk zsongás. Mrs. Sigsby lassan lefelé indult a lépcsőn, a korlátot markolta és kímélte sebzett lábát.

Tim a Glock markolatával megdöngette a fülkeajtót.

– Köszönöm, uraim. Jó repülés volt. Egy utas a fedélzeten marad. Vigyék, ahova akarják.

– Vigyék a pokolba – szólt Luke. – Retúrjegy nélkül.

Tim elindult lefelé a lépcsőn, várva egy lehetséges lövést – nem számított rá, hogy az asszony azonosítja magát. Pedig kellett volna. Mindenesetre nem lőttek rájuk.

– Anyósülés – mondta Tim Mrs. Sigsbynek. – Luke, ülj mögé. Nálam a fegyver, de te vagy a hátvédem. Ha valamivel próbálkozik ellenem, használj egy kis mentális vudut. Vágod?

– Igen – válaszolta Luke, és beszállt hátra.

Mrs. Sigsby beült, és bekapcsolta a biztonsági övet. Amikor nyújtotta a kezét, hogy becsukja az ajtót, Tim megrázta a fejét. – Még ne. – Egyik kezével a nyitott ajtót fogva felhívta Wendyt a beauforti Econo Lodge szobájának biztonságában.

– A Sas leszállt.

– Jól vagytok? – A kapcsolat olyan jó volt, mintha Wendy ott állna mellette. Bár így lenne, gondolta Tim, aztán az eszébe jutott, hova tartanak.

– Mostanáig igen. Maradj készenlétben. Felhívlak, ha vége.

Ha tudlak, gondolta.

Megkerülte a kocsit, beszállt a sofőrülésbe. A kulcs a pohártartóban volt. Biccentett Mrs. Sigsbynek.

– Most már becsukhatja az ajtót.

Mrs. Sigsby engedelmeskedett. Megvetően végigmérte, és kimondta azt, amit Luke gondolt.

– Figyelemre méltóan hülyén fest abban a sapkában, Mr. Jamieson.

– Most mit mondjak, Eminem-rajongó vagyok. Most pedig duguljon el.

14

A Maine-i Papíripar elsötétített épületében egy ember térdelt az ablaknál, figyelte, ahogy a Suburban felgyújtja a fényszóróit, és elindul a nyitott kapu felé. Irwin Mollison, egy munkanélküli gyári munkás, egyike volt az Intézet számos besúgójának Dennison River Bendben. Stackhouse megparancsolhatta volna Ron Churchnek, hogy maradjon, de tapasztalatból tudta, hogy rossz ötlet parancsot adni valakinek, aki esetleg nem óhajt engedelmeskedni. Jobb egy besúgó, aki csak néhány pluszdollárt akar keresni.

Mollison felhívta a mobiljába beprogramozott számot.

– Úton vannak – mondta. – Egy férfi, egy asszony és egy fiú. Az asszony sapkát visel, az arcát nem vettem ki, de megállt a gép ajtajában, és elkiabálta a nevét. Mrs. Sigsby. A férfi ugyancsak sapkában van, de hátrafelé fordította az ellenzőt. A fiú az, akit maga keres. A füle be van kötve, és az arca irtó véraláfutásos.

– Jól van – felelte Stackhouse, akit már felhívott a Challenger másodpilótája, és elmondta, hogy dr. Evans a gépen marad. Helyes.

Mostanáig minden rendben… vagy legalábbis annyira, amennyire lehetséges, tekintve a körülményeket. A busz a zászlórúdnál parkolt, ahogy kérték. Doug séfet és Chadet, a gondozót az igazgatóság mögötti fák közé küldi, oda, ahol az Intézet felhajtója kezdődik. Zeke Ionidis és Felicia Richardson az épület tetején lesz egy mellvéd mögött, amely elrejti őket a lövöldözés kezdetéig. Gladys bejuttatja a mérget a szellőztetőbe, azután csatlakozik Zeke-hez és Feliciához. Ez a két lőállás biztosítja a klasszikus kereszttüzet, amint a Suburban bekanyarodik – legalábbis elméletben. Stackhouse a zászlórúdnál, egyik kezével a motorház tetejére támaszkodva legalább harmincméternyire lesz a röpködő golyóktól. Lehet, hogy eltalálja egy eltévedt lövedék, de ez elfogadható kockázat.

Rosalindot elküldi, hogy őrködjön az Első Részleg F szintjén, az alagút ajtajánál, mert a nő így nem tudhatja, hogy szeretett főnöke ugyancsak kereszttűzbe kerül. Ám nem csak erről volt szó. Stackhouse megértette, hogy az állandó zümmögés egy erő. Talán még nem elég, hogy betörje az ajtót, de talán igen. Talán csak azt várják, hogy megérkezzen ez az Ellis fiú, és akkor hátulról támadva olyasfajta zűrzavart keltsenek, mint amit a Hátsó Részlegben okoztak. A gorkoknak nincs elég eszük hozzá, de ott vannak a többiek. Ha ez történik, Rosalind ott lesz az S&W .45-össel és az elsők, akik áttörnek, megbánják, hogy nem maradtak hátra. Stackhouse csak abban reménykedett, hogy a féreg Wilholm vezeti a rohamot.

Kész vagyok erre?, kérdezte magától, és úgy tűnt, hogy a válasz igen. Amennyire kész lehet. És még mindig helyre rázódhatnak a dolgok. Végtére is Ellisszel fog tárgyalni. Csak egy kölyökkel, meg valami oktalan hőssel, akit Ellis felszedett az úton. Kilencven perc múlva vége a szarrevünek.

15

Három óra. A zümmögés már hangosabb volt.

– Állj – szólalt meg Luke. – Erre kanyarodjon. – Egy földútra mutatott, amelyet úgy eltakartak a hatalmas fenyők, hogy alig látszott a bejárata.

– Erre jöttél, amikor elmenekültél? – kérdezte Tim.

– Az istenért, dehogy. Elkaptak volna.

– Akkor honnan…

– Ő tudja – felelte Luke. – Ennélfogva én is tudom.

Tim az asszonyhoz fordult.

– Van ott egy kapu?

– Őt kérdezze – sziszegte Mrs. Sigsby.

– Nincs kapu – mondta Luke. – Csak egy nagy tábla, hogy ez itt a Maine-i Papíripar kísérleti gazdasága, tilos az átjárás.

Mrs. Sigsby arcára olyan leplezetlenül kiült a tehetetlen düh, hogy Timnek mosolyognia kellett.

– Jó rendőr lenne a srácból, nem gondolja, Mrs. Sigsby? Semmilyen kamuzás nem jut át rajta.

– Ne csinálja – felelte az asszony. – Mindhármunkat megölet. Stackhouse-t semmi nem állítja meg. – Hátranézett Luke-ra. – Te vagy a gondolatolvasó, tudod, hogy igazat mondok, közöld vele is.

Luke hallgatott.

– Milyen messze van ide a maga intézete? – kérdezte Tim.

– Tizenöt kilométer – felelte Mrs. Sigsby. – Talán kicsivel több. – Láthatólag úgy döntött, hogy az időhúzás haszontalan.

Tim befordult az útra. Ahogy elhagyta a nagy fákat (az ágak végigsimították a kocsi tetejét és oldalait), a talaj kisimult, látszott, hogy karbantartják. Fölöttük a fogyó hold bevilágított a fák résén, csontszínűre festette a földutat. Tim lekapcsolt fényszórókkal ment tovább.

16

Három húsz.

Avery Dixon megragadta hideg kezével Kalisha csuklóját. A lány Nicky vállának dőlve szunyókált, de most fölemelte a fejét.

– Avester?

Keltsd föl őket. Helent, George-ot és Nickyt. Keltsd fel őket.

– Mi…

Ha élni akarsz, keltsd fel őket. Mindjárt megtörténik.

Nicky Wilholm már ébren volt.

– Élhetünk? – kérdezte. – Gondolod, hogy lehetséges?

– Hallak titeket! – Rosalind hangját a túloldalról alig tompította le az ajtó. – Miről beszéltek? És miért zümmögtök?

Kalisha felrázta George-ot és Helent. Megint látta a színes pöttyöket. Gyengék voltak, de ott voltak. Föl-alá suhantak az alagútban, akár a gyerekek a csúszdán, ami logikus is, elvégre ők gyerekek volnának. Mármint ami megmaradt belőlük. Látható gondolatok voltak, amelyek köröztek, táncoltak, piruetteztek az A kórterem csámborgó srácai között. Nem voltak egy kicsivel élénkebbek ezek a csámborgók? Egy kicsivel tudatosabbak? Kalisha legalábbis így gondolta, de lehet, hogy csak képzelődött. Vágyálom. Az ember megszokja a vágyálmokat. Azokon él.

– Van ám fegyverem!

– Nekem is, hölgyem – felelte George, és megmarkolta az ágyékát, azután Averyhez fordult. Mi van, Kicsi Főnök?

Avery sorra végignézett rajtuk, és Kalisha látta, hogy sír. Ettől úgy érezte magát, mintha valami romlottat evett volna, és hányinger kerülgetné.

Amikor megtörténik, gyorsnak kell lennetek.

Helen: Amikor mi történik, Avery?

Amikor beszélek a nagy telefonon.

Nicky: Kivel?

A többi sráccal. A távoliakkal.

Kalisha az ajtó felé biccentett. Annak a nőnek fegyvere van.

Avery: Ez az utolsó, ami miatt aggódnotok kell. Csak menjetek. Mind!

– Megyünk – mondta Nicky. – Mi, Avery. Mindnyájan megyünk.

De Avery a fejét rázta. Kalisha igyekezett bejutni a fejébe, igyekezett kitalálni, mi folyik ott, mit tud a kisfiú, de az csak három szót hajtogatott.

A barátaim vagytok. A barátaim vagytok. A barátaim vagytok.

17

– A barátai, de nem mehet velük – szólt Luke.

– Ki nem mehet kivel? – kérdezte Tim. – Miről beszélsz?

– Averyről. Neki maradnia kell. Ő az, akinek hívnia kell a nagy telefonon.

– Nem tudom, miről beszélsz Luke.

– Akarom őket, de őt is! – kiáltotta Luke. – Mindet akarom! Ez nem ér!

– Őrült – jelentette ki Mrs. Sigsby. – Most már beláthatja, hogy n…

– Pofa be! – felelte Tim. – Utoljára szólok.

Az asszony ránézett, olvasott az arcában, és engedelmeskedett.

Tim lassan felhajtott egy emelkedőre és megállt. Az út kiszélesedett előttük. A fákon át fényeket látott, és egy épület sötét tömegét.

– Azt hiszem, megjöttünk – mondta. – Luke, nem tudom, mi történik a barátaiddal, de ez most nem rajtunk múlik. Muszáj összeszedned magad. Képes vagy rá?

– Igen. – A fiú hangja rekedt volt. Megköszörülte a torkát, újra próbálkozott. – Igen. Oké.

Tim kiszállt, megkerülte a kocsit, kinyitotta az anyósülés ajtaját.

– Most mi van? – kérdezte Mrs. Sigsby zsémbes és türelmetlen hangon, de Tim még a gyér fényben is látta, hogy az asszony fél. Van is oka rá.

– Szálljon ki. Maga vezeti az autót a hátralevő úton. Én hátul ülök majd Luke-kal, és ha trükközni próbál, mondjuk, nekimegy egy fának, mielőtt elérnénk azokat a fényeket, akkor az üléstámlán át szétlövöm a gerincét.

– Nem. Nem!

– De igen. Ha Luke-nak igaza van abban, amit maga csinált azokkal a gyerekekkel, akkor nagyon sokkal tartozik. Most kell fizetnie. Kiszállni, be a volán mögé, és indíts. Lassan. Legföljebb hússzal. – Szünetet tartott. – És fordítsa meg a sapkát a fején.

18

Andy Fellowes telefonált a számítógépes megfigyelőközpontból. A hangja magas volt és izgatott.

– Itt vannak, Mr. Stackhouse! Százméternyire álltak meg onnan, ahol az út rákanyarodik a felhajtóra! Kikapcsolták a reflektorokat, de elég a holdfény és a homlokzat, hogy lássam őket. Ha akarja, fölteszem a monitorjára, így megerősítheti, én…

– Nem szükséges. – Stackhouse az asztalra lökte a mobiltelefont, egy végső pillantást vetett a Zéróra – hál’ istennek, meg se mukkant –, és az ajtóhoz indult. Zsebében a walkie maximumra volt állítva. Bedugta a fülhallgatót. Minden embere ugyanazon a csatornán volt.

– Zeke?

– Itt vagyok, főnök. A doktornővel.

– Doug? Chad?

– A helyemen. – Ez Doug séf volt, aki a jobb napokban néha beült a srácokhoz vacsoraidőben, és bűvészkedett nekik, amivel megnevettette a kicsiket. – Látjuk a járművet. Fekete kilencüléses. Suburban vagy Tahoe, igaz?

– Igaz. Gladys?

– A tetőn Mr. Stackhouse. Az anyag készen, csak össze kell kevernem.

– Kezdje el, ha lövöldözést hall. – Ez már nem volt kérdés, csak az, hogy mikor kezdődik, az pedig legföljebb három-négy percet jelent. Bár lehet, hogy annál is kevesebbet.

– Vettem.

– Rosalind?

– A helyemen vagyok. Idelent nagyon hangos a zümmögés. Szerintem konspirálnak.

Stackhouse biztosra vette, hogy igen, de nem tart már sokáig. Elfoglalja őket a fuldoklás.

– Tartson ki, Rosalind. Hamarabb fogja Fenwayban nézni a Soxot, mint gondolná.

– Velem jön, uram?

– Csak ha a Yankeesnek szurkolhatok.

Kiment. Az éjszakai levegő kellemesen hűvös volt a forró nappal után. Váratlan rokonszenvet érzett csapata iránt. Azok iránt, akik itt maradtak vele. Ha rajta múlik, jutalmat fognak kapni. Kemény munka ez, mégis itt maradtak, hogy elvégezzék. A Suburban kormányánál ülő ember csakugyan oktalan. Nem értette, nem is érthette, hogy mindazoknak az élete, akiket valaha is szeretett, azon múlik, amit ők itt tesznek. De most már ennek vége. Minden oktalan hősnek meg kell halnia.

Odament a zászlórúdnál parkoló iskolabuszhoz, és még egyszer, utoljára megszólította a csapatot.

– Lövészek, a vezetőre összpontosítsanak, rendben? Arra, aki fordítva tette föl a sapkáját. Azután sorozzák meg azt a rohadt Suburbant, az elejétől a végéig. Magasra célozzanak, az ablakokra, lőjék ki a sötét üveget, fejlövéseket akarok. Vétel.

Nyugtázták az adást.

– Akkor kezdjenek lőni, amikor fölemelem a kezem. Ismétlem, amikor fölemelem a kezem.

Megállt a busz előtt. Jobb kezét rátette a hideg, harmatgyöngyös fémre. Baljával megfogta a zászlórudat. Azután várt.

19

– Induljon – parancsolta Tim. A padlón feküdt, a sofőrülés mögött. Luke alatta volt.

– Kérem, ne kényszerítsen! – mondta Mrs. Sigsby. – Ha hagyná, hogy elmagyarázzam, miért olyan fontos ez a hely…

– Induljon.

Az asszony elindult. A fények közeledtek. Már látta a buszt és a zászlórudat, és Trevort, aki a kettő között állt.

20

Itt az idő, mondta Avery.

Azt várta, hogy félni fog, mert azóta félt, hogy felébredt egy szobában, amelyik úgy nézett ki, mint az övé, de nem az volt, azután Harry Cross lecsapta, és ő még jobban félt. De most nem félt. Ujjongott. Volt egy dal, anyu mindig azt játszotta a sztereón, ha takarított, és annak egy sora jutott most az eszébe: Most majd szabad leszek.

Odament az A kórterem srácaihoz, akik már körben álltak. Kalisha, Nicky, George és Helen követték Avery kinyújtotta a kezét, az egyiket Kalisha fogta meg, a másikat Iris, szegény Iris, talán megmenthették volna, ha csak egy nappal korábban történik.

Az ajtó túloldalán őrködő asszony valamilyen kérdést kiáltott, de az elveszett az erősödő zümmögésben. Jöttek a pöttyök, most nem homályosan, hanem ragyogóan, és egyre ragyogóbbak lettek. A Stasi-fények megtöltötték a kör közepét, pörögtek, csigavonalban emelkedtek, mint a csík a borbélycégéren, jöttek az erő mélyéből, visszasüllyedtek, majd ismét megjelentek, felfrissülve és erősebben.

HUNYJÁTOK LE A SZEMETEKET!

Már nem gondolat volt, hanem GONDOLAT, amely meglovagolta a zümmögést.

Avery ellenőrizte, csukva-e a szemük, azután ő is behunyta a magáét. Arra számított, hogy az otthoni szobáját vagy a hátsó udvarukat látja majd a hintával meg a gumimedencével, amelyet apu mindig felfújt a háborús hősök emléknapján, de nem így volt. Amit leengedett szemhéja mögött látott – amit láttak –, az Intézet játszótere volt, ami talán nem is csoda. Igaz, hogy fellökték ott, és megríkatták, ami rossz kezdet volt élete utolsó heteihez, de azután barátokat szerzett, jó barátokat. Otthon nem voltak barátai. Az otthoni iskolában dilisnek tartották, még a nevéből is viccet csináltak, azt ordibálták neki, hogy Avery kiveri! Itt nem volt semmi ilyen, mert mind együtt voltak a bajban. Itt a barátai vigyáztak rá, úgy bántak vele, mint egy normális emberrel, most pedig ő fog vigyázni rájuk. Kalishára, Nickyre, George-ra és Helenre: ő fog vigyázni rájuk.

De mindenekelőtt Luke-ra. Ha képes rá.

Lehunyt szemmel meglátta a nagy telefont.

A trambulin mellett terpeszkedett a keskeny árok előtt, ahol Luke kinyomakodott a kerítés alatt, régimódi telefon volt, legalább négy és fél méter magas, és fekete, mint a halál. Avery, a barátai és az A kórterem srácai körbeállták. A Stasi-fények kavarogtak, ragyogóbban, mint bármikor, most a tárcsa fölött, most szelesen korcsolyáztak a gigantikus bakelitkagylón.

Kalisha, EREDJ! Játszótér!

Kalisha tiltakozás nélkül elengedte Avery kezét, de mielőtt ez megszakította volna az erőt és megsemmisítette volna a látomást, George ragadta meg Avery kezét. Most már mindenhonnan hallatszott a zümmögés, bizonyosan hallották azokon a távoli helyeken is, ahol hozzájuk hasonló gyerekek álltak ugyanilyen körökben. Azok a gyerekek ugyanúgy hallották, mint a célszemélyek, akiket a különböző Intézetekben meg akartak öletni velük. És azokhoz a célszemélyekhez hasonlóan a gyerekek is engedelmeskedni fognak. Azzal az eltéréssel, hogy ők tudatosan, örömmel engedelmeskednek. Nemcsak itt volt lázadás, hanem az egész bolygón.

George, EREDJ! Játszótér!

George keze eltűnt, Nickyé foglalta el a helyét. Nickyé, aki kiállt érte, amikor Harry fellökte. Nicky nevezte el Avesternek, ami különleges név volt, egyedül a barátai használták. Avery megszorította a kezét, és érezte, hogy Nicky viszonozza a szorítást. Nicky, aki mindig tele volt zúzódásokkal. Nicky, aki sosem adta be a derekát, és nem fogadta el a szaros zsetonjaikat.

Nicky, EREDJ! Játszótér!

Eltűnt. Most Helen ragadta meg a kezét. Helen a megfakult punk hajával, Helen, aki megtanította, hogyan kell előrebucskázni a trambulinon és elkapta, „nehogy leess, és szétcsapd a buta fejedet”.

Helen, EREDJ! Játszótér!

Elment az utolsó barátja idelent, ám Katie megragadta a kezét, amelyet addig Helen fogott, és eljött az idő.

Kintről halk puskaropogás hallatszott.

Csak ne legyen túl késő!

Ez volt az utolsó tudatos gondolata mint egyénnek, mint Averynek. Azután beleolvadt a zümmögésbe, a fényekbe.

Ideje volt egy távolsági hívásnak.

21

Stackhouse látta a néhány megmaradt fa között, ahogy a Suburban elindul. Az igazgatóság fényei végigsiklottak a króm alkatrészeken. Nagyon lassan mozgott, de közeledett. Eszébe jutott (későn ahhoz, hogy bármit is tehessen, de hát mindig így van ez), hogy a fiúnál talán nincs is ott a pendrive, otthagyta a Wendy nevű rendőrnél. Vagy eldugták valahol a repülőtér és az Intézet között, és az oktalan hős innen üzeni meg utolsó leheletével Wendy rendőrnek, hol találja, ha a dolgok balul ütnek ki.

De mit tehetek?, gondolta. Semmit. Csak ez van.

A Suburban megjelent a felhajtó elején. Stackhouse ott maradt a busz és a zászlórúd között, karjait kitárva, mint Krisztus a kereszten. A zümmögés most már szinte fülsiketítő volt. Vajon Rosalind még mindig kitart az őrhelyén, vagy kénytelen volt elmenekülni? Eszébe jutott Gladys, aki remélhetőleg készülődik a keverésre.

Hunyorogva kémlelte a Suburban volánja mögötti, kivehetetlen alakot. Doug és Chad lószart se látnak az elsötétített hátsó üvegeken át, amíg szét nem lövik őket, viszont a szélvédő átlátszó, és amikor a Suburban húszméternyire ért – kicsit közelebb, mint Stackhouse remélte –, látta a megfordított sapka tépőzáras pántját a sofőr homlokán, mire elengedte a zászlórudat. A vezető lázasan rázta a fejét. Egyik kezét levette a kormányról, és széttárt ujjakkal a szélvédőre nyomta, mintha azt akarná jelezni, hogy állj, és Stackhouse rájött, hogy átverték. A trükk olyan egyszerű volt, mint mikor egy kölyök átevickél egy drótkerítés alatt, és éppen olyan hatásos.

A kormánynál nem az oktalan hős ült, hanem Mrs. Sigsby.

A Suburban ismét megállt, azután hátrálni kezdett. – Sajnálom, Julia, ezen már nem segíthetek – mondta Stackhouse, és fölemelte a kezét.

Megkezdődött a lövöldözés az igazgatóság tetejéről, és a fák közül. Az Első Részleg tetején Gladys Hickson levette a fedelet két nagy vödör fehérítőről, és odatolta őket a Hátsó Részleg meg az alagút szellőzőjének beszívónyílása alá. Visszatartotta a a lélegzetét, beledöntötte a vécétisztítót a fehérítős vödrökbe, gyorsan összekeverte egy feltörlő nyelével, ponyvát terített a vödrökre meg a beszívóra, azután égő szemmel rohanni kezdett az Első Részleg keleti szárnya felé. Futás közben vette észre, hogy mozog a tető a lába alatt.

22

– Ne, Trevor, ne! – sikoltotta Mrs. Sigsby, és a fejét rázta. Tim hátulról látta, hogy az egyik kezét a szélvédőre tapasztja, a másikkal hátramenetbe kapcsolja a Suburbant.

Alighogy megindult a Suburban, amikor lőni kezdték jobbról az erdőből, és elölről, és – amiben Tim egészen biztos volt – fölülről. Lyukak jelentek meg a szélvédőn. Az üveg elhomályosodott, és behorpadt. Mrs. Sigsby bábuként rángatózott, ugrált és fojtottan sikoltozott a golyózáporban.

– Maradj lent, Luke! – ordította Tim, amikor a fiú mocorogni kezdett. – Maradj lent!

Golyók ütötték át a Suburban hátsó ablakát. Üvegszilánkok hullottak Tim hátára. Vér folyt a vezetőülés hátulján. Még a mindent betöltő zümmögésben is hallotta a fojtott szisszenést, amellyel a skulók elhúztak közvetlenül fölötte.

A kilyuggatott fém pengett és kongott. A Suburban motorházteteje felpattant. Timnek egy régi gengszterfilm jutott az eszébe, Bonnie Parker és Clyde Barrow haláltánca szétszabdalt autójukban. Akármi volt is Luke terve, katasztrofálisan félresikerült. Mrs. Sigsby halott; látta szétfröccsent vérét a szélvédő roncsain. Ők következnek.

Elöl sikoltottak, jobbról ordítottak. Még két golyó ütötte át a Suburban jobb oldalát, az egyik meg is rángatta Tim inggallérját. Ez volt a két utolsó. És ekkor hatalmas, csikorgó robajt hallott.

– Engedjen! – zihálta Luke. – Nem kapok levegőt!

Tim leszállt róla, és kilesett a két első ülés között. Tisztában volt vele, hogy a fejét bármelyik pillanatban szétlőhetik, de muszáj volt látnia, mi történik. Luke felült mellette. Tim éppen mondta volna, hogy bukjon le, de a torkán akadtak a szavak.

Ez nem lehet igaz, gondolta. Nem lehet.

Pedig az volt.

23

Avery és a többiek körbeállták a hatalmas telefont. Nehéz volt látni a Stasi-fények miatt, olyan sziporkázók és olyan szépek voltak.

A csillagszóró, gondolta Avery. Most mi csináljuk.

A fényekből olvadt össze, három méter magas volt, és ontotta magából a ragyogást. Először imbolygott, ám aztán a csoportelme erélyesebben fogta a kormányt. A csillagszóró a telefon gigászi kagylójának csapódott, és leverte gigászi villájáról. A súlyzóra emlékeztető kagyló ferdén támaszkodott a mászókának. A hangszóróból különböző nyelvű kérdések zuhogtak, és mindannyian ugyanazt kérdezték: Helló, hallotok? Helló, ott vagytok?

IGEN, válaszolták egy hangon az Intézet gyermekei. IGEN, HALLUNK TITEKET! MOST CSINÁLJÁTOK!

Hallotta a gyermekek köre a spanyolországi Sierra Nevada Nemzeti Parkban. Hallotta a Dinári-hegységben bebörtönzött boszniai gyermekek köre. Hallotta a holland gyermekek köre Pampus szigetén, amely az amszterdami kikötő bejáratát őrizte. Hallotta a német gyermekek köre Bajorország hegyes-völgyes erdeiben.

Az olaszországi Pietrapertosában.

A dél-koreai Namwonban.

Tíz kilométerre Cserszkijtől, a szibériai kísértetvárostól.

Hallották, válaszoltak, eggyé lettek.

24

Kalisha és a többiek odaértek a zárt ajtóhoz, amely elválasztotta őket az Első Részlegtől. Most már tisztán hallották a fegyverropogást, mert a zümmögés olyan hirtelenséggel szakadt félbe, mintha valahol kihúztak volna egy dugót.

Ó, pedig még itt van, gondolta Kalisha. Csak már nem nekünk.

A falak szinte emberi hangon kezdtek nyögni, a vasajtó az alagút és az Első Részleg F szintje között kirobbant a keretéből, és azon nyomban agyoncsapta a mögötte álló Rosalind Dawsont. A lift mögött ért földet, széle megcsavarodott a súlyos sarokpántok helyén. A magasban őrült mélytengeri árnyékokat vetve szakadozott a neoncsövek dróthálója.

A nyögés felhangosodott, most már mindenhonnan jött. Mintha maga az épület akarna szétrepedni. Tim a Suburbanben a Bonnie és Clyde-ra gondolt; Kalisha Poe novellájára gondolt az Usher-házról.

Gyerünk!, gondolta a többieknek. Gyorsan!

Elrohantak a roncs ajtó mellett, amely alatt egy asszony roncsa feküdt a szélesedő vértócsában.

George: Mi van a lifttel? Itt van!

Nicky: Megőrültél? Nem tudom, mi ez, de én nem szállok be semmiféle istenverte liftbe!

Helen: Földrengés van?

– Nem – felelte Kalisha.

Elmerengés. Nem tudom, hogyan…

– …csinálják, de ez akkor is… – Beszívta a levegőt, amelynek maró íze volt. Köhögni kezdett.

– Ez akkor is az.

Helen: Valami baj van a levegővel.

– Szerintem valami méreg – mondta Nicky. Ezek a rohadékok sosem állnak le!

Kalisha kivágta a LÉPCSŐ feliratú ajtót és elindultak fölfelé, valamennyien köhögve. A D és a C szint között a lépcső rázkódni kezdett alattuk. Repedések cikcakkoztak a falakon. A neonok kialudtak, bekapcsolt a sárgán izzó vészvilágítás. Kalisha megállt, meggörnyedt, öklendezett, azután ismét elindult fölfelé.

George: Mi lesz Averyvel és a többiekkel, akik még most is odalent vannak? Megfulladnak!

Nicky: És Luke? Itt van? Él még?

Kalisha nem tudta. Annyit tudott, hogy ki kell jutniuk, mielőtt megfulladnak. Vagy mielőtt összezúzza őket a felrobbanó Intézet.

Titáni borzongás futott végig az épületen, és a lépcsőház jobbra dőlt. Kalishának eszébe jutott, hogy milyen helyzetben lennének most, ha a lifttel próbálkoztak volna, de félretolta a gondolatot.

B szint. Kalisha zihált, de itt már jobb lett a levegő, és kicsit gyorsabban tudott futni. Legalább annak örült, hogy nem engedett a cigiautomata csábításának. A falak nyögése fojtott sikollyá erősödött. Hallotta a meggörbülő, üreges fém dörrenéseit. Alighanem most megy szét a víz- és a villanyvezeték.

Minden szétmegy. Eszébe jutott egy YouTube-videó, amit egyszer látott, borzalmas volt, mégsem tudta levenni róla a szemét: egy fogorvos fogóval húzta ki valakinek a fogát. A fog ide-oda mozgott, vér szivárgott körülötte, az ínyben akart maradni, de végül csak kihúzták, és ahogy a gyökerek lógtak! Az volt ilyen.

Megérkezett a földszinti ajtóhoz, de az most ferde volt, szürreális, csálé. Meglökte, de nem nyílt ki. Nicky csatlakozott hozzá, együtt tolták. Hiába. A padló megemelkedett alattuk, azután visszapuffant. A mennyezet egy darabja a lépcsőre zuhant, és morzsálódva siklott lefelé.

– Összelapít, ha nem jutunk ki! – ordította Kalisha.

Nicky: George! Helen!

Nyújtotta a kezét. A lépcsőház szűk volt, valahogy mégis bepréselődtek az ajtó elé. George haja Kalisha szemébe lógott, Helen félelemtől büdös lélegzete az arcát legyezte. Kitapogatták egymás kezét. Megjelentek a pöttyök, és az ajtó csikorogva kinyílt, magával rántva az ajtófélfa egy részét. Mögötte a lakószektor folyosója részegen megdőlt. Kalisha ugrott át elsőnek a ferde ajtónyíláson, úgy pattant ki, akár a dugó a pezsgőspalackból. Térdre esett, egyik kezét megvágta egy lezuhant lámpafoglalat, amely fém- és üvegszilánkokat okádott. Az egyik falon még ott lógott a plakát a mezőn futkosó három gyerekkel, akik szerint ez is csak egy újabb nap a paradicsomban.

Feltápászkodott, körülnézett, és látta, hogy a többiek ugyanezt teszik. Együtt futottak a társalgóba, elhagyták a szobákat, ahol soha többé nem laknak elrabolt gyermekek. A szobaajtók egyfolytában csapkodtak, olyan hanggal, mintha őrültek tapsolnának. Az étkezőben több automata felborult, kiömlött belőlük a nassolnivaló. A törött miniüvegek csípős alkoholszaggal töltötték meg a levegőt. A játszótérre vezető ajtó eltorzult és megakadt, ám az üveg eltűnt, és finom, friss levegőt hozott a késő nyári szellő. Kalisha elérte az ajtót, és megdermedt. Egy pillanatra még az épületről is megfeledkezett, amely szétszakadni készült körülöttük.

Először arra gondolt, hogy végül a többiek is kijutottak, talán az alagút másik ajtaján, mert ott voltak: Avery, Iris, Hal, Len, Jimmy, Donna és az összes srác az A kórteremből. Aztán rádöbbent, hogy nem őket látja. Ezek csak projekciók voltak. Avatárok. Ahogy az a hatalmas telefon is, amelyet körbeállnak. A telefon összezúzhatta volna a trambulint és a tollaslabda hálóját, de mindkettő a helyén maradt, a drótkerítést pedig nem csupán az óriási telefon mögött, de azon át is látta.

Azután a telefon és a gyerekek eltűntek. A padló ismét emelkedett, és ez alkalommal nem zuhant vissza. Kalisha lassan szélesedő rést látott a társalgó és a játszótér széle között. Most még csak húsz centi volt, de növekedett. Kicsit ugrania kell majd, hogy kijusson, mintha ki kellene hagynia egy fokot a lépcsőn.

– Mozgás! – ordította a többieknek. – Gyorsan! Amíg még jöhettek!

25

Stackhouse sikolyokat hallott az igazgatóság tetejéről, ahol abbamaradt a tüzelés. Megfordult, és először nem hitte el, amit látott. Az Első Részleg emelkedett. Egy alak dülöngélt a tetőn a hold előtt, a karját kitárta, hogy megőrizze az egyensúlyát. Gladysnek kellett lennie.

Ez nem lehet, gondolta.

Pedig lehetetett. Az Első Részleg még magasabbra lökte fel magát, recsegve-ropogva vált el a földtől. Kitakarta a holdat, azután megbillent, mint egy óriási és otromba helikopter orra. Gladys elszállt, Stackhouse hallotta a sikolyát, miközben eltűnt az árnyékban. Az igazgatóság tetején Zeke és dr. Richardson elejtették fegyvereiket, és a mellvédhez lapulva bámultak föl erre az álombeli jelenésre: egy épületre, amely salakbeton tömböket és üvegcserepet hullatva, lassan kúszik fel az égre. Magával rántotta majdnem az egész játszótéri drótkerítést. Gubancos aljából vizet okádtak a törött csövek.

A cigiautomata kibucskázott a nyugati szárny társalgójának törött ajtaján, egyenesen a játszótérre. Agyoncsapta volna George Ilest, aki tátott szájjal bámulta az égbe szálló Első Részleg alfelét, ha Nicky nem rántja félre.

Doug séf és Chad gondozó a fejüket hátraszegve, tátott szájjal jöttek elő a fák fedezékéből. Ernyedten lógatták a fegyverüket. Talán azt hitték, hogy mindenki úgyis meghalt a szitává lőtt Suburbanben, noha valószínűbb, hogy tökéletesen megfeledkeztek róluk az elszörnyedéstől.

Az Első Részleg alja megállt az igazgatóság teteje fölött, és ott ereszkedni kezdett a XVIII. századi angol haditengerészet valamelyik csatahajójának nehézkes méltóságával. Elszakadt köldökzsinórként lógtak belőle a néhol még szikrázó drótok és a szigetelés. Egy kiálló cső felhasította a szellőztető burkolatát. A görög Zeke és dr. Felicia Richardson látták, hogy jön, és rohantak a nyíláshoz, amelyen feljöttek. Zeke odaért, dr. Richardson nem. Szánalmas és ösztönös mozdulattal takarta el a fejét a karjával.

Ez volt az a pillanat, amikor a sokéves elhanyagolástól és az Első Részleg kataklizmatikus lebegésétől meggyengült alagút beomlott, maga alá temetve a mérgező klórgáztól és a mentális túlterheléstől egyébként is haldokló gyerekeket. Az utolsó pillanatig fogták egymás kezét, és amikor a mennyezet leszakadt, Avery Dixonnak volt még egy utolsó, tiszta és megnyugtató gondolata: úgy szerettem, hogy voltak barátaim!

26

Tim nem emlékezett rá, hogyan került ki a kocsiból, annyira csak azt próbálta megérteni, mit lát: egy hatalmas épület siklik a levegőben, megáll egy kisebb épület fölött, elsötétíti. Annak a kisebb épületnek a tetején látott egy alakot, aki a karjával takarta el a fejét. Azután fojtott roppanás hallatszott valahonnan a hihetetlen David Copperfield-i káprázat mögül, óriás porfelhő pöffent a magasba… és a lebegő épület lezuhant, akár a szikla.

Hatalmas döndülés rázta meg a földet, Tim megtántorodott. Képtelenség, hogy a kisebb épület – Tim irodaháznak nézte – megtartsa ezt a súlyt. Szét is robbant, minden irányban fát, betont és üveget lövellve. Újabb porfelhő szállt, akkora, hogy elsötétítette a holdat. A busz riasztója (ki gondolta volna, hogy van neki?) beindult, és kitartóan huppogott. Az illető, aki a tetőn volt, természetesen meghalt. És akárki volt odabent, abból csak kocsonya maradt.

– Tim! – Luke megragadta a karját. – Tim! – Két emberre mutatott, akik a fák közül léptek elő. Az egyik még mindig a romokat bámulta, de a másik egy jókora pisztolyt emelt föl. Nagyon lassan, mintha álmodna.

Tim jóval gyorsabban rántotta elő a sajátját.

– Ne tegye. Rakják le őket.

Kábultan néztek rá, azután engedelmeskedtek.

– Most pedig menjenek a zászlórúdhoz.

– Vége? – kérdezte az egyik férfi. – Kérem, mondja, hogy vége.

– Szerintem igen – felelte Luke. – Tegyék, amit a barátom mondott.

A két ember eltrappolt a sűrűsödő porfelhőben a zászlórúd és a busz irányába. Luke fölszedte a fegyvereiket, fontolgatta, hogy bedobja őket a Suburbanba, de belátta, hogy nem mennek azzal az összelyuggatott, vérben ázó járművel sehova. Az egyik automatát megtartotta. A másikat behajította a fák közé.

27

Stackhouse egy darabig figyelte Chad és Doug séf közeledését, azután megfordult, hogy végignézzen élete romjain.

De hát ki sejthette volna?, gondolta. Ki sejthette, hogy akkora hatalmuk van, amivel a levegőbe emelnek egy épületet? Sem Mrs. Sigsby, sem Evans, sem Heckle és Jeckle, sem Donkey Kong – akárhol legyen is ma éjjel –, én pedig biztosan nem. Azt képzeltük, magasfeszültséggel dolgozunk, holott amit megcsapoltunk, az csupán egy csörgedező patakocska volt. Pofára estünk.

Megütögették a vállát. Megfordult, és szembenézett az oktalan hőssel. Széles vállú volt (amilyen egy valódi hős), de szemüveges, ami nem illett a sablonhoz.

Persze mindig van egy Clark Kent, gondolta Stackhouse.

– Van fegyvere? – kérdezte a Tim nevű férfi.

Stackhouse megrázta a fejét, és bágyadtan intett.

– Nekik kellett volna elintézni a dolgot.

– Maguk hárman az utolsók?

– Nem tudom. – Stackhouse sosem érezte magát ilyen fáradtnak. Feltételezte, hogy a sokktól van. Meg a látványtól, ahogy egy épület fölemelkedik az éjszakai égre, és eltakarja a holdat. – Talán a Hátsó Részleg személyzetéből még élnek néhányan. Meg az ottani orvosok, Hallas és James. Ami viszont az Első Részleg gyerekeit illeti… Nem tudom, hogyan élhette volna túl bárki is ezt – intett a romok felé ólomnehéz karjával.

– Hát a többi gyerek? – kérdezte Tim. – Velük mi van? Nem a másik épületben voltak?

– Az alagútban voltak – szólalt meg Luke. – Ez megpróbálta elgázosítani őket, de az alagút előbb omlott össze. Akkor omlott össze, amikor az Első Részleg fölemelkedett.

Stackhouse fontolgatta, hogy letagadja a gázt, de mi értelme lett volna, ha ez az Ellis olvas az elméjében? Mellesleg olyan fáradt volt. Teljesen elhasználódott.

– A barátaid is? – kérdezte Tim.

Luke már nyitotta a száját, hogy azt felelje, nem tudja biztosan, de valószínűleg. Ám ekkor olyan hirtelen fordult el a feje, mintha szólították volna. Ha így volt is, a hívás a fejéből érkezhetett, mert Tim csak másodpercekkel később hallott hangot.

– Luke!

Egy lány rohant a szeméttel teleszórt gyepen, kerülgetve a korona alakban kifelé dőlt omladékot. Hárman követték, két fiú és még egy lány.

– Lukey!

Luke is futásnak eredt, átnyalábolta az élen rohanó lányt. A másik három csatlakozott hozzájuk, és mikor egymást ölelték, Tim ismét hallotta a zümmögést, de most halkabban. Az omladék mocorgott, fa- és kődarabok emelkedtek a levegőbe, azután visszahullottak. Nem az ő egybeolvadó hangjuk susog Tim fejében? Talán csak képzelődik, mégis…

– Még mindig árasztják magukból a zaftot – mondta Stackhouse olyan közömbösen, mintha csak az időt múlatná. – Hallom őket. Maga is. Legyen óvatos. Kumulatív hatás. Így lett Hallasból és Jamesből Heckle és Jeckle. – Vakkantva fölnevetett. – Két rajzfilmszarka, magasra taksált orvosi diplomával.

Tim ügyet sem vetett rá. Hagyta, hogy a gyerekek örvendezzenek a viszontlátásnak – ki érdemelte volna ezt meg náluk jobban? Közben azért szemmel tartotta az Intézet három felnőtt túlélőjét. Bár csakugyan nem úgy festettek, mint akik képesek lennének bajt keverni.

– Mit csináljak veletek, seggfejek? – kérdezte. Valójában nem hozzájuk beszélt, csak hangosan gondolkodott.

– Kérem, ne öljön meg minket – szólalt meg Doug. Rámutatott a gyerekekre, akik még mindig ölelték egymást. – Én etettem ezeket a fiatalokat. Én tartottam életben őket.

– Ha életben akarnék maradni, én inkább nem próbálnám igazolni, amit itt műveltek – felelte Tim. – Bölcsebb eljárás lenne tartanom a pofámat. – Stackhouse-hoz fordult. – Úgy tűnik, nincs szükség a buszra, mivel a legtöbb srácot megölték…

– Mi nem…

– Süket maga? Azt mondtam, fogja be a pofáját.

Stackhouse látta, mi van a férfi arcán. Nem hősiesség volt, se oktalan, se másmilyen. Halál volt. Befogta.

– Szükségünk van egy járműre – folytatta Tim –, és ilyen vidám harcosokkal nem óhajtok keresztülmasírozni az erdőn a telepig, amely Luke szerint ott van. Hosszú és fárasztó volt ez a nap. Van valami javaslat?

Stackhouse meg sem hallotta. Az Első Részleg romjait és a szétlapult igazgatóság romjait nézte.

– Ennyi minden – tűnődött. – Ennyi minden egy szökött fiú miatt.

Tim kissé bokán rúgta.

– Figyeljen, faszfej. Hogy vihetem el innen a srácokat?

Stackhouse nem felelt, és a másik sem, aki azt állította, hogy ő adott enni a gyerekeknek. Megszólalt azonban a másik, az a pofa, aki úgy nézett ki, mint egy kórházi beteghordozó.

– Ha nekem lenne ötletem, hagyna elmenni?

– Mi a neve?

– Chad, uram. Chad Greenlee.

– No, Chad, ez attól függ, milyen jó az ötleted.

28

Az Intézet utolsó túlélői nem bírták elengedni egymást. Luke úgy érezte, az örökkévalóságig tudná így ölelni őket, mert nem számított rá, hogy valaha is lesz viszontlátás. Ami most kellett nekik, az itt volt, a szemetes fűben összebújó körük belsejében. Csak egymásra volt szükségük. Az egész világ és minden gondja megbaszhatja magát.

Avery?

Kalisha: Meghalt. Ő is, és a többiek is. Amikor az alagút rájuk omlott.

Nicky: Jobb így, Luke. Ő sose lett volna többé ugyanaz. Nem lett volna önmaga. Amit tett, amit azok tettek… lerombolta volna, mint a többieket.

És a srácok az Első Részlegben? Él valamelyik? Ha élnek, akkor muszáj…

Kalisha csak a fejét rázta, és nem szavakkal, hanem egy képpel válaszolt: a néhai Harry Crosséval, az alabamai Selmából, aki az étkezőben halt meg.

Luke megragadta Sha karját. Mind? Azt mondod, hogy mind meghalt a görcsöktől, még mielőtt ez lezuhant?

Az Első Részleg romjaira mutatott.

– Azt hiszem, amikor fölemelkedett – mondta Nicky. – Amikor Avery fölvette a nagy telefont. – Látta, hogy Luke nem teljesen érti, ezért hozzátette: Amikor a többi srác csatlakozott.

– A távoliak – magyarázta George. – Más Intézetekből. Az Első Részleg srácai csak túl… Mi is erre a szó…

– Túl sebezhetők voltak – felelte Luke. – Erre gondoltál. Sebezhetőek voltak. Úgy hatott rájuk, mint valamelyik rohadt oltás, ugye?

Bólintottak.

– Lefogadom, hogy a pöttyöket látták, amikor meghaltak. Milyen félelmes! – suttogta Helen.

Luke válasza a gyermeki tagadás volt, amit a felnőttek cinikusan lemosolyognak, és csak a többi gyermek érthette meg: Ez nem igazság! Nem igazság!

Nem, helyeseltek. Nem igazság.

Szétváltak. Luke egyenként megnézte őket a poros holdfényben: Helent, George-ot, Nickyt… és Kalishát. Eszébe jutott a nap, amikor először látta, és Kalisha úgy tett, mintha cigirágót szívna.

George: És most mi lesz, Lukey?

– Tim tudni fogja – felelte Luke, és remélte, hogy nem téved.

29

Chad ment elől, a szétrombolt épületeket kerülgetve. Stackhouse és Doug séf lehajtott fejjel baktattak mögötte. Tim pisztollyal a kézben követte őket. Luke és barátai voltak a sereghajtók. A tücskök, amelyeket elnémított a pusztítás, ismét rázendítettek.

Chad megállt egy aszfaltút szélén, ahol fél tucat autó és három-négy furgon parkolt szorosan egymás mellett. Volt köztük egy középméretű Toyota, az oldalán MAINE-I PAPÍRIPAR felirattal. Chad rámutatott.

– Ahhoz mit szól, uram? Megfelel?

Tim úgy gondolta, megteszi, legalábbis kezdetben.

– Mi van a kulcsokkal?

– Mindenki ezeket a karbantartó furgonokat használja, így mindig otthagyják a kulcsokat a napellenző alatt.

– Luke, megnéznéd? – kérdezte Tim.

Luke ment, a többiek vele tartottak, mintha egy percig se bírnák, hogy szétválasszák őket. Luke kinyitotta a vezető felőli ajtót, és lehajtotta a napellenzőt. Valami a tenyerébe hullott. Felmutatta a kulcsokat.

– Jó – mondta Tim. – Most nyissátok ki hátul. Ha van benne valami, akkor ürítsétek ki.

A magasabbik Nick és az alacsonyabb George kihajigálták a gereblyéket, kapákat, szerszámos dobozokat és több zsák műtrágyát. Miközben ők ezt csinálták, Stackhouse leült a fűbe, és a térdére hajtotta a fejét, a csúfos vereség mozdulatával. Tim nem sajnálta. Megütögette a férfi vállát.

– Mi elmegyünk.

Stackhouse felnézett.

– Hova? Úgy rémlik, a fiú valamit mondott Disneylandről. – Humortalanul vakkantott egy nevetésfélét.

– Semmi köze hozzá. De én kíváncsi vagyok. Maga hova megy?

Stackhouse nem felelt.

30

Hátul nem volt ülés a furgonban, így a srácok felváltva ültek be a fülkébe, elsőnek Kalisha. Luke a fémpadlón kuporgott Kalisha és Tim között. Nicky, George és Helen a hátsó ajtónál bújtak össze, és nézték a két kicsi, poros ablakból a világot, amelyet nem reméltek viszontlátni.

Luke: Miért sírsz, Kalisha?

A lány megmondta, aztán fennhangon megismételte Tim kedvéért. – Mert minden olyan gyönyörű. Még sötétben is minden gyönyörű. Bár Avery is itt lenne, hogy láthassa.

31

A hajnal még csak homályos volt a keleti látóhatáron, mikor Tim délnek fordult a 77-es úton. Kalisha után Nicky foglalta el az anyósülést. Luke a lánnyal együtt hátrament, és most mind a négyen úgy hevertek egymás hegyén-hátán, mint egy alomnyi kölyökkutya, és mélyen aludtak. Láthatólag Nicky is aludt, mert a feje koppant az ablakon, valahányszor a furgon átment egy bukkanón, márpedig abból volt elég.

Tim akkor nézte csak meg a mobilját, amikor egy útjelző tábla figyelmeztette, hogy nyolcvan kilométernyire járnak Millinockettől, és látta, hogy két sáv van rajta és a töltöttség kilencszázalékos. Felhívta Wendyt, aki az első csöngetésre fölvette. Tudni akarta, hogy Tim jól van-e. A férfi válaszolt. Azután a nő azt akarta tudni, hogy Luke jól van-e.

– Igen. Alszik. Még négy gyerek van velem. Voltak többen is – nem tudom hányan, jó sokan –, de ők halottak.

– Halottak? Jézusom, Tim, mi történt?

– Azt most nem tudom elmondani. Majd elmondom, ha tudom, és talán még el is hiszed, de pillanatnyilag itt vagyok a pusztában, talán harminc dollár van a pénztárcámban és nem merem használni a hitelkártyáimat. Csúnya nagy kupleráj van odafent, és nem merem kockáztatni, hogy nyomot hagyjak magam után. Ezenfelül piszok fáradt vagyok. A furgon tartálya még félig van benzinnel, ami jó, én viszont kezdek lemerülni. Szívás az egész.

– Van… neked… valami…

– Wendy, kezdelek elveszíteni. Ha hallasz, majd visszahívlak. Szeretlek.

Nem tudta, hallotta-e a nő az utolsó szót, és ha igen, mihez kezd vele. Még sose mondta ezt neki. Lekapcsolta a telefont és a műszerfalra tette Tag Faraday pisztolya mellé. Úgy rémlett, hogy ami DuPrayben történt, rettenetesen régen volt, szinte egy másik ember életében. Most a gyerekek a fontosak, és az, hogy mihez kezdjen velük.

És hogy mi következhet utánuk.

– Hé, Tim.

Nickyre nézett.

– Azt hittem, alszol.

– Nem, csak gondolkodtam. Mondhatok valamit?

– Persze. Sok mindent mondhatsz. Legalább ébren tartasz.

– Csak szeretném megköszönni. Nem fogom azt mondani, hogy visszaadta a hitemet az emberi természetben, de az, ahogy eljött Lukey-val… ahhoz azért tökösnek kell lenni.

– Figyelj, öcskös, te olvasol a gondolataimban?

Nick a fejét rázta.

– Most nem tudom megtenni. Nem hinném, hogy akár egy cukorkáspapírt meg tudnék mozdítani ott a padlón. Ha össze lennénk kapcsolva… – A kisteher hátuljában alvó gyerekek felé biccentett. – Az más. Legalábbis egy darabig.

– Gondolod, hogy vissza tudsz térni a korábbi életedhez?

– Nemtom. Nekem egyébként mindegy. Sose érdekelt. Engem a foci és az utcai hoki érdekelt. – Timre nézett. – Uram, magának nem zacskók vannak a szeme alatt, hanem valóságos bőröndök.

– Tudnék éppen aludni – ismerte el Tim. Igen, akár tizenkét órát is. – Eszébe jutott Norbert Hollister koszfészke, ahol a tévé nem működött, és svábbogarak szaladgáltak mindenfelé. – Gyanítom, léteznek független motelek, ahol nem tesznek föl kérdéseket, ha van készpénz, de attól tartok, éppen ez a probléma.

Nicky elmosolyodott, és Tim látta azt a jóképű fiatalembert, akivé – ha Isten kegyes – néhány éven belül válik.

– Azt hiszem, én és a barátaim kisegíthetjük magát pénzügyileg. Nem vagyok teljesen biztos benne, de igen, alighanem menni fog. Van annyi benzinje, hogy elérjük a következő várost?

– Igen.

– Ott álljon meg – mondta Nicky, és az ablaknak támasztotta a fejét.

32

Valamivel a Seaman’s Trust millinocketi fiókjának reggeli kilenc órás nyitása előtt egy Sandra Robichaux nevű pénztáros kihívta az irodájából az igazgatót.

– Van egy kis gond – mondta. – Nézze csak.

Leült az ATM-videó elé. Brian Stearns melléült. A kamera aludt két tranzakció között, ami a kis észak-maine-i Millinocketben általában azt jelentette, hogy egész éjszaka, és csak az első ügyfelekre ébredt reggel hat körül. Az időbélyegző a képernyőn reggel 5:18-at jelzett. Stearns figyelő szeme láttára öt személy jött oda az ATM-hez. Négyen a felhúzott pólójukkal takarták el a szájukat és az orrukat, úgy, ahogy a banditák a régi vadnyugaton. Az ötödik ellenzős sapkát viselt, mélyen a szemébe húzva. Stearns leolvasta a sapkáról a MAINE-I PAPÍRIPAR feliratot.

– Ezek úgy néznek ki, mintha gyerekek lennének!

Sandra bólintott.

– Hacsak nem törpék, ami nem valószínű. Ezt nézze, Mr. Stearns.

A gyerekek megfogták egymás kezét és kört alkottak. Néhány gyűrött vonal futott át a képernyőn, mintha pillanatnyi elektromos interferenciát érzékelne. Azután az ATM nyílásából ömleni kezdett a pénz, de úgy, mintha a kaszinói félkarú rabló tejelné a nyereséget.

– Mi az ördög?

Sandra a fejét rázta.

– Nem tudom, mi az ördög, de több mint kétezer dollárt vittek el, pedig a limit nyolcszáz. Ennél többet nem adhat ki a gép. Azt hiszem, föl kellene hívnunk valakit, csak azt nem tudom, kit.

Stearns nem felelt. Csak nézte lenyűgözve, ahogy a kis banditák – legföljebb középiskolásnak tűntek, ha ugyan – fölszedik a pénzt.

Azután elmentek.

A SELYPÍTŐ EMBER

1

Mintegy három hónappal később egy hűvös októberi reggelen Tim Jamieson lesétált a Catawba Hill Farm felhajtóján a dél-karolinai 12–A műútra. A séta eltartott egy darabig, mert a felhajtó csaknem egy kilométer hosszú volt. Tim szívesen tréfálkozott Wendynek, hogy ha még hosszabb lenne, elnevezhetnék dél-karolinai 12–B műútnak. Kopott farmert, piszkos Georgia Giant munkásbakancsot viselt, és akkora melegítőfelsőt, amely a combjáig leért. Ez Luke ajándéka volt, az interneten rendelte. A mellére két szót írtak arannyal: THE AVESTER. Tim sosem találkozott Avery Dixonnal, de örült, hogy viselheti ezt a melegítőt. Az arca sötétbarnára sült. Catawba tíz éve nem volt valódi gazdaság, de még mindig volt egyhektárnyi kert a csűr mögött, és most volt a szüret ideje.

Odaért a postaládához, kinyitotta, és éppen elkezdte kiszedegetni a szokásos szemetet (mostanában mintha senki sem kapna rendes postát), amikor megdermedt. A gyomra, amelynek semmi baja nem volt, amíg ideért, görcsölni kezdett. Egy autó közeledett, lassított, megállt. Semmi különös nem volt benne, Chevy Malibu volt, vörös por lepte, és a szokásos mennyiségű bogár kenődött szét a hűtőbordákon. Azt tudta, hogy nem szomszéd, az ő autóikat ismerte, de lehetett utazó ügynök, vagy valaki, aki eltévedt, és útmutatásra volt szüksége. Csak hát nem az volt. Nem tudta, ki ül a volán mögött, csak azt, hogy rá várt. Most pedig megérkezett.

Lecsukta a postaládát, és egyik kezét a háta mögé dugta, mintha meg akarná igazítani az övét. Az öve a helyén volt, és a pisztoly is, a Glock, egykor egy vörös hajú seriffhelyettes, bizonyos Taggart Faraday tulajdona.

A férfi leállította a motort és kiszállt. Nyakig begombolt fehér inget viselt, és sokkal újabb farmert, mint Tim: még látszottak rajta a bolti hajtások. Jóképű volt, ugyanakkor jellegtelen. Ez olyan ellentmondás, amit lehetetlennek érzünk, amíg nem találkozunk egy ilyen fickóval. A szeme kék volt, a haja az a fajta északi szőke, ami csaknem fehérnek tűnik. Egyszóval nagyjából úgy nézett ki, ahogy a néhai Julie Sigsby elképzelte. Jó reggel kívánt Timnek, amit ő viszonzott, de a keze még mindig a háta mögött volt.

– Maga Tim Jamieson – nyújtott kezet a látogató.

Tim ránézett a kézre, de nem rázta meg.

– Az vagyok. És maga kicsoda?

A szőke férfi elmosolyodott.

– Mondjuk William Smith. Ez a név áll a jogosítványomon. – Alig észrevehetően selypített. – Szólítson Billnek.

– Mit tehetek önért, Mr. Smith?

A férfi, aki Bill Smithnek nevezte magát – a neve éppolyan jellegtelen volt, mint a kocsija –, belehunyorgott a reggeli napsütésbe, és kissé elmosolyodott, mintha az erre a kérdésre adandó számos lehetséges udvarias válasz között válogatna. Azután visszanézett Timre. A mosoly még ott volt a száján, de a szeme nem mosolygott.

– Kerülgethetnénk a forró kását, de biztos vagyok benne, hogy ma még sok dolga lesz, így hát nem rabolom a kelleténél több idejét. Hadd kezdjem azzal, hogy biztosítom magát, nem azért vagyok itt, mert kellemetlenkedni akarok, ezért ha nem vakarja a hátát, hanem pisztolyt markol, nyugodtan hagyhatja, ahol van. Azt hiszem, egyetértünk abban, hogy ebben az évben már elég lövöldözés esett meg a világnak ezen a részén.

Tim gondolta, megkérdezi, hogyan talált rá Mr. Smith, de miért is érdekelné ez? Nem lehetett nehéz dolga. Catawba Farm Harry és Rita Gullickson tulajdona volt, ők most Floridában élnek. A legutóbbi három évben a lányuk tartotta szemmel a régi otthont. Ki alkalmasabb erre a feladatra, mint egy seriffhelyettes?

Jó, csak volt helyettes, de még mindig fizetést húz a megyétől, legalábbis egy ideig, de nehéz lett volna megmondani, hogy manapság miért kapja ezt a pénzt. Átmenetileg Ronnie Gibson Fairlee megye megbízott seriffje, aki távol volt azon a napon, amikor Mrs. Sigsby különítménye támadott, de hogy meddig, azt senki sem tudja; volt szó róla, hogy a seriff hivatalát áthelyezik a közeli Dunning városba. És Wendy egyébként sem az a terepmunkás bűnüldöző alkat.

– Hol van Wendy rendőrtiszt? – kérdezte Smith. – Talán fenn a házban?

– Hol van Stackhouse? – vágott vissza Tim. – Bizonyára tőle hallotta az egész Wendy rendőrtiszt dolgot, hiszen Sigsby halott.

Smith vállat vont, bedugta új farmerja farzsebébe a kezét, a sarkán hintázott és körülnézett.

– Nahát, de szép itt. – A szép-et úgy mondta, hogy sép, de valóban alig lehetett hallani.

Tim elhatározta, hogy nem firtatja tovább Stackhouse hollétét. Úgyse tudna meg semmit, mellesleg Stackhouse lejárt lemez. Lehet Brazíliában, Argentínában vagy Ausztráliában; és halott is lehetett. Timnek egykutya. És a selypítő embernek igaza van; semmi értelme, hogy kerülgessék a forró kását.

– Gullickson seriffhelyettes Columbiában van, a nyári lövöldözés miatti kihallgatáson.

– Feltételezem, olyan sztorija van, amelyet a bizottságiak bevesznek.

Tim nem óhajtotta megerősíteni a feltételezést.

– Továbbá részt vesz néhány értekezleten, ahol megbeszélik a bűnüldözés jövőjét Fairlee megyében, mivel a maguk bandája a rendőrök nagy részét kiirtotta.

Smith széttárta a karját.

– Nekem és a munkatársaimnak semmi közük ehhez. Mrs. Sigsby önhatalmúlag járt el.

Ez talán igaz, ugyanakkor mégsem, mondhatta volna Tim. Azért csinálta, mert félt magától és a munkatársaitól.

– Tudom, hogy George Iles és Helen Simms elmentek – folytatta Mr. Smith. – Az ifjú Mr. Iles egy nagybátyjához Kaliforniába, Miss Simms a nagyszüleihez Delaware-ba.

Tim nem tudta, honnan szedi a selypítő ember az adatait. Norbert Hollister rég felszívódott, a DuPray Motel bezárt, az ELADÓ tábla lógott az ajtaján, és valószínűleg hosszú ideig ott is marad – az értesülések mégis megfeleltek a valóságnak. Tim sose számított rá, hogy észrevétlen maradhat, ez naivság lett volna, de az nem tetszett neki, hogy Mr. Smith ilyen tájékozott a srácokról.

– Ez azt jelenti, hogy Nicholas Wilholm és Kalisha Benson még itt vannak. És természetesen Luke Ellis. – Visszatért az arcára a mosoly, ez alkalommal halványabban. – Minden szerencsétlenségünk okozója.

– Mit akar, Mr. Smith?

– Igazából nem sokat. Vegyük végig. Közben hadd dicsérjem meg. Nemcsak a bátorságát, amely azon az éjszakán tanúsított, amikor jobbára egyedül megrohanta az Intézetet, de a gondosságot is, amit Wendy rendőrtiszttel együtt bizonyítottak a továbbiakban. Elosztották őket, ugye? Elsőnek Ilest, egy hónappal az után, hogy visszatértek Dél-Karolinába. Két héttel később a Simms lányt. Mindkettejüket azzal a sztorival, hogy ismeretlen okokból elrabolták őket, ismeretlen ideig ismeretlen helyen tartották őket fogva, azután kiszabadultak… ugyancsak ismeretlen okokból. Magának és Wendy rendőrtisztnek sikerült mindent megszerveznie, jóllehet bizonyára mikroszkóppal vizsgálták magukat is.

– Honnan tudja mindezt?

Most a selypítőn volt a sor, hogy ne válaszoljon, de ez rendben is volt így. Tim sejtette, hogy információinak legalább egy része az újságokból és az internetről származik. Elrabolt gyerekek visszatérése mindig hír.

– Mikor távozik Wilholm és Benson?

Tim gondolkodott egy keveset, és úgy döntött, válaszol.

– Nicky pénteken. A nagybátyjához és a nagynénjéhez Nevadába. A fivére már ott van. Nem lelkesedik a távozásért, de megértette, hogy itt nem maradhat. Kalisha egy-két hét múlva indul. Van egy tizenkét évvel idősebb nővére Houstonban. Kalisha alig várja, hogy ismét fölvehesse vele a kapcsolatot. – Ez igaz is volt, meg nem is. A többiekhez hasonlóan Kalisha is poszttraumás szindrómától szenvedett.

– Történetük ugyancsak kiállja a rendőri vizsgálatot?

– Igen. A történetek elég egyszerűek, és természetesen mindnyájan félnek attól, mi történhet velük, ha elmondják az igazságot. – Tim elhallgatott. – Nem mintha hinnének nekik.

– És az ifjú Mr. Ellis? Vele mi van?

– Luke velem marad. Nincsenek közeli rokonai, nincs hova mennie. Már ismét tanul. Az megnyugtatja. A fiú gyászol, Mr. Smith. Gyászolja a szüleit, a barátait. – Elhallgatott és keményen nézett a szőke férfira. – Gyanítom, hogy a gyermekkorát is gyászolja, amit maguk loptak el tőle.

Várta, hogy Smith válaszoljon. Nem tette, így hát Tim folytatta.

– Ha kidolgozunk egy kellően támadhatatlan történetet, végső soron folytathatja ott, ahol abbahagyta. Beiratkozik az Emerson College-be és az MIT-ra. Nagyon okos gyerek. – Nem volt szükséges hozzátennie, hogy „mint azt maguk is jól tudják”. – Mr. Smith… egyáltalán érdekli ez?

– Nem nagyon – felelte Smith. Elővett egy doboz cigarettát a mellzsebéből. – Rágyújt?

Time megrázta a fejét.

– Én magam is ritkán gyújtok rá – mondta Mr. Smith –, de beszédterápiára járok a selypítésem miatt, és megjutalmazom magam egy szállal, ha képes vagyok megfékezni egy beszélgetés, különösen a mostanihoz hasonlóan hosszú és komoly beszélgetés közben. Észrevette, hogy selypítek?

– Alig érzékelhető.

Mr. Smith látható elégedettséggel bólintott és rágyújtott. A hűvös reggelben édes és illatos volt a füst. Ez az illat jól illett Dohányországhoz, mert Dél-Karolina még mindig az… noha a Catawba Farmon már az ezerkilencszáznyolcvanas évek óta megszűnt a termesztés.

– Remélem, biztos benne, hogy hallgatni fognak, mint a sír, ahogy a folklór tartja. Ha bármelyikük is beszél, annak következményei lesznek mind az ötükre nézvést. A pendrive ellenére, amely állítólag magánál van. Nem valamennyi… munkatársam… hisz a létezésében.

Tim csukott szájjal mosolygott.

– Oktalanság lenne, ha a maga… munkatársai… meg akarnának győződni róla.

– Mondjuk, hiszek magának. De még akkor is nagyon rossz ötlet lenne, ha a gyerekek beszélnének kalandjaikról a maine-i rengetegben. Ha kapcsolatban áll Mr. Ilesszal és Miss Simsszel, talán tájékoztathatná őket erről. Esetleg Wilholm, Benson és Ellis is érintkezésbe léphetnének velük valamilyen más módon.

– A telepátiáról beszél? Arra én nem számítanék. Kezd visszatérni arra a szintre, ahol akkor volt, mielőtt maguk elvitték őket. Ugyanez a helyzet a telekinézissel. – Azt mondta Smithnek, amit a gyerekek mondtak neki, bár maga se tudta, hisz-e nekik. Azt tudta csak biztosan, hogy az a félelmes zümmögés sose tért vissza. – Hogy tüntették el a nyomokat, Smith? Igazán kíváncsi vagyok.

– Az is marad – felelte a szőke férfi. – Azt viszont elmondom magának, hogy nem csupán a maine-i létesítmény igényelt figyelmet. Húsz másik Intézet volt a világ más részein, és egyik sem működőképes. Kettő, olyan országokban, ahol az engedelmességet szinte születéstől belenevelik a gyerekekbe, még elvegetált hat hétig, aztán mindkét helyen tömeges öngyilkosságra került sor.

Tömeges öngyilkosság vagy tömeggyilkosság? Tim nem kívánt belemerülni a témába. Minél előbb megszabadul ettől az embertől, annál jobb.

– Az Ellis fiú, a maga segítségével, a maga hathatós segítségével, tönkretett minket. Ez kétségtelenül melodramatikusan hangzik, de ez az igazság.

– Gondolja, hogy engem ez érdekel? – kérdezte Tim. – Maguk gyerekeket öltek. Ha van pokol, maga odakerül.

– Miközben maga, Mr. Jamieson kétségtelenül úgy véli, hogy a mennybe megy, amennyiben létezik ilyen hely. Ki tudja, talán igaza is van. Milyen isten fordulhat el egy embertől, aki hajlandó elindulni, hogy megmentsen védtelen gyermekeket? Melyik isten mutathat ajtót egy embernek, aki vágtában siet a védtelen kicsinyek segítségére? Ha lophatok a megfeszített Jézustól, akkor maga elnyeri a bűnbocsánatot, mert nem tudta, mit cselekszik. – Eldobta a cigarettát. – De azért mondok magának valamit. Ezért jöttem ide, a munkatársaim egyetértésével. Hála magának és Ellisnek, a világ most az öngyilkosság küszöbén áll. – Ez alkalommal nem selypegett.

Tim nem szólt, csak várt.

– Az első Intézetet, noha akkor még nem így hívták, a náci Németországban hozták létre.

– Hogy ez miért nem lep meg? – szólt Tim.

– Miért ez az ítélkező hang? A nácik a maghasadást is előbb fedezték fel, mint Amerika. Olyan antibiotikumokat gyártottak, amelyeket ma is használnak. Többé-kevésbé fölfedezték a modern rakétatechnikát. És bizonyos német tudósok kísérletezni kezdtek az extraszenzoriális érzékeléssel, az ESP-vel, amit Hitler lelkesen támogatott. Mintegy véletlenül jöttek rá, hogy tehetséges gyerekek elérhetik, hogy bizonyos bajkeverők, mondhatni, akadályok a haladás útján, ne legyenek többé bajkeverők. Ezeket a gyerekeket 1944-re elhasználták, mert nem volt biztos a módszer, nem volt tudományos metódus, amellyel pótolhatták volna azokat, akikből az intézeti szlenggel szólva gorkok lettek. A lappangó pszichikai képességek felfedezésének leghasznosabb tesztje csak későbbi fejlemény. Tudja, milyen tesztről beszélek?

– BDNF. Agyi eredetű növekedési faktor. Luke mondta, hogy ez a mutató.

– Igen, valóban, ő igazán okos fiú. Nagyon okos. Minden érintett most azt kívánja, bár hagytuk volna békén. Az ő BDNF-je nem is volt túlzottan magas.

– Azt hiszem, Luke is úgy véli, hogy békén kellett volna hagyniuk. Meg a szüleit is. Mármost ideje lenne elmondania, miért jött.

– Jól van. A második világháború vége előtt és után volt egy-egy konferencia. Ha emlékszik valamire a XX. századi történelemből, akkor bizonyára hallott ezekről.

– Jaltáról tudok – mondta Tim. – Roosevelt, Churchill és Sztálin összejöttek, hogy felszeleteljék a világot.

– Igen, ez volt a híres, ám a legfontosabb találkozóra Rio de Janeiróban került sor, és kormányok nem vettek részt benne… hacsak nem akarja egyfajta árnyékkormánynak hívni az ott ülésező csoportot, és utódaikat az évek során. Ők, mi, tudtak a német gyerekekről, és nekiláttak újakat keresni. 1950-re megértettük a BDNF hasznosságát. Egyenként hozták létre az intézeteket, elszigetelt helyeken. A technika finomodott. Bő hetven évig léteztek, és számításaink szerint több mint ötszáz alkalommal mentették meg a világot a nukleáris holokauszttól.

– Ez nevetséges – válaszolta nyersen Tim. – Egy vicc.

– Nem az. Mondok egy példát. Amikor a maine-i intézetben fellázadtak a gyerekek, és ez a lázadás vírusként fertőzte meg a többi Intézetet, éppen egy Paul Westin nevű protestáns fundamentalista öngyilkosságán dolgoztak. Hála Luke Ellisnek, ez az ember máig él. Mostantól tíz évre bizalmas munkatársa lesz egy keresztyén úriembernek, akiből Amerika hadügyminisztere lesz. Westin meggyőzi a hadügyminisztert, hogy küszöbön áll a háború, a miniszter meggyőzi az elnököt, aminek megelőző atomcsapás lesz a következménye. Csupán egyetlen rakéta, de bedöntheti a dominókat. Ez a rész már túl van a belátható határon.

– Ilyesmiket nem tudhat.

– Mit gondol, hogyan választottuk ki a célszemélyeinket, Mr. Jamieson? Kalapból húztuk ki őket?

Tim elkomorodott. Erre sose gondolt.

– Gondolom, telepátiával – mondta végül.

Mr. Smith úgy nézett rá, mint egy türelmes tanár a tompa eszű diákra.

– A TK-k tárgyakat mozgatnak, a TP-k gondolatot olvasnak, de egyik sem képes a jövőbe látni. – Kivett még egy cigarettát. – Biztos, hogy nem kér?

Tim csak a fejét rázta.

Smith rágyújtott.

– Az olyan gyerekek, mint Luke Ellis és Kalisha Benson, ritkák, de vannak mások, akik még náluk is ritkábbak. Sokkal értékesebbek a legdrágább nemesfémnél. És tudja, mi a legjobb tulajdonságuk? A képességeik nem fakulnak meg a korral, és nem pusztítják el használójuk agyát.

Tim mozgást érzékelt a szeme sarkából és odafordult. Luke jött lefelé a felhajtón. Följebb a dombon Annie Ledoux állt, és egy lenyitott csövű sörétes puskát tartott a karján. Annie-t Kalisha és Nicky fogta közre. Smith még egyiküket sem látta; DuPray városkát és a települést keresztülszelő, villogó vasúti síneket bámulta a párás messzeségben.

Annie mostanában sok időt töltött Catawba Hillben. Odáig volt a gyerekekért, és láthatólag azok is élvezték a társaságát. Tim rámutatott, azután megütögette a levegőt: maradj veszteg. Az asszony bólintott, megállt, és figyelt. Smith még mindig a látványban gyönyörködött, ami valóban szép volt.

– Mondjuk, létezik egy másik Intézet, egy nagyon kicsi, nagyon különleges, ahol minden első osztályú és modern. Ott nincsenek idejétmúlt számítógépek és roskatag infrastruktúra. Tökéletesen biztonságos helyen van. Más Intézetek általunk ellenségesnek minősített területen léteznek, de azok nem ilyenek. Itt nincsenek sokkolók, injekciók, büntetés. Ebben a különleges intézetben nincsen szükség halálközeli élményekre és kádakra a bentlakók mélyebb képességeinek felszabadításához.

– Mondjuk, Svájcban van. Lehet, hogy nem ott van, de az is megteszi. Semleges területen van, mert sok állam, nagyon sok állam, érdekelt a fenntartásában és az olajozott működésében. Pillanatnyilag hat nagyon különleges vendég tartózkodik ezen a helyen. Már nem gyerekek; eltérően a különböző Intézetek telepatáitól és telekinetikusaitól, az ő talentumuk nem halványul és tűnik el a tizenéves kor végén, vagy a húszas évek elején. Ketten kimondottan idősek. BDNF-szintjük nincs arányban kivételes képességeikkel, e tekintetben egyedülállók, így nagyon nehéz rájuk találni. Folyamatosan keressük az utódaikat, de most felfüggesztettük a keresést, mert úgy tűnik, többé nincs értelme.

– Mik ezek az emberek?

– Látók – mondta Luke.

Smith riadtan megpördült a sarkán.

– Nahát, szia, Luke! – Elmosolyodott, ugyanakkor hátrált egy lépést. Talán fél? Tim úgy gondolta, igen. – Jövőbelátók, ez a pontos kifejezés.

– Mi az ördögről beszél? – kérdezte Tim.

– Prekognícióról – felelte Luke. – Emberekről, akik a jövőbe látnak.

– Ugye, most viccel?

– Nem viccelek, és ő sem viccel – felelte Smith. – Hívhatja ezt a hat embert a mi TEK-vonalunknak ezzel a kimúlt hidegháborús rövidítéssel, ami Távoli Előrejelző Készüléket jelent. Vagy ha modernebb akar lenni, ők a mi drónjaink: kirepülnek a jövőbe, és megjelölik azokat a helyeket, ahol a nagy tűzvészek várhatók. Csak a legnagyobbak eloltására összpontosítunk. A világ azért él, mert mi képesek voltunk ezekre a megelőző lépésekre. Az eljárás során sok ezer gyerek halt meg, viszont sok milliárd gyerek megmenekült. – Luke felé fordult és mosolygott. – Te persze érted: elég egyszerű következtetés. Tudom, hogy matematikából is csodagyerek vagy, és bizonyosan meglátod a ráfordítás-haszon arányt. Lehet, hogy nem tetszik, de akkor is látod.

Annie és a két gyerek ismét elindult lefelé a dombon, és Tim most nem állította meg őket. Túlságosan megdöbbent attól, amit hallott.

– Elfogadom a telepátiát, és a telekinézist, de a jóslást? Ez nem tudomány, ez búcsúba való hülyeség.

– Biztosítom róla, hogy nem az – mondta Smith. – Jövőbelátóink találták meg a célszemélyeinket. A TK-k és a TP-k, akik erejük növeléséért csoportosan dolgoztak, likvidálták őket.

– Létezik a prekogníció, Tim – mondta halkan Luke. – Még mielőtt elszöktem az Intézetből, már akkor tudtam, hogy annak kell lennie. És bizonyosan tudta Avery is. Semmi másnak nincs értelme. Amióta itt vagyunk, mindent elolvastam róla, amit találtam. A statisztikák úgyszólván cáfolhatatlanok.

Kalisha és Nicky csatlakoztak Luke-hoz. Érdeklődve nézték a szőke embert, aki Bill Smithnek nevezte magát, de egyikük sem beszélt. Annie mögöttük állt. Ebben a melegben is sarapét viselt, és jobban hasonlított egy mexikói zsiványhoz, mint valaha. A szeme éberen ragyogott. A gyerekek megváltoztatták. Tim nem hitte, hogy a képességeikkel tették; azok hosszú távon inkább ártottak, mint javítottak. Inkább a társaságuk lehetett, vagy a tény, hogy a srácok feltétel nélkül elfogadták Annie-t. Akármi volt is az oka, Tim örült neki.

– Látja? – mondta Smith. – A házi lángelme is alátámasztja, amit mondtam. A mi hat jövőbelátónk, egy darabig nyolcan voltak, és egyszer a hetvenes években csak négyen, nagyon ijesztő idő volt, folyamatosan keres olyan egyéneket, akiket mi zsanéroknak hívunk. Ők a sarokvasak, amelyeken elfordulhat az emberiség kipusztulásának ajtaja. Nem a pusztítás ügynökei, csak a vektorai. Westin volt az egyik ilyen zsanér. Amint rájuk bukkannak, lenyomozzuk, követjük, videózzuk őket. Végül átadjuk őket a különböző Intézetek gyermekeinek, akik így vagy úgy kiiktatják őket.

Tim a fejét csóválta.

– Nem hiszem el.

– Ahogy Luke mondta, a statisztikák…

– A statisztikákkal bármit be lehet bizonyítani. Senki sem lát a jövőbe. Ha maga és a társai ezt tényleg elhiszik, akkor maguk nem egy szervezet, hanem egy kultusz.

– Nekem volt egy nénikém, aki látta a jövőt – szólalt meg hirtelen Annie. – Nem engedte el a fiait azon az este, amikor el akartak menni diszkóba, és felrobbant a propángáz. Húsz ember úgy összeégett, mint az egerek a kéménybe, de az ő fiai épségben megvoltak odahaza. – Elhallgatott, azután hozzátette, mintha utólag jutott volna az eszébe: – Azt is tudta, hogy Trumant megválasztják elnöknek, de ezt a hülyeséget aztán senki sem hitte el neki.

– Azt is tudta, hogy Trumpot megválasztják? – kérdezte Kalisha.

– Ó, régen meghalt, jóval azelőtt, hogy előkerült az a nagyvárosi baromállat – felelte Annie, és amikor Kalisha fölemelte a tenyerét, csattanósan belecsapott.

Smith nem törődött a félbeszakítással.

– A világ még megvan, Tim. Ez nem statisztika, hanem tény. Hetven évvel az után, hogy Hirosimát és Nagaszakit eltörölték az atombombák, még mindig létezik a világ, noha sok államnak van atomfegyvere, noha a primitív emberi indulatok még mindig erősebbek az észszerű gondolkodásnál, és a vallásnak álcázott babona szabja meg a politikát. Miért? Mert mi megvédtük, és ez a védelem most oda. Ez tette Luke Ellis, maga pedig segített neki.

Tim a fiúra nézett.

– Te beveszed ezt?

– Nem – felelte Luke. – És ő sem, legalábbis nem teljesen.

Noha Tim ezt nem tudhatta, Luke arra a lányra gondolt, aki a záróvizsgán rákérdezett a matematikai feladványra, Aaron hotelszámlájának kiszámítására. A lány rossz választ adott, és ez most ugyanaz volt, csak sokkal nagyobb skálán; hibás egyenletből rossz megoldás.

– Bizonyosan szeretnéd ezt hinni – mondta Smith.

– Annie-nek igaza van – jelentette ki Luke. – Tényleg vannak emberek, akiknek vannak prekogníciós felvillanásaik, és a nagynénje ezek közé tartozhatott. Annak ellenére, amit ez az ember mond, és talán valóban hiszi is, ez egyáltalán nem ritkaság. Talán neked is volt egy-kettő, Tim, csak valószínűleg másnak nevezted. Talán ösztönnek.

– Vagy megérzésnek – szólalt meg Nicky. – A tévében a zsaruk mindig a megérzéseikre hallgatnak.

– A tévésorozatok nem azonosak az élettel – mutatott rá Tim, de neki is az eszébe jutott valami: váratlanul, minden konkrét ok nélkül úgy döntött, hogy leszáll arról a repülőgépről, inkább stoppal megy északra.

– Elég baj – jegyezte meg Kalisha. – Én szeretem a Riverdale-t.

– A villanás szó mindegyre előkerül az ilyen történetekben – mondta Luke –, mert olyannak látszik, akár egy villámcsapás. Én hiszek ebben, és hiszem, hogy létezhetnek emberek, akik fel tudják használni ezt.

Smith egy na-tessék-mozdulattal emelte föl a kezét.

– Pontosan ezt mondom! – Pontoszan-nak ejtette pontosan helyett, mert ismét selypíteni kezdett, amit Tim érdekesnek talált.

– Csak éppen van valami, amit nem mondott el neked – folytatta Luke. – Valószínűleg azért, mert nem szereti bevallani magának. Egyikük sem szereti. Ahogy a tábornokaink sem szerették bevallani maguknak, hogy képtelenség megnyerni a vietnámi háborút, még akkor sem, amikor már nyilvánvaló volt.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – tiltakozott Smith.

– Dehogynem – vágott közbe Kalisha.

– De mennyire – tette hozzá Nicky.

– Jobb, ha beismeri, miszter – szólt Árva Annie. – Ezek a kölkek olvasnak az agyába. Nem csiklánd?

Luke Timhez fordult.

– Valaha biztos voltam benne, hogy a prekogníciónak kell a motornak lennie, és amikor hozzájutottam egy valódi számítógéphez…

– Úgy érti, olyanhoz, amelyhez nem kell zseton – szúrta közbe Kalisha.

Luke megbökte.

– Egy percre befognád a szád?

Nicky vigyorgott.

– Vigyázz, Sha, Lukey kezd begurulni.

A lány nevetett. Smith nem. Luke és barátai érkezése kivette a kezéből a beszélgetés irányítását, és az arca – az összeszorított száj, összevont szemöldök – elárulta, hogy ehhez nincs hozzászokva.

– Miután hozzájutottam egy valódi számítógéphez, csináltam egy Bernoulli-eloszlást – folytatta Luke. – Tudja, mi az, Mr. Smith?

A szőke férfi megrázta a fejét.

– Tudja – mondta Kalisha. A szeme vidáman csillogott.

– Így van – helyeselt Nicky. – És nem tetszik neki. Ez a Mifene-eloszlás nem a barátja.

– A Bernoulli pontos mód a valószínűség kifejezésére – mondta Luke. – Azon a gondolaton alapul, hogy bizonyos empirikus eseményeknek két lehetséges kimenetele van; mint mikor feldobunk egy pénzt, vagy hogy ki győz a futballmeccseken. Az eredményt ki lehet fejezni p-ként, azaz pozitív eredményként, és n-ként, vagyis negatív eredményként. Nem untatom a részletekkel, de végül kijön a bináris becslés végeredménye, és az világosan kifejezi a különbséget a véletlenszerű és a nem véletlenszerű események között.

– Ja, ne untass minket a szórakoztató részletekkel – mondta Nicky. – Térj a tárgyra.

– A pénzfeldobás véletlenszerű. A futballeredmények is annak tűnnek, ha csak kevés példát vizsgálsz, de ha nagyobb léptékben csinálod, kiderül, hogy szó sincs erről, mert más tényezők is beleszólnak. Akkor valószínű helyzet jön létre, és ha A valószínűsége nagyobb, mint B valószínűsége, akkor a legtöbb esetben A fog megtörténni. Ezt tudod, ha valaha is fogadtál meccsre, ugye?

– Persze – mondta Tim. – Az esélyek és a pontok valószínű szóródása ott van a napilapban.

Luke bólintott.

– Csakugyan egyszerű, és ha az ember alkalmazza a Bernoullit a jövőbe látás statisztikájára, érdekes tendencia rajzolódik ki. Annie, a tűz menyire volt időben a nagynénéd megérzésétől, hogy ne engedje el hazulról a fiait?

– Még aznap éjjel volt – felelte Annie.

Luke elégedetten nézett rá.

– Ezért tökéletes példa. A Bernoulli-eloszlás, amelyet lefuttattam, azt mutatja, hogy a prekognitív felvillanások, vagy látomások, ha ez a szó jobban tetszik, nagy valószínűséggel akkor a legpontosabbak, amikor az előre megjósolt eseményig már csak néhány óra van hátra. Amikor a jóslat és a megjósolt esemény közötti idő megnő, a jóslat beteljesülésének valószínűsége csökken. Amikor már hetek telnek el, a p átmegy n-be.

A szőke emberhez fordult.

– Maga tudja ezt, és tudják azok is, akikkel dolgozik. Évek óta tudják. Igazából évtizedek óta. Tudniuk kell. Minden matekos kocka, akinek van számítógépe, képes lefuttatni a Bernoulli-eloszlást. Lehet, hogy nem volt világos, amikor elkezdték ezt az egészet a negyvenes évek végén vagy az ötvenesek elején, de a nyolcvanas évekre tudniuk kellett. Valószínűleg már a hatvanas években is tudták.

Smith a fejét csóválta.

– Igazán ragyogó koponya vagy, Luke, de még csak gyerek, és a gyerekek élvezik a mágikus gondolkodást. Addig hajlítják az igazságot, amíg az nem lesz, amit ők hinni akarnak. Gondolod, hogy mi nem végeztünk teszteket csoportunk prekognitív képességeinek bizonyítására?

A selypegése egyenletesen romlott.

– Mindannyiszor tesztelünk, ha találunk egy új látót. Az a feladatuk, hogy megjósoljanak egy véletlenszerű eseménysorozatot, például bizonyos repülőgépek késését… újsághíreket, mint Tom Petty halálát… a Brexit-szavazás kimenetelét… vagy éppen egy bizonyos kereszteződésen áthaladó járművek számát. Rekordsikereket értünk el csaknem háromnegyed évszázad alatt!

– De a maguk tesztjei mindig olyan eseményekre összpontosulnak, amelyek hamarosan bekövetkeznek – szólalt meg Kalisha. – Ne fáradjon a tagadással, úgy világít a fejében, mint a neon. Továbbá logikus is. Mi haszna egy tesztnek, ha nem ad eredményt öt vagy tíz évre?

Megfogta Nicky kezét. Luke hátralépett és Kalisha másik kezéért nyúlt. Tim most ismét hallhatta a zümmögést. Halk volt, de félreismerhetetlen.

– Berkowitz képviselő pontosan ott volt a halála napján, ahol a jövőbelátóink szerint lennie kellett – felelte Smith –, és ez a jóslat egy teljes évvel előzte meg az eseményt.

– Oké – válaszolta Luke –, de például Paul Westint tíz, húsz, sőt huszonöt évre szóló jóslatok alapján pécézték ki. Maguk tudják, hogy ezek a jóslatok megbízhatatlanok, tudják, hogy bármi megtörténhet, ami más irányba tereli az embereket és az eseményeket, még egy elmulasztott telefon is képes lehet rá, de maguk azért folytatták, amit elkezdtek.

– Tegyük föl, igazad van – mondta Smith. – De nem jobb félni, mint megijedni? Gondolj azokra a jóslatokra, amelyek igaznak bizonyultak, azután gondold végig a lehetséges következményeit annak, ha semmit sem teszünk!

Annie lemaradt egy körrel, talán kettővel is.

– Hogy lehet biztos benne, hogy a jóslatok igazak, ha megöli az embereket, akikről szólnak? Ezt nem értem.

– Ő sem – biztosította Luke –, de nem tudja elviselni a gondolatot, hogy annyi gyilkosságot követtek el különösebb ok nélkül. Senki nem tudná elviselni.

– Szét kellett rombolnunk a falut, hogy megmentsük – szólalt meg Tim. – Mond itt valakinek valamit az a szó, hogy Vietnám?

– Ha arra céloz, hogy a jósaink zsinóron rángatnak minket, kitalálnak dolgokat…

– Biztos benne, hogy nem ezt teszik? – vágott közbe Luke. – Talán nem is tudatosan, mégis… jó életük van ott, ugye? Tejben-vajban fürdenek. Nem olyan, mint ami nekünk jutott az Intézetben. És talán hiszik is, amit jósolnak, csak nem veszik figyelembe a véletlen szerepét.

– Vagy Istent – mondta váratlanul Kalisha.

Smith – aki isten tudja, mióta játszotta Istent – maró gúnnyal elmosolyodott.

– Érti maga, amit mondok – jelentette ki Luke –, tudom, hogy érti. Túl sok a változó.

Smith egy pillanatig hallgatott, a tájat nézte. Azután megszólalt.

– Igen, vannak matematikusaink, és igen a Bernoulli-eloszlás felbukkant a jelentésekben és megbeszéléseken. Valójában évek óta szó van róla. Szóval, mondjuk, hogy igazad van. Mondjuk, a mi Intézeteink hálózata nem óvta meg ötszázszor a világot a nukleáris pusztulástól. Tegyük fel, csak ötvenszer. Vagy ötször. Akkor nem érte meg mégis?

Tim nagyon halkan felelt.

– Nem.

Smith úgy nézett rá, mintha megőrült volna.

– Nem? Maga nemet mond?

– Épeszű ember nem áldoz föl gyerekeket a valószínűség oltárán. Ez nem tudomány, ez babona. Továbbá azt hiszem, ideje távoznia.

– Újjáépülünk – ígérte Smith. – Ha ugyan lesz rá idő, mivel a világ úgy rohan lefelé a lejtőn, mint egy babakocsi, ha nincs kéz, amely irányítsa. Azért is jöttem, hogy ezt elmondjam, és hogy figyelmeztessem magukat. Semmi interjú. Semmi újságcikk. Semmi célozgatás a Facebookon vagy a Twitteren. Az ilyen meséket az emberek többsége úgyis kineveti, de mi nagyon komolyan fogjuk venni. Ha biztosítani akarják a túlélésüket, akkor hallgassanak.

A zümmögés fölerősödött, és amikor Smith elővette a zsebéből a cigarettát, reszketett a keze. A jellegtelen Chevyből kiszálló ember magabiztos és fölényes volt. Ahhoz szokott, hogy parancsokat oszt, és azokat rögtön teljesítik is. Az, aki most itt állt, erősen selypítve, a hóna alatt egyre nagyobb izzadságfoltokkal, már nem ugyanaz az ember volt.

– Szerintem jobb, ha elmegy, fiam – tanácsolta neki Annie, nagyon halkan. Talán még jó szívvel is.

A cigarettásdoboz kiesett Smith kezéből. Amikor lehajolt érte, a doboz arrébb szökkent, noha nem volt szél.

– A dohányzás árt – figyelmeztette Luke. – Jós nélkül is tudhatja, mi történik, ha nem áll le.

A Malibu ablaktörlője bekapcsolt. Kigyulladtak a fényszórók.

– Én mennék – mondta Tim. – Amíg még teheti. Berágott, amiért így alakultak a dolgok, ezt megértem, de fogalma sincs róla, mennyire dühösek ezek a gyerekek. Az epicentrumban álltak.

Smith odament az autójához és kinyitotta az ajtót. Azután Luke-ra szegezte az ujját.

– Azt hiszel, amit hinni akarsz – mondta. – Ezzel mind így vagyunk, ifjú Mr. Ellis. Idővel magad is rájössz. A magad kárán.

Elhajtott, porfelhőt kavarva, amely Tim és a többiek felé hömpölygött… azután elkanyarodott, mintha olyan szél fújta volna el, amelyet egyikük sem érzett.

Luke elmosolyodott. George sem tudta volna jobban csinálni.

– Talán jobb lett volna megszabadulni tőle – jegyezte meg tárgyilagosan Annie. – A kert végibe van hely gödörnek.

Luke felsóhajtott, megrázta a fejét.

– Vannak mások. Ő csak egy kifutó.

– Mellesleg akkor olyanok lennénk, mint ők – mutatott rá Kalisha.

– Akkor is – szólalt meg Nicky álmatagon. Nem mondott többet, de Timnek nem volt szüksége gondolatolvasásra, hogy befejezze a mondatot: Olyan szép lett volna.

2

Tim vacsorára várta vissza Wendyt Columbiából, de a nő telefonált, hogy marad. Egy megbeszélést Fairlee megye bűnüldözésének jövőjéről átütemeztek másnapra.

– Jézusom, ezt nem lehetett volna elhalasztani? – kérdezte Tim.

– Egész biztosan ez az utolsó. Tudod, bonyolult a helyzet, és a bürokráciától csak rosszabb lesz. Nálatok minden rendben?

– Minden – felelte Tim, és remélte, hogy ez igaz is.

Vacsorára főzött egy nagy fazék spagettit; Luke összeütött egy bolognai mártást; Kalisha és Nicky közösen csinálták meg a salátát. Annie felszívódott, szokása szerint.

Jóízűen ettek, jóízűen eldiskuráltak, sokat nevettek. Azután amikor Tim behozta a hűtőszekrényből a süteményt, magasra tartva, mint a vígoperák pincérei, látta, hogy Kalisha sír. Nick és Luke átkarolták, de nem vigasztalták (legalábbis nem úgy, amit Tim hallhatott volna). Elgondolkodó, befelé forduló volt az arcuk. A lánnyal voltak, de talán nem teljesen vele; talán elvesztek saját szorongásaikban.

Tim letette a tortát.

– Mi a baj, K? Ők biztosan tudják, de én nem. Segíts ki egy testvért.

– Mi van, ha igazat mondott? Mi van, ha ennek az embernek van igaza, Luke pedig téved? Mi van, ha a világ véget ér három éven… vagy három hónapon belül… mert nem vagyunk ott, hogy megvédjük?

– Nem tévedek – válaszolta Luke. – Vannak matematikusaik, de én jobb vagyok. Ez nem hőzöngés, ez tény. És amit rólam mondott, mármint a mágikus gondolkodásról, az rájuk is érvényes. Nem tudják elviselni a gondolatot, hogy tévedtek.

– Nem vagy biztos benne! – kiáltotta Kalisha. – Hallom a fejedben, Lukey, hogy még mindig nem vagy biztos benne!

Luke ezt nem tagadta, csak a tányérját nézte.

Kalisha Timre nézett.

– Mi van, ha csak egyszer, de igazuk van? Akkor minden a mi hibánk lesz!

Tim habozott. Nem akart arra gondolni, hogy amit most mond, az nagy hatással lehet ennek a lánynak az életére, semmiképpen sem akarta ezt a felelősséget, de attól tartott, hogy az mégiscsak az övé. A fiúk is figyeltek. Figyeltek és vártak. Timnek nem voltak paraképességei, de egy ereje azért volt: ő volt a felnőtt. Érett ember. Azt akarták, hogy mondja nekik azt, hogy nincs szörnyeteg az ágy alatt.

– Nem rajtatok múlik. Semmi nem múlik rajtatok. Ez az ember nem azért jött, mert figyelmeztetni akart titeket a hallgatásra, hanem azért, hogy megmérgezze az életeteket. Ne hagyd, hogy megtegye, Kalisha. Egyikőtök se hagyja. Fajunk arra fejlődött ki, hogy egyetlen dolgot minden más fölé helyezzen, és ti, srácok, ezt meg is tettétek.

Kinyújtotta mindkét kezét, és letörölte Kalisha könnyeit.

– Túléltétek. Használtátok a szereteteket, az eszeteket, és életben maradtatok. Most pedig együnk egy kis sütit.

3

Eljött a péntek, Nicken volt a távozás sora. Tim és Wendy Luke mellett állva figyelték, ahogy Nicky és Kalisha egymást átkarolva végigmennek a felhajtón. Wendy viszi majd el Nicket a brunswicki buszállomásra, de ők hárman megértették, hogy annak a kettőnek megérdemelt szüksége van egy kis közös időre. Hogy elbúcsúzzanak egymástól.

– Akkor vegyük át ismét – mondta Tim egy órával korábban, az ebéd után, amiből Nicky és Kalisha keveset pusztított. Tim és Nicky kimentek a hátsó tornácra, miközben Luke és Kalisha elmosogattak.

– Semmi szükség rá – felelte Nicky. – Felfogtam, öreg. De tényleg.

– Akkor is – intette le Tim. – Ez fontos. Brunswickból Chicagóba mész, igaz?

– Igen. A busz ma este hét tizenötkor indul.

– Kivel beszélsz a buszon?

– Senkivel. Nem keltek feltűnést.

– És amikor odaérsz?

– Felhívom Fred bácsit a Navy Pierről. Mert ott tettek le az emberrablók. Ugyanazon a helyen, ahol George-ot és Helent.

– De te ezt nem tudod.

– Nem tudom.

– Ismered George-ot és Helent?

– Sosem hallottam róluk.

– Kik azok az emberek, akik elraboltak?

– Nem tudom.

– Mit akartak?

– Nem tudom. Ez rejtély. Nem bántottak, nem tettek föl kérdéseket, egyetlen más gyerekről sem hallottam, szart sem tudok. Mikor a rendőrség kihallgat, semmit sem teszek hozzá ehhez.

– Helyes.

– Végül a rendőrök föladják, én Nevadába utazom és boldogan élek ott a nagynénémmel és nagybátyámmal, meg Bobbyval. – Bobby a fivére volt, aki pizsamapartiba ment aznap éjjel, amikor Nicket elvitték.

– És amikor megtudod, hogy a szüleid halottak?

– Az újdonság lesz számomra. És ne aggódj, sírni fogok. Nem lesz nehéz. És nem lesz hamis. Hidd el. Végeztünk?

– Majdnem. Először kicsit lazítsd el az ökleidet. Azokat is, amelyek a karjaid végén vannak, meg azokat is, amelyek a fejedben vannak. Adj egy esélyt a boldogságnak.

– Nem lesz könnyű, öreg. – Nicky szeme ragyogott a könnyektől. – Kurvára nem lesz könnyű.

– Tudom – válaszolta Tim, és megkockáztatott egy ölelést.

Nick először passzívan tűrte, azután visszaölelte. Keményen. Tim úgy gondolta, ez is egy kezdet. A fiú nem lesz bajban, akárhány kérdést tesznek is föl a rendőrök, akárhányszor mondják is, hogy ennek semmi értelme.

Igazából George Iles volt az, akiért aggódott; az a srác megrögzött fecsegő és született tódító. Bár úgy gondolta – remélte –, hogy végül sikerült megértetnie a sráccal: amit nem tudsz, az a biztonság. Ha cifrázod, megbukhatsz.

Nick és Kalisha a felhajtó végén álltak egymást átölelve, a postaládánál, ahol Mr. Smith vádaskodott selypegőn, és igyekezett bűntudatot kelteni a gyerekekben, akik csak életben akartak maradni.

– Tényleg szereti – szólalt meg Luke.

Igen, gondolta Tim, ahogy te is.

De hát nem Luke az első elefánt egy szerelmi háromszögben, és nem is az utolsó. Egyáltalán helyénvaló szó itt a szerető? Luke ragyogó elme, de csak tizenkét éves. Érzései Kalisha iránt elmúlnak, mint a láz, noha ezt fölösleges lenne közölni vele. Bár emlékezni fog rá, ahogy Tim is emlékszik arra a lányra, akiért tizenkét évesen megőrült (a lány tizenhat volt, fényévekre tőle). Ahogy Kalisha is emlékezni fog Nickyre, a szépre, aki harcolt.

– Ő is szeret téged – mondta halkan Wendy, és könnyedén megszorította Luke napégette tarkóját.

– De nem ugyanúgy – felelte Luke savanyúan, de azután elmosolyodott. – A fenébe, az élet megy tovább.

– Jobb, ha mész a kocsiért – mondta Tim Wendynek. – Az a busz nem vár.

A nő hozta a kocsit. Luke lement vele a postaládáig, azután odaállt Kalisha mellé. Integettek az induló autónak. Nicky keze kibújt az ablakon, és visszaintett. Azután eltűntek. Nick jobb első zsebében, ahonnan a legnehezebb kilopni a buszállomáson egy tolvajnak, hetven dollár lapult készpénzben meg egy telefonkártya. A cipőjében pedig egy kulcs.

Luke és Kalisha együtt mentek vissza a felhajtón. Az út közepén Kalisha eltakarta az arcát és sírni kezdett. Tim elindult lefelé, aztán meggondolta magát. Ez Luke dolga. Ő meg is tette, átölelte a lányt. Mivel Kalisha volt a magasabb, Luke feje búbjára hajtotta a fejét, nem a fiú vállára.

Tim hallotta a zümmögést, de most alig volt több halk suttogásnál. Beszélgettek, de nem hallotta, hogy miről, és ez így volt rendjén. Nem neki szánták.

4

Két héttel később Kalisha következett, ő nem a brunswicki, hanem a greenville-i buszállomásra indult. A következő nap délutánján érkezik Chicagóba, ahol a Navy Pierről felhívja a nővérét Houstonban. Wendy megajándékozta egy gyöngyös kis táskával. Volt benne hetven dollár és egy telefonkártya. Az egyik tornacipőjében pedig egy kulcs, ugyanolyan, mint Nickyében. A pénzt és a telefonkártyát ellophatták; a kulcsot azonban nem.

Erősen megölelte Timet.

– Ez nem elég köszönet azért, amit tettél, de semmi másom nincs.

– Ennyi elég – felelte Tim.

– Remélem, a világ nem ér véget miattunk.

– Utoljára mondom, Sha: ha valaki megnyomja a nagy, vörös gombot, az nem te leszel.

A lány halványan mosolygott.

– Amikor utoljára voltunk együtt, volt egy nagy vörös gombunk, amellyel véget vethettünk minden nagy vörös gombnak. És olyan jó érzés volt megnyomni. Ez kísért. Hogy milyen jó érzés volt.

– De ezzel vége is.

– Igen. Mindennek vége, és én boldog vagyok. Senkinek sem szabad ilyen hatalmat adni, pláne gyerekeknek.

Tim arra gondolt, hogy egyes gombnyomogatók gyerekek is, ha nem is testileg, de szellemileg igen. De nem mondta ki. Kalisha ismeretlen, bizonytalan jövő előtt áll, az egymagában is elég ijesztő.

A lány Luke-hoz fordult, és belenyúlt új táskájába.

– Van valamim neked. A zsebemben volt, de észre se vettem, amikor elhagytuk az Intézetet. Legyen a tied.

Gyűrött cigarettásdobozt adott a fiúnak. Az elején egy cowboy pörgette a lasszóját. Fölötte volt a márkanév: SODORT CIGIRÁGÓ. A kép alatt egy másik szöveg: FÜSTÖLJ, MINT APU!

– Már csak néhány darab maradt – mondta a lány. – Elég tropa, és állott is, de…

Most Luke kezdett el sírni. Ez alkalommal Kalisha ölelte át.

– Ne sírj, drágám – mondta. – Ne. Kérlek. Össze akarod törni a szívemet?

5

Amikor Kalisha és Wendy elmentek, Tim megkérdezte, akar-e Luke sakkozni. A fiú megrázta a fejét.

– Azt hiszem, kimegyek, és leülök a nagy fa alá. Üresnek érzem magam. Még sosem éreztem ilyen ürességet.

Tim bólintott.

– Majd megtelsz ismét. Bízz bennem.

– Sejtem, hogy így lesz. Tim, gondolod, hogy bármelyiküknek is használnia kell azokat a kulcsokat?

– Nem.

A kulcsok egy széfet nyitottak egy charlestoni bankban. Az volt benne, amit Maureen Alvorson adott Luke-nak. Ha bármi történik bármelyik gyerekkel, akik most hagyták el a Catawba Farmot – vagy Luke-kal, Wendyvel vagy Timmel –, valamelyikük elmegy Charlestonba és kinyitja a dobozt. Lehet, hogy mindnyájan ott lesznek, ha egy kicsi is megmarad a kötelékből, ami az Intézetben született.

– Elhiszi valaki, ami rajta van azon a memórián?

– Annie biztosan – mosolyodott el Tim. – Ő hisz a kísértetekben, az ufókban, a démoni megszállásban, amit csak akarsz, mindenben.

Luke nem viszonozta a mosolyt.

– Igen, de hát ő egy kicsit…tudod, zizi. Noha most már jobb, amióta olyan sokat találkozik Mr. Dentonnal.

Tim felvonta a szemöldökét.

– A Dobossal? Azt akarod mondani, hogy randiznak?

– Azt hiszem, így hívják még az öregeknél is.

– Az agyából olvastad ki?

Luke halványan elmosolyodott.

– Dehogy. Én visszatértem a pizzástepsikhez és a könyvek lapozásához. Ő mondta. És azt hiszem – tette hozzá tűnődve –, nem baj, hogy elmondtam neked. Nem mintha megesketett volna a titoktartásra, vagy ilyesmi.

– Azta. Ami a pendrive-ot illeti… tudod, hogyan lehet egy laza szállal elbontani egy egész pulóvert? Azt hiszem, az a pendrive is olyasmi. Gyerekek vannak rajta, akiket az emberek fölismernek. Sokan. Nyomozás kezdődik, és bármennyire reménykedik a selypítő ember szervezete az újrakezdésben, a programjuk kifüstöl a kéményen.

– Egyébként sem hiszem, hogy képesek megtenni. Lehet, hogy így gondolják, de ez sokkal inkább mágikus gondolkodás. A világ sokat változott az ezerkilencszázötvenes évek óta. Figyelj, most kimegyek… – bizonytalanul intett a ház és a kert felé.

– Persze, menj csak.

Luke elindult, vánszorogva, lehorgasztott fejjel.

Tim csaknem hagyta, azután meggondolta magát. Utolérte, és megfogta a vállát. Amikor a fiú megfordult, megölelte. Átölelte ő Nickyt – a fenébe, mindegyiket, néha akkor, amikor rossz álmukból riadtak fel –, ám ez többet jelentett. Ez a világot jelentette, legalábbis Timnek. Szerette volna elmondani Luke-nak, hogy bátor, talán a legbátrabb gyerek, aki valaha is létezett a mesekönyveken kívül. El akarta mondani, hogy Luke erős, és tisztességes és a szülei büszkék lennének rá. El akarta mondani, hogy szereti. De nem voltak szavak, és talán nem is volt rájuk szükség. Sem a telepátiára.

Néha egy ölelés a telepátia.

6

Hátul, a veranda és a kert között állt egy szép, öreg mocsártölgy. Luke Ellis – egykori minneapolisi lakos, Herb és Eileen Ellis egykori szeretett fia, Maureen Alvorson, Kalisha Benson, Nick Wilholm és George Iles egykori barátja – leült a fa alá. Alkarját felhúzott térdére fektette, és arrafelé nézett, amit Wendy rendőrtiszt Hullámvasút Domboknak nevezett.

Valaha Avery barátja is volt, gondolta. Averyé, aki igazából kimentette őket. Ha volt itt hős, az nem én voltam. Az Avester volt.

Elővette a gyűrött cigarettásdobozt a zsebéből, kihalászott belőle egy szálat. Erről eszébe jutott, amikor először látta Kalishát, ahogy ül a padlón, és egy ugyanilyen van a szájában. Kérsz egyet?, kérdezte. Egy kis cukor segíthet a lelkiállapotodon. Az enyémen mindig segít.

– Mit gondolsz, Avester? Segíteni fog a lelkiállapotomon?

Elropogtatta a rágót. Segített, noha fogalma sem volt, miért; biztosan nem volt tudományos magyarázata. Belenézett a dobozba és látta, hogy maradt még két-három darab. Most is megehetné őket, de talán jobb, ha vár.

Jobb eltenni párat későbbre.

2018. szeptember 23.

A SZERZŐ JEGYZETE

Pár szót mondanék Russ Dorr-ról, ha nem bánod, kedves Állandó Olvasó.

Több – jóval több – mint negyven éve, hogy találkoztam vele a maine-i Bridgton városában, ahol ő volt az egyetlen asszisztens egy három orvossal dolgozó rendelőben. Ismerte családom kisebb egészségügyi problémáit, a hasmenéstől a gyerekek fülgyulladásáig. Örök fordulata volt, hogy lázra „csak tisztát” szabad inni, vagyis gint és vodkát. Megkérdezte tőlem, mivel keresem a kenyerem, én pedig azt feleltem, hogy regényeket és novellákat írok, leginkább rémségeket, parajelenségekről, vámpírokról és más válogatott szörnyekről.

„Elnézést, nem olvasok ilyesmit”, mondta, és egyikünk sem tudta, hogy végül mindent el fog olvasni, amit írok, rendszerint kéziratban, és gyakran nyers állapotban is. A feleségemen kívül ő volt az egyetlen, aki látta a regényeimet, mielőtt teljesen felöltöztek volna a közelképhez.

Kezdtem kérdezgetni, először orvosi dolgokról. Russ volt az, aki elmondta, hogy az influenza évről évre mutálódik, eleve használhatatlanná téve minden új vakcinát (ez a Végítélet-hez kellett). Listát készített nekem a tornagyakorlatokról, amelyekkel megóvják a kómás betegeket az izomsorvadástól (ez a Holtsáv-hoz volt szükséges). Türelmesen elmagyarázta, hogyan kapják meg az állatok a veszettséget, és milyen fázisai vannak a betegségnek (a Cujó-hoz).

Fokozatosan emelkedett a fizetése, és amikor visszavonult az egészségügytől, teljes munkaidőben az én kutató asszisztensem lett. Együtt látogattuk meg a Texas School Book Depositoryt a 11/22/63-hoz – ezt a könyvet szó szerint nem tudtam volna megírni nélküle –, és miközben beszívtam a hely levegőjét (kísérteteket kerestem… és meg is találtam őket), Russ képeket készített és méréseket végzett. Amikor elmentünk a texasi moziba, ahol Lee Harvey Oswaldot elfogták, Russ kérdezett rá, mit játszottak azon a napon (két filmet is, a Cry of Battle-t és War is Hell-t).

A Búra alatt-hoz rengeteg adatot gyűjtött össze a mikro-ökoszisztémáról, amelyet megteremteni próbáltam, az áramfejlesztők kapacitásáról, és hogy meddig tart ki az élelmiszer, de akkor volt a legbüszkébb, amikor arra kértem, próbáljon kiagyalni szereplőimnek valamilyen ötperces levegőtartályt, olyasfélét, mint a könnyűbúvárok palackjai. A könyv drámai csúcspontjához kellett, de elakadtam. Ugyancsak Russ volt az, aki, mikor egy napon dugóba került, alaposan megnézte maga körül az autókat.

„Kerekek – mondta nekem. – A kerekekben van levegő. Nyilván állott és pocsék szagú, de belélegezhető.” És így, kedves olvasóm, kerék lett a könyvben.

Russ ujjlenyomata mindenfelé ott van ebben a könyvben is, amelyet éppen olvasol, az újszülöttek BDNF-tesztjétől (tényleg létezik, csak egy kicsit tódítottam rajta), a háztartási tisztítószerekből kotyvasztott mérges gázig (nehogy megpróbáljátok otthon, gyerekek). Ellenőrzött minden sort és tényt, segített hihetővé tenni a lehetetlent. Nagydarab, szőke, széles vállú férfi volt, aki szerette a tréfát meg a sört, és petárdázott július negyedikén. Két csodálatos lányt nevelt föl, és végigkísérte felesége halálos betegségét. Együtt dolgoztunk, de a barátom is volt. Csíptük egymást. Sosem veszekedtünk.

Veseelégtelenségben halt meg 2018 őszén, és nagyon hiányzik, amikor kellene valamilyen információ (legutóbb a liftekről és az első generációs okostelefonokról), de sokkal inkább akkor, amikor megfeledkezem róla, hogy elment, és ilyeneket gondolok: „Föl kellene hívnom Russt, vagy küldenem kellene egy e-mailt, hogy megkérdezzem, hogy is van ez.” Ezt a könyvet az unokáimnak ajánlottam, mert főképpen gyerekekről szól, de Russra gondolok, amikor befejezem. Nagyon nehéz elengedni öreg barátokat.

Hiányzol, haver.

Mielőtt abbahagynám, Állandó Olvasóm, szeretnék köszönetet mondani a szokásos gyanúsítottaknak: Chuck Verrillnek, az ügynökömnek; Chris Lottsnak, aki a külföldi jogokat intézi, és legalább tucatnyi módon tudja elmondani, hogy Figyelsz rám?; Rand Holstennek, aki a filmszerződésekkel foglalkozik (mostanában sok ilyen adódik); Katie Monaghannak, a Scribner reklámfelelősének. Irtó nagy köszönet Nan Grahamnek, aki megszerkesztett egy könyvet, amely tele van párhuzamos cselekményszálakkal és több tucat szereplővel. Jobb könyvet csinált belőle. Ugyancsak szeretnék köszönetet mondani Marsha DeFilippónak, Julie Eugley-nek és Barbara MacIntyre-nak, akik fogadják a hívásokat, szervezik a találkozásokat, és biztosítják számomra a becses órákat, amelyeket mindennap arra használok, hogy írjak.

Végül, de aligha utolsónak köszönet a gyerekeimnek – Naominak, Joe-nak és Owennek – és a feleségemnek. Ha kölcsönözhetek valamit George R. R. Martintól, ő az én csillagos napom.

2019. február 17.

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

11/22/63

Agykontroll

Aki kapja, marja

Álomcsapda

Álom doktor

Atlantisz gyermekei

AZ

Bilincsben

Borzalmak városa

A Búra alatt I–II.

Carrie

Christine

A coloradói kölyök

Cujo

Csontkollekció

Danse Macabre

Dolores

Duma Key

Emelkedés

Éjszakai műszak

A Fekete Ház

Halálos árnyék

A halálsoron

Hasznos Holmik

A holtsáv

Az írásról

Joyland

Kedvencek temetője

A két Rose

A kívülálló

Lisey története

Minden haláli

Minden sötét, csillag sehol

A mobil

Mr. Mercedes

A Napkutya

Napnyugta után

Nem jön szememre álom

A ragyogás

A remény rabjai

Rémautó

Rémálmok bazára

Rémálmok és lidércek

A rémkoppantók

Rémület a sivatagban

A sárkány szeme

A Setét Torony I. A harcos

A Setét Torony II. A hármak elhívatása

A Setét Torony III. Puszta földek

A Setét Torony IV. Varázsló és üveg

A Setét Torony V. Callai Farkasok

A Setét Torony VI. Susannah dala

A Setét Torony VII. A Setét Torony

A Setét Torony – Átfúj a szél a kulcslyukon

A Talizmán

Titkos ablak, titkos kert

Tom Gordon, segíts!

Tortúra

Tóparti kísértetek

A tűzgyújtó

Újjászületés

Végítélet

RICHARD BACHMAN NÉVEN:

Az átkozott út

Blaze

A Hosszú Menetelés

A menekülő ember

A rendcsinálók

Sorvadj el!

STEPHEN KING–JOE HILL:

A magas fűben. Teljes gázzal

STEPHEN KING–OWEN KING:

Csipkerózsikák

Stephen King: The Institute

Copyright © 2019 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

All rights reserved

Hungarian translation © Bihari György, 2020

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Gaborják Ádám

Művészeti vezető Tabák Miklós

978-963-504-252-4 (epub)

978-963-504-253-1 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

{1} Károli Gáspár fordítása.

{2} St. Paul, Minnesota fővárosa, és a vele összeépült Minneapolis, az állam legnagyobb városa.

{3} Agyi eredetű növekedési faktor, egyfajta fehérje. Nagy szerepe van az idegrendszer működésében és az agy plaszticitásában – A ford.

{4} Kálnoky László fordítása.

{5} Extraszenzoriális érzékelés vizsgálatára való kártya – a ford.

{6} Kreskin híres amerikai bűvész, gondolatolvasó, igen népszerű televíziós műsorokat vezet – a ford.

{7} Heckle és Jeckle két beszélő szarka egy rajzfilmből – a ford.

{8} A. m. mafla – a ford.

{9}  A. m. brain-derived neurotrophic factor – a ford.

{10} A. m. basal metabolic rate – a ford.

{11} Szabó Lőrinc fordítása.

{12} Lefordíthatatlan szójáték. A gork orvosi szlengszó, a „God Only Really Knows” (azt csak az Isten tudja) rövidítése, koponyasérült, komatózus betegekre használják – a ford.

{13} A Magyar Bibliatársulat revideált újfordítású Bibliája alapján (RÚF 2014).