Fordította

NESET ADRIENN

Raymond és Sarah Jane Spruce-ra gondolva

 „Ki eltűnt, megtaláltatott.”

AMAZING GRACE

1. FEJEZET

1

Billy Summers a szálloda halljában ül, és egy fuvarra vár. Péntek dél van. Bár Billy az Archie’s képregény zsebkönyvváltozatát olvasgatja, gondolatai inkább Émile Zola körül forognak, közelebbről Zola harmadik regénye, a Thérèse Raquin körül, amivel befutott. Hogy mennyire egy ifjú ember könyve az. Zola éppen csak a felszínt kapargatta azon a helyen, amely később mély és elképesztő ércforrásnak bizonyult. Zola tisztára Charles Dickens volt rémálomkivitelben, tulajdonképpen még ma is az. Majd arra gondol, micsoda jó téma lenne ez egy esszéhez. Nem mintha írt volna valaha ilyesmit.

Két perccel tizenkettő után az ajtó kinyílik, és két férfi lép a hallba. Egyikük magas, és fekete haját az ötvenes évek pompadour stílusában hordja, a másik alacsony és szemüveges. Mindketten öltönyben feszítenek. Nick minden embere öltönyt hord. Billy még nyugatról ismeri a magasabbat, régóta Nick mellett dolgozik. A neve Frank Macintosh. A haja miatt Nick emberei közül néhányan Frankie Elvisnek hívják, vagy – mivel lett egy kis kopasz foltja – Napelemes Elvisnek. De sohasem a szemébe mondják. Billy nem ismeri a másikat. Biztosan helyi fiú.

Macintosh kezet nyújt neki. Billy feláll és megrázza.

– Szia, Billy! Régen találkoztunk. Örülök, hogy látlak.

– Én is örülök, Frank.

– Ez itt Paulie Logan.

– Helló, Paulie! – Billy kezet ráz az alacsonyabb férfival.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Billy.

Macintosh kiveszi a kis füzetet Billy kezéből.

– Látom, még mindig képregényeket olvasol.

– Aha – feleli Billy. – Igen. Szeretem őket, legalábbis a vicceseket. Néha a szuperhősösöket is olvasom, de azokat nem szeretem annyira.

Macintosh gyorsan átlapozza az újságot, és mutat valamit Paulie Logannek.

– Nézd ezeket a csajokat! Apám, simán kiverném rájuk.

– Betty és Veronica – szólal meg Billy, és visszaveszi tőle a képregényt. – Veronica Archie barátnője, Betty meg szeretne az lenni.

– Könyvet is olvasol? – kérdezi Logan.

– Előfordul, ha hosszú útra megyek. Magazinokat is. De leginkább képregényt.

– Remek, remek – mondja Logan, és Macintoshra kacsint. Még csak nem is feltűnés nélkül, mire Macintosh a homlokát kezdi ráncolni, de Billy nem bánja.

– Készen állsz egy kis autókázásra? – kérdezi Macintosh.

– Persze. – Billy a hátsó zsebébe gyűri a képregényt. Archie és a csöcsös csajok. Erről is lehetne éppen egy esszét írni. A hajvágás nyújtotta megkönnyebbülésről, és a sziklaszilárd életszemléletről. Riverdale-ről, ahol megáll az idő.

– Menjünk akkor! – mondja Macintosh. – Nick vár minket.

2

Macintosh vezet. Logan ül hátra, mert szerinte ő az alacsonyabb. Billy arra számít, hogy nyugat felé indulnak, mert ott van a város elegánsabb része, és Nick Majarian szeret nagy lábon élni, akár otthon van, akár utazik. Szállodába viszont nem megy. De északkelet felé indulnak.

Három kilométerre a városközponttól egy olyan környékre érnek, ami Billy számára alsó középosztálybelinek tűnik. Három vagy négy fokkal jobb, mint az a mobilházakból álló lakópark, ahol felnőtt, de az elegánstól még messze van. Itt nincsenek nagy, elkerített házak. Ezen a környéken ranchstílusú otthonok vannak, a kis fűfoltokon forgó gyepöntözők permetezik a vizet. A legtöbb ház egyemeletes, sok jó állapotban van, néhányra azonban ráférne a festés, és itt-ott a gyepet is beszövi a gaz. Billy meglát egy házat, amelyen a kitörött ablaküveget kartonpapírral helyettesítették. Egy másik előtt kövér, bermudanadrágot és atlétatrikót viselő férfi ül egy Costco nagykerben vagy a Sam’s Club oldalon vásárolt kempingszéken, sört iszik, és a szemével követi a kocsit. Egy ideje jól mennek a dolgok Amerikában, de talán ez most változni fog. Billy sok hasonló környéket ismer. Olyanok, mint a barométer, és ez már elkezdett süllyedni. Az itt élők olyan munkahelyeken dolgoznak, ahol reggelenként blokkolóóra ellenőrzi, beértek-e időben.

Macintosh bekanyarodik egy foltos fűszőnyegen álló kétemeletes ház elé. A falát halványsárgára festették. Nem rossz, de egyáltalán nem olyan, mint amilyet Nick Majarian szállásul választana, még pár napra sem. Inkább olyan, mint egy szerelő vagy alacsony beosztású repülőtéri alkalmazott háza, aki itt éldegél kuponokat vagdosó feleségével és két gyerekével, havonta fizeti a jelzálogkölcsönt, és csütörtök esténként egy sörligában bowlingozik.

Logan kinyitja Billy előtt az ajtót. Billy a műszerfalra dobja az Archie-képregényt, és kiszáll a kocsiból.

Macintosh megy fel először a verandalépcsőn. Odakint meleg van, de bent működik a légkondicionáló. Nick Majarian a konyhába vezető rövid folyosón áll. Az öltönye valószínűleg annyiba került, mint a jelzálogkölcsön havi részlete ezen a házon. Ritkuló haját lesimítja, neki nem való a pompadour. Az arca kerek, Vegasban barnult. Nagydarab férfi, de amikor Billyt egy ölelésre magához rántja, kiálló hasa olyan kemény, mint a kő.

– Billy! – kiáltja Nick, és két csókot nyom Billy arcára. Nagy, cuppanós puszikat. A mosolya szélesen ragyog. – Billy, Billy, ember, de jó újra látni téged!

– Én is örülök, Nick! – Billy körülnéz. – Azért általában ennél jobb helyen szállsz meg. – Elhallgat egy pillanatra. – Már ha mondhatok ilyesmit.

Nick felkacag. A nevetése csodálatos, ragadós, a mosolyához méltó. Macintosh csatlakozik hozzá, majd Logan is elmosolyodik.

– Szereztem egy helyet a West Side-on is. Rövid időre. Mondjuk úgy, hogy házőrzésre. Van egy szökőkút az előkertben. Egy meztelen kiskölyök van a közepén, hallottam már erre valami szót…

Puttó, gondolja Billy, de nem mondja ki. Csak mosolyog.

– Szóval ez a kiskölyök pisili a vizet. Majd meglátod te is. Nem, ez itt nem az én házam, Billy. A tied. Feltéve, hogy vállalod a melót.

3

Nick körbevezeti.

– Bútorozott – mondja, mintha eladásra kínálná. Talán részben így is van. Ez a ház emeletes, három szoba és két fürdőszoba van fent, utóbbiból az egyik kisebb, valószínűleg a gyerekeké. A földszinten van a konyha, a nappali és az étkező, ami olyan kicsi, hogy inkább étkezőfülkének számít. Az alagsor nagy részét átalakították, hosszú, padlószőnyeges szoba lett belőle hatalmas tévével az egyik felében, pingpongasztallal a másikban. Spotlámpák. Nick klubszobának hívja, itt ülnek le.

Macintosh megkérdezi, kérnek-e inni, van üdítő, sör, limonádé és jegestea.

– Én egy jegesteát kérek limonádéval – közli Nick. – Fele-fele. Sok jéggel.

Billy szintén azt kér. Amíg az italok megérkeznek, cseverésznek. Az időjárásról, hogy mekkora hőség van itt lent a déli határ mentén. Nick tudni akarja, hogyan utazott Billy, mire Billy azt feleli, hogy minden rendben volt, de nem meséli el, honnan repült ide, és Nick sem kérdezi meg. Nick tesz valami megjegyzést arra a kibaszott Trumpra, aztán Billy is mond rá valamit. Ennyi mondanivalójuk van, de nincs ezzel semmi baj, hiszen megjelenik Macintosh egy tálcán két nagy pohárral, és amikor távozik, Nick rátér az üzletre.

– Amikor felhívtam a barátunkat, Buckyt, azt mondta, hogy szívesen visszavonulnál.

– Gondolkodom rajta. Régóta csinálom már. Túl régóta.

– Igaz. Hány éves is vagy?

– Negyvennégy.

– És azóta csinálod, hogy leszereltél?

– Nagyjából. – Nagyjából azt is tudja, hogy Nick ezzel pontosan tisztában van.

– Összesen mennyi volt?

Billy megvonja a vállát.

– Nem emlékszem pontosan. – Tizenhét. Tizennyolc, ha az elsőt is beleszámítjuk, a begipszelt karú férfit.

– Bucky azt mondja, egyet még bevállalsz, ha jól megfizetnek érte.

Nick arra vár, hogy Billy kérdezzen. Mivel nem teszi, folytatja.

– Ezt most nagyon jól megfizetik. Megcsinálod, és életed végéig napozhatsz. Tolhatod a piña coladát egy függőágyban. – Megint felragyogtatja széles mosolyát. – Kétmillió. Ötszázezer előre, a többi utána.

Billy füttyentése nem része a színjátéknak, amire ő maga sem színjátékként gondol, inkább úgy, hogy az együgyű én-je kerül előtérbe az olyan pasasok előtt, mint Nick, Frank és Paulie. Úgy működik, mint a biztonsági öv. Nem azért használod, mert autóbalesetre számítasz, azt viszont soha nem lehet tudni, mi jön veled szemben a domb tetején. Ez az élet útjára is igaz, ahol az emberek összevissza kormányoznak, és rendre rossz irányban indulnak el az autópályán.

– Miért ilyen sok? – Eddig a legtöbb, amit egy szerződésért kapott, hetvenezer volt. – Politikus? Mert azt nem csinálom meg.

– Egyáltalán nem.

– Rossz ember?

Nick kacagva csóválja a fejét, és szeretetteljes pillantást vet Billyre.

– Mindig ugyanazt kérdezed.

Billy bólint.

Az együgyű én álca ugyan, de egy dolog igaz: csak rossz emberek jöhetnek szóba. Így tud éjjelente nyugodtan aludni. Jó, persze, abból él, hogy rossz embereknek dolgozik, igen, de Billy ebben nem lát erkölcsi problémát. Nincs gondja azzal, hogy rossz emberek fizetik meg más rossz emberek megöléséért. Úgy tekint magára, mint egy felfegyverzett kukásra.

– Ez egy nagyon rossz ember.

– Oké…

– És nem én fizetem a kétmilliót. Közvetítő vagyok, aki, hogy is mondjam, jutalékot kap. Nem a te pénzedből, az én fizetésem ezen felül van. – Nick előrehajol, két kezét összefűzi a combja között. Az arckifejezése őszinte. A szemét le sem veszi Billyről. – A célpont egy mesterlövész, akárcsak te. Csakhogy ő sohasem teszi fel a kérdést, hogy rossz vagy jó emberről van-e szó. Nem különbözteti meg őket. Ha jó pénzt kap, elvégzi a munkát. Egyelőre hívjuk Joe-nak. Hat évvel ezelőtt, de lehet, hogy van az hét is, nem számít, ez a Joe nevű pasas lelőtt egy tizenöt éves srácot, aki éppen iskolába ment. Rossz ember volt a kölyök? Dehogy. Sőt, kitűnő tanuló volt. De valaki üzenni akart a gyerek apjának. A gyerek volt az üzenet. Joe meg a küldönc.

Billy azon gondolkodik, vajon igaz-e a történet. Lehet, hogy nem az, van benne a tündérmesék fabulizmusából, de valahogy igaznak tűnik.

– Azt akarod, hogy lelőjem, aki lelőtte. – Így pontosítja a dolgot magában.

– Eltaláltad. Joe most egy Los Angeles-i sitten van. A központi férfibörtönben. Testi sértéssel és nemi erőszak kísérletével vádolják. A nemi erőszak kísérletére én azt mondom, már ha nem vagy a metoora érzékeny, hogy elég vicces helyzet volt. Összetévesztett egy konferenciára érkezett írónőt, egy feminista írónőt egy kurvával. Ajánlatot tett neki, valószínűleg egy kicsit túl vehemensen, a nő meg lefújta paprika spray-vel. Joe erre szájba vágta, és kiakasztotta az állkapcsát. A nő vagy százezer példánnyal többet eladhatott emiatt a könyvéből. Meg kellett volna köszönnie, ahelyett, hogy bemószerolja, nem gondolod?

Billy nem felel.

– Ugyan már, Billy, gondold csak el! A pasas kinyírt isten tudja mennyi embert, közöttük igazi nehézfiúkat, és szembefújja egy leszbi nőjogi harcos? Értékelhetnéd a poént.

Billy mosolyt színlel.

– Los Angeles az ország másik felében van.

– Igaz, de a pasas itt is megfordult, mielőtt elindult oda. Nem tudom, minek jött ide, és nem is érdekel, csak azt tudom, hogy pókerezni akart, és valaki elárulta neki, hol teheti meg. Mert kérlek szépen, Joe szeret úgy gondolni magára, mint aki nagyban játszik. Rövidre fogom: egy rakás pénzt veszített. Amikor hajnal öt körül a nyertes kilépett az épületből, Joe hasba lőtte, és elvette a pénzét, nemcsak a sajátját, hanem mindet. Valaki megpróbálta leállítani, valószínűleg egy másik hülye a játszmából, de Joe őt is lelőtte.

– Mind a kettőt megölte?

– A nagy nyertes meghalt a kórházban, de előtte azonosította Joe-t. A csávó, aki megpróbált közbeavatkozni, túlélte. Ő is azonosította Joe-t. És tudod, mi van még?

Billy a fejét rázza.

– A biztonsági kamera felvétele. Sejted már, mire akarok kilyukadni?

Billy sejti, hogyne sejtené.

– Nem igazán.

– Kalifornia testi sértésért varrta be. Ami megáll. A nemi erőszak kísérletét valószínűleg elutasítják, hiszen nem rángatta be a nőt egy sikátorba, vagy ilyesmi, sőt, még azt is felajánlotta, hogy fizet neki, szóval egyelőre csak próbálkoznak vele, az államügyész úgyis ejti. Azzal együtt, amit már leült, talán kilencven napot kap a megyei börtönben. Itt viszont gyilkosságról van szó, amit nagyon komolyan vesznek a Mississippinek ezen az oldalán.

Billy tisztában van vele. A republikánus, vörös államokban gyorsan megszabadítják a bérgyilkosokat a szenvedéseiktől. Ami rendben is van.

– Miután megnézik a felvételeket, az esküdtszék szinte biztosan megszavazza Joe-nak a fecskendőt. Ez világos, ugye?

– Persze.

– Az ügyvédjével azon dolgoznak, hogy megakadályozzák a kiadatást, ebben nincs semmi meglepő. Tudod, mi az a kiadatás, igaz?

– Persze.

– Remek. Joe ügyvédje apait-anyait belead, és itt tisztázzuk, hogy nem valami kártérítésekre szakosodott puhapöcsről van szó. Már elérte, hogy harminc nappal elhalasszák a tárgyalást, ez idő alatt újabb ürügyeket fog keresni az időhúzásra, de a végén veszíteni fog. Joe meg magánzárkában van, mert valaki bele talált szúrni egy bökőt. A jó öreg Joe elvette tőle, és eltörte a csávó csuklóját, mert ahol egyvalakinek van bökője, ott akad még egy tucat.

– Bandaleszámolás? – kérdezi Billy. – Talán a Cripek? Fasírtban vannak vele?

Nick megvonja a vállát.

– Ki tudja. Egyelőre Joe egy magánlakosztályban pihen, nem kell heringeskednie a többi fasszal, napi fél órát saját becses társaságában sétálhat is. Mindeközben az ügyvédje mindenkivel beszél. Azt az üzenetet hinti szét, hogy a pasas valami nagy durranással fog előállni, hacsak nem ejtik a gyilkosság vádját.

– Megtörténhet ilyen? – Billy nem szeret arra gondolni, hogy lehetséges, még akkor sem, ha az a férfi, akit Joe megölt a pókerparti után, esetleg rossz ember volt. – Az ügyészek leveszik a halálbüntetést az asztalról, vagy a vádból ejtik az előre megfontolt szándékot, vagy mi?

– Nem is rossz, Billy. Végre jó nyomon vagy. De én azt hallottam, hogy Joe minden vádat ejtetni akar. Valami nagy aduász lehet a kezében.

– Azt gondolja, hogy cserébe megúszhatja a gyilkosságot.

– Mondja az, aki isten tudja hány gyilkosságot megúszott már – feleli Nick, és nevetni kezd.

Billy nem nevet.

– Én még sohasem lőttem le senkit, csak mert veszítettem pókeren. Nem is pókerezek. És nem rabolok.

Nick hevesen bólogat.

– Tudom, Billy. Kizárólag rossz embereket. Csak cseszegettelek egy kicsit. Idd meg az italodat!

Billy megissza az italát. Arra gondol, hogy kétmillió. Egyetlen melóért. Arra gondol, hol lehet ebben a csapda.

– Valakinek nagyon fontos, hogy leállítsa ezt a pasast, nehogy felfedje a lapjait.

Nick az ujjaival fegyvert formál, és Billyre fogja, mintha beszélgetőtársa valamiféle bámulatos következtetésre jutott volna.

– Erről van szó. Kaptam egy üzenetet a helyi embertől, akivel találkozni fogsz, ha elvállalod a munkát, és az üzenet a következő: egy mesterlövészt keresünk, a legjobbat a legjobbak között. Szerintem az Billy Summers, téma kurvára lezárva.

– Szóval azt akarod, hogy szedjem le a pasast, de nem Los Angelesben. Hanem itt.

– Nem én akarom. Én csak a közvetítő vagyok, ne feledd! Valaki más akarja. Akinek nagyon mély a bukszája.

– Mi a csapda?

Nick újra megvillantja a mosolyát. Megint pisztolyt fog Billyre az ujjával.

– Egyenesen a lényegre, igaz? A kibaszott lényegre. Csakhogy ez nem csapda. Illetve lehet, hogy az, attól függ, honnan nézed. Az időről van szó. Itt fogsz lakni…

Int egyet, hogy az itt alatt a kis sárga falú házat érti. Vagy talán a környéket is – Billy később megtudja, hogy Midwoodnak hívják. Vagy az egész várost, amely a Mississippi folyótól keletre fekszik, éppen a Mason–Dixon-vonal alatt.

– …meglehetősen sokáig.

4

Beszélgetnek még egy kicsit. Nick elmeséli Billynek, hogy a helyszínt már leszervezték, és helyszín alatt azt a helyet érti, ahonnan Billy lőni fog. Azt mondja, nem kell addig döntenie, amíg meg nem nézi a helyet és többet meg nem tud. Azt majd Ken Hoff intézi. Ő a helyi kapcsolat. Nick azt mondja, hogy Ken ma nincs a városban.

– Tudja, mit használok? – Ez nem azt jelenti, hogy benne van, de nagy lépés abba az irányba. Kétmillió, hogy megüljön a seggén, aztán lőjön egyet. Nehéz egy ilyen ajánlatot visszautasítani.

Nick bólint.

– Rendben, és mikor találkozom ezzel a Hoff nevű csávóval?

– Holnap. Ma este felhív a hotelben, közli, hol és mikor.

– Ha elvállalom, ki kell találnunk valami fedősztorit, hogy miért vagyok itt.

– Már az is megvan, valami csoda. Giorgio ötlete volt. Holnap este elmeséljük, miután találkoztál Hoff-fal. – Nick feláll. Kezet nyújt. Billy megrázza. Fogott már kezet Nickkel korábban is, de nem szereti, mert Nick rossz ember. Bár nehéz nem kedvelni. Nick is profi, és a mosolya hatásos.

5

Paulie Logan viszi vissza a szállodába. Paulie nem beszél sokat. Megkérdezi Billytől, nem bánja-e, ha bekapcsolja a rádiót, és amikor Billy azt feleli, hogy nem, keres egy szelídebb rockzenét játszó állomást. Egyszer megjegyzi: „Loggins és Messina, a legjobbak.” Leszámítva a káromkodást, amikor valaki elé vág a Cédrus utcán, ki is fogy a beszédtémákból.

Billynek megfelel. Az utolsó melójukat tervező rablókról szóló filmekre gondol. Ha a noir műfajnak számít, akkor az „utolsó meló” ennek az alműfaja lehet. Azokban a filmekben az utolsó meló mindig félresikerül. Billy nem rabló, nem dolgozik bandában, és nem is babonás, de ez az utolsó meló dolog csak piszkálja a csőrét. Talán azért, mert ekkora fizetség jár érte. Talán azért, mert nem tudja, ki fizeti a számlát, és miért. Talán Nick története miatt a célpontról, aki egyszer lelőtt egy tizenöt éves kitűnő tanulót.

– Akkor maradsz? – kérdezi Paulie, amikor befordulnak a szálloda elé. – Mert akkor az a Hoff megszerzi neked az eszközt. Én is elvállaltam volna, de Nick nemet mondott.

Maradni fog?

– Nem tudom. Talán. – Egy pillanatra elhallgat, miközben kiszáll a kocsiból. – Valószínűleg.

6

A szobájába érve Billy bekapcsolja a laptopot. Megváltoztatja az időbélyeget és ellenőrzi a VPN-t, mert a hekkerek rá vannak állva a szállodákra. Google-on kutakodhatna egy kicsit a Los Angeles-i megyei bíróság iratai között, mert a kiadatási tárgyalások anyagai biztosan nyilvánosak, de egyszerűbb módon is megkaphatja, amit akar. És akarja. Ronald Reagannak igaza volt, amikor azt mondta, hogy bízz, de ellenőrizz.

Billy az LA Times-ra klikkel és féléves előfizetést vásárol. Egy Thomas Hardy nevű kitalált személy hitelkártyáját használja. Hardy a kedvenc írója. A naturalistáktól, nyilván. A belépés után rákeres a feminista író-ra, majd hozzáteszi azt is, hogy nemi erőszak kísérlete. Fél tucat hírt talál, egyik jelentéktelenebb, mint a másik. Van egy kép a feminista íróról is, nagyon szexi és bőven van mondanivalója. Az állítólagos támadás a Beverly Hills Hotel előkertjében történt. A feltételezett elkövetőnél több személyi azonosító okmányt és hitelkártyát találtak. A Times szerint az igazi neve Joel Randolph Allen. Massachusettsben 2012-ben már ejtettek ellene egy nemi erőszakkal kapcsolatos vádat.

Szóval Joe elég közel áll az igazsághoz, gondolja Billy.

Aztán a városi lap honlapjára kattint át, ahol újra Thomas Hardy segítségével jut előfizetéshez, és beírja a keresőbe, hogy gyilkosság áldozat pókerjátszma.

A hír megvan, és a cikkhez kapcsolt fotó a biztonsági kamerából meglehetősen terhelő. A tettes arcát egy órával korábban nem lehetett volna kivenni a fényviszonyok miatt, de a fénykép alján az időbélyeg reggel 5.18-at mutat. A nap még nem kelt fel, de nemsokára fel fog, és a sikátorban álló pasas arca olyan tisztán látszik, amennyire egy ügyésznek pont megfelel. A férfi keze a zsebében van, egy RAKODÓTERÜLET, MEGÁLLNI TILOS feliratú ajtó előtt áll, és ha Billy az esküdtszék tagja lenne, ő is megszavazná a fecskendőt a kép alapján. Mert Billy Summers az „előre megfontolt szándék” szakértője, és ezen a fotón pontosan ezt látja.

A legfrissebb hír Red Bluff hírlapjában arról szól, hogy Joel Allent egy másik ügy miatt tartóztatták le Los Angelesben.

Billy biztos abban, hogy Nick szerint ő mindent készpénznek vesz. Mint mindenki más, akivel Billy az évek során dolgozott, Nick is azt gondolja, hogy párját ritkító mesterlövészi teljesítményét leszámítva Billy kissé lomha agyú, talán spektrumzavaros is. Nick beveszi az együgyű én-t, mert Billy nagy gondot fordít arra, hogy ne játssza túl. Nincs tátva maradt száj, üveges tekintet, semmi nyilvánvaló ostobaság. Egy Archie’s képregény önmagában csodákra képes. A Zola-regény ott van mélyen elrejtve a bőröndjében. És ha valaki meglátná a könyvet? Billy azt mondaná, hogy a repülőgépen találta, ott volt az ülés zsebében, és csak azért hozta el, mert tetszett neki a csaj a borítón.

Rá akar keresni a tizenöt éves kitűnő tanulóra is, de róla nincs elég információ. Akkor sem találna többet, ha egész délután a Google-on ülne. Abban sem lehetne biztos, hogy a megfelelő tizenöt évesről olvas. Legyen elég annyi, hogy a Nick által elmondottak többi része megfelel a valóságnak.

Szendvicset rendel, és egy kanna teát. Amikor megérkezik, odaül az ablakhoz, és a Thérèse Raquin-t olvassa. Véleménye szerint olyan, mintha James M. Caint keresztezték volna egy ötvenes évekbeli EC horrorképregénnyel. A késői ebéd után lefekszik, kezét a feje mögött a párna alá dugja, az ott rejtőző hűvösségbe. Nem tart sokáig, akár a fiatalság és a szépség. Majd meglátja, mit mond ez a Ken Hoff, és ha az is rendben van, valószínűleg elvállalja a munkát. A várakozás nehéz lesz, sohasem volt az erőssége (kipróbálta egyszer a zent, és az sem jött be neki), de kétmillió dollár megéri a várakozást.

Billy lehunyja a szemét és elalszik.

Este hétkor megeszi a szobaszerviz által hozott vacsorát, és megnézi az Aszfaltdzsungel-t a laptopján, ami szintén egy elátkozott utolsó melóról szól. Megcsörren a telefon. Ken Hoff az. Közli Billyvel, hol találkoznak másnap délután. Billy le sem írja. Veszélyes dolog a jegyzetelés, és amúgy is jó a memóriája.

2. FEJEZET

1

A legtöbb férfi filmsztárhoz – és az őket utánzó pasasokhoz, akikbe Billy belefut az utcán – hasonlóan Ken Hoff is erősen borostás, mintha az utóbbi három-négy napban elfelejtett volna borotválkozni. Hoff számára kevésbé előnyös ez a viselet, mert vörös hajú. Nem tűnik kemény legénynek emiatt; olyan, mintha alaposan leégett volna.

A Napfolt Café nevű étkezde előtt felállított asztalok egyikénél ülnek, a napernyő alatt, a Fő utca és a Törvényszéki út sarkán. Billy cukormentes üdítőt rendel. Úgy véli, Hoff nem Nick embere, mert Nick Vegasban dolgozik. De a keze messze elér, nem csak nyugaton tevékenykedik. Nick Majarian és Ken Hoff között létezhet valamiféle kapcsolat, de az is lehet, hogy Hoff annak a pasasnak dolgozik, aki a melóért fizetni fog. Feltételezve persze, hogy a meló összejön.

– Az utca túloldalán enyém az az épület – mondja Hoff. – Csak huszonkét emeletes, de annyi is elég ahhoz, hogy Red Bluff második legmagasabb építménye legyen. Amikor megépül a Higgins Center, lecsúszik a harmadik helyre. Az harmincemeletes lesz. Bevásárlóközponttal. Abban is van részesedésem, de ez? Teljesen az én gyerekem. Kiröhögték Trumpot, amikor azt ígérte, hogy rendbe hozza a gazdaságot, de bejött neki. Működik.

Billyt nem érdekli Trump, sem Trump gazdasága, egy profi érdeklődésével méri fel az épületet. Biztos benne, hogy onnan kell majd lőnie. Gerard-toronynak hívják. Billy túlzásnak tartja, hogy egy huszonkét emeletes épületet toronynak neveznek, de elhiszi, hogy ebben az alacsony, többnyire lelakott téglaházakkal teli városkában toronynak látják. A torony előtti gondozott, öntözött füves területen egy tábla áll, IRODÁK ÉS LUXUSLAKÁSOK MÁR ELÉRHETŐK. Alatta egy telefonszám. A tábla valószínűleg régóta ott áll.

– Nem telt meg olyan gyorsan, mint vártam – mondja Hoff. – A gazdaság szárnyal, persze, az emberek pénzt szarnak, és 2020 még ennél is jobbnak ígérkezik, de meglepődnél, ha tudnád, mennyi minden zajlik az interneten, Billy. Megengeded, hogy Billynek szólítsalak?

– Persze.

– A lényeg az, hogy az idén kicsit megszorultam. Elakadt a pénzforgalom, mióta bevásároltam magam a WWE-be, de három partner mellett hogyan mondhattam volna nemet?

Billynek fogalma sincs, miről beszél a férfi. Profi birkózásról lehet szó, talán. Vagy arról a kamionos versenyről, amit a tévében hirdetnek? Mivel Hoff szerint Billy bizonyosan képben van, ezért Billy bólogat, mintha tényleg képben lenne.

– A helyi begyepesedett pénzeszsák seggfejek azt gondolják, hogy túlvállaltam magam, de hát a gazdasági helyzetet ki kell használni, nem? Addig üsd a vasat, amíg meleg. A pénzcsinálás is pénzbe kerül, nem igaz?

– Hogyne.

– Így aztán teszem, amit tenni kell. Különben is, kiszagolom a jó üzletet, ha szembejön velem, márpedig ez egy jó ajánlat. Kicsit kockázatos, de áthidaló megoldásokra van szükség. És Nick biztosított róla, hogy ha téged elkapnak, bár tudom, hogy nem fognak, de ha mégis, tartani fogod a szádat.

– Ez így van. – Billyt még sohasem kapták el, és most sincs szándékában elfogatnia magát.

– Az utca törvénye, igaz?

– Persze. – Billyben felvetődik, hogy Ken Hoff túl sok filmet látott. Néhányat közülük valószínűleg az „utolsó munka” alműfajából. Bárcsak a lényegre térne már! Nagy a hőség a napernyő alatt. És párás a levegő. Ez az éghajlat a madaraknak jó, gondolja Billy, és valószínűleg azok sem szeretik.

– Az ötödik emeleten szereztem egy sarki irodát – mondja Hoff. – Három helyiség. Iroda, előtér, teakonyha. Teakonyha is van, mit szólsz? Megleszel ott akármeddig. Szépen bekuckózol. Nem akarok mutogatni, de ötig el tudsz számolni, ugye?

Hogyne, gondolja Billy, sőt, gyaloglás közben rágózni is tudok.

Az épület téglalap alakú, mint egy kekszesdoboz ablakokkal, ami azt jelenti, hogy két sarki iroda van az ötödiken, de Billy tudja, melyikre gondol Hoff: a bal oldalira. Az ablakból átlós vonalat húz a Törvényszéki útra, amely mindössze két háztömbből áll. Ha elvállalja a munkát, ez az átló lesz a lövedék útja, amely a terjedelmes, szürke, gránitból épült megyei bíróság előtti lépcsősornál ér véget. A lépcsőfokok, van belőlük vagy húsz, egy kis korzóra vezetnek, amelynek közepén az igazság istennője áll, bekötött szemmel tartja maga előtt a mérleget. Billy többek között azt sem fogja soha elmesélni Hoffnak, hogy az igazság istennője eredetileg Iustitia, egy római istennő, akit többé-kevésbé Augustus császár teremtett.

Billy pillantása visszatér az ötödik emeleti lakáshoz, és újra felméri az átlót. A távolság az ablaktól a lépcsőkig ötszáz méter lehet. Akár erős szélben is tud lőni. A megfelelő fegyverrel persze.

– Mit szerzett a számomra, Mr. Hoff?

– Tessék? – Egy pillanatra megmutatkozik Hoff együgyű én-je. Billy jobb kezének mutatóujját behajlítja. Azt is jelenthetné a mozdulat, hogy gyere csak ide, de nem ebben az esetben.

– Ó! Ja persze! Amit kértél! – Hoff körülnéz, senki sincs ott, mégis halkabban folytatja. – Remington 700-as.

– M24-es. – Ez a katonai besorolása.

– M…? – Hoff a zsebébe nyúl, kiveszi a tárcáját, és keresgélni kezd benne. Elővesz egy papírcetlit, megnézi. – M24, tényleg.

Már tenné vissza a cetlit a tárcába, de Billy a tenyerét nyújtja.

Hoff odaadja neki a papírlapot. Billy a zsebébe gyűri. Később a szállodában, mielőtt Nickkel találkozna, lehúzza a vécén. Az ember nem ír le semmit. Nagyon reméli, hogy ez a Hoff nem fog gondot jelenteni.

– Optika?

– Hogy mi?

– Távcső. Célgömb.

Hoff izgatottnak tűnik.

– Amit kértél.

– Azt is leírta?

– Arra a cetlire, amit odaadtam.

– Rendben.

– Ott van az izé… az eszköz a…

– Nem kell tudnom, hol van. Még nem döntöttem el, akarom-e a munkát. – Pedig már eldöntötte. – Vannak biztonsági őrök, kamera az épületben? – Az együgyű én tesz fel ilyen kérdéseket.

– Igen, persze.

– Ha elvállalom a melót, az eszközt én viszem fel az ötödikre. Ebben megegyezhetünk, Mr. Hoff?

– Hát persze. – Hoff szemmel láthatóan megkönnyebbül.

– Akkor azt hiszem, végeztünk is. – Billy feláll, és a kezét nyújtja. – Örülök, hogy megismerhettem. – Dehogy örül. Kétli, hogy megbízhat ebben az emberben, és viszolyog a hülye, szúrós borostától. Ugyan melyik nő csókolná szájon ezt a vörös gubancot?

Hoff kezet fog vele.

– Én is örülök, Billy. Most egy kicsit meg vagyok szorulva. Olvastad Az ezerarcú hős című könyvet?

Billy olvasta, de a fejét rázza.

– Pedig kellene, tényleg. Az irodalmi részt gyorsan átlapoztam, hogy minél előbb a lényeghez érjek. Bele a közepébe azonnal, rám vall. Hagyjuk a sok baromságot! Nem emlékszem a csávó nevére, aki írta, de azt mondja, hogy mindenkinek embert próbáló időszakon kell átmennie ahhoz, hogy hős lehessen. Most került rám a sor.

Tehát mesterlövész puskát és rejtekhelyet szerez egy bérgyilkosnak, gondolja Billy. Nem biztos, hogy Joseph Campbellnél ez beleszámítana a hős kategóriába.

– Remélem, szerencsésen átvészeli.

2

Billy feltételezi, hogy autót is fog kapni, ha itt marad, de egyelőre még nem ismeri ki magát, ezért örül, hogy Paul Logan elviszi a szállodából Nickhez, ahol éppen „házat őriz”. Billy pont egy ilyen újgazdag épületre számított: összehordott, horrorisztikus építmény legalább egyhektárnyi gyeppel. A hosszú, kanyargós bekötőútra nyíló kapu kitárul, amikor Paulie megnyomja a napellenzőre erősített kütyüt. Tényleg van egy puttó, amely vég nélkül pisil a medencébe, két másik szoborral (egy római katonával és egy fedetlen keblű szűzzel) együtt rejtett spotlámpák világítják meg, hiszen lassan leszáll az alkony. A ház is ki van világítva, hogy jobban látszódjon a sok szánalmas giccs. Billy szerint úgy néz ki, mint egy szupermarket és egy megatemplom törvénytelen gyereke. Ez nem ház, hanem a piros golfnadrág építészeti megfelelője.

Frank Macintosh, vagyis Frankie Elvis a végtelenül hosszú verandán fogadja. Sötét öltöny, zöldeskék nyakkendő. Ha az ember ránéz, nem is sejti, hogy egykor uzsorások mellett verőlegényként kezdte a karrierjét. Persze az már nagyon régen volt, még mielőtt a nagyok közé emelkedett volna. A lépcsősor közepén a kezét nyújtja, mint valami uraság. Vagy az uraság komornyikja.

Nick megint a folyosón várja, de ez sokkal pazarabb a kis sárga ház folyosójánál Midwoodban. Nick maga is nagy termetű, de a mellette álló férfi hatalmas, jóval meghaladhatja a száznegyven kilót. Giorgio Malachini az, Nick vegasi haverjai persze csak Malac Georgie-ként emlegetik (szintén nem a szemébe). Ha Nick a vezérigazgató, akkor Giorgio műveleti igazgatóként dolgozik alatta. Mivel mind a ketten eljöttek ilyen messzire a hazai pályától, valószínű, hogy a jutalék, ahogy Nick hívta, nagyon magas lehet. Billynek kétmilliót ígértek. Akkor ezeknek mennyit ajánlhattak? Vagy már zsebre is vágták? Valakit nagyon aggaszt ez a Joel Allen. Valakit, akinek hasonló háza lehet, mint ez, vagy még ennél is rondább. Utóbbit nehéz elképzelni, de valószínűleg így van.

Nick Billy vállára csap, és megszólal:

– Most biztosan azt gondolod, hogy ez a dagadék Giogio Malachini.

– Emlékeztet rá – feleli Billy óvatosan, Giorgio meg olyan mennydörgő nevetést hallat, amilyen egy ekkora testtől kitelik.

Nick bólint. Megint felvillan az a ragyogó mosoly.

– Tudom, hogy emlékeztet rá, de ez itt George Russo. Az ügynököd.

– Ügynök? Ingatlan?

– Nem, nem az a fajta. – Nick kacag. – Gyerünk a nappaliba! Iszunk valamit, közben Giorgio felvázolja neked a helyzetet. Ahogy tegnap mondtam, valami csoda.

3

A nappali olyan hosszú, mint egy hálókocsis vagon. Három csillár lóg benne, két kicsi és egy nagy. A bútorok alacsonyak, lekerekítettek. Két újabb puttó egy egész alakos tükröt tart. Az álló ingaóra szinte mintha szégyenkezne, hogy ide került.

Frank Macintosh, a verőlegényből lett felszolgáló tálcán hozza az innivalót: Billynek és Nicknek sört, és egy csokoládés, fagylaltos turmixot Giorgiónak, aki a jelek szerint elszánta magát arra, hogy minden elérhető kalóriát magába töm, mielőtt ötvenévesen feldobja a pacskert. Belepréseli magát az egyetlen fotelbe, amibe belefér. Billy azon tűnődik, vajon segítség nélkül fel tud-e majd állni.

Nick felemeli a söröspoharat.

– Egészségünkre! Végezzünk olyan munkát, ami örömöt ad és megelégedettséggel tölt el!

Erre isznak, aztán Giorgio is megszólal:

– Nick azt állítja, hogy érdekel a munka, de nem kötelezted el magad. Még mindig, nevezzük így, a felderítő szakaszban vagy.

– Pontosan – feleli Billy.

– Nos, a tárgyalás sikerének kedvéért legyen az az alapállás, hogy a csapat tagja vagy. – Giorgio beleszív a turmixba a szívószállal. – Apám, de finom! Életmentő ilyen melegben. – A zakója zsebébe nyúl – annyi anyagból egy egész árvaházat fel lehetne öltöztetni, gondolja Billy –, és elővesz egy pénztárcát. Maga elé nyújtja.

Billy elveszi tőle. Egy Lord Buxton. Szép, de nem luxuscikk. Kissé éltes is, a bőr helyenként lekopott, összekarcolódott.

– Nézd meg, mi van benne! Ez leszel te ebben az isten háta mögötti kisvárosban.

Billy megnézi. Körülbelül hetven dollár papírpénzben. Néhány fotó férfiakról, akik akár a barátai is lehetnek, és nőkről, akik az ismerősei. Semmi sem utal feleségre és gyerekekre.

– Photoshoppal bele akartalak rakni az egyik képbe – mondja Giorgio –, például a Grand Canyonnál, de senkinek sem volt fotója rólad, Billy.

– A fotókból baj lehet.

Nick megszólal:

– A legtöbb ember amúgy sem tart magáról képet a pénztárcájában. Már megmondtam Giorgiónak.

Billy tovább vizsgálja a pénztárca tartalmát, úgy olvas belőle, mint egy könyvből. Mint például a Thérèse Raquin-ből, amit előző este a vacsoránál befejezett. Ha itt marad, a neve Daniel Lockridge lesz. Van Visa és Mastercardja, mindkettőt a portsmouthi Seacoast Bank állította ki.

– Mi a limit a kártyán? – kérdezi Giorgiótól.

– Ötszáz a Masteren, ezer a Visán. Takarékoskodnod kell. Természetesen, ha a könyved úgy teljesít, mint amit remélünk tőle, ez még változhat.

Billy Giorgióra mered, aztán Nickre, és felmerül benne, hogy csapdába ejtették. Azon tűnődik, átláttak-e az együgyű én-jén.

– Giorgio az irodalmi ügynököd! – Nick ezt majdnem kiáltja. – Haláli, nem?

– Írónak fogom kiadni magam? Ugyan már, még a középiskolát sem fejeztem be. A sivatagban szereztem az érettségi bizonyítványomat, az isten szerelmére, de még azt is ajándékba kaptam a kormányzattól, mert elkerültem a pokolgépeket és a mudzsikat Fallúdzsában és Rámádiban. Nem fog menni. Ez őrültség.

– Dehogy az, zseniális! – mondja Nick. – Hallgass erre az emberre, Billy! Vagy innentől kezdve hívjalak Dave-nek?

– Akkor se merészelj Dave-nek hívni, ha tényleg ez a fedősztori!

Túlságosan közel jár az igazsághoz, nagyon is közel. Szeret olvasni, ez tény. És néha álmodik is arról, hogy ír, bár még soha nem próbálta ki magát igazán, leszámítva azokat a pár soros szösszeneteket, amelyeket aztán mindig megsemmisített.

– Ez nem fog megállni, Nick. Tudom, hogy már elrúgtátok a labdát… – Billy felemeli a pénztárcát. – …és nagyon sajnálom, de nem fog menni. Mit mondok, ha valaki megkérdezi, miről szól a könyvem?

– Adj öt percet! – mondja Giorgio. – Vagy legfeljebb tízet! És ha utána sem tetszik az ötlet, szépen búcsút mondunk egymásnak.

Billy kételkedik ebben, de azt mondja, vágjon bele.

Giorgio leteszi a turmixos poharat az asztalra (valószínűleg Chippendale márkájú), és böfög egyet. De amikor teljes figyelmével Billy felé fordul, Billy látja Malac Georgie valódi énjét: izmos, mozgékony elméjét maga alá temeti a hájtenger, ami pár éven belül meg fogja ölni.

– Tudom, hogy elsőre bugyután hangzik, tudva, miféle pasas vagy, de meg fog állni a sztori.

Billy kicsit elengedi magát. Még mindig abban hisznek, amit látnak. Ebben az egyben szinte biztos lehet.

– Legalább hat héten keresztül itt fogsz élni, de lehet belőle hat hónap is – magyarázza Giorgio. – Attól függ, hogy a hülyegyerek ügyvédje mikor fogy ki a szuszból a kiadatás ellen. Vagy amíg azt nem gondolja, hogy a gyilkosság vádjában megegyezhet valakivel. A munkáért megkapod a fizetésed, de az idődet is megfizetjük. Kapiskálod már?

Billy bólint.

– Ez azt jelenti, hogy nyomós okra van szükséged, amiért itt lebzselsz Red Bluffban, ami lássuk be, nem egy népszerű nyaralóhely.

– Igaz – teszi hozzá Nick, és olyan képet vág, mint egy óvodás, ha brokkolival kínálják.

– Arra is egy jó ok kell, hogy miért töltesz annyi időt a bíróság utcájában álló épületben. Könyvet írsz, ez az ok.

– De…

Giorgio felemeli párnás kezét.

– Nem hiszed, hogy működni fog, de én mondom neked, jó lesz ez. Elmesélem, miért.

Billy még mindig kételkedik, de miután megnyugodott, hogy nem az együgyű én álcáján láttak át, azt gondolja, sejti már, mire akar Giorgio kilyukadni. Rejlenek benne lehetőségek.

– Elvégeztem a kutatómunkát. Elolvastam egy rakás íróknak szóló magazint, meg egy halom cuccot a neten. Íme a fedősztorid. David Lockridge Portsmouthban nőtt fel, New Hampshire-ben. Mindig is író szeretett volna lenni, de nem fejezte be a középiskolát. Építkezéseken dolgozott. Írogatott, de sokat bulizott. Rengeteget ivott. Gondoltam rá, hogy egy válópert is a nyakába akasztok, de aztán mégsem, túl sok minden kellene hozzá.

Egy olyan pasastól, aki a fegyvereken kívül szinte semmi máshoz nem ért, elmélkedik Billy.

– De aztán kezdenek jóra fordulni a dolgok, oké? A blogokban, amiket az írókról olvastam, sokat beszélnek arról, hogy hirtelen ihletet kapnak, veled is pontosan ez történik. Írsz egy keveset, mondjuk hetven oldalt vagy százat…

– Mégis, miről? – Billy kezdi élvezni a dolgot, de mindent megtesz, hogy ez ne látszódjon rajta.

Giorgio egy pillantást vált Nickkel, aki megvonja a vállát.

– Azt még nem döntöttem el, de lesz néhány öt…

– És ha a saját történetemet írnám meg? Úgy értem, Dave történetét. Van erre egy szó…

– Önéletrajz! – kiáltja be Nick, mintha egy kvízműsorban szerepelne.

– Az akár működhetne is – mondja Giorgio. Az arcáról az olvasható le, hogy ügyes próbálkozás, Nick, de hagyd ezt inkább a szakértőkre! – De lehet, hogy regény lesz. Az a fontos, hogy az ügynököd utasítására soha ne beszélj róla. Titok. Írsz, azt nem kell titokban tartanod, bárkivel összefutsz, tudhatja, hogy a pasas az ötödiken könyvet ír, de azt nem, hogy miről szól. Így aztán sohasem fogsz belezavarodni.

Azt nem szoktam, gondolja Billy.

– Hogyan jutott el David Lockridge Portsmouthból idáig? Hogyan kötött ki a Gerard-toronyban?

– Ez a legjobb rész – szól közbe Nick. Olyan lelkes, mint egy kölyök a kedvenc esti meséjét hallgatva, és Billyben fel sem merül, hogy színlel vagy túloz. Nick tényleg beleéli magát.

– A neten kerestél magadnak ügynököt – mondja Giorgio, aztán elbizonytalanodik. – Használod a netet, ugye?

– Persze – feleli Billy. Biztos többet tud a számítógépekről, mint ez a két dagadék, de ezt az információt sem osztja meg velük. – E-mailezek. Néha játszom a telefonomon. Meg van a ComiXology. Egy képregényes alkalmazás. Letöltesz vele cuccokat. A laptopomon csinálom.

– Oké, rendben. Szóval ügynököt keresel. Írsz egy rakás levelet, elmeséled, hogy egy ilyen és ilyen könyvön dolgozol. A legtöbb ügynök visszautasít, mert az olyan bizonyítottan jó pénzt termelő írókhoz ragaszkodnak, mint James Patterson, meg az a Harry Potter-es csaj. Olvastam egy blogon, hogy tiszta 22-es csapdája az egész: ahhoz, hogy megjelenhess, kell egy ügynök, de ha nincs megjelenésed, ügynököt sem kapsz.

– A filmeknél is ez van – szól közbe ismét Nick. – Hiába világhíresek, az egész az ügynökökről szól. Az ő kezükben van a hatalom. Ők mondják meg, mit tegyen egy filmcsillag, azok meg csinálják, amire utasítják őket.

Giorgio türelmesen megvárja, amíg Nick befejezi, aztán folytatja.

– Aztán csak akad egy ügynök, amelyik azt mondja, jól van, basszus, megnézem, küldd el az első két fejezetet!

– Ez vagy te – mondja Billy.

– Igen. George Russo. Elolvasom, amit küldesz. Ráharapok. Megmutatom néhány ismerős kiadónak…

A faszt, gondolja Billy, megmutatod néhány ismerős szerkesztőnek. De ezt a részt még lehet korrigálni, ha sor kerül rá.

– …és ők is ráharapnak, de nem adnak sok pénzt, hétjegyű összeget pláne nem, amíg a könyvet be nem fejezed. Mert ismeretlen áru vagy. Érted, mit jelent ez?

Billy veszélyesen közel áll ahhoz, hogy közölje velük, persze, hogy érti, mert felvillanyozzák a helyzetben rejlő lehetőségek. Kiváló fedősztori lehet, főleg az a rész, hogy titoktartást fogad a témájával kapcsolatban. Még vicces is lehet eljátszani valakit, aki tulajdonképpen mindig szeretett volna lenni.

– Hogy szalmaláng.

Nick megvillantja ragyogó mosolyát. Giorgio bólint.

– Majdnem. Eltelik egy kis idő. Várom az iromány többi részét, de Dave nem jelentkezik. Várok még egy kicsit. Még mindig semmi. Elmegyek, meglátogatom homárföldén, és mit találok? A csávó úgy csapatja, mintha egy kibaszott Hemingway lenne. Amikor nem dolgozik, vagy mulat a cimboráival, vagy másnapos. A szerhasználat kéz a kézben jár a tehetséggel.

– Tényleg?

– Tény. De George Russo elszánja magát, hogy megmenti a csávót, annyi időre legalábbis, amíg megírja a könyvet. Rábeszéli az egyik kiadót, hogy szerződjön le Dave-vel, és előlegként fizessen ki neki harmincezret, de lehet, hogy ötvenet. Ez nem sok pénz, de nem is kevés, ráadásul a kiadó vissza is követelheti, ha nem kapja meg a könyvet időre, amit ők leadási határidőnek neveznek. És itt van a lényeg, Billy: a csekket nekem állítják ki, nem neked.

Billy számára minden világos, de hagyja, hogy Giorgio tovább szője a történetet.

– Vannak bizonyos kikötéseim. A te érdekedben. Ott kell hagynod homárföldét és a piás, kokós haverjaidat. Távol kell kerülnöd tőlük, szépen meghúzod magad egy kisebb-nagyobb porfészekben, ahol nincs mit csinálni, és ha lenne, akkor se lenne kivel. Azt mondom neked, hogy kibéreltem egy házat.

– Amit láttam, igaz?

– Igen. Ami ennél is fontosabb, bérelni fogok neked egy irodát, te pedig minden hétköznap odamész, beülsz egy kis helyiségbe, és addig vered a billentyűket, amíg a titkos könyv el nem készül. Vagy elfogadod ezeket a feltételeket, vagy elköszönsz a főnyereménytől.

Giorgio hátradől. A szék sokat kibír, de most felnyög egy kicsit.

– Ha azt mondod, nem tetszik az ötlet, vagy azt, hogy tetszik, de nem tudod végigcsinálni, akkor ezen a ponton tárgytalanná tesszük az egészet.

Nick felemeli a kezét.

– Még mielőtt bármit mondanál, Billy, szeretnék valami mást is hozzátenni, ami hihetővé teszi a sztorit. Az emeleten mindenki megismerkedik veled, és többen az épületből is. Ismerlek, és pontosan tudom, hogy más képességekkel is rendelkezel, mint négyszáz méterről eltalálni egy negyeddollárost.

Mintha meg tudnám csinálni, gondolja Billy. Arra még Chris Kyle se volt képes.

– Jól kijössz mindenkivel, anélkül, hogy túlságosan összehaverkodnál velük. Mosolyognak, amikor meglátnak. – Aztán úgy folytatja, mintha Billy tiltakozna: – Láttam ám! Hoff azt állítja, hogy minden nap megállnak az épületnél ételárusok, és jó időben a dolgozók náluk vásárolnak, majd kiülnek a padokra ebédelni. Te lehetsz az egyik ilyen dolgozó. A várakozási időt kihasználhatod. Például arra, hogy befogadjanak maguk közé. Amikor elmúlik az újdonság varázsa, és hozzászoknak a gondolathoz, hogy könyvet írsz, kilenctől ötig robotoló káder leszel, aki a munkanap végén hazamegy midwoodi otthonába.

Billy el tudja képzelni, hogy így lesz.

– És amikor végül összejön a balhé, te vagy az idegen, akit senki sem ismer? A kívülálló, akire azonnal gyanakodhatnak? Nem-nem, hiszen te már hónapok óta itt élsz, cseverészel a liftben, pókeren döntöd el a második emeleti adósságbehajtókkal, ki fizeti az aznapi tacót.

– Tudni fogják, honnan ered a lövés – mondja Billy.

– Persze, de nem azonnal. Mert először mindenki a kívülállót fogja keresni. És mert lesz figyelemelterelés is. Ráadásul te mindig kurva jól játszod Houdinit a lövés után. Mire lenyugszanak a kedélyek, már rég ott sem vagy.

– Mi lesz a figyelemelterelés?

– Arról később is beszélhetünk – mondja Nick, ami arról árulkodik, hogy valószínűleg még nem döntötte el. Bár Nicknél ezt sohasem lehet tudni. – Rengeteg időnk van még. Egyelőre… – Giorgióhoz, vagyis Malac Georgie-hoz, vagyis George Russóhoz fordul. Most te jössz, mondja a pillantása.

Giorgio ismét a gigantikus méretű zakó zsebébe nyúl, és előveszi a telefonját.

– Egyetlen szó, Billy, ami mondjuk a kedvenc offshore bankod jelszava, és küldök neked ötszázezret azonnal. Negyven másodpercbe kerül. Másfél percbe, ha lassú a net. Egy helyi bankban bőséges zsebpénzt is találsz, amivel elindulhatsz.

Billy felfogja, hogy igyekeznek siettetni a döntést, fel is villan előtte a vágóhídra terelt marhák képe, de lehet, hogy a hatalmas összeg miatt lett paranoiás. Az utolsó munka ne csak a legjövedelmezőbb legyen, jó, ha a legérdekesebb is egyben. Egy dolgot azonban meg kell tudnia.

– Hoff miért van benne?

– Övé az épület – vágja rá Nick.

– Igen, de… – Billy a homlokát ráncolja, úgy tesz, mintha erősen összpontosítana. – Azt mondja, sok az üres helyiség abban az épületben.

– Az ötödik emeleten az a sarki iroda elsőrangú rejtekhely – mondja Nick. – Az ügynököd, mármint Georgie lízingeltette vele, így mi kikerülünk a képből.

– A fegyvert is ő szerzi be – mondja Giorgio. – Lehet, hogy már meg is van. Mindenesetre hozzánk nem lehet majd visszakövetni.

Billy ezt már tudja, hiszen Nick mindent megtett, hogy ne mutatkozzon a férfival – még az elkerített birtok verandáján sem –, de nem egészen elégedett. Mert úgy jött le neki, hogy Hoff szeret csacsogni, márpedig egy szószátyár partner nem a legjobb társaság, amikor bérgyilkosságot tervez az ember.

4

Késő éjjel van, ugyanaznap. Majdnem éjfél. Billy a hotelszobában fekszik, keze a párna alatt, élvezi a tünékeny hűvösséget. Igent mondott, persze, és amikor az ember igent mond Nick Majariannak, nincs visszaút. Most vágott bele a saját utolsó munkájáról szóló történetbe.

Giorgióval egy karib-szigeteki bankba utaltatta a félmilliót. Szép kis összeg van már azon a számlán, és amikor Joel Allen élete véget ér a bíróság épületének lépcsőjén, még szebb lesz. Sokáig megélhet belőle, ha körültekintő. És az lesz. Nem vágyik drága holmikra. A pezsgő és a partnerközvetítők sohasem izgatták. Két másik bankban – helyben – még tizennyolcezer dollár áll David Lockridge rendelkezésére. A mindennapi költségekhez bőven elég, de nem akkora összeg, hogy felkeltse a szövetségiek figyelmét.

Volt még néhány kérdése. A legfontosabb ezek közül, hogy mennyi felkészülési időre számíthat, mielőtt a munkát elvégzi.

– Nem sokra – felelte Nick –, de olyan sem fordulhat elő, hogy „Negyedóra múlva állj készen!”. Azonnal tudni fogjuk, amikor döntenek a kiutasításról, és akkor valaki felhív. Legkevesebb huszonnégy órád lesz, de lehet, hogy három nap, akár egy hét is. Rendben?

– Igen – felelte Billy. – Azt szeretném, ha értenétek, hogy nem garantálhatok semmit, amennyiben mégis tizenöt percet kapok. Egy óra is kevés.

– Nem fordulhat elő.

– Mi lesz, ha nem a lépcsőn viszik fel? Ha egy másik ajtót használnak?

– Van egy másik ajtó – mondta Giorgio. – Amelyiket néhány bírósági alkalmazott használ. De az ötödik emeletről arra is jó rálátásod lesz, a távolság meg csak hatvan méterrel több. Meg tudod csinálni, ugye?

Persze, hogy meg tudja, ezt közli is. Nick felemelte a kezét, mintha egy bosszantó legyet akart volna elhessegetni.

– A lépcsőre számíts! Más?

Billy azt felelte, hogy nincs más, most meg itt fekszik, gondolkodik, várja, hogy jöjjön az álom. Hétfőn beköltözik a kis sárga falú házba, amit az ügynöke vett ki neki. Az irodalmi ügynöke. Kedden megnézi az irodát, amit szintén Malac Georgie bérelt ki. Amikor Giorgio megkérdezte tőle, mégis mit fog csinálni egész nap, Billy azt mondta, hogy először is letölti a ComiXologyt a laptopjára. Talán néhány játékot is.

– Azért két képregény között írj valamit – tanácsolja Giorgio, csak félig viccelődve. – Érezd a figurát! Éld át a szerepet!

Lehet, hogy fog írni. Lehet, hogy tényleg megteszi. Ha nem is jó, amit ír, eltölti vele az időt. Az önéletrajz az ő ötlete volt. Giorgio regényt javasolt, nem azért, mert úgy gondolja, hogy Billy elég okos ahhoz, hogy írjon egyet, hanem mert akkor Billy mondhatná ezt, amikor rákérdeznek nála, márpedig biztosan lesz valaki, aki rákérdez. Valószínűleg több valaki is, miután sokakkal megismerkedett a Gerard-toronyban.

Már majdnem álomba merül, amikor egy pompás ötlet felébreszti: miért nem ötvözi a kettőt? Miért ne írhatna önéletrajzot, ami egyben regény is, és amit nem az a Billy Summers írna, aki Zolát és Hardyt olvas, aki még a Végtelen tréfá-n is átverekedte magát, hanem a másik Billy Summers? Az alteregója, akit az együgyű én-jének hív. Működhetne? Valószínűleg igen, mert azt a másik Billyt is pont úgy ismeri, mint saját magát.

Lehet, hogy megpróbálom, gondolja. Nincs más, amivel eltölthetném az időt, akkor meg miért ne? Már azon morfondírozik, hogyan fogjon hozzá, amikor végre elalszik.

3. FEJEZET

1

Billy Summers megint a szálloda halljában ül, és várja a fuvarját.

Hétfő dél van. A bőröndje és a laptoptáskája a szék mellett áll, ő meg egy másik Archie-képregényt olvas, ennek az a címe, hogy Barátok Örökre. Ma nem gondol a Thérèse Raquin-re, az a könyv jár az eszében, amit a számára egyelőre ismeretlen irodában írhat. Még nem tisztult le teljesen a kép, de az első mondat már megvan, abba kapaszkodik. Ahhoz a mondathoz további mondatok kapcsolódhatnak. Vagy nem. Felkészült a sikerre, de a csalódás sem fogja váratlanul érni. Mindig így állt a dolgokhoz, és eddig bevált, legalábbis abban az értelemben, hogy a börtönt elkerülte.

Négy perccel tizenkettő után Frank Macintosh és Paulie Logan belép a hallba, öltönyben. A férfiak kezet ráznak. Frank frizurája olajcserén ment át.

– Kijelentkezel?

– Már megtettem.

– Akkor menjünk!

Billy a táskája oldalzsebébe dugja az Archie-füzetet, aztán felkapja a bőröndöt.

– Nem, nem – mondja Frankie. – Majd Paulie. Kell neki egy kis sport.

Paulie a középső ujját a nyakkendőjéhez érinti, mintha nyakkendőtűt mutatna, de elveszi a táskát. Kimennek az autóhoz. Frank vezet, Paulie hátul ül. Midwoodba mennek, a kis sárga falú házhoz. Billy a foltos gyepre néz, és arra gondol, hogy ő fogja locsolni. Ha nincs slag, vesz egyet. A feljárón egy autó áll, egy kis Toyota, ami jó pár éves lehet, de egy Toyotánál honnan tudná az ember?

– Az enyém?

– A tied – mondja Frank. – Nem nagy szám, de az ügynököd szűk költségvetést engedélyez.

Paulie Billy bőröndjét leteszi a verandára, kivesz egy borítékot a zakózsebéből, előbányászik egy kulcskarikát, és kinyitja az ajtót. A kulcsokat visszateszi a borítékba, és Billy kezébe nyomja. A borítékon az áll, hogy Örökzöld utca 24. Billy, aki se tegnap, se ma nem nézte meg az utcanévtáblát, azt gondolja, „legalább tudom, hol lakom”.

– A kocsikulcsok a konyhaasztalon vannak – közli Frank. Megint kezet nyújt, tehát itt a búcsú ideje. Billy nem is bánja.

– Óvatosan járasd be! – mondja Paulie.

Hatvan másodperc sem kell, és már nincsenek ott, valószínűleg visszamennek a házba, amelynek hatalmas udvarán az idők végezetéig pisil egy puttó.

2

Billy felmegy a hálószobába, és kinyitja a bőröndöt a frissen felhúzott franciaágyon. Amikor kinyitja a gardrób ajtaját, hogy elpakolja a holmiját, látja, hogy már vannak benne ingek, néhány pulóver, egy kapucnis felső, és két elegáns vászonnadrág. A padlón egy vadonatúj futócipő várja. A méretek megfelelnek. A komódban talál zoknit, alsónadrágot, pólókat, és egy Wrangler farmernadrágot. Az üres fiókot megtölti a saját holmijával. Alig van valamije. Korábban arra gondolt, hogy majd vesz néhány ruhadarabot az útközben látott Walmartban, de erre nem lesz szükség.

Kimegy a konyhába. A Toyota kulcsai az asztalon vannak, egy gravírozott névjegykártya mellett, amin az áll, hogy KENNETH HOFF, és hogy VÁLLALKOZÓ. Vállalkozó, gondolja Billy. Micsoda szó! Megfordítja a kártyát, és ugyanazt a kézírást pillantja meg rajta, mint ami a kulcsokat tartalmazó borítékon is van: Ha szükséged van valamire, hívj! Alatta két telefonszám, egy céges, egy mobil.

Kinyitja a hűtőszekrényt, és látja, hogy tele van alapvető dolgokkal: gyümölcslé, tej, tojás, szalonna, néhány csomag felvágott és sajt, és egy műanyag dobozban paradicsomsaláta. Egy polcon Poland Spring ásványvíz, egy másikon kóla, és egy hatos Bud Light. Kihúzza a fagyasztó fiókját, és elmosolyodik, mert a tartalma szinte mindent elárul Ken Hoffról. Egyedülálló és a válásáig (Billy biztos benne, hogy legalább egyszer elvált) nők etették, itatták, legelőször az anyja, aki valószínűleg Kennynek hívta, és gondoskodott arról, hogy kéthetente elmenjen hajat vágatni. A fagyasztó tele van egytálételekkel, mirelit pizzával, és van két doboz jégkrém-különlegesség is, a pálcikás fajtából. Zöldség nincsen, se friss, se fagyasztott.

– Nem tetszik – mondja ki hangosan Billy. Már nem mosolyog.

Nem. És Hoff szerepe sem tetszik neki ebben az egészben. Amellett, hogy a férfi túlságosan is szem előtt lesz, miután ő elvégzi a dolgát, van valami, amit Nick nem árul el neki. Lehet, hogy nem számít. De lehet, hogy igen. Ahogy Trump megjegyzi egy nap legalább egyszer: Ki tudja?

3

A pincében van egy poros, összetekeredett slag. Aznap este, amikor a hőség kezd alábbhagyni, Billy kicipeli, és ráköti a ház oldalából kiálló csapra. Éppen a ház előtt locsolja a füvet farmernadrágban és pólóban, amikor egy férfi átjön a szomszédból. Magas, a pólója fehéren világít nagyon fekete bőrén. Két doboz sör van nála.

– Helló, szomszéd! – mondja. – Hoztam egy kis hideget, üdv az utcában! Jamal Ackerman vagyok. – Lapáttenyerébe fogja mindkét doboz sört, a másik kezét kinyújtja.

Billy megrázza.

– David Lockridge. Vagyis Dave. És kösz. – Egy tekerő mozdulattal elzárja a slagot. – Gyere be! De kint is leülhetünk a lépcsőn. Még nem rendezkedtem be igazán.

Az együgyű én-re itt semmi szükség, Midwoodban nyugodtan adhatja önmagát.

– A veranda lépcsője jó lesz – mondja Jamal.

Leülnek. Felszisszennek a sörösdobozok, ahogy kinyitják őket. Billy az övét Jamaléhoz érinti, és megszólal:

– Kösz.

Isznak. A gyepet méregetik.

– A víz kevés lesz ahhoz, hogy újra életre keltsd – mondja Jamal. – Van otthon Miracle-Gro műtrágya, ha kérsz. Egyet fizet kettőt vihet akció volt a múlt hónapban a Wally World Kertészetben, vettem egy rakással.

– Lehet, hogy szavadon foglak. Én is el akarok menni a Wally Worldbe. Székeket akarok venni a verandára. De valószínűleg csak a jövő héten kerítek rá sort. Tudod, hogy van ez, új ház, meg ilyesmi.

Jamal nevetni kezd.

– Én ne tudnám? Ez a harmadik házunk, mióta 2009-ben összeházasodtunk. Az első a feleségem anyjáé volt. – Úgy tesz, mintha megborzongana. Billy elmosolyodik. – Van két gyerekünk, tíz- és nyolcévesek. Egy fiú, egy lány. Ha az agyadra mennek, és garantálom, hogy így lesz, nyugodtan zavard őket haza.

– Ha nem törik be az ablakokat vagy gyújtják fel az egész házat, engem nem zavarnak.

– Megvetted vagy bérled?

– Haszonbérlet. Itt leszek egy ideig, de még nem tudom, meddig. Én… egy kissé kínos rögtön ezzel előállni, de épp könyvet írok. Legalábbis próbálkozom vele. Úgy fest, van esély arra, hogy kiadják, sőt, jó pénz van benne, de most már komolyan neki kell állnom. Van egy irodám is a belvárosban. Valami Gerard-toronyban. Azt hiszem, így hívják. Holnap megnézem.

Jamal szeme kikerekedik.

– Egy író! Élő író az Örökzöld utcában! Behalok!

Billy nevet és a fejét csóválja.

– Nyugi, ember! Csak szeretnék író lenni.

– De akkor is! Hűha! Ezt azonnal el kell mondanom Corinne-nak. Egyik este átjössz vacsorázni. És akkor majd elmeséljük mindenkinek, hogy már azelőtt is ismertünk.

Felemeli a kezét. Billy belecsap. Jól kijössz mindenkivel, anélkül, hogy túlságosan összehaverkodnál velük, mondta Nick. Ez így van, és még csak nem is álca. Billy szereti az embereket, és szeret tőlük legalább egy karnyújtásnyi távolságot tartani. Ellentmondásnak tűnhet, de nem az.

– Miről szól az a könyv?

– Nem mondhatom el. – Itt kezdődik a történet szerkesztése. Hiába hiszi azt Giorgio, hogy néhány íróknak szóló magazin és netes poszt után mindent tud, de nem tud mindent. – Nem mintha valami nagy titokról lenne szó vagy ilyesmi, hanem mert magamban kell tartanom. Ha elkezdek beszélni róla… – Megvonja a vállát.

– Jól van, tesó, értem én – mosolyog Jamal.

Hát persze. Ennyiből.

4

Aznap éjjel Billy a klubszoba nagyképernyős tévéjén a Netflixen keresgél. Hallott már arról, milyen menő dolognak számít, de nem igazán érdekelte a dolog, hiszen annyi könyvet nem olvasott még. A jelek szerint jó sok filmet sem látott. A választási lehetőségek végtelen sorát nyomasztónak találja, ezért úgy dönt, hogy korán lefekszik és nem néz meg semmit. Levetkőzés előtt még rápillant a telefonjára, és egy üzenetet talál újdonsült ügynökétől.

Grusso: 9-kor a Gerard-toronynál. Ne kocsival gyere. Uber.

Billynek nincs David Lockridge nevén telefonja – se Giorgio, se Frank Macintosh nem adott neki –, és feltöltős készüléke sincsen. Úgy határoz, a sajátját használja, hiszen Giorgio is azt tette. A titkosított üzenetküldő applikációval nem lehet gond. És van valami, amit mindenképpen el akar mondani.

Billy S: OK. Hoffot ne hozd.

Feltűnnek a kis pontok, Giorgio választ fogalmaz. Nem húzza az időt.

Grusso: Muszáj. Bocs.

A pontocskák eltűnnek. Vége a vitának.

Billy kiüríti a zsebeit, a nadrágját a többi holmival együtt a mosógépbe teszi. Lassan, a homlokát ráncolva ügyködik. Nem kedveli Ken Hoffot. Már azelőtt sem kedvelte, hogy a száját kinyitotta. Megérzés. Giorgio szülei és nagyszülei úgy nevezték volna, hogy reazione istintiva, ösztönös megérzés. De Hoff benne van a buliban. Giorgio üzenete világossá tette: Muszáj. Nem vall Nickre és Giorgióra, hogy egy helybelit is belevonnak az üzletbe, főleg nem egy ilyen élet-halál komolyságú üzletbe. Hoff az épület miatt van benne? Helyszín, helyszín, helyszín, ahogy az ingatlanügynökök papolják? Vagy mert Nick nem ismerős helyi szinten?

Billy szerint a fenti okok közül egyik sem igazán jó magyarázat Ken Hoffra. Az idén kicsit megszorultam, mondta a pasas, de Billy úgy véli, zsetonügyben a kicsinél jóval nagyobb gond kell ahhoz, hogy az ember belekeveredjen egy bérgyilkosságba. Hoff az első pillanattól kezdve – amikor meglátta a macsónak szánt borostát, az Izod inget, a zsebeknél rojtos Dockers nadrágot és a kopott sarkú Gucci belebújós cipőt – azt a benyomást keltette Billyben, hogy a kihallgatóhelyiségben ez a csávó adja be először a derekát, ha megfelelő ajánlatot kap. Végül is a Ken Hoffok másból sem állnak, mint ajánlatokból.

Ágyba bújik, fekszik a sötétben, keze a párna alatt, és a semmibe bámul. Az utcán van némi forgalom, de nem sok. Azon gondolkodik, melyik az a pillanat, amikor kétmillió dollár már nem tűnik akkora összegnek, amikor aprópénzzé válik. A válasz elég nyilvánvaló: amikor már nem lehet kihátrálni az egyezségből.

5

Billy Uberrel megy a Gerard-toronyhoz, ahogy utasították. Hoff és Giorgio az épület előtt várja. A borosta miatt Hoff még mindig inkább tűnik lelakott csavargónak (Billy szemében legalábbis), semmint jó srácnak, de most legalább könnyű, nyári öltönyt visel, feltűnésmentes szürke nyakkendővel. „George Russo” azonban még termetesebbnek látszik a rosszul megválasztott, szabadon lógó zöld ingben és a farmernadrágban, aminek akkora a segge, mint egy kisebbfajta sátor. Billy gyanítja, hogy a kövér férfi maga gondolta ki, hogyan öltözhet egy sikeres irodalmi ügynök, amikor ellátogat kukutyinba. A lába között ott egy laptoptáska.

Hoff visszafogottabban adja elő a kedélyeskedő ügynököt, legalábbis valamivel. Valószínűleg Giorgio kérésére, ugyanakkor egy hetyke üdvözlésről nem tud lemondani: mon capitaine.

– Isten hozott, Billy! Ma délelőtt, és majdnem minden délelőtt, Irv Dean van szolgálatban a biztonságiaktól. Kérni fogja a jogsidat és lő egy gyors fotót. Ez így rendben van?

Rendben hát, különben nem haladnánk, bólint Billy.

Akadnak még páran, akik munkába igyekezve a liftek felé sietnek. Néhányan öltönyt viselnek, pár nő magassarkú cipőben tipeg – Billy magában kopogós cipőnek hívja ezeket –, de meglepően sokan jönnek laza öltözetben, beérik akár márkás pólóval is. Billy nem tudja, hol dolgozhatnak, de valószínűleg nem ügyfélszolgálaton.

Az előcsarnok közepén egy nagy portásasztalnak tűnő alkalmatosság mögött idősebb, pocakos férfi ül. A szája körül olyan mélyek a ráncok, mint a hasbeszélők életnagyságú bábuinak. Billy úgy saccolja, nyugdíjas rendőr lehet, két-három évre a teljes nyugdíjtól. Az egyenruhája egy kék mellényből áll, amire aranybetűkkel azt hímezték, hogy POLK SECURITY. Olcsó cég lehet. Még egy bizonyítéka annak, hogy Hoff bajban van. Nagy bajban, ha csak az épület miatt vették be.

Hoff felkapcsolja a vonzerő-generátort, és mosolyogva, kinyújtott kézzel lép oda az idős férfihoz.

– Mi újság, Irv? Minden rendben?

– Minden rendben, Mr. Hoff.

– A felesége jól van?

– Kínozza a köszvény egy kicsit, azt leszámítva jól van.

– Ő itt George Russo, a múlt héten már találkoztak, ez pedig David Lockridge. Az író bérlőnk.

– Örvendek, Mr. Lockridge – mondja Dean. Az arcán felvillanó mosoly fényében fiatalabbnak tűnik. Nem sokkal, egy kicsivel. – Remélem, rátalál itt a jó szavakra.

Billy azt gondolja, milyen kedves dolog, ez a legjobb kívánság.

– Én is remélem.

– Megkérdezhetem, miről szól a könyve?

Billy a szája elé emeli az ujját.

– Titok.

– Rendben, értem én. Az ötödiken jó az a kis iroda. Szerintem tetszeni fog önnek. Le kell fotóznom a belépőkártyához, ha nincs ellenére.

– Persze.

– Jogsija van?

Billy átnyújtja David Lockridge jogosítványát. Dean egy mobiltelefonnal, aminek a hátára címkézték, hogy GERARD-TORONY, lefotózza először a jogosítványt, aztán Billyt is. Szóval most már van fénykép róla az épület számítógépes rendszerében, amit bárki megszerezhet, aki arra jogosult vagy rendelkezik a megfelelő hekkerképességekkel. Biztatja magát, hogy nem számít, ez az utolsó munkája, de akkor sem tetszik neki a dolog. Nem helyes ez így.

– Mire távozik, készen lesz a kártya. Akkor használhatja, amikor senki sincs a pult mögött. Csak helyezze rá erre az olvasóra. Szeretjük tudni, ki van az épületben. Én többnyire itt vagyok, ha én nem, akkor Logan, valamelyikünk beengedi.

– Értettem.

– A Fő utcai parkológarázshoz is jó a kártya. Négy hónapig érvényes. Az izé… az ügynöke már kifizette. Amint felviszem az adatait a gépbe, a kártya a sorompót is nyitni fogja. Képtelenség az utcán parkolni, amikor a bíróságon dolgoznak. – Ezért tanácsolták neki az Ubert. – A garázsban nincs kijelölt hely, de az első vagy a második szinten többnyire akad üres beálló. Most nem vagyunk tele. – Bocsánatkérő pillantást vet Ken Hoffra, aztán figyelmét ismét az új bérlőre fordítja. – Ha szüksége lenne rám, hívja a 11-est az irodai telefonon. Működik a vezetékes vonal. Az ügynöke azt is elintézte.

– Mr. Dean nagyon segítőkész volt – szólal meg Giorgio.

– Az a dolga! – kiáltja derűsen Hoff. – Nem igaz, Irv?

– Pontosan.

– Üdvözletemet küldöm a feleségének, mondja meg neki, hogy jobbulást kívánok. A réz karkötő biztosan segíteni fog. Amit a tévében is reklámoznak.

– Lehet, hogy kipróbáljuk – feleli Dean, de látszik rajta a kételkedés, ami nyilván nem árt.

Amikor elmennek a biztonságiak pultja mellett, Billy kiszúrja, hogy Pol Security úr ölében ott van a Sports Illustrated fürdőruhás kiadása. Egy dús idomú csaj van a borítón, Billy fejben hozzáírja a tennivalók listájához, hogy vennie kell egyet. Az együgyű én a sportokat szereti, ő meg a jó csajokat.

A lifttel felmennek az ötödikre, és kilépnek egy üres folyosóra.

– Van egy könyvelőiroda arra – mutatja Hoff –, két helyiséget nyitottak össze. Meg néhány ügyvéd. Ezen az oldalon egy fogorvos. Úgy emlékszem. Ha ki nem költözött. Lehet, hogy kiköltözött, mert már nincs ott a tábla az ajtón. Majd megkérdezem a közvetítőt. Az emelet többi része lakatlan.

Hajjaj, ez a pasas nagyon nagy gondban van, gondolja ismét Billy. Megkockáztat egy pillantást Giorgióra, de Giorgio – vagyis George – arra az ajtóra mered, amely mögött már nincsen fogorvos. Mintha lenne ott valami érdekes.

A folyosó végéhez közeledve Hoff a zakója zsebébe nyúl, és előhúz egy vászon kulcskártyatokot, amire arannyal a G és T betűket nyomtatták.

– Ez az öné. Van két pótkártya is.

Billy az egyik kártyát az olvasóhoz érinti, és belép egy kisebb helyiségbe, ami a fogadótér lenne, ha az iroda működne benne. Párás a levegő. Dohos.

– Jesszus, elfelejtették bekapcsolni a légkondit! Egyetlen másodperc, várjatok! – Hoff megnyom néhány gombot a fali vezérlőn, és egy bosszantó pillanatig semmi sem történik. Aztán hűvös levegő kezd süvíteni egy nyílásból a fejük felett. Hoff válla elernyed, Billy ebből érzékeli, hogy a férfi megkönnyebbült.

A következő helyiség egy akkora iroda, hogy kisebb konferenciát is lehetne tartani benne. Íróasztal nincs, csak egy hosszú tárgyaló, amely mellett hat ember is elfér, ha összehúzza magát. Az asztalon spirálfüzetek, egy doboz golyóstoll, egy vonalas telefon. Ebben a helyiségben – itt fog írni, feltételezi Billy – még melegebb van, mint az előtérben, mert a délelőtti nap elárasztja fénnyel. Arra sem vette senki a fáradságot, hogy a redőnyt lehúzza. Giorgio a gallérját igazgatja.

– Fű!

– Gyorsan le fog hűlni – mondja Hoff. Kissé elkeseredettnek tűnik. – Pompás szellőztetőrendszert építtettünk be, a legjobbat a piacon. Máris hűvösebb van, érzitek?

Billyt nem érdekli a szoba hőmérséklete, legalábbis most nem. Az utcára néző nagy ablak jobb oldalára áll, és végignéz a már odaképzelt átlón a bíróság lépcsőjéig. Aztán meghúz egy újabb átlót a kisebb kapuig, amelyet az alkalmazottak használnak. Elképzeli a jelenetet: megáll egy rendőrautó, de lehet, hogy egy furgon, oldalán SERIFFHIVATAL vagy VÁROSI RENDŐRKAPITÁNYSÁG felirattal. Kiszállnak a rendvédelmisek. Legalább kettő, de lehet, hogy három. Négy? Annyi biztos nem. Ha autóval jönnek, a járda felé eső ajtót nyitják ki. Ha furgonnal, akkor a hátsót. Megvárja, hogy Joel Allen kiszálljon a járműből. Könnyen felismeri majd, őt fogják közre a rendőrök, és bilincsben lesz a keze.

Amikor elérkezik az idő – ha elérkezik –, könnyű célpont lesz.

– Billy! – Hoff hangjára összerezzen, mintha álomból ébredne.

Az ingatlanfejlesztő egy sokkal kisebb helyiség ajtajában áll. Ez a teakonyha. Amikor Hoff látja, hogy sikerült felkeltenie Billy figyelmét, feltartott tenyérrel mutogat körbe, mint egy tévévetélkedő szupermodell háziasszonya.

– Dave – szólal meg Billy. – Dave vagyok.

– Tényleg! Bocsánat. Elfelejtettem. Van itt egy kis tűzhely két gázrózsával, sütő nincs, de van mikró a popcornhoz, a szendvicsekhez és a félkész vacsorákhoz. Tányérok, edények a konyhaszekrényben. Van egy mosogatókagyló, hogy elmosogathass magad után. Egy mini hűtőszekrény. Sajnos külön mosdó nincsen, a női és férfi vécék a folyosó végén vannak, de legalább a te oldaladon. Nincs messze. És itt van ez is!

Kivesz egy kulcsot a zsebéből, és felnyúl az irodát/konferenciatermet a teakonyhától elválasztó ajtó feletti, fából készült téglalaphoz. Elfordítja a kulcsot, megnyomja a falapot, amely felnyílik. Mögötte egy harminc centi magas, százhúsz centi széles, és hatvan centi mély rekesz található. Üres.

– Tároló – mondja Hoff, és még el is mutogatja, hogyan lő egy láthatatlan fegyverrel. – A kulcs arra kell, hogy péntekenként bezárj, mielőtt a takarítók…

Billy majdnem kimondja, de Giorgio megelőzi, ami célravezető, mert itt neki kell gondolkodni, nem Billynek.

– Ide nem jönnek takarítók. Sem pénteken, sem semmilyen napon. Szupertitkos könyvprojekt, emlékszel? Dave is tisztán tudja tartani az irodát. Szereti a rendet, igaz, Dave?

Billy bólint. Szereti a rendet.

– Mondd meg Deannek, meg annak a másik biztonsági őrnek, Logan a neve, igaz? És mondd meg Brodernek is! – Billy felé fordul. – Steve Broder. Az épület gondnoka.

Billy bólint, és megjegyzi a nevet.

Giorgio félresöpri a kézíráshoz szükséges eszközöket (ezt a gesztust Billy egyszerre szomorúnak és szimbolikusnak találja), az asztalra lendíti a laptoptáskát, és kicipzározza.

– Egy MacBook Pro. A legjobb a piacon, a legmagasabb minőség. Az én ajándékom. Használhatod persze a tiedet is, ha akarod, de ez a cucc… ez mindent visz. El tudod indítani? Biztos van valahol egy használati utasítás, vagy ilyesmi…

– Elboldogulok.

Ezzel nincs gond, de mással lehet. Ha Nick Majarian nem nyúlt bele ebbe a gyönyörű fekete csodafegyverbe, hogy – mint egy varázstükörben – lássa, mit írogat Billy, akkor lépéshátrányba kerül. Márpedig Nick nem szokott lépéshátrányban lenni.

– Jaj, a manóba, erről jut eszembe – mondja Hoff, és egy másik gravírozott kártyát nyom Billy kezébe a teakonyha ajtaja feletti kis tároló kulcsa mellé. – A WiFi-jelszó. Teljesen biztonságos. Mint egy páncélterem.

Baromság, gondolja Billy, és zsebre vágja a kártyát.

– Nos – közli Giorgio –, azt hiszem, ennyi az egész. Magadra hagyunk, engedj utat a kreativitásnak! Gyerünk, Ken!

Hoff tétovázik, mintha szeretne még valamit megmutatni.

– Ha szükséged van valamire, csak hívj, Bi… Dave! Bármire. Szórakozás, mondjuk? Tévé? Rádió?

Billy a fejét rázza. A telefonján tele a könyvtár zenékkel, többnyire countryval és westernnel. Sok dolga lesz az elkövetkező napokban, de fog találni időt arra, hogy a telefonról áttöltse a zenéit erre a remek új laptopra. Ha Nick úgy dönt, belehallgat, megismerkedhet Rebával, Willie-vel és Hank Jr. minden garázda haverjával. És talán meg is írja azt a könyvet. A saját laptopján, abban megbízik. Gondoskodni fog biztonsági beállításokról mind a két készüléken – az újon és a saját régi cimboráján is.

Giorgiónak végre sikerül kiterelnie Hoffot, Billy magára marad. Visszaáll az ablak mellé, és újra szemügyre veszi a két átlót: a lépcsőhöz és a kiskapuhoz vezetőt is. Megint elképzeli, hogy fog történni az egész, élénken látja maga előtt. A való világ eseményei soha nem olyanok, mint amilyennek az ember elképzeli őket, de ez a munka a képzelettel kezdődik. Ebben hasonlít a költészethez. Vannak változók, vannak ismeretlen tényezők, sokszor szükség van módosításra: ezeket menet közben kell megoldani, de minden képzeletben játszódik le először.

Pittyen egyet a telefonja, üzenet érkezett.

Grusso: Ne haragudj H miatt. Tudom, hogy egy seggfej.

Billy S: Fogok még vele találkozni?

Grusso: Nem tudom.

Billy valami határozottabb választ szeretne hallani, de egyelőre beéri ennyivel. Mert muszáj.

6

Amikor Billy visszatér a házba, amely most az otthonát jelenti, David Lockridge vadonatúj belépőkártyája ott van a zsebében. Holnap az új használt autóval megy be a munkahelyére. A verandán, az ajtónak támasztva egy zsák Miraclo-Gro várja, ráragasztott cetlivel: Gondoltam, jól jön. Jamal A.

Billy int egyet a másik ház irányába, bár valószínűleg senki sem látja. Még mindig csak fél tizenkettő van. Az Ackerman szülők nyilván dolgoznak. Beviszi a műtrágyát, a zsákot az előszobában teszi le, majd a Walmartba hajt, ahol vesz két egyszerű mobiltelefont (egy tartalékot és a tartalék tartalékát) és két pendrive-ot, bár valószínűleg egy is elég lenne: Zola egész munkássága felfér egyetlen kütyüre úgy, hogy a rendelkezésre álló memória egy kicsiny részét sem foglalja el.

Hirtelen felindulásból vásárol egy olcsó laptopot is az AllTechnél, amit a hálószobai gardróbba rejt, ki sem bontja. A telefonokért és a pendrive-okért készpénzzel fizet. A laptophoz a David Lockridge Visa kártyát használja. A telefonokkal egyelőre semmi terve nincsen, lehet, hogy soha nem fogja használni őket. Minden a menekülési stratégián áll, ami egyelőre halovány árnyékként létezik csak.

Hazafelé megáll a Burger Kingnél, és amikor visszaér a sárga falú házhoz, két gyerek biciklizik előtte. Egy fiú és egy lány, egy fehér, egy fekete. Ha jól sejti, a kislány Jamal és Corinne Ackerman gyereke.

– Te vagy az új szomszéd? – kérdezi a kisfiú.

– Igen – feleli Billy, és arra gondol, meg kell szoknia ezt a gondolatot is. Még az is lehet, hogy mókás lesz. – Dave Lockridge vagyok. Mi a nevetek?

– Danny Fazio. Ez meg a barátom, Shanice. Én kilencéves vagyok. Ő nyolc.

Billy kezet ráz Dannyvel, aztán a kislánnyal is, aki megilletődve néz rá, amikor barna keze eltűnik a férfi fehér tenyerében.

– Örvendek. Élvezitek a nyári szünetet?

– Az olvasós kihívás klassz – meséli Danny. – Minden elolvasott könyvért adnak egy matricát. Nekem négy van. Shanice-nek már öt, de úgyis utolérem. Átmegyünk hozzánk. Ebéd után egy csomóan a parkban fogunk Monopolyzni. – Mutatja is, merre. – Shan hozza a játékot. Én mindig a versenyautóval vagyok.

Kölykök felnőttek nélkül a huszonegyedik században, ámuldozik Billy, nofene. És csak ekkor veszi észre, hogy két házzal arrébb a dagadt csávó – atlétatrikó, bermuda, fűfoltos sportcipő – szemmel tartja. Őt is, meg azt is, ahogyan a gyerekekkel viselkedik.

– Na, akkor legyél bátor, aligátor – mondja Danny, és felszáll a kerékpárjára.

– Viszlát, fakabát – feleli Billy, mire a két gyerek kacagni kezd.

Délután, egy rövid alvás után – úgy gondolja, megengedhet magának egy kis szunyókálást, hiszen író – kiveszi a hatos Budot a hűtőből. Lerakja Ackermanék verandájára egy üzenettel: Köszönöm a műtrágyát, Dave.

Egészen jól kezdődik. És a városban? Az is, reméli.

Hoffot leszámítva. Hoff zavarja.

7

Aznap este, miközben Billy leszórja a műtrágyát, Jamal Ackerman átjön hozzá kezében két sörrel, amit még Billytől kapott. Jamal zöld kezeslábast visel, a mellkasán az egyik oldalra a nevét hímezték fel aranycérnával, a másik oldalon meg az áll, hogy TOP GUMISZERVIZ. Egy kisfiú van vele, aki pepsi-colás dobozt szorongat.

– Helló, Mr. Lockridge! – mondja Jamal. – Ez a kisember a fiam, Derek. Shanice azt mondja, már találkoztatok.

– Igen, egy Danny nevű kissráccal volt.

– Köszönöm a sört. Hé, mi az a kezedben? Olyan, mint a feleségem lisztszórója.

– Mert az is. Először egy szórókocsit akartam venni a Walmartban, de ennyi fűre… – Billy a kis kopasz foltra mutat és megvonja a vállát. – Túl drága, annyit nem ér.

– A jelek szerint ez is működik. Lehet, hogy kipróbálom. És hátul mi lesz? Ott sokkal nagyobb a füves rész.

– Azt először le kell vágnom, és nincs fűnyíróm. Még.

– A miénket kölcsönveheti, nem, apa? – szól közbe Derek.

Jamal felborzolja a gyerek haját.

– Bármikor.

– Á, az túlzás lenne – mondja Billy. – Veszek egyet. Már ha belelendülök az írásba, és maradok egy ideig.

A verandához mennek és leülnek a lépcsőre. Billy kinyitja a sört, belekortyol. Pont erre volt szüksége, és ezt hangosan ki is mondja.

– Miről szól a könyv? – kérdezi Derek. A két férfi között ül.

– Titok – feleli Billy mosolyogva.

– Jó, de kitalált vagy igaz történet?

– Egy kicsit mind a kettő.

– Elég legyen! – mondja Jamal. – Nem illik faggatózni.

Egy nő közeledik az utca túlvégén lévő házak egyikéből. Az ötvenes évei közepén járhat, a haja őszül, a rúzsa élénkvörös. Egy koktélos poharat tart a kezében, és nehezére esik egyenesen járni.

– Mrs. Kellogg az – közli Jamal halkan. – Özvegy. Tavaly veszítette el a férjét. Agyvérzés. – Elgondolkozva néz Billy szánalmas fűfoltjára. – Fűnyírás közben, ráadásul.

– Ha buliztok, jöhetek én is? – kérdezi Mrs. Kellogg. Bár még mindig a járdán ácsorog és a szél sem fúj, Billy érzi a gin illatát a leheletén.

– Amennyiben nem bánja, hogy a lépcsőn kell helyet foglalnia. – Billy feláll és a kezét nyújtja. – Dave Lockridge.

Azonnal megjelenik az a férfi is, aki szemmel tartotta Billyt, miközben Dannyvel és Shanice-szel beszélgetett. Az atlétatrikót és a bermudát lecserélte farmerre és egy He-Man-es pólóra. Magas, cingár szőkeség érkezik vele háziruhában és tornacipőben. A szomszédból feltűnik – kezében egy tányér brownie-nak tűnő édességgel – Jamal felesége és lánya. Billy mindenkit beinvitál, mert odabent székeken is lehet üldögélni.

Isten hozott az utcában, gondolja.

8

A pólós pasas és a gizda szőke feleség Raglandék. Fazióék is megjelennek – a fiuk nélkül –, és egy üveg vörösborral Petersonék is az utca távolabbi végéből. A nappali megtelik. Kellemes kis spontán parti. Billy jól érzi magát, részben azért, mert nem kell az együgyű én-jével vesződnie, részben meg azért, mert tetszenek neki ezek az emberek, még Jane Kellogg is, aki elég kapatos, és gyakran ki kell mennie a mosdóba. Amit úgy hív, hogy pisilde. Mire mindannyian hazaszállingóznak – korán, mert holnap munkanap –, Billy már tudja, hogy be fog illeszkedni. Érdekelni fogja az embereket, mert könyvet ír, emiatt egzotikusnak tartják, de egyszer elmúlik az újdonság varázsa. Nyár közepére – feltételezve, hogy Joel Allen nem akar idejekorán randizni azzal a golyóval – egy lesz az utcabeliek közül. Szomszéd.

Billy megtudja, hogy Jamal a gumiszerviz művezetője, Corrie pedig – kicsi a világ – a bíróságon gyorsíró. Megtudja, hogy Diane Fazio vigyáz Shanice-re is a nyári szünetben, mikor Jamal és Corrie dolgozik. Shanice bátyja, Derek napközibe jár, és augusztusban kosárlabdatáborba megy. Megtudja, hogy Duganék, akik tavaly októberben nagyon hirtelen költöztek ki a sárga falú házból (elpucoltak, ahogy Paul Ragland fogalmazott), „beképzeltek” voltak, így Dave Lockridge jó cserének tűnik. A lövés után majd azt mondják az újságíróknak, hogy pedig olyan kedves embernek tűnt. Ez Billy számára rendben is van így. Ő is kedves emberként gondol magára, csak a munkája piszkos. De legalább, gondolja, soha nem lőtt le tizenöt éves srácot az iskolába menet. Ha feltételezzük, hogy Joel Allen, vagyis „Joe”, valóban megtette.

Lefekvés előtt kicsomagolja az AllTech laptopot, bekapcsolja, és Google-on rákeres Ken Hoffra. Elég nagy kutyának számít Red Bluffban. Az Elk rend tagja. És a Rotary Clubé. A helyi Jaycees szervezet elnöke volt. A 2016-os választási időszak alatt a helyi republikánus pártot vezette, van is egy borosta előtti kép Kenről Make America Great Again-es sapkában. A városfejlesztési bizottságban is benne volt, de 2018-ban lemondott, mert összeférhetetlenséggel vádolták. Fél tucat belvárosi épület, közöttük a Gerard-torony van a tulajdonában, Billy úgy véli, afféle Donald Trump-utánzat lehet. Három televíziós csatornája is van, egy itt Red Bluffban, másik kettő Alabamában. Mind a három a World Wide Entertainment partnere, akkor ezt értette Hoff a WWE alatt. Nem is egyszer, de kétszer vált el. Pokoli feleségtartást fizethet. Egy golfpálya építésének tervét elkaszálták. Egy másik belvárosi építkezés tervei függőben vannak. Mint Hoff kaszinóengedélye. Mindent egybevetve egy olyan ember képe rajzolódik ki, akinek a jelentéktelen üzletekből álló birodalma az összeomlás határán egyensúlyozik. Egy apró lökés, és irány a szakadék.

Billy ágyba bújik, és kezét a párna alá dugva a sötétségbe mered. Kezdi megérteni, mi vonzotta Nicket Ken Hoffban, és Ken Hoffot Nickben. Nick néha nagyon elbűvölő (ott az a ragyogó mosoly), és okosabb, mint az átlag, de ha az ember belegondol, Nick hiéna, és egy hiéna abban jó, hogy felméri az elhaladó csordát, és kiválasztja a lesántult egyedet. Amelyik nemsokára lemarad. Ken Hoff a palimadár. Nem fogják a gyilkossággal vádolni, hiszen megrendíthetetlen alibije lesz, de amikor a zsaruk elkezdenek kutakodni, hogy ki rendelte el a kivégzést, Nickig nem érnek el. Kent fogják megtalálni. Billy úgy dönt, nem érdekli.

Miután az utolsó csepp hűvösséget is felszívja a párna alól, a jobb oldalára fordul, és szinte azonnal elalszik.

Jó szomszédnak lenni fárasztó.

4. FEJEZET

1

Másnap Billy bekapcsolja az új MacBookot az ötödik emeleti irodában, és letölt egy pasziánsz alkalmazást. Van legalább tucatnyi különböző verzió. A Canfieldet választja, és beállítja a gépet, hogy minden lépés előtt legyen egy öt másodperces szünet. Ha Nick és Giorgio úgy döntenek, hogy belenéznek a tevékenységeibe (talán Frankie Elvist bízzák meg ezzel a feladattal), nem fogják tudni, hogy a számítógép egyedül játszik.

Az ablakhoz megy és kinéz. A Törvényszéki út mindkét oldalán kocsik parkolnak, közöttük több járőrkocsi. A Napfolt Café napernyővel védett asztalainál fánkot és péksüteményt csipegető emberek ülnek. Néhányan lefelé jönnek a bíróság széles lépcsőjén, de felfelé sokkal többen mennek. Páran gyorsan lépkednek, szinte kérkednek a szuflájukkal. Mások cammognak. A cammogók többsége ügyvéd, hatalmas, vaskos táskájuk árulja el őket. A bíróság hamarosan megkezdi működését.

Mintha ezt akarná kihangsúlyozni, egy egykor piros, ma már csak halvány rózsaszín kisbusz gurul végig a tömött utcán, elhajt a lépcsősor előtt, majd megáll a kiskapunál a hatalmas kőépület jobb oldalán. A kisbusz ajtaja kinyílik. Egy zsaru kiszáll, őt narancssárga overallos rabok sora követi, majd egy másik zsaru. A megbilincselt overallosok megkerülik a busz tompa orrát. Az alkalmazottak által használt ajtó kinyílik, az overallt viselő férfiak bemennek, ott várakoznak a tárgyalásukra. Érdekes, és érdemes is megjegyezni, de Billy szerint Nicknek igaza van: amikor Allen megérkezik, őt a lépcsőn vezetik fel a főbejárathoz. Nem mintha számítana. A lövést ugyanúgy kell leadni, bármi is lesz. Az a fontos, hogy a Törvényszéki út hétköznapokon igencsak mozgalmas. Talán valamivel kevesebben járnak-kelnek délután, a legtöbb tárgyalás délelőtt zajlik.

Te mindig kurva jól játszod Houdinit a lövés után, mondta Nick. Mire lenyugszanak a kedélyek, már régen ott sem vagy.

Remélhetőleg így lesz, hiszen részben a felszívódás miatt fizetnek neki. Nagyrészt. Nick nyilván tudja, mi Billy előnye, ha mégis elszúrná az eltűnést. Nincsenek se barátai, se rokonai, akik nyomást gyakorolhatnának rá – vagy rajtuk keresztül gyakorolnának nyomást Billyre –, hogy adja ki a megbízóját. És bár Nick szerint szinte biztos, hogy nem Billy a legélesebb kés a fiókban, tudja, hogy a bérgyilkosa elég okos ahhoz, hogy felmérje, egy névért cserébe nem fogják a vádat leminősíteni hirtelen felindulásból vagy gondatlanságból elkövetett emberölésre. Amikor valakit mesterlövész puskával lősz le egy épület ötödik emeletéről, ahol hetek, hónapok óta dolgozol, a váddal nem lehet vitába szállni. Az előre megfontolás adott, a szándékolt emberölés sem kérdés.

Azonban van egy ajánlat, amivel az ügyészség élhet, és Nick erről is tud. Ebben az államban él a halálbüntetés. Egy okos államügyész rábeszélheti Billyt az életfogytiglanra a Rincon Börtönben a fecskendő helyett. Ha beszél. Billy úgy sejti, ha erre sor kerülne, akkor is ki tudná hagyni Nicket. Megnevezi Ken Hoffot, mert Hoff úgysem él sokáig, ha Billy Summerst a Gerard-toronyból kifelé jövet elkapják. Hoff egyébként sem fog sokáig élni. Aki Nick Majarian fajtájával lepaktál, palimadárként sem ússza meg.

Lehet, hogy Billy sem élne sokáig, mert a biztonság mindenek felett. Hátrabilincselt kézzel lezuhan a börtön lépcsőjén. Vagy leszúrják a zuhanyzóban egy kihegyezett fogkefével, vagy ledugnak a torkán egy szappant. Egy ember ellen tudna védekezni, talán kettő ellen is, de ha szembekerül a 88-asok egy különítményével, vagy három-négy izompacsirtával a People Nationből? Nem. Meg egyébként is, akar ő börtönben tengődni élete végéig? Nem. Inkább a halál, mint a ketrec. Úgy sejti, Nick ezt is tudja.

Azonban ezekkel a kérdésekkel nem kell foglalkoznia, ha nem kapják el. Még sohasem kapták el, tizenhét alkalommal sikerült nyom nélkül eltűnnie, de ilyen helyzettel még soha nem kellett szembenéznie. Ez nem olyan, mint amikor egy sikátorban kell lőni, ahol a közelben vár egy autó, hogy messzire vigyen, és ismered a városból kivezető legrövidebb utat.

Hogyan tűnhet el az ember, amikor egy belvárosi irodaépület ötödik emeletéről lő, és tele van az utca városi és megyei rendfenntartókkal? Billy tudja, hogy mozifilmen mi lenne a megoldás: a lövészt alakító rosszfiú hang- és fénytompítót használna. Ebben az esetben sajnos nem lehetséges. Túl nagy a távolság, és nincs második lehetőség, ha az elsővel nem találja el. És ott lesz az az eltéveszthetetlen reccsenő hang is, amikor a lövedék áttöri a hanghatárt. A tompító ezen nem segít. Billynek személyes indoka is van: sohasem bízott az ilyen összerakható ketyerékben. Ha az ember kütyüt szerel egy jó fegyver csövére, azt kockáztatja, hogy elbassza a lövést. Tehát ez hangos lesz, és bár a lövedék forrását nem fogják rögtön azonosítani, amikor a jónép befejezi az értetlenkedést és felnéz, látni fognak egy ablakot az ötödik emeleten, amelynek az üvegéből hiányzik egy kör alakú darabka. Mert az ablakok nem nyílnak.

Billyt nem nyomasztják a problémák. Ellenkezőleg, lefoglalják. Ahogy Houdini gondolatait is biztosan lefoglalta néhány veszélyes menekülés lehetősége, mondjuk amikor beláncolták egy széfbe és behajították az East Riverbe, vagy lelógatták kényszerzubbonyban egy felhőkarcoló tetejéről. Billynek még nincs kész terve, de már kapiskál valamit. A parkológarázs első két szintjén több volt az autó, mint ahogyan Irv Dean elhintette, talán ma több a tárgyalás a szokottnál, de mire Billy leért a negyedik szintre, válogathatott is. Más szóval majdnem egyedül volt, és az egyedüllét jó. Billy biztos volt abban, hogy ezzel Houdini is egyetértene.

Visszaül az asztalhoz, ahol a méregdrága Mac Pro még mindig Canfieldet játszik. A saját laptopját is bekapcsolja, és rámegy az Amazon honlapjára. Az Amazonon bármit meg lehet venni.

2

A Gerard-torony előtt az út egy részére felfestették, hogy PARKOLNI CSAK ENGEDÉLLYEL RENDELKEZŐKNEK. Negyed tizenkettőkor egy teherautó, hatalmas festett sombreróval az oldalán, megáll azon a helyen. A kalap alatt felirat: JOSE KONYHÁJA. Alatta meg TODOS COMEN! Az emberek elkezdenek kiszivárogni az épületből, úgy szedik a lábukat a teherautó felé, mint a hangyák, amikor kockacukrot látnak. Öt perccel később egy másik ételszállító sorakozik fel az első mögött. Ennek az oldalán egy vigyorgó rajzfilmfigura dupla sajtburgert majszol. Fél tizenkettőkor, miközben az irodisták hamburgerért, sült krumpliért, tacóért és enchiladáért állnak sorba, egy hot dogos kocsi is megjelenik.

Ideje enni valamit, gondolja Billy. És megismerkedni a szomszédokkal.

A liftre négyen várnak, három férfi és egy nő. Mindannyian üzleti öltözékben, mind a harmincas évei közepén, a nő talán valamivel fiatalabb. Billy csatlakozik hozzájuk. Az egyik megkérdezi, hogy ő lenne-e az új rezidens író… mintha Billy valakit felváltott volna. Billy igennel felel és bemutatkozik. Azok is: John, Jim, Harry és Phyllis. Billy megkérdezi tőlük, mit érdemes enni. John és Harry a mexikói kocsit javasolják.

– Isteni a halas taco – teszi hozzá John.

Jim szerint a hamburger sem rossz, a sült hagymakarika meg egyenesen kiváló. Phyllis viszont Petie chilis hot dogjára feni a fogát.

– Ne ínyenckonyhára gondolj – teszi hozzá Harry –, de a zacskós megoldásnál mindenképpen jobb!

Billy rákérdez a szemközti kávézóra is, de mind a négyen a fejüket rázzák. Billy viccesnek találja a hirtelen egyetértést, és elvigyorodik.

– Felejtsd el! – mondja Harry. – Délben tele van.

– És drága is – teszi hozzá John. – Én nem ismerem az írók anyagi helyzetét, de amikor egy új ügyvédi irodának dolgozik az ember, minden fillért meg kell becsülni.

– Sok ügyvéd van az épületben? – kérdezi Billy Phyllistől, amikor kinyílik a lift ajtaja.

– Ne engem kérdezz, hanem őket! – Én a Félhold Könyvelőirodánál dolgozom. Felveszem a telefonokat, és átnézem az adó-visszatérítéseket.

– Akad egypár szárazföldi cápa – mondja Harry. – Néhányan a harmadikon és a negyediken, páran a hatodikon. A hetediken azt hiszem, egy feltörekvő építészeti iroda van. A nyolcadikon meg egy fényképészről tudunk. Katalógusoknak fotóz.

John folytatja:

– Ha ez a hely tévéshow lenne, tutira Ifjú jogászok lenne a címe. A nagyobb irodák két-három sarokkal arrébb vannak, a bíróság másik oldalán, a Holland utcában és az Emery téren. A közelükben körözünk, és felcsippentjük a nagyfiúk asztaláról lepotyogó morzsákat.

– És várjuk, hogy a nagyfiúk kihaljanak végre – teszi hozzá Jim. – A régi ügyvédi irodáknál az ügyvédek nagy része a dinoszauruszok korából származik, háromrészes öltönyt viselnek, és úgy viselkednek, mint Hogg főnök a Hazárd megye lordjai-ban.

Billy az épület előtt álló táblára gondol: IRODÁK ÉS LUXUSLAKÁSOK MÁR ELÉRHETŐK. Elég régóta állhatott már ott, és Hoffhoz hasonlóan körbelengte valamiféle kétségbeesett igyekezet.

– Gondolom, a céged a haszonbérleten kaszál nagyot.

Harry mutatóujját Billyre szegezi.

– Bingó! Négy év olyan áron, ami a hihetetlennel határos. És a szerződés akkor is él, ha a csávó, akié az épület, az a Hoff csődöt jelent. Lenne elég idő nekünk, kis halaknak is összekapni magunkat.

– Ráadásul – mondja Jim – az az ügyvéd, aki a saját haszonbérleti szerződését is megszívja, jobban teszi, ha csődöt jelent.

A fiatal ügyvédek röhögnek. Phyllis mosolyog. A lift ajtaja kinyílik az előcsarnoknál. A három férfi kirohan, farkaséhesek. Billy ráérősebb tempóban lépked Phyllis mellett. A nő csinos a maga alulértékelt módján, inkább százszorszép, mint bazsarózsa.

– Kíváncsi vagyok valamire – szólal meg Billy.

A nő elmosolyodik.

– Egy írónál bőven van készleten, igaz? Kíváncsiságból.

– Úgy gondolom, igen. Sok embert látok itt hétköznapi ruhában. Például ott vannak ők. – Egy párra mutat, akik most közelednek az ajtóhoz. A férfi fekete farmernadrágot és Sun Ra mintás pólót visel. A vele érkező nő bő szabású blúza inkább kiemeli, semmint elrejti a terhességét. Haját egy piros gumival lazán hátracopfozza. – Ne mondja, hogy ezek ketten jogászok vagy építészek! Azt mondanám, hogy a fényképész stúdiójában dolgoznak, de ezt sok mindenkire mondhatnám.

– Az Üzleti Megoldásoknak dolgoznak a másodikon. Az egész második a cégé. Adósságbehajtással foglalkoznak. Nem véletlenül hívjuk őket Mutyis Megoldásoknak. – Phyllis elfintorítja az orrát, mintha büdöset érezne, de Billy felfigyel a hangjából tompán kicsengő irigységre. Sikeresnek beöltözni izgalmas lehet először, de ahogy telik az idő, úgy válik nyűggé, főleg a nőknek – jó frizura, jó smink, kopogós cipő. Biztos benne, hogy ennek a könyvelőirodában dolgozó, csinos nőnek az ötödikről is megfordul néha a fejében a gondolat, hogy micsoda megkönnyebbülés lenne felrántani egy farmert és egy ujjatlan pólót, felkenni egy réteg rúzst, és ennyi.

– Ahhoz nem kell felöltözni, hogy az ember egy hatalmas, egylégterű irodában telefonálgasson – magyarázza Phyllis. – A vonal végén nem látják, ki figyelmezteti őket, hogy azonnal köhögjék fel a pénzt, különben a bank zálogjogot terhel a házra. – Megáll az ajtó előtt, és elgondolkodik. – Kíváncsi vagyok, mennyit keresnek.

– Az ő számaikkal nem bűvészkednek, gondolom.

– Jól gondolja. Viszont, ha nagyot kaszál a könyvön, ne feledkezzen meg rólunk, Mr. Lockridge! Van névjegykártya a táskámban…

– Ne fáradjon! – mondja Billy, és megérinti a nő csuklóját, mielőtt az mélyebbre ásna. – Ha nagyot kaszálok, megyek és bekopogok az ajtaján.

Phyllis elmosolyodik és kutató pillantást vet Billyre. Se eljegyzési, se jegygyűrű nincs a bal keze középső ujján, és Billy arra gondol, hogy egy másik életben ez lenne az a pillanat, amikor meghívná egy italra munka után. Lehet, hogy a nő nemet mondana, de abból a pillantásból, amit a szempillái rejtekéből rávetett, és a mellékelt mosolyból azt olvasta ki, hogy inkább igen lenne a válasz. De nem kérdezi meg. Emberekkel megismerkedni, igen. Megkedveltetni magát, és megkedvelni őket, igen. De közel kerülni, nem. A közeledés rossz ötlet. A közeledés veszélyes. Talán megváltozik a helyzet, ha nyugalomba vonul.

3

Billy vásárol egy mindentbele hamburgert és leül az egyik padra Ügyvéd Jimmel, akinek az igazi neve egyébként Jim Albright.

– Kóstold meg ezt! – mondja, és egy vastag hagymakarikát nyújt Billy felé. – Kibaszott finom.

Tényleg az. Billy megállapítja, hogy ilyet muszáj vennie, mire Jim Albright azt feleli, hogy ez rohadtul így van. Billy tehát vesz hagymakarikát papírtálcán, mellé néhány tasak ketchupot, és visszaül Jim mellé.

– Miről szól a könyved, Dave?

Billy a szájához emeli a mutatóujját.

– Titok.

– Akkor is, ha aláírok egy titoktartási megállapodást? Johnny Colton szakterülete. – Az egyik kollégájára mutat, aki a mexikói ételeskocsinál áll.

– Akkor is.

– Nagyon tetszik ez a diszkréció. Én azt hittem, az írók szeretnek arról beszélni, amiről írnak.

– Szerintem azok az írók, akik sokat beszélnek, valószínűleg nem sokat írnak – feleli Billy –, de mivel én vagyok az egyetlen író, akit személyesen ismerek, csak találgatni tudok. – Aztán, nem feltétlenül azért, hogy témát váltson, így folytatja: – Nézd már azt a csávót a hot dogosnál! Ilyen cuccot sem lát mindennap az ember.

A férfi, akire mutat, csatlakozik a kollégáihoz a mexikóinál. Még az Üzleti Megoldások dolgozói közül is kirí. Aranyszínű háremnadrágot visel, ami visszaröpíti Billyt Tennesseebe, a gyerekkorába, amikor a legtöbb helyi menő ilyen holmiba öltözött a péntek esti diszkóra a Görkoripalotában. A bő nadrág felett magas nyakú, tarka ing, mint amilyet a hatvanas évek brit rocklegendái hordanak a régi YouTube-videókon. Az összeállítást lapos nemezkalap koronázza. Alóla dús, szénfekete fürtök hullanak a férfi vállára.

Jim felkacag.

– Az Colin White. Igazi divatmajom, ugye? Meleg, mint a Szahara, és derűs, mint egy vasárnap délután Párizsban. A mutyisok összetartanak. Aki azzal keresi meg a betevő sörét és gumicukrát, hogy anyagi összeomlás szélén álló ügyfeleket fenyeget, nem feltétlenül népszerű, és ezt tudják is. Colin azonban barátságos mindenkivel, virágról virágra repked. – Jim a fejét csóválja. – Legalábbis ebédidőben. Kíváncsi lennék, milyen, amikor melózik, és özvegyeket, meg rokkant veteránokat szabadít meg az utolsó filléreiktől. Biztos, hogy jól végzi a dolgát, mert nagy a fluktuáció annál a cégnél, ő viszont régebben itt van, mint én.

– Az mennyi idő?

– Másfél év. Col néha skótszoknyában jön dolgozni. Eskü! Máskor meg köpenyben. Van egy Michael Jackson-jelmeze is – tudod, az a huszáros, sok zsinórral és rézgombbal.

Billy bólint. Pillanatnyilag Colin White kezében két taco van dobozban. Leáll beszélgetni Phyllisszel, és mond valamit, amire a nő hátravetett fejjel kacagni kezd.

– Tüneményes pasas – jegyzi meg Jim olyan hangon, ami őszinte vonzalomról árulkodik.

Phyllis megy és leül néhány másik nővel. Colin White sleppjéből ketten helyet szorítanak a férfinak. Mielőtt leülne, egyik lábával a másik mögé lép és végrehajt egy gyors forgást, amire a Kesztyűs is büszke lenne. Billy százhetvenöt, maximum száznyolcvan centiméter magasnak saccolja. A terv egy újabb része. Talán. Negyedik szint a parkológarázsban, talán még több laptop, most meg Colin White. Ritka tollú madár.

4

Délután beállítja a Mac Prót, hogy önmagával kártyázzon, az első játékos lépései elé egy öt másodperces szünetet iktat be. Azt is beprogramozza, hogy a második játékos mindig megverje az első játékost. Ezzel minden kukkolót feltarthat egy órára. Utána bekapcsolja a saját Macjét, újra ráklikkel az Amazonra, és vásárol két parókát: egy rövid szőkét, és egy hosszú feketét. Más körülmények között üzletbe kérné a kiszállítást, de ennél a munkánál nincs értelme, David Lockridge-et azonosítani fogják tettesként, mielőtt lemegy a nap.

Amikor a parókákkal végez, az egyik spirálfüzetet a laptop mellé húzza, és a kiadó lakásokat, házakat kezdi nézegetni a neten. Talál néhány megfelelőt, de a személyes látogatásokkal várnia kell, amíg az áru megérkezik az Amazontól.

Még csak két óra van, amikor végez a virtuális lakásvadászattal, túl korai lenne hazaindulni. Most már ideje az írásba is belefogni. Sokat gondolkodott ezen. Először azt tervezte, hogy a saját gépét használja. Ha a Próval dolgozik, a munkaadója – és nagy valószínűséggel az „irodalmi ügynöke” – is belekukucskálna a válla felett, és erről az 1984 teleképei jutnak Billy eszébe. Gyanakodna Nick és Giorgio, ha semmit sem találnának? Billy szerint igen. Nem mondanának semmit, de esetleg felötlik bennük, hogy Billy többet tud az online szimatolásról és hekkelésről, mint amennyit kényelmesnek vélt bevallani.

Van egy másik oka is annak, hogy a Prón írjon, akár megpiszkálták, akár nem. Kihívás. Képes lesz-e megírni élettörténetének fiktív, az együgyű én-t előtérbe helyező változatát? Kockázatos, de Billy úgy gondolja, hogy menni fog. Faulkner is butábban írt A hang és téboly-ban. Keyes Virágot Algernonnak könyve egy újabb jó példa. Biztos akad több is.

Billy kilép az önjáró kártyajátékból, és kinyit egy üres Word dokumentumot. Azt a címet adja neki, hogy Benjy Compson története – főhajtás Faulkner előtt, amit se Nick, se Giorgio nem fog észrevenni. Néhány másodpercen át tétlenül ül, és ujjaival a mellkasán dobolva az üres képernyőt bámulja.

Őrült nagy kockázat ez.

Ez az utolsó meló, emlékezteti magát, és legépeli a mondatot, amit erre az alkalomra raktározott el a fejében.

A férfi, akivel anyám élt, törött karral jött haza.

Majdnem egy percen keresztül mered a mondatra, aztán újra gépelni kezd.

A nevére sem emlékszem. De iszonyú dühös volt. Asszem először a kórházba ment, mert gipszben volt a karja. A húgom

Billy a fejét rázza, és átjavítja, hogy jobb legyen. Szerinte legalábbis így jobb.

A férfi, akivel anyám élt, törött karral jött haza. Asszem először a kórházba ment, mert gipszben volt a karja. A húgom sütit akart sütni, de odaégette. Asszem nem nézte az időt. Amikor a férfi hazajött, őrülten dühös volt. Megölte a húgomat, és én még csak a nevére sem emlékszem.

Végigolvassa, amit írt, és úgy gondolja, fog ez menni. Sőt, akarja is csinálni. Mielőtt írni kezdett, úgy mondta volna, hogy Emlékszem, mi történt, de csak egy kicsit. Csakhogy most sokkal több mindenre emlékszik. Az a rövid bekezdés nemcsak elfordította a kulcsot az emlékekre nyíló ajtó zárjában, de kinyitott egy ablakot is. Emlékszik az égett cukor illatára, látja a sütőből kiáradó fekete füstöt, a tűzhely oldalán a lepattant részt, a virágokat az asztalon álló teáscsészében, és hallja, hogy odakint egy kölyök hangosan számol: „…kilenc, tíz! Aki bújt, bújt, aki nem, nem! Megyek!” Emlékszik a súlyos bakancsok döngő lépteire, bumm-bumm-bumm. Az a férfi, az anyja pasasa. Most már a nevére is emlékszik. Bob Hull. Emlékszik, mire gondolt, amikor a férfi kezet emelt az anyjára, Bob hullik. Bob ráhullik anyára. Emlékszik az anyja mosolyára, és hogy azt mondja, Nem akarattal csinálta. És hogy Az én hibám volt.

Billy másfél órán át ír, rohanna előre, de visszafogja magát. Ha Nick, Giorgio vagy éppen Elvis bekukkant, láthatják, hogy az együgyű én lassan halad. Minden mondattal megküzd. Legalább a szándékosan rossz helyesírással nem kell foglalkoznia; amit a gép nem javít automatikusan, aláhúzza pirossal.

Négy órakor elmenti, amit írt, és lezárja a gépet. Már alig várja, hogy másnap felvehesse a fonalat.

Lehet, hogy mégis csak író.

5

Amikor hazaér Midwoodba, Billy egy felrajzszögezett üzenetet talál az ajtaján. Meghívás egy sült oldalas-káposztasaláta-meggyes pite vacsorára Raglandékhoz. Elmegy, mert nem akar tartózkodónak látszani, de minden lelkesedés nélkül, mert nagyjából arra számít, hogy vacsora után a sörösdobozok felett a komcsi egyetemistákon és a mocskos bevándorlókon kívül nem sok beszédtéma lesz. Döbbenten értesül arról, hogy Paul és Denise Ragland Hillary Clintonra szavaztak, és ki nem állhatják Trumpot, akit egyébként „picsogós elnöknek” hívnak. Újra bebizonyosodott, morfondírozik magában Billy hazafelé menet, hogy soha ne ítélj meg egy embert az atlétatrikójáról.

Korábban már beszippantotta egy Netflix-sorozat, az Ozark, és éppen neki akar ülni a harmadik résznek, amikor a mobilja – David Lockridge mobilja – üzenet érkezését jelzi. George Russo, az aggodalmaskodó ügynök akarja tudni, hogy ment az első nap.

DLock: Elég jól. Írogattam.

GRusso: Jó hallani. Bestseller lesz belőle. Csüt este beugranál? 7kor, vacsora. N beszélni akar veled.

Szóval Nick még a városban van, és Vegas-megvonási tünetei vannak.

DLock: Rendben. De H nem kell.

GRusso: Nem is.

Jó hír. Billy úgy gondolja, hogy hosszú élet után boldogan halna meg, ha soha többé nem találkozna Ken Hoff-fal. Kikapcsolja a tévét, és lefekszik. Könnyen elalszik, és hajnalhasadás előtt pont ilyen könnyen csusszan bele egy rémálomba. Amit holnap le fog írni, Benjy Compsonként. A neveket megváltoztatva, hogy védje a bűnöst.

6

A férfi, akivel anyám élt, törött karral jött haza. Asszem először a kórházba ment, mert gipszben volt a karja. A húgom sütit akart sütni, de odaégette. Asszem nem nézte az időt. Amikor a férfi hazajött, őrülten dühös volt. Megölte a húgomat, és én még csak a nevére sem emlékszem. Már ordítva lépett be a házba. Én a mobilház padlóján egy 500 darabos puzzle-lal játszottam, két kiscica lesz a képen, akik egy fonalgombolyaggal játszanak. Az elégett süti füstjén át is éreztem az alkoholszagot, és később megtudtam, hogy Wally Konyhájában verekedett. Nyilván veszített, mert az egyik szeme alatt monokli volt. A húgom

Catherine, bár nem ezt a nevet fogja használni – hasonlót, de nem egészen azt. Catherine Ann Summers csak kilencéves volt a halála napján. Szőke. Aprócska.

A húgom, Cassie a konyhaasztalnál ült és színezett. Két vagy három hónappal később töltötte volna be a tízet, és már nagyon várta, hogy kétszámjegyű legyen egy helyett. Én csak 11 voltam, és valószínűleg én vigyáztam rá.

A pasas ordított és a füstöt hessegette, ami akkor kezdett szivárogni, amikor belépett, azt kérdezte micsináltál micsináltál és Cathy

Billy gyorsan kitörli, és reméli, most éppen senki sem figyeli.

Cassie azt mondta, hogy sütit sütöttem, de odaégett, sajnálom. Erre ő azt mondta, hogy hülye kis kurva, hihetetlen milyen hülye vagy.

Kinyitotta a sütő ajtaját és még több füst jött ki belőle. Ha lett volna füstjelzőnk, már régen felvisított volna, de a mobilházban nem volt. Fogott egy konyharuhát és azzal csapkodta a tüzet. Felkeltem volna kinyitni az ajtót, de már nyitva volt. A pasas benyúlt, hogy kivegye a sütőpapírt a sütikkel. A jó kezével fogta meg, de a konyharuha lecsúszott, ez meg megégette a kezét és leszórta a padlóra a kekszeket, amiket én segítettem Cassie-nek kivágni. Cassie lehajolt, hogy felszedje őket, és akkor kezdte megölni. Az is lehet, hogy azonnal megtörtént, amikor rácsapott a fejére a gipsszel és Cassie a falnak repült. Elvesztette az eszméletét, de talán még élt amikor rugdosni kezdte a bakancsával, ami mindig rajta volt és amit anya csak motoros csizmának hívott.

Hagyd abba megölöd mondtam, de nem hagyta abba amíg azt nem mondtam, hogy hagyd abba megölöd te kurva gyilkos gyáva faszfej NE BÁNTSD A HÚGOMAT. Aztán rávetettem magamat és ő meg lenyomott a

Billy feláll és a dolgozószoba – egy írónak ez dukál, gondolja – ablakához lép. A bíróság lépcsőjén fel-le sietnek az emberek, de meg sem látja őket. Kimegy a teakonyhába egy pohár vízért. Kilöttyint belőle egy keveset, mert reszket a keze. Akkor nem fog remegni, amikor lőni kell, akkor mindig biztos, de most remeg. Nem nagyon, csak annyira, hogy kilöttyenjen egy kis víz. A szája és a torka kiszáradt, a pohár egész tartalmát elkortyolja.

Minden emlék visszatért és szégyelli magát miattuk. Nem folytatja azt a részt, amiben arról ír, hogy megpróbálta lebirkózni Bob Hullt, mert az valamiféle hősies fátylat borítana az igazságra, ami szinte elviselhetetlen. Nem birkózta le Bob Hullt, miközben a húgát rugdosta, miközben porrá zúzta törékeny mellkasát, amin soha nem fognak mellek bimbózni. Billynek kellett volna vigyázni rá. Vigyázz a húgodra, mondta mindig anya, mielőtt elindult dolgozni a mosodába. De nem vigyázott rá. Elrohant. Elrohant, hogy mentse az életét.

De biztos, hogy gondoltam arra, jut Billy eszébe, mikor visszaül a számítógéphez. Biztos, mert nem a mi szobánkba rohantam.

– Hanem az övékébe – mondja Billy és onnan folytatja, ahol abbahagyta.

Aztán rávetettem magam, ő meg lenyomott a padlóra, és felkeltem, és rohantam a lakás másik végébe, az ő szobájukba, és bevágtam az ajtót magam mögött. Azonnal dörömbölni kezdett rajta, elmondott mindennek, és azt ordította, hogy ha nem nyitod ki az ajtót, de rögtön, Benjy, azt is megbánod, hogy anyád erre a kurva világra szart. Csakhogy én tudtam, tök mindegy, hogy ajtót nyitok-e neki, vagy sem, mert így is, úgy is kicsinál, mint Cassie-t. Mert a húgom meghalt, ezt még egy tizenegy éves gyerek is tudta.

Anya pasija valamikor a seregben szolgált, és a katonaládáját az ágy végében tartotta, egy pléddel letakarva. Volt rajta lakat is, de nem mindig használta, talán sohasem. Ha használta volna, most nem írhatnám ezeket a sorokat, mert halott lennék. És ha a fegyver nem lett volna töltve, akkor is halott lennék, de tudtam, hogy töltve van, mert megtöltötte, hátha jönnek a rab-bab-lók.

Rab-bab-lók, gondolja Billy. Jesszus, minden visszajön.

Berúgta az ajtót, ahogy számítottam rá

Nemcsak számítottam rá, gondolja Billy, hanem tudtam. Mert farostlemezből volt az egész. Cassie és én szinte minden éjjel hallottuk, ahogy egymásnak esnek. Ha anya korán hazajött, akkor délután is. De ebbe a képzelgésbe sem megy bele.

És amikor bejött, én a padlón ültem, hátamat az ágytámlának támasztva, és rászegeztem a fegyver csövét. Egy M9X19-es volt, ami 15 Parabellum lőszert bírt el. Akkor persze ezt nem tudtam, de azt igen, hogy jó nehéz, két kézzel támasztottam a mellkasomhoz. Azt mondta, add ide, te haszontalan kis szarházi, hát nem tudod, hogy a fegyver gyerek kezébe nem való.

Akkor lelőttem, durrbele a közepibe. Ő meg állt az ajtóban, mintha mi sem történt volna, de tudtam, hogy történt, mert láttam, hogy kirepül a vér a hátából. Az M9-es mellkason rúgott

Billy arra emlékszik, hogy azt mondta, juj. És böfögött. Később lila foltja lett a szegycsontja felett.

és ő elzuhant. Odamentem hozzá, magamban meg azt mondtam, hogy lehet, még egyszer lőnöm kell. Ha kell, megteszem. Az anyám pasija volt, de igazságtalan. És rossz ember!

– És halott – mondja ki hangosan Billy. – Bob Hull meghalt.

Először arra gondol, hogy kitöröl mindent, amit írt, hiszen szörnyű az egész, de elmenti. Nem tudja, más mit gondol majd, de Billy szerint jó. Jó, hogy ilyen szörnyű, ami szörnyű, néha igaz. Úgy véli, hogy most már tényleg író lett, mert ilyet egy író gondol. Émile Zola is valami hasonlóra gondolhatott, amikor a Thérèse Raquin-t írta, vagy amikor Nana megbetegedett és minden szépsége odalett.

Ég az arca. Visszamegy a teakonyhába és vizet fröcsköl rá, aztán csukott szemmel ott görnyed a mosogatókagyló felett. Nem az emlék bántja, hogy lelőtte Bob Hullt, de Cathyre emlékeznie fáj.

Vigyázz a húgodra!

Az írás jót tesz. Mindig is írni akart, és most ezt csinálja. Ez jó. De ki gondolta volna, hogy ennyire fáj?

Megszólal a vonalas telefon, összerezzen rá. Irv Dean az, közli, hogy jött egy csomag az Amazontól. Billy azt mondja, hogy azonnal lemegy és átveszi.

– Apám, az a cég mindent is árul – mondja Irv.

Billy egyetért, és arra gondol, ha tudnád…

7

Nem a paróka jött meg, hiába olyan gyors az Amazon, az majd csak holnap érkezik. Ami ma érkezett, simán beleférne az iroda és a konyha közötti ajtó felett a fülkébe, de Billy nem ott akarja tárolni; minden Amazon-csomag megy Midwoodba, a sárga falú kis házba.

Kinyitja a dobozt, és egyenként kiveszi belőle, amit rendelt. A hongkongi Fun Timestól jött egy igazi emberi hajból készült álbajusz. Szőke, mint az egyik paróka, amit rendelt. Egy kicsit túl dús, majd alkalomadtán megritkítja. El akar rejtőzni, nem kitűnni. A másik holmi egy üveglencsés, szarukeretes szemüveg. Ilyet meglepően nehéz beszerezni. Olvasószemüveget bármelyik drogériában lehet kapni, de Billy látása tökéletes, még a legcsekélyebb nagyítástól is megfájdul a feje. Felpróbálja, kicsit lötyög. Szoríthatna egyet a nyergén, de nem teszi. Ha lecsúszik az orrán, tudósabb külsőt kölcsönöz neki.

A legutolsó, legdrágább darab a pièce de résistance. Ez egy szilikonból készült terheshasprotézis, amit az Amazon árul, de egy MomTime nevű cég készíti. Drága, mert állítható, viselője mutathatja magát hat, de akár kilenc hónapos terhesnek is. Tépőzárral csatolható fel. Billy tisztában van vele, hogy ezeket a hasprotéziseket bolti lopásoknál használják, és a biztonsági őröket külön ráállították, de Billy nem lopni jött ebbe a kisvárosba, és nem is nő fogja viselni, amikor eljön az idő.

A munkájához kell.

5. FEJEZET

1

Billy nem sokkal hét előtt jelenik meg Nick kölcsönvett giccsházánál csütörtök este. Valahol azt olvasta, hogy a jó vendég öt perccel korábban érkezik, sem korábban, sem később. Ez alkalommal Paulie az egyszemélyes fogadóbizottság. Nick újfent a folyosón várja, elbújva a rendőrségi drónok mindent látó szeme elől – valószínűtlen, hogy erre járnak, de nem kizárt. A mosolyát a maximumra állítja, és kinyújtott karral várja, hogy Billyt magához ölelhesse.

– Chateaubriand van az étlapon. Felvettem egy szakácsot, fogalmam sincs, miért dolgozik ebben a csóró kisvárosban, de pompásan főz. Imádni fogod. De hagyj helyet a hasadban! – Kartávolságra tolja Billyt magától, és rekedten suttogni kezd. – Azt a pletykát hallottam, hogy lesz sült fagylalt is. Eleged van már a mikrós vacsorákból, nem igaz?

– De igaz – feleli Billy.

Frank bukkan fel. Selyemkendőt és rózsaszín inget visel, hullámos, csigás haját, ami a homloka közepén háromszög alakban lefelé nő, mint Eddie Munsternek, magasan hátrafésüli, úgy fest, mint az a huligán egy gengszterfilmben, akit először lőnek le. Poharakat és egy nagy zöld üveget hoz tálcán.

– Pezsgőcske. Mote és Shandon, vagy mi.

Leteszi a tálcát, és kihúzza a dugót a palackból. Nem pukkan, nem folyik ki. Lehet, hogy Frankie Elvis nem beszél franciául, de hibátlanul nyit fel egy pezsgősüveget. És hibátlanul tölt.

Nick felkap egy poharat. A többiek követik.

– A sikerre!

Billy, Paulie és Frank koccintanak és isznak. A pezsgő azonnal kellemesen Billy fejébe száll, de visszautasítja a második poharat.

– Vezetek. Nem akarom, hogy megállítsanak.

– Ez Billy – mondja Nick az amigóknak. – Mindig két lépéssel előttünk jár.

– Három – közli Billy, és Nick úgy nevet, mintha ez lenne a legviccesebb dolog Henny Youngman halála óta. Az amigók kötelességtudóan utánozzák.

– Rendben – mondja Nick. – Elég a buborékos vízből! Együnk. Mangiamo, mangiamo.

Az ételsor pompás, francia hagymalevessel indul, majd vörösborban pácolt marhaszelettel folytatódik, és a végén megérkezik a beígért sült fagylalt is. Egy komor arcú, fehér egyenruhás nő szolgálja fel, kivéve a desszertet. Azt Nick bérelt szakácsa maga gurítja be, és miután bezsebeli a várt tapsot és dicséreteket, köszönetképpen fejet hajt és távozik.

Nick, Frank és Paulie uralják a beszélgetést, ami főleg Vegasról folyik: ki játszik, ki építkezik, ki vár kaszinóengedélyre. Mintha nem értenék, mennyire elavult Vegas, gondolja Billy. Lehet, hogy tényleg nem értik. Giorgiónak se híre, se hamva. Amikor a felszolgáló asszony belép a vacsora utáni röviditalokkal, Billy a fejét rázza. Nick is.

– Marge, te és Alan elmehettek most már – mondja Nick. – Remek vacsora volt.

– Köszönjük, de csak most kezdtük el kitakarítani a…

 – Majd holnap megoldjuk. Tessék! Add ezt oda Alannek! Útiköltség, ahogy az öregem mondta volna. – Néhány bankjegyet a nő kezébe nyom. A nő azt motyogja, rendben, és sarkon fordul. – Marge?

A nő visszafordul.

– Nem dohányoztál a házban, ugye?

– Nem.

Nick bólint.

– Ne húzzátok az időt, oké? Billy, te és én menjünk át a nappaliba egy kis dumcsizásra. Ti meg foglaljátok el magatokat valamivel!

Paul közli Billyvel, hogy örült a találkozásnak, és elindul a bejárati ajtó felé. Frank követi Marge-ot a konyhába. Nick a desszertfoltos tányérra ejti a szalvétát, és átkíséri Billyt a nappaliba. A helyiség egyik végén akkora kandalló van, hogy a Minótauroszt is nyársra lehetne húzni benne. A falmélyedésekben szobrok állnak, a mennyezetre meg mintha a Sixtus-kápolna freskójának a pornósított változatát festették volna.

– Ragyogó, hát nem? – kérdezi Nick és körülnéz.

– Az biztos – feleli Billy, és arra gondol, hogy ha túl sok időt kell eltöltenie ebben a helyiségben, lehet, hogy megbolondul.

– Ülj le, Billy, tedd le magad!

Billy leül.

– Hol van Giorgio? Visszament Vegasba?

– Lehet, hogy ott van – válaszolja Nick –, de lehet, hogy New Yorkban, vagy Hollywoodban beszél filmesekkel arról a szuper könyvről, amit képvisel.

Más szóval semmi közöd hozzá, gondolja Billy. Ami tulajdonképpen így is van. Ő sem több egy munkavállalónál. Egy brávó, ahogyan azt a régi westernfilmekben mondták, amelyeket Mr. Stepenek úgy szeretett.

Amikor Mr. Stepenekre gondol, ezernyi roncsautó jut eszébe – egy kölyök számára tényleg ezernyinek tűnt, de az is lehet, hogy valóban volt annyi –, betört szélvédővel hunyorognak a napsütésben. Hány éve nem gondolt már arra a roncstelepre? A múltra nyíló ajtó kitárult. Kattanásig becsukhatná, bezárhatná, de nem akarja. Hadd jöjjön be a levegő! Hideg, de friss, és a szoba, amelyben addig élt, olyan levegőtlen volt.

– Hé, Billy! – Nick csettint. – Föld hívja Billyt!

– Itt vagyok.

– Tényleg? Egy percig azt hittem, elvesztettem a kapcsolatot. Ide figyelj, te írsz valamit?

– Írok – feleli Billy.

– Igaz történetet vagy kitaláltat?

– Kitaláltat.

– De nem Archie Andrewsról meg a haverjairól? – Nick mosolyog.

Billy a fejét rázza és ő is mosolyog.

– Azt mondják, hogy sokan, amikor először írni kezdenek, a saját élményeikből merítenek. „Azt írd, amit ismersz!”, erre a végzős angolórákról emlékszem. Paramus gimi, hajrá Spartans! Veled is ez van?

Billy int, hogy nagyjából ez a helyzet. Aztán megszólal, mintha csak akkor jutott volna eszébe a gondolat:

– Hé, ugye nem olvasgatjátok, csak úgy titokban, amit írok? – Veszélyes kérdés, de muszáj feltennie. – Mert nem szeretném…

– Isten ments! – kiáltja Nick, kissé túlzottan meglepve, nem, inkább megdöbbenve, és Billy tudja, hogy hazudik. – Miért tennénk ilyet, még ha képesek is lennénk rá?

– Nem tudom, csak… – Billy megvonja a vállát. – …nem szeretném, ha valaki belekukucskálna. Én nem vagyok író, próbálom játszani a szerepemet. És elütni az időt. Nagyon kínos lenne, ha valaki olvasná.

– Tettél jelszót a laptopra, igaz?

Billy bólint.

– Akkor senki sem fogja. – Nick előrehajol, barna pillantását Billyre szegezi. Halkabban folytatja, mint amikor a sült fagylaltot szóba hozta. – Jó zaftos? Édeshármas, meg minden?

– Nem, dehogy. – Rövid hallgatás. – Nem igazán.

– Tegyél bele egy kis szexet, azt tanácsolom. Mert a szex eladható. – Nick kuncogni kezd, és a helyiség másik végén álló bárszekrényhez megy. – Iszom egy kis brandyt. Kérsz?

– Nem, köszönöm. – Megvárja, hogy Nick visszaérjen. – Joe-ról van hír?

– Semmi új. Ahogy mondtam, az ügyvédje fellebbezik a kiadatás ellen, az egész ügy áll, ki tudja, miért, talán a bíró pajtás szabira ment.

– De nem kezdett el köpni arról, amit tud?

– Ha köpne, én már tudnék róla.

– Lehet, hogy baleset éri a börtönben. Akkor ki sem kell adni.

– Nagyon vigyáznak rá. Nem közösködik a pórnéppel, emlékszel?

– Ja, tényleg. Igaz. – Azért ez egy kényelmes megoldás, mondaná az észrevételét Billy, de nem teheti meg. Túl intelligensnek tűnne.

– Türelem, Billy! Illeszkedj be! Frankie azt meséli, találkozgatsz a midwoodi szomszédokkal.

Nocsak. Franket nem látta a környéken, de Frank látta őt. Nick akkor les bele a szexi új laptopba, amikor akar, és még ideiglenes otthonában is szemmel tartja. Billynek megint az 1984 jut eszébe.

– Így van.

– És az irodaépületben?

– Ott is, persze. Többnyire ebédidőben. Az ételes furgonoknál.

– Pompás. Olvadj bele a környezetedbe! Legyél része a környezetednek! Ebben jó vagy. Biztos vagyok benne, hogy ez Irakban is nagyon jól ment.

Mindenhol nagyon jól ment, gondolja Billy. Miután megöltem Bob Hullt.

Ideje témát váltani.

– Említetted, hogy lesz valamiféle figyelemelterelés. Azt mondtad, később beszélünk róla. Most már elég késő van?

– Igen. – Nick belekortyol a brandyba, megforgatja a szájában, lenyeli. – Játszadozom egy gondolattal, de szeretném átfuttatni rajtad is. Az elterelés néhány villanó üst lesz. Tudod, mi az?

Billy tudja, de a fejét rázza.

– A rockkoncerteken használják őket. Nagy durranás, aztán fényáradat. Mint a gejzír. Amikor megbizonyosodom arról, hogy Joe elindult keletre, lerakatok párat a bíróság épületéhez. Az egyik bizonyosan a sarki kávéház mögött futó kis utcába kerül. Paulie szerint egyet a parkológarázsba is kellene tenni, de az túl messze van. Ráadásul miért robbantanának fel terroristák egy parkolóházat?

Billy elrejteni sem próbálja a rémületét.

– Ugye nem Hoff dolga lesz elhelyezni azokat az izéket?

Nick a második korty brandyt már meg sem forgatja a szájában, mohón lenyeli. Az ital megköhögteti, mire nevetni kezd.

– Micsoda, te azt hiszed, olyan hülye vagyok, hogy egy hozzá hasonló grande figlio di puttaná-nak adjak ilyen megbízást? Szomorú vagyok, ha ez a véleményed rólam. Nem, erre a munkára is megvannak az emberek. Jó srácok. Megbízhatóak.

Billy azt gondolja, azért nem akarod, hogy Hoff helyezze el a villanó üstöket, mert az hozzád vezetne vissza, és azért nem bánod, hogy ő szerezze be a fegyvert és juttassa el a rejtekhelyre, mert az hozzám vezetne vissza. Mit gondolsz, én mennyire vagyok hülye?

– Valószínűleg Vegasban leszek, amikor mozgásba lendülnek a dolgok, de Frankie Elvis és Paulie itt lesz a két másik sráccal, akiket behozok. Ha bármire szükséged van, ők gondoskodnak róla. – Nick megint előrehajol, és mosolyog. – Gyönyörűséges lesz. Először a lövés, mindenki megijed. Aztán jönnek a villanó üstök – BUMM! BUMM! – és aki eddig nem kezdett el futni, most már torkaszakadtából sikoltozik és rohan. Fegyveres támadó! Öngyilkos merénylő! Al-Kaida! Iszlám Állam! Valami! De az igazi gyönyörűség? Hacsak valaki el nem töri a lábát menekülés közben, Joel Allenen kívül senki sem sérül meg. Ja, ez az igazi neve. Az egész utca pánikban, és ezzel el is értünk oda, amiről beszélni akartam veled.

– Hallgatlak.

– Na már most, én tudom, hogy te mindig megtervezted a menekülőútvonalat, és hogy jó is vagy benne, egy kibaszott Houdini, ahogy mondtam, de Giorgónak és nekem van egy ötletünk. Mert… – Nick a fejét csóválja. – Apám, ez nem könnyű eset, még neked sem, hiába tör ki az utcán pánik a robbanttyúktól. Pedig ki fog törni. Ha már van terved, csináld, Isten áldásával. Ha viszont nincs…

– Nincs. – Bár már alakul. Billy együgyű én-je megvillant egy mosolyt. – Boldogan meghallgatlak, Nick.

2

Este tizenegyre ér haza – a sárga falú kisház igenis az otthona, legalábbis egy ideig. Minden Amazonon rendelt holmi a gardróbban van. Ott is maradtak volna egészen addig a napig, amikor befut a hívás, hogy Allen elindult keletre Los Angelesből, de megváltoztak a dolgok. Billy nyugtalan.

A fekete paróka itt maradhat a nagy napig, de a többi cuccot kiviszi a kocsihoz és behajítja a csomagtartóba. A holnapi munkanapot nem fogja az ötödik emeleti irodában végigülni, de az nem baj. Az a szép abban, hogy ő a Gerard-torony saját bejáratú írója, hogy rugalmas a munkaideje, akkor dolgozik, amikor akar. Bemehet későn, és távozhat korán. Elmehet sétálni, ha az úri kedve úgy hozza. Ha bárki megkérdezi, mondhatja, hogy egy új gondolatmeneten dolgozik. Vagy kutat. Vagy pihen egy-két órát. Holnap például elsétál kilenc sarkot a Pearson utca 658.-hoz. Egy háromemeletes házról van szó a belváros határán. Billy már megnézte a Zillow-n, de az nem elég. Saját szemével akarja látni.

Lezárja a kocsit és bemegy a házba. Hazahozta a fényes új MacBook Prót az irodából, most a konyhaasztalon van. Bekapcsolja és elolvassa, amit Benjy Comptonként írt. Két oldal az egész, és azzal végződik, hogy Benjy lelövi Bob Hullt. Háromszor is elolvassa, próbálja Nick szemével látni. Mert Nick olvasta, és miután viccelődni próbált a saját élményeikből merítő írókról, Billynek efelől kétsége sincsen.

Az nem érdekli, hogy Nick megtudja, milyen gyerekkora volt, mert Billy sejti, hogy Nick már mindennek utánanézett. Billynek az a fontos, hogy az együgyű én-jét védelmezze, legalábbis egyelőre. Addig nem fog tudni elaludni, amíg meg nem bizonyosodik arról, hogy semmi sincsen abban a két vagy három oldalban, ami miatt okosabbnak tűnhetne. Így aztán negyedjére is átolvassa.

Végül lezárja a laptopot. Úgy gondolja, nincsen az irományában semmi, amit egy átlag hármas tanuló ne tudna megírni, azzal együtt, hogy a nagyrésze megtörtént. A helyesírás többnyire rendben van, a központozás is, de Nick azt úgyis az automatikus javításnak tudja be. Bár a Word nem mindig képes különbséget tenni az egybe- vagy a különírt szavak között, van, amit mindig összevon, a helyesírási hibákat aláhúzza pirossal, és a feltűnően borzalmas nyelvtani tévedéseket is jelzi. Billy az írásában nagyjából jól használta az igeidőket, ami nem is baj, mert annak az ellenőrzésére már nem futja a gépnek… egy nap biztosan azokra a hibákra is rámutat.

De Billy nyugtalan.

Nincs oka nem bízni Nickben, aki kétségkívül rossz ember, de Billyvel mindig egyenes volt. Most viszont nem egyenes, különben nem tagadta volna le, hogy klónozta a Prót. Normális esetben nem is klónozta volna. Billy úgy érzi, még mindig hihet abban, hogy a meló rendben van, a fizetség első negyedrésze már a számláján pihen, félmillió dollár, lottónyeremény, de akkor is bűzlik az egész valahol. Nem is bűzlik: kellemetlen az illata. Olyan, mint amikor az operatőr megdönti a kamerát, hogy megszédülj egy kicsit. A filmesek ezt döntött szögnek nevezik, és ez a meló is ilyennek érződik: kicsit megdőlt. Nem annyira, hogy kihátráljon belőle, amit lehet, hogy nem is lehet, miután igent mondott, de annyira eléggé, hogy zavarja.

És akkor ott van az a menekülési terv is, amit Nick megosztott vele. Ha már van terved, csináld, Isten áldásával, mondta. Ha viszont nincs, Giorgiónak és nekem van egy ötletünk, ami működhet.

Nick ötlete nem azért problémás, mert rossz; egyáltalán nem rossz. Sőt, jó. De egy meló után a köddé válás mindig Billy felelőssége volt, és hogy Nick most beleártja magát ebbe, az… nos…

– Döntött szög – motyogja magában Billy a konyhában.

Nick azt mesélte, hogy hat héttel korábban, amikor a meló már határozottabban körvonalazódott, elküldte Paul Logant Maconbe, és mondta neki, hogy vegyen egy Ford Transit furgont, nem újat, de nem is öregebbet három évnél. A Red Bluff-i Közművek munkásai is ilyen Transitokkal járnak. Billy látott már párat, sárgára és kékre festették őket, az oldalukon felirat hirdeti, hogy SZOLGÁLUNK. A barna Transit, amit végül Paul Georgiában vett, most a Közművek színeiben és a Közművek mottójával az oldalán egy külvárosi garázsban vár.

– Többet fogok tudni, ahogy Allen kiadatásának időpontja közeledik – mondta Nick. Kortyolt még egy kicsit a brandyből. – Azok a srácok, akikről meséltem neked, akik idejönnek, sokat mutatkoznak majd abban a furgonban, mindig nagyon elfoglaltnak tűnnek, bár igazából semmit sem csinálnak. Soha nem maradnak túl sokáig egy helyen, de mindig a bíróság és a Gerard-torony közelében bukkannak fel. Egy órácska itt, két óra ott. Más szóval beleolvadnak a környezetbe. Mint te, Billy.

Allen érkezésének napján, folytatta Nick, ez az álközműves furgon a Gerard-torony sarkánál fog parkolni. Az álközművesek pedig talán éppen egy szennyvízaknát fognak megnyitni, és úgy tenni, mintha ott dolgoznának. Amikor eldördül a lövés és a villanó üstök felrobbannak, az emberek rohanni kezdenek minden irányba. Beleértve a Gerard-toronyban dolgozókat és beleértve Billy Summerst is, aki a sarkon befordulva beugrik a furgon hátsó ajtaján. Ott villámgyorsan átöltözik a Közművek narancssárga overalljába.

– A furgon odagurul a bíróság épülete elé – mondta Nick. – A zsaruk már ott vannak a helyszínen. Az embereim és te kiszálltok, és megkérdezitek, tudtok-e segíteni. Kell-e kirakni útakadályt, vagy valamit, hogy lezárjátok az utcát. Abban a felfordulásban teljesen természetesen hangzik. Érted már?

Billy értette. Bátor terv, de jó.

– A zsaruk…

– Nyilván azt mondják majd, hogy tűnjetek el – mondta Billy. – A városnak dolgozunk, de civilek vagyunk. Így van?

Nick kacag és összecsapja a tenyerét.

– Na látod! Aki azt mondja, hogy hülye vagy, hülyeséget beszél. Az embereim meg majd bólogatnak, hogy igenis, uram, és elhúzzátok a csíkot. Te mész tovább. Nyilván miután járművet váltotok.

– Hova megyek?

– De Pere-be, Wisconsinba, innen vagy ezerötszáz kilométerre. Van ott egy védett ház. Ott megülsz pár napot, pihensz, nézegeted a bankszámládat, megjött-e a maradék pénz, és azon merengsz, hogyan fogod elkölteni. Utána a magad ura vagy. Hogy hangzik?

Jól hangzott. Túl jól? Csapda? Nem valószínű. Ha valakit átejtenek ebben a buliban, az Ken Hoff. Billynek az a gondja Nick váratlan ajánlatával, hogy eddig sohasem függött másoktól, amikor el kellett tűnnie. Nem tetszett neki a dolog, de nem az volt az alkalmas pillanat, hogy aggodalmát Nickkel megossza.

– Hadd gondoljam át, oké?

– Hát persze – felelte Nick. – Van idő.

3

Billy előhúzza a bőröndjét a hálószobai gardróbból. Az ágyra lendíti és kinyitja. Üresnek tűnik, de nem az. A bélés szélén egy tépőzár szalad körbe. Felemeli a bélést és kivesz egy kicsi, lapos táskát. Erre mondják a művelt emberek – azok, akik mást is olvasnak, nem csak az Archie’s zsebkönyvet és a szupermarketek kasszái közelében felhalmozott pletykalapokat –, hogy „etui”. Van benne egy tárca hitelkártyákkal és egy jogosítvánnyal, amit a vermonti Stowe-ban élő Dalton Curtis Smith nevére állítottak ki.

Billy karrierje során sok más tárcát és személyazonosító okmányt használt már, nem úgy, hogy minden merényletre (szereti a nevén nevezni a dolgot) jutott egy, de volt már legalább tucatnyi belőlük, mielőtt a mostanit megkapta, David Lockridge nevével. Korábbi énjei között akadt, akinek jó okmányai voltak, és olyan is, akinek kevésbé. A David Lockridge tárcában található hitelkártya és a jogosítvány igazán jók, a lapos szürke táskában levő holmi annál is jobb. Az a holmi aranyat ér. Öt évbe került összerakni, igazi örömmunka, ami akkor kezdődött, amikor eldöntötte, hogy ki kell majd szállnia abból az üzletből, ami belőle is – valljuk be – rossz embert csinál.

Dalton Smith nem egy egyszerű Lord Buxton tárca, benne valódinak tűnő jogosítvánnyal; Dalton Smith gyakorlatilag létező személy. A Mastercard, az Amex kártya és a Visa rendszeres használatban van. A Bank of America betéti kártya úgyszintén. Nem minden nap, de elég gyakran ahhoz, hogy a folyószámlákon ne gyűljön össze a por. A hitelminősítése nem kiugró, hogy ne legyen feltűnő, de nagyon jó.

Van egy vöröskeresztes véradó kártya is, valamint egy tébékártya és Dalton tagsági igazolványa egy Apple Felhasználói Csoportba. Szó sincs az együgyű én-ről; Dalton Curtis Smith szabadúszó számítógép-karbantartó, olyan jövedelmező mellékfoglalkozással, ami lehetővé teszi, hogy arra menjen, amerre a szél fújja. A tárcában akad néhány kép Daltonról és a feleségéről (hat éve elváltak), Daltonról a szüleivel (még Dalton kamaszkorában meghaltak autóbalesetben, ugyan mi másban), Daltonról az elhidegült bátyjával (nem beszélnek, mióta Dalton megtudta, hogy a bátyja Naderre szavazott a 2000-es választáson).

Dalton születési anyakönyvi kivonata is ott van a vékony tokban, mellette referenciák. Néhány azoktól az egyéni vagy kis céges megrendelőktől, akiknek a számítógépeit Dalton megjavította, a többi meg azoktól a tulajdonosoktól, akik lakást adtak ki neki Portsmouthban, Chicagóban és Irvine-ben. A New York-i mindenese, Bucky Hanson gyártott ebből párat; Bucky az egyetlen ember, akiben Billy teljesen megbízik. Van olyan is, amit Billy maga csinált. Dalton Smith sohasem marad egy helyen sokáig, ördögszekérként görgeti a szél, de amikor in situ, ő a tökéletes bérlő: rendes, csendes és mindig időben fizet.

Billy számára Dalton Smith a visszafogott, de makulátlan jóhiszeműségével olyan gyönyörűséges, mint egy hómező, amin még semmi sem hagyott nyomot. Gyűlöli a gondolatot is, hogy Daltont munkába állítva megszentségtelenítse ezt a szépséget, de hát nem pont ezért alkotta meg Dalton Curtis Smitht? Dehogynem. Egy utolsó meló, a közkedvelt utolsó meló, és Billy beköltözhet egy új személyazonosságba és eltűnhet. Valószínűleg nem élete végéig élne vele, de még az is lehetséges, feltéve, hogy nem vágják át és kijut a városból. A félmilliós előleg némi köröztetés után már ott csücsül Dalton bankszámláján Nevis szigetén, és ez a félmillió a legbiztosabb jele annak, hogy Nick nem szórakozik vele. Amikor elvégzi a munkát, a maradék pénz is megérkezik.

Dalton jogosítványképén egy Billy-korú férfi van, talán egy vagy két évvel fiatalabb, de szőke, nem barna. És bajszos.

4

Másnap reggel Billy leparkol a Gerard-torony közelében levő parkolóház negyedik szintjén. Igazít néhány dolgot a kinézetén, és az ellenkező irányba indul el. Ma debütál Dalton Smith.

Amikor egy város kicsi, a kis távolságokban is nagy különbségek rejlenek. A Pearson utca csak kilenc sarokra van a Fő utcai parkolóháztól, mindössze egy negyedórás, gyors séta (a Gerard-torony még mindig elég közel magasodik és innen is tisztán látni), de ez a világ mindenben különbözik attól, amiben a nyakkendős férfiak és kopogós cipős nők munkába sietnek és olyan éttermekben ebédelnek, ahol az étlap mellé a borlapot is ajánlja a pincér.

A sarkon van egy vegyesbolt, de zárva van. Mint a hanyatlásnak indult városrészek többségében, itt is alig lehet ételt kapni. Van ugyan két kocsma, de az egyik bezárt, a másik is úgy fest, mintha az utolsókat rúgná. A zálogház csekkbeváltóként is üzemel, kisebb kölcsönöket is adnak. Valamivel távolabb van egy lepusztult üzletsor. És egy sornyi ház, ami próbál középosztálybelinek tűnni, de nem jön össze.

Billy úgy sejti, hogy a környék hanyatlásának a kiszemelt házzal pontosan szemben álló üres telek az oka. Jókora, törmelékkel és szeméttel teleszórt terület. Rozsdás, gazzal és aranyvesszővel benőtt, szemmel szinte láthatatlan sínpár szeli ketté. Tizenöt méterenként táblák állnak: A VÁROS TULAJDONA, TILOS AZ ÁTJÁRÁS, és VESZÉLY, BELÉPNI TILOS. Billy észrevesz egy romos kis téglaépületet, amely valaha a vasútállomás lehetett. Lehet, hogy a busztársaságok – a Greyhound, a Trailways és a Southern – járművei is itt álltak meg. A város földi szállítással foglalkozó cégei máshová költöztek, és ezt a környéket, ami a múlt század utolsó évtizedeiben virágzó lehetett, gyakorlatilag megfullasztja az önkormányzat. Az utca túloldalán, a járdán egy felborított, rozsdás bevásárlókocsi fekszik. Az egyik kerekén rongyos alsónadrágot csapkod a forró szél, ami Billy szőke Dalton Smith parókáját is összekócolja, az inge gallérját meg a nyakához veri.

A legtöbb házat ki kellene festeni. Néhány előtt ott van az ELADÓ tábla. A 658-as szám alatt álló épületre is ráférne egy festés, de előtte a tábla azt hirdeti, hogy BÚTOROZOTT LAKÁSOK KIADÓK. Alatta az ingatlanügynök telefonszáma. Billy lejegyzeteli, aztán a repedezett betonjárdán a házhoz sétál, és végignézi a csengők sorát. Bár a ház háromszintes, négy csengőt számol. Csak az egyiken, fentről a másodikon van név: JENSEN. Billy becsönget. Ebben a napszakban valószínűleg senki sincsen otthon, de szerencsét próbál.

A lépcsőn lépések hangja. Egy fiatalos nő kukucskál át az ajtó koszos üvegén. Fehér bőrű férfit lát, szép, nyitott galléros ingben és vászonnadrágban. Szőke haja rövid. A bajsza gondosan nyírt. Szemüveges. Elég kövérkés, még nem elhízott, de jó úton van felé. Nem tűnik rossz embernek, inkább jónak, aki leadhatna tíz-tizenöt kilót, így aztán a nő ajtót nyit, bár csak résnyire.

Mintha nem lennék képes bejutni és itt helyben megfojtani téged, gondolja Billy. A felhajtón és a járda mellett nem áll autó, ami azt jelenti, hogy a férjed dolgozik, és a három jelöletlen csengőből kiindulva egyedül vagy ebben az álviktoriánus házban.

– Házaló ügynököktől nem vásárolok – mondja Mrs. Jensen.

– Asszonyom, én nem ügynök vagyok. Most költöztem a városba, és lakást keresek. Ez az árkategória megfelelne nekem. Csak szeretném tudni, milyen a környék. A nevem Dalton Smith.

Kezet nyújt. A nő egy pillanatra megérinti, és már húzza is vissza a kezét. De beszélni legalább hajlandó:

– Nos, a környék nem a legjobb, ahogy láthatja, a legközelebbi szupermarket másfél kilométerre van, de nekem és a férjemnek még nem volt gondunk. A régi vasúti telekre néha bejárnak a kölykök, gondolom isznak és füveznek, és a sarkon van egy kutya, ami a fél éjszakát végigugatja, de körülbelül ez a legkellemetlenebb. – Elhallgat, és Billy végigméri, jegygyűrűt keres az ujján, de nincs. – Maga nem ugat éjjel, ugye, Mr. Smith? Ez alatt a bulikat és a hangos zenét értem.

– Nem, asszonyom. – Elmosolyodik és megérinti a hasát. A szilikonhasat akkorára fújta, mintha hat hónapos terhes lenne. – Bár enni szeretek.

– Csak mert a bérleti szerződésben van egy záradék a hangoskodásról is.

– Megkérdezhetem, mennyit fizetnek egy hónapban?

– Az az én dolgom és a férjemé. Ha itt akar élni, Mr. Richterrel kell megbeszélnie. Ő kezeli ezt a házat. Meg még néhányat az utcában… bár ez szebb. Szerintem.

– Teljesen megértem. Bocsánatot kérek a kérdezősködésért.

Mrs. Jensen felenged egy kicsit.

– Azt azért elárulom, hogy a harmadik emeletre ne hagyja rábeszélni magát. Abba a lakásba beszorul a meleg akkor is, ha a régi pályaudvar felől erre fúj a szél, márpedig az szinte mindig fúj.

– Nincs légkondicionáló, ha jól sejtem.

– Jól sejti. De amikor beáll a hideg, a fűtés rendben van. Nyilván meg kell fizetni. Az áramot is. Benne van a szerződésben. Ha már bérelt korábban, biztosan tudja, hogy megy ez.

– Én ne tudnám! – Billy elfintorodik, amivel végre kicsikar egy mosolyt a nőből. Most már felteheti a kérdést, amit a legjobban fel akar tenni.

– És lent? Alagsori lakás? Mert úgy néz ki, van egy csengő…

A nő még szélesebben mosolyog.

– Ja, igen, és egész szép. Berendezett, ahogy a tábla is mondja. Bár csak az alapvető darabokkal. Én azt akartam kivenni, de a férjem szerint túl kicsi lesz, ha elfogadják a jelentkezésünket. Örökbe akarunk fogadni.

Billy elámul ezen. Az asszony felfedte a szívének – a házasságának – egy igen fontos szeletét, pedig szinte hátrahőkölt, amikor Billy azt kérdezte, mennyit fizetnek a férjével a bérleményért. Amit nem azért kérdezett meg, mert valóban kíváncsi volt rá, hanem azért, mert így hitelesebbnek tűnt.

– Sok szerencsét kívánok. És köszönöm. Ha sikerül ezzel a Mr. Richterrel megegyeznem, talán többször összefutunk. Szép napot!

– Magának is. Örülök, hogy megismerkedtünk. – Ez alkalommal a nő nyújt kezet, amit Billy megráz, és arra gondol, amit Nick mondott – Jól kijössz mindenkivel, anélkül, hogy túlságosan összehaverkodnál velük. Jó tudni, hogy ez kövéren is működik.

Amikor elindul a járdán, a nő utánaszól:

– Biztos vagyok benne, hogy az az alagsori lakás a legnagyobb hőségben is kellemesen hűvös! Bárcsak azt vettük volna ki!

Billy feltartott hüvelykujjával jelzi, hogy remek hír, és elindul vissza a belvárosba. Látta, amit látni akart, és meghozta a döntést. Ez a hely kell neki, és Nick Majarian nem fog tudni róla.

Félúton visszafelé az útjába akad egy trafik, ahol édességet, cigarettát, magazinokat, hideg italokat és buborékfóliában feltöltős telefonokat árulnak. Vesz egyet, készpénzzel fizet érte, leül egy padra a buszmegállóban és beüzemeli. Addig használja, amíg kell, aztán megszabadul tőle. A többitől is. Mindig szem előtt kell tartani, hogy ha a meló a tervek szerint alakul, a zsaruk azonnal tudni fogják, hogy David Lockridge gyilkolta meg Joel Allent. Aztán azt is felfedezik, hogy David Lockridge csak álneve egy bizonyos tengerészgyalogos veteránnak, William Summersnek, aki kiváló mesterlövészi képességekkel rendelkezik. Summers kapcsolata Kenneth Hoff-fal, a kijelölt balfácánnal is napvilágra kerül. Az viszont nem kerülhet napvilágra, hogy Billy Summers, alias David Lockridge, Dalton Smith bőrébe költözött. Erről Nick sem tudhat.

Felhívja Bucky Hansont New Yorkban, és utasítja, hogy küldje el neki a Biztonsági tartalék feliratos dobozt az Örökzöld utcai címre.

– Akkor itt az idő, ha? Tényleg lehúzod a rolót?

– Úgy tűnik – feleli Billy –, de majd elmondom.

– Hát persze. Mondjuk remélem, nem visszahívást fogsz kérni valami patkányhúgyos cellából. Nagy ász vagy, tesó.

Billy kinyomja a hívást és egy másikat kezdeményez. Richtert hívja, az ingatlanügynököt, aki a Pearson utca 658. referense.

– Ha jól értem, bútorozott. WiFi van?

– Pillanat – feleli Mr. Richter, bár a pillanatból perc lesz. Billy hallja a papírzörgést. Aztán Richter megszólal: – Igen. Két évvel ezelőtt szerelték be. De televíziókészülék nincsen, arról önnek kell gondoskodni.

– Rendben – feleli Billy. – Kiveszem. Beugorhatok az irodájába?

– Ott is találkozhatunk, megmutatom a lakást.

– Nem szükséges. Telephelynek akarom, amíg az országnak ezen a részén dolgozom. Egy év, de lehet, hogy kettő. Elég sokat utazom. Az a fontos, hogy a környék csendesnek tűnik.

Richter felnevet.

– Mióta lerombolták a vasútállomást, az is. Bár az ott élők nyilván elcserélnék a csendet egy kicsivel több kereskedelmi forgalomra.

Megegyeznek, hogy jövő hét hétfőn találkoznak, és Billy visszamegy a parkolóház negyedik szintjére, ahol a Toyota abban a holttérben parkol, amelyikre egyik biztonsági kamera sem lát rá. Mintha látnának bármit; Billy számára elég lepattantnak tűnnek. Leveszi a parókát, a bajuszt, a szemüveget és a műhasat. Bepakol mindent a csomagtartóba, és visszasétál a Gerard-toronyba.

Még idejében, hogy a mexikói kocsinál vegyen magának egy burritót. Jim Albrighttal és John Coltonnal, az ötödik emeleti ügyvédekkel eszi meg. Ott van Colin White is, az Üzleti Megoldások piperkőce. Ma matrózruhát visel, nagyon cuki benne.

– Még az a csávó! – röhög Jim. – A megtestesült elegancia!

– Az – ért egyet vele Billy, és arra gondol, hogy a megtestesült elegancia pont olyan magas, mint ő.

5

Egész hétvégén zuhog az eső. Szombat reggel Billy elugrik a Wallmartba, és vásárol két olcsó bőröndöt, illetve egy csomó olcsó ruhát, ami rámegy a kövérkés Dalton Smith figurára. Készpénzzel fizet. A készpénz amnéziás.

Aznap délután kiül a kis sárga falú ház verandájára, és a ház előtti gyepszőnyeget figyeli. Figyeli, nem csak nézi, mert szinte látja, ahogyan a fűszálak magukhoz térnek. Ez nem az ő háza, nem az ő városa és nem az ő állama, a megbánás egy szikrája nélkül fogja maga mögött hagyni, ennek ellenére a tulajdonos büszkeségével szemléli a munkája gyümölcsét. Néhány hétig nem éri meg nyírni a füvet, talán augusztusig sem, de ő várhat. És amikor majd nekilát, cinkkenőccsel az orrán, tornagatyában és ujjatlan pólóban (talán pont atlétatrikóban), egy lépéssel közelebb lesz ahhoz, hogy beilleszkedjen. Hogy a környezet részévé váljon.

– Mr. Lockridge?

Átpillant a másik házra. A két kölyök, Derek és Shanice Ackerman a saját verandájukon áll, és őt bámulják az esőfüggönyön keresztül. A fiú szólította meg.

– Anya sütött kekszet. Aszonta, kérdezzem meg, kér-e.

– Jól hangzik – feleli Billy. Feláll és átszalad az esőben. Shanice, a nyolcéves, az elfogódottság teljes hiányával ragadja meg a kezét és vezeti be a házba, ahol a frissen sült sütemény illatától Billy gyomra megkordul.

Szép kis ház, rendes, kifogástalan. A nappaliban van vagy száz bekeretezett fénykép, ebből egy tucat a zongorán, ami a ház éke. A konyhában Corinne Ackerman éppen kihúzza a tepsit a sütőből.

– Szia, szomszéd! Kérsz egy törölközőt a hajadnak?

– Nem, minden rendben, köszi. Hajam szála sem görbült, ez szerencsére nem golyózápor.

Corinne felkacag.

– Akkor egyél egy sütit. A gyerekek tejet is isznak hozzá. Te nem kérsz? Kávé is van, ha inkább azt innál.

– A tej is jó lesz. Csak egy kicsit kérek.

– Duplát? – mosolyog a nő.

– Pont annyit – mosolyog rá vissza Billy.

– Foglalj helyet akkor!

Billy leül a gyerekek mellé. Corrine egy tányér kekszet tesz az asztalra.

– Vigyázzatok, még meleg! Amit hazaviszel, az még most megy a sütőbe, David.

A gyerekek a tányérra vetik magukat. Billy csak egyet vesz. Édes és nagyon finom.

– Isteni, Corinne. Köszönöm. Jól jön egy ilyen esős napon.

Corinne a gyerekeknek nagy, Billynek pedig egy kisebb pohárba tölt tejet. Magának is egy kicsibe önt, és leül a többiekhez. Az eső a háztetőn kopog. Egy autó húz el a ház mellett.

– Tudom, hogy szupertitkos a könyv – fog bele Derek –, de…

– Ne beszélj teli szájjal! – feddi meg Corinne. – Teleköpködöd morzsával az abroszt!

– De én nem! – szól közbe Shanice.

– Nem, te viselkedsz – mondja Corinne. Aztán gyors pillantást vetve Billyre korrigál: – Mármint jól viselkedsz.

Dereket azonban nem érdekli a stilisztika.

– Egy dolgot azért áruljon már el! Van benne vér?

Billy Bob Hullra gondol, amint hanyatt esik. A kishúgára gondol, akinek minden bordája ripityára tört – igen, minden egyes kibaszott bordája – és beszakadt a mellkasa.

– Nem, vér nincs benne. – Beleharap a kekszbe.

Shanice is kivesz egy másodikat.

– Azt még megeheted – mondja az anyja. – És ezen kívül még egyet. Te is Dé. A többi Mr. Lockridge-é, a maradékot pedig elteszem későbbre. Tudod, hogy apád is szereti. – Aztán Billy felé fordul: – Jamal heti hat napot dolgozik, és túlórázik, amikor csak teheti. Fazióék szívesen vigyáznak erre a két gézengúzra, amíg mi dolgozunk. Nem rossz környék ám ez, de azért szeretnénk egy jobb helyre költözni.

– Eggyel feljebb – mondja Billy.

Corinne nevetni kezd, és bólogat.

– Én nem akarok innen elköltözni – szól közbe Shanice, és a gyerekek bájos fennköltségével hozzáteszi: – Itt vannak barátaim.

– Nekem is – közli Derek. – Mr. Lockridge, tudja, hogy kell Monopolyzni? Én és Shan játszanánk, de ketten nem jó, és anya nem akar.

– Anya bizony nem akar – mondja Corinne. – A világ legunalmasabb játéka. Majd apátok játszik veletek este. Biztos rá tudjátok venni, ha nem túl fáradt.

– De az még sok óra – panaszolja Derek. – Én most unatkozom.

– Én is – tódítja Shanice. – Ha lenne legalább telefonom, játszhatnék Crossy Roadot.

– Majd jövőre – mondja Corinne, és olyan képet vág, amiből Billy leszűri, hogy a kislány telefonos kampánya bizony régóta tart. Talán már ötéves kora óta.

– Játszik? – kérdezi Derek Billytől, bár kissé reményvesztetten.

– Igen – feleli Billy, áthajol az asztal felett és Derek Ackermanra szegezi a tekintetét. – De figyelmeztetnem kell téged, hogy jó vagyok. És szeretek nyerni.

– Én is! – vigyorog Derek tejes bajuszkája alatt.

– És én is! – kiáltja Shanice.

– Nem fogom visszafogni magam, csak mert gyerekek vagytok, én meg felnőtt – folytatja Billy. – Először a bérleményeimmel foglak csapdába ejteni, aztán a szállodáim megoldják a dolgot, és végetek van! Gondoltam, ezt nem árt előre tisztázni.

– Oké! – kiált Derek, és felugrik, majdnem kiöntve a tejet.

– Oké! – kiáltja Shanice, és ő is felugrik.

– Sírni fogtok, ha én nyerek?

– Nem!

– Nem!

– Rendben. Akkor ezt tisztáztuk.

– Biztos vagy benne? – kérdezi tőle Corinne. – Az a játék egy egész napot elvisz, esküszöm.

– Ha én dobom a kockát, akkor nem – mondja Billy.

– Lent játszunk – közli Shanice, és megint megragadja Billy kezét.

A lenti szoba ugyanakkora, mint amilyen Billy házában van, de csak a fele férfibarlang. Azon a részen Jamal egy kis műhelyt szerelt fel, a falon barkácseszközökkel. A gyerekrész tele van szétszóródott játékkal, kifestőkönyvvel. Egy olcsó, még kazettákkal üzemelő játékkonzolhoz kicsi televíziókészüléket kötöttek. Billy úgy véli, garázsvásáron szerezhették be. Az egyik fal mellet társasjátékok állnak halomban. Derek előhúzza a Monopoly dobozát, és a játéktáblát a kisasztalra teszi.

– Mr. Lockridge nem fér bele a mi székünkbe – mondja Shanice aggodalmasan.

– Majd ülök a földre. – Billy félreteszi az egyik széket, és tényleg leül.

– Melyik bábut akarja? – kérdezi Derek. – Én általában a versenyautóval vagyok, ha csak Shan és én játszunk, de megkaphatja, ha akarja.

– Megtarthatod. Shan, te melyiket kéred?

– A gyűszűt – feleli a kislány. Aztán morcosan hozzáteszi: – Hacsak pont nem azt akarja.

Billy a cilindert választja. A játék elkezdődik. Negyven perccel később, amikor megint Dereken a sor, az anyját hívja.

– Anyaaa! Tanácsot kérek!

Corinne lesiet a lépcsőn, majd csípőre tett kézzel szemléli a táblát és a Monopoly bankjegykupacokat.

– Nem szívesen mondanám, gyerekek, hogy bajban vagytok, de gyerekek, bajban vagytok.

– Figyelmeztettem őket – mondja Billy.

– Mit szeretnél kérdezni tőlem, Dé? Ne feledd, hogy annak idején majdnem megbuktam háztartástanból.

– A következő a probléma – fog bele Derek. – Van két zöldje, Pacific és Pennsylvania, de nálam van Észak-Karolina. Mr. Lockridge azt állítja, hogy kilencszáz dollárt ad érte. Az háromszor annyi, mint amennyit én fizettem, de…

– De? – kérdezi Corinne.

– De? – kérdezi Billy.

– De akkor házakat tud tenni a zöldekre. És már vannak szállodái a Park Place-en és a Sétányon!

– És? – kérdezi Corinne.

– És? – kérdezi Billy. Vigyorog.

– Ki kell mennem a mosdóba, amúgy is le vagyok égve teljesen – mondja Shanice és feláll.

– Kis szívem, nem kell bejelentened, hogy a mosdóba mész. Csak annyit mondj, hogy pillanat, mindjárt jövök.

Shanice mondja is, aztán a korábbi diadalittas fennköltséggel folytatja:

– Bepúderezem az orromat, oké?

Billy nevetésben tör ki. Corinne csatlakozik hozzá. Derek oda sem figyel. A táblát vizslatja, aztán az anyjára néz:

– Eladjam vagy sem? Alig van pénzem!

– Ezt úgy hívják, hogy Hobson választása – mondja Billy. – Azt jelenti, hogy vagy kockáztatsz, vagy nem lépsz. Köztünk maradjon, Dé, szerintem így is, úgy is rosszul jársz.

– Igaza van – közli Corinne.

– Akkora szerencséje van! – mondja Derek az anyjának. – Lecövekelt az Ingyenes Parkolás mezőn, és beszedte az összes pénzt, egy csomót.

– És jó vagyok – mondja Billy. – Ismerd el!

Derek próbál duzzogni, de nem bírja sokáig. Felemeli a zöld csíkos tulajdoni lapot.

– Ezerkétszáz.

– Áll az alku! – kiáltja Billy, és átadja a pénzt.

Húsz perccel később mind a két gyerek csődöt jelent, a játéknak vége. Amikor Billy feláll, megreccsen a térde, és a gyerekek nevetni kezdenek.

– Ti veszítettetek srácok, ti pakoltok össze, igaz?

– Apa is így játszik velünk – morogja Shanice. – De ő néha hagy nyerni.

Billy mosolyogva lehajol.

– Én nem csinálok olyat.

– Undok – mondja Shanice, és a szájára szorított kézzel kuncogni kezd.

Danny Fazio csörtet le a lépcsőn egy kanárisárga esőkabátban, becsatolatlan kalucsnikkal, amik tölcsérszerűen tátognak a bokája körül.

– Játszhatok?

– Majd legközelebb – mondja Billy. – Nálam az a szabály, hogy egy hétvégén csak egyszer verem el a gyerekeket.

Viccesnek szánta, a gyerekek akár csúfolódásnak is vehetnék, de a szeme előtt hirtelen égett aprósütemények borítják a mobilház padlóját, és Bob Hull begipszelt karja Cathy halántékán landol, és már nem vicces semmi. A három gyerek kacag, mert nekik az. Egyikük sem látott olyat, hogy a kishúgukat megtapossa egy részeg ogre, fakuló sellőtetoválással a karján.

Odafent Corinne a kezébe nyom egy zacskó kekszet és azt mondja:

– Köszönöm, hogy egy esős napot így felvidítottál nekik.

– Én is jól szórakoztam.

Tényleg jól szórakozott. Egészen a legvégéig. Amikor hazaér, a kukába vágja a sütit. Corinne Ackerman pompás kis szakácsnő, de sütire most gondolni sem akar. Ránézni sem tud.

6

Hétfőn elmegy az ingatlanügynökhöz, aki a lepusztult üzletsoron, három saroknyira a 658-as háztól dolgozik. Merton Richter irodája egy kéthelyiséges egérlyuk egy szolárium és a Jolly Roger tetoválószalon között. Egy kék, elég öreg városi terepjáró áll előtte, az egyik oldalán matricával (RICHTER INGATLAN), a másikon egy hosszú karcolással. A pasas felületesen átfutja Dalton Smith gondosan megkomponált referenciáit, aztán a bérleti szerződéssel együtt visszaadja őket. Sárga szövegkiemelővel megjelölte, ahol Billynek alá kell írnia.

– Mondhatja, hogy egy kicsit a piaci ár felett van – jegyzi meg Richter, mintha Billy tiltakozna –, és talán igaza is lehet, de csak egy kicsit, mert benne van a bútor és a WiFi is. És mivel este hatig az utcán nem lehet parkolni, a beálló kényelmes megoldás. Persze Jensenékkel osztoznia kell rajta…

– Az idő nagyobb részében egy belvárosi parkolóban tartom az autót. Rám fér egy kis testmozgás. – Billy megpaskolja a pocakját. – A bérleti díj valóban magas egy kicsit, de kivenném a lakást.

– Nem is látta – ámuldozik Richter.

– Mrs. Jensen ódákat zengett róla.

– Á, értem. Akkor, ha mindenben megegyeztünk…

Billy aláírja a papírt, és kiállítja Dalton Smith első csekkjét: első és utolsó havi bérleti díj, és kaució kár ellen, aminek az összege kurvára röhejes, hacsak nem All-Clad serpenyőkkel, limoges-i porcelánnal és Tiffany lámpákkal van tele a lakás.

– Számítógépekkel dolgozik, igaz? – kérdezi Richter, és elrakja a csekket az asztalfiókba. Billy elé csúsztat egy KULCSOK feliratú borítékot, aztán megveregeti a régi PC-jét, mint ahogyan egy olyan kutyát simogat az ember, ami nem sok hasznot hajt, de elküldeni sem lehet. – Ennek a durcás vénlánynak el kellene a segítség.

– Most nem vagyok szolgálatban – feleli Billy –, de tanáccsal szolgálhatok.

– Mégpedig?

– Cserélje le, mielőtt mindent elveszít. Elintézi a fűtést, az áramot, a vizet és a kábeltévét?

Richter úgy mosolyog, mintha díjat adna át Billynek.

– Nem, ez a maga dolga, barátom. – Ezzel kezet nyújt.

Billy megkérdezhetné Richtertől, mégis, mit csinál a jutalékáért, még a szerződést is az internetről nyomtatta ki, csak beleírta az ide vonatkozó adatokat, de érdekli? Nem érdekli.

7

Billy már szeretne visszatérni a sztorihoz (éretlen dolog lenne könyvnek hívni ebben a stádiumban, és talán balszerencsét is hozna), de van még tennivalója.

Amikor a bankok kinyitnak kedden, elmegy a Southern Trustba, és kivesz egy összeget költségekre a David Lockridge nevére nyitott számláról. Elmegy három különböző üzletbe, és vesz még három laptopot, mindet készpénzért, olyan olcsó, márka nélküli darabokat, mint az AllTech. Vesz egy olcsó asztali tévékészüléket is. Azt a Dalton Smith hitelkártyával fizeti ki.

A listáján egy lízingautó a következő tétel. A Toyotát a város másik végében levő parkolóban helyezi el, nem abban, amit David Lockridge-ként használ, mert nem akarja, hogy bárki az épületből megpillanthassa a Dalton Smith öltözékben. Erre kevés az esély, minden dolgozó méh a kasban szorgoskodik, de a legkisebb kockázatot sem akarja vállalni. Így szokták elkapni az embert.

Felveszi a parókát, a szemüveget, felragasztja a bajuszt és a helyére igazítja a nagy hasat, majd hív egy Ubert, és elviteti magát a McCoy Ford autókereskedésbe, a város nyugati szélén. Ott egy Ford Fusiont lízingel harminchat hónapra. Az eladó emlékezteti, hogy ha tizenötezer kilométernél többet tesz bele, elég vaskos túlfizetésre számíthat. Billy kétli, hogy ötszáz kilométernél többet fog tenni a Fusionbe. Az a fontos, hogy Billynek van kocsija, amiről Nick tud, Dalton Smith kocsijáról viszont Nick nem tud. Elővigyázatosság arra az esetre, ha Nick tervezne valami gyanús dolgot, illetve annál kicsit több. Leválasztja Dalton Curtis Smith személyét azokról az eseményekről, amelyek a bíróság lépcsőjén történni fognak. Előre tisztára mossa.

Billy az új kocsit a régi mellett parkolja le (másik parkoló, ugyanaz a felső szinten található holttér), de csak annyi időre, hogy a tévét és az új laptopokat átrakodja a Fusionbe. Az olcsó bőröndökkel együtt, amelyeket már tegnap késő éjjel betett a Toyota csomagtartójába. A Fusionnel elmegy a Pearson utca 658.-ba, leparkol a beállón, ami nem több egy aszfaltdarabnál, fűcsomókkal a közepén. Reméli, hogy Mrs. Jensen látja, amint beköltözik, és ebben nem is kell csalódnia.

Észrevegye Dalton Smith a második emeleti ablakból leselkedő nőt? Billy úgy dönt, nem veszi észre. Dalton teljesen kocka, elveszett a saját világában. Nagy nehezen felküszködi magát két bőrönddel a bejárati ajtóhoz, amit az új kulcsával nyit ki. Kilenc lefelé vezető lépcsőfok, és ott áll Dalton Smith új lakása előtt, amit egy másik kulccsal nyit ki. Az ajtó a nappalira nyílik. A táskákat ledobja a padlószőnyegre, és körbejár, mind a négy helyiséget megnézi – ötöt, ha a fürdőszobát is beleszámolja.

A berendezés elég szép, mondta Richter. Ez nem igaz, de nem is borzasztó. A generikus szó jut róla az eszébe. Az ágy duplaszéles, és amikor leveti magát rá, nyikorog, de legalább nem nyomják a rugók, ami jó hír. Egy fotel áll az asztal előtt, amelyet szemmel láthatóan arra terveztek, hogy egy kisebb tévékészüléket tegyenek rá, pont olyat, amilyet most vett a Discount Electronicsban. Elég kényelmes, de a zebracsíkok mintha egy rémálomból kerültek volna elő. Majd letakarja valamivel.

Egészében véve tetszik neki a lakás. Odasétál az egyik keskeny ablakhoz, ami a gyeppel egy vonalban van. Mintha egy periszkópon keresztül néznék ki, gondolja. Bírja ezt a perspektívát. Valahogy kellemesnek tűnik. Kedveli a midwoodi szomszédokat, főleg Ackermanékat, de ez a hely jobban tetszik neki. Biztonságot adó. Van egy kényelmesnek tűnő dívány is, azt odaviszi a zebracsíkos fotel helyére, arra leülhet és kémlelhet ki az utcára. Az arra járók megnézhetik maguknak a házat, de a legtöbben rá sem pillantanak majd az alagsori ablakokra, nem fogják látni, hogy őket nézi. Ez egy barlang, gondolja. Ha már el kell tűnnöm a föld alatt, idejövök, nem egy wisconsini védett házba. Hiszen ez a lakás eleve a föld ala…

Halk kopogtatást hall a háta mögött, ami inkább zörgés. Megfordul, és Mrs. Jensent pillantja meg a nyitott ajtóban, az ajtófélfán kaparászik a körmével.

– Helló, Mr. Smith.

– Jaj, jó napot! – Dalton Smith hangja egy kicsivel magasabb, mint Billy Summersé vagy David Lockridge-é. Kicsit zihálós, enyhe asztma lehet. – Éppen beköltözöm. – A bőröndökre mutat.

– Mivel szomszédok leszünk, tegeződhetnénk. Hívj csak Beverlynek!

– Oké, köszi. Én Dalton vagyok. Ne haragudj, hogy nem kínállak meg kávéval vagy valamivel, a készlet egyelőre…

– Teljesen megértem. A költözés egy őrület, nem?

– Az, persze. A jó benne az, hogy sokat utazom, ezért nincsen sok holmim. Annyi motelszobában jártam már, ami árt az egészségnek. Ezen a héten is Lincolnba megyek, Nebraskába, aztán Omahába. – Billy úgy tapasztalta, hogy ha az ember kisebb és gazdaságilag jelentéktelenebb városokba hazudik üzleti utakat, jobban hisznek neki. – Be kell hoznom még néhány dolgot, szóval, ha megbocsátasz…

– Nincs szükséged segítségre?

– Nem, köszönöm. – Aztán úgy tesz, mintha meggondolná magát. – Nos…

Együtt mennek ki a Fusionhöz. Billy a nő kezébe nyomja a három márka nélküli számítógépet. Dobozokkal a kezében Beverly úgy fest, mint a Domino Pizzéria ételfutára. – Ó, el ne ejtsem őket, ezek vadonatújak. Valószínűleg egy vagyonba kerültek.

Körülbelül kilencszáz dollárba, gondolja Billy, de nem mond ellent neki. Megkérdezi inkább, nem túl nehezek-e.

– Ugyan. Könnyebb, mint egy kosár frissen mosott ruha. Ezt mindet munkába állítod?

– Amint bekapcsolják az áramot, igen – feleli Billy. – Én így dolgozom. Legalábbis részben. A munka oroszlánrészét kiszervezem. – A kiszervezés is egy olyan fontosnak hangzó szó, ami bármit jelenthet. Kiemeli a televíziót tartalmazó dobozt. Együtt mennek fel a járdán, keresztül a bejáraton, le a lépcsőn.

– Gyere fel, miután kicsit berendezkedtél – mondja Beverly Jensen. – Teszek fel kávét. És egy fánkot is adhatok, ha nem bánod, hogy tegnapi.

– A fánkra sohasem mondok nemet. Köszönöm, Mrs. Jensen.

– Beverly.

Elmosolyodik.

– Beverly, igaz. Behozok még egy bőröndöt, és már megyek is fel.

Bucky elküldte Billynek a dobozt, amire az van írva, hogy Biztonsági tartalék. Abban van Dalton Smith iPhone-ja, és amint kiüríti a Fusiont, Billy lezavar néhány Dalton Smith telefonhívást. Mire megiszik egy kávét, megeszi a fánkot Jensenék második emeleti lakásában, és szemmel látható elragadtatással hallgatja Beverly beszámolóját, miféle gondokkal kell megküzdenie a férjének a főnökével, bekapcsolják az áramot is.

8

Kora délutánig a 658.-ban időzik, kipakolja az olcsó ruhákat, beüzemeli az olcsó laptopokat, és bevásárol a Brookshire’sben egy kilométerrel arrébb. Egy tucat tojást és egy kis vajat leszámítva a romlandó áruktól távol tartja magát. Csupa olyan dolgot vesz, ami megmarad akkor is, ha ő nincs itt: konzerveket és fagyasztott készételeket. Három órakor a lízingelt Fusiont visszaviszi a kettes számú parkolóházba, és miután meggyőződik arról, hogy senki sem figyeli, leveszi a szemüveget és az álszőrzetet. Hatalmas megkönnyebbülés, amikor a hastól is megszabadul, be kell szereznie hintőport, ha nem akarja, hogy kipirosodjon a bőre.

A Toyotával visszamegy az első számú parkolóházba, aztán visszatér a Gerard-torony ötödik emeletére. Nem dolgozik a történeten, és nem is játszik. Ül, és gondolkozik. Az irodában nincs puska, nincs halálosabb fegyver a teakonyha egyik fiókjában található hámozókésnél, és rendben is van ez így. Hetek, sőt hónapok múlva lesz csak szüksége lőfegyverre. Lehet, hogy a merényletre sor sem kerül; az olyan rossz lenne? Pénzügyi szempontból persze az. Elveszíteni másfél milliót. Ami a félmilliót illeti, azt már kifizették, de vajon a merényletet megrendelő személy – akinek Nick közvetít – visszakérné a pénzt?

– Próbálja csak meg – mondja Billy. És nevetni kezd.

9

Miközben visszasétál, illetve cammog a parkolóházba, Billy a bigámiára gondol.

Egyszer sem volt még nős, két nővel egy időben meg pláne nem, de már tudja, milyen érzés lehet. Egyetlen szóval: kimerítő. Ő viszont most nemcsak két életet kezdett élni, hanem rögtön hármat. Nick és Giorgio (és persze Ken Hoff, ami utálatos dolog) számára ő Billy Summers, a bérgyilkos. A Gerard-torony dolgozói számára David Lockridge, a feltörekvő írópalánta. Ugyanez áll Midwood Örökzöld utcájának lakóira. Most pedig a Pearson utcában – kilenc sarokra a Gerard-toronytól és hat biztonságos kilométerre Midwoodtól – ő Dalton Smith, a túlsúlyos számítógép-szerelő.

Ha belegondol, van egy negyedik élet is: Benjy Compsoné, aki éppen annyira nem Billy, hogy végre szembenézhessen azokkal a fájdalmas emlékekkel, amelyeket eddig kerülni akart.

Azért kezdte el Benjy Compson történetét megírni egy olyan laptopon, amelyről sejtette (nem, biztos volt benne), hogy klónozták, mert kihívás volt a számára, és mert a híres utolsó munkáról van szó, most azonban érti már, hogy van egy mélyebb, igazabb ok is: szeretné, ha olvasnák. Bárki, akár két olyan vegasi tökös gyerek is, mint Nick Majarian és Giorgio Malachini. Most már érti – korábban még nem értette, eszébe sem jutott –, hogy az író, aki nyilvánosságra hozza, amiről ír, a veszéllyel kacérkodik. Része a csáberőnek. Nézzetek rám! Megmutatom, ki vagyok. Levetkőzöm. Meztelen vagyok.

Amikor a gondolataiba mélyedve a parkolóház bejáratához közeledik, valaki megérinti a vállát, amitől összerezzen. Megfordul. Phyllis Stanhope az, a nő a könyvelőirodából.

– Ne haragudjon! – mondja Phyllis, és hátralép. – Nem akartam megijeszteni.

Vajon meglátott valamit ebben az őrizetlenül hagyott pillanatban? Egy villanást a valódi lényéből? Ezért hátrál? Talán. Ha így van, majd egy könnyed mosollyal és a teljes igazsággal szétoszlatja a képet.

– Semmi baj. Fényévekre voltam innen.

– A könyvére gondol?

A bigámiára.

– Így van.

Phyllis hozzá igazítja a lépteit. A táskája a vállán csüng. Van egy spongyabobos gyerekméretű hátizsákja is, a kopogós cipőt pedig lecserélte zoknira és sportcipőre.

– Nem láttam ma az ebédnél. Az irodájában evett?

– Kint volt elintéznivalóm. Még mindig ismerkedem a dolgokkal. Ráadásul volt egy hosszú megbeszélés az ügynökömmel is.

Tényleg beszélt Giorgióval, bár az a megbeszélés nem volt hosszú. Nick visszament Vegasba, de Giorgio beköltözött a rémházba a két új emberrel – Reggie és Dana a nevük – együtt. Billy nem hiszi, hogy Nick és Malac Georgie összeállt ellene, de ez hatalmas üzlet számukra is, és Billy csodálkozna, ha óvatlanok lennének. Inkább megdöbbentené. Ken Hoffon viszont valószínűleg rajta tartják a szemüket. Az ügyeletes palimadáron.

– Egy író akkor is dolgozik, amikor nem az íróasztalánál ül. – Billy megkocogtatja a halántékát.

A nő visszamosolyog rá. Szép a mosolya.

– Fogadjunk, mindegyik ezt mondja.

– Az az igazság, elakadtam egy kicsit.

– Talán a környezetváltozás miatt.

– Lehet.

Billy persze nem gondolja, hogy elakadt volna. Egyetlen sort sem írt azóta az első jelenet óta, de ott van a többi is. Várják. Hozzá akar látni. Jelent valamit a számára. Nem olyan ez, mint a naplóírás, nem erőfeszítés, hogy végre megbékéljen egy sok szempontból boldogtalan és traumákkal teli élettel, és nem is vallomásos dolog, bár felérhet egy vallomással. Az erőről van szó. Végre olyan erőforráshoz jutott, amit nem fegyvercső garantál. Pont ahogyan a kilátás az új, alagsori lakás ablakán, ez is tetszik neki.

– Bárhogy is legyen – mondja, amikor a parkolóház bejáratához érnek – most már komolyan nekilátok. Holnap.

Phyllis felhúzza a szemöldökét.

– Lekvár tegnap, lekvár holnap…

Billy közbevág és együtt folytatják:

– …de lekvár ma sosincs.{1}

– Bárhogy is legyen, már alig várom, hogy olvassam. – Együtt sétálnak fel a rámpán. Kellemes hűvösség fogadja őket az utca letaglózó hősége után. Az első forduló előtt félúton a nő megáll. – Én ide jövök. – Megcsippantja a kocsiját a távirányítóval. Egy kék Prius hátsó lámpái villannak fel. A rendszám mellett két matrica: A MI TESTÜNK, A MI DÖNTÉSÜNK és HIGGY A NŐKNEK.

– Jó esélye van arra, hogy megkarcolják a kocsit – jegyzi meg Bill. – Ez egy mélyen vörös állam.

A nő maga elé húzza a táskáját, és nem úgy mosolyog Billyre, mint amilyen mosollyal fogadta. Ez most Piszkos Harry mosolya.

– Ugyanakkor a rejtett fegyverviselés állama is, szóval ha valaki le akarná kapargatni a matricáimat, jobban teszi, ha akkor lát neki, amikor én nem vagyok a közelben.

Több a füstje, mint a lángja? A kis könyvelőlány vagánykodik a férfi előtt, aki tetszik neki? Talán igen, talán nem. Ettől függetlenül Billy csodálja, hogy nyíltan vállalja, amiben hisz. Hogy ilyen bátor. Így cselekszik egy jó ember. Legalábbis, amikor a legjobb énjében él.

– Akkor az épületben majd találkozunk! – köszön el a nőtől. – Én néhány szinttel feljebb vagyok.

– Nem talált közelebbi parkolóhelyet? Tényleg?

Billy mondhatná, hogy ma túl későn érkezett, de az visszaütne, mert mindig a negyedik szinten parkol. A hüvelykujjával felfelé mutat.

– Ott kevesebb az esély, hogy meghúzzák a kocsimat.

– Vagy lekaparják a lökhárítómatricákat.

– Nekem olyan nincs – mondja Billy, és a színtiszta igazsággal folytatja: – Szeretek észrevétlen maradni. – Majd minden megfontolás nélkül (pedig az ő esetében ez nagyon ritkán fordul elő) kimondja, amit megfogadott, hogy sohasem fog kimondani: – Megihatnánk valamit egyszer. Benne van?

– Igen. – A nő habozás nélkül válaszol, mintha már várta volna tőle ezt a kérdést. – Mit szól a péntekhez? Két sarokra innen van egy kellemes hely. Felezhetjük a számlát. Mindig felezek, ha megiszom egy italt egy férfival. – Elhallgat egy pillanatra. – Legalábbis első alkalommal.

– Valószínűleg jól teszi. Vezessen óvatosan, Phyllis!

– Phil. Hívj Philnek!

Billy még int egyet a farlámpáknak, mielőtt folytatja útját a negyedik szintre. Van lift is, de sétálni akar. Meg akarja beszélni magával, mi a faszért csinálta, amit most csinált. Vagy miért Monopolyzott Derek és Shanice Ackermannal, amikor pontosan tudta, hogy a következő hétvégén visszavágót akarnak, amire valószínűleg nem mondhat nemet. Mi van ezzel a barátkozzunk, de ne kerüljünk senkihez közel dologgal? Beolvadhatsz a környezetedbe úgy, hogy közben az előtérbe helyezed magad?

A rövid válasz az, hogy nem.

6. FEJEZET

1

Teljes erővel tombol a nyár. Az izzóan napsütéses, forró, párás napokat időnként hirtelen viharok szakítják meg, néhányszor ádáz jégesőt ontva. Pár tornádó is lecsap, de csak a külvárosokra, a belvárost és Midwoodot egyik sem érinti. Amikor a viharok elcsitulnak, gőzölgő, gyorsan száradó utcákat hagynak maguk után. A Gerard-torony felső emeletein a lakások zöme üres, vagy nem is laknak bennük vagy a lakók elmenekültek hűvösebb éghajlatra. A legtöbb cég teljes személyzettel dolgozik, mert fiatal vállalkozások, küzdenek a megmaradásért. Néhány ezek közül, például a Billy folyosóján levő ügyvédi iroda, olyan startup, amely két évvel korábban még nem is létezett.

Billy és Phil Stanhope elmennek meginni azt az italt egy kellemes, faburkolatos bárba, ami Billy meglátása szerint Red Bluff egyik jobb étterméhez tartozik, és ahol a steak a ház specialitása. Phil whiskey-t iszik szódával („Apám itala”, magyarázza). Billy egy jegesteás limonádét rendel, és elmeséli, hogy nem iszik alkoholt, még sört sem, amíg a könyvön dolgozik.

– Nem tudom, hogy alkoholistának számítok-e, még nem született döntés ez ügyben – mondja –, de voltak alkoholproblémáim. – Megosztja a nővel azt a háttértörténetet, amit Nick és Giorgio rágtak a szájába: New Hampshire-ben túl sokat ivott és túl sok bulizós barátja volt.

Kellemes fél órát töltenek el, de Billy megérzi, hogy a nő érdeklődése iránta – mármint hogy a barátságnál esetleg többet akar – nem olyan erős, mint amiben reménykedett. Azt gondolja, hogy a poharaik közötti egetverő különbség lehet az oka. Whiskey-t inni egy férfival, aki jegestea-limonádé koktélt szopogat olyan, mintha egyedül inna, és talán (a gyors pír, ami megfesti a nő arcát, amikor lehúzza a pohara tartalmát, arról árulkodik, hogy igaza lehet) Philnek is meggyűlt már a baja az alkohollal. Vagy meg fog, pár év múlva. Sehogy sem jó ez így, mert Billy szívesen lefeküdne vele, de ha csak barátok maradnak, az csökkenti a bonyodalmak kockázatát. Nem fog teljesen háttérbe vonulni – megvan közöttük a vonzalom, mindkét részről –, de a helyszínelők nem fogják ott találni az ujjlenyomatait a nő hálószobájában. Jó ez így. Mindkettejüknek. De ez a közelség, amikor elmesélik egymásnak az életüket (a nő az igazit, ő a kitaláltat), még ez is túl közelinek számít, és ezt Billy nagyon jól tudja.

Dalton Smith élettörténetében nem szerepel az alkoholprobléma, így aztán megihat egy sört a Pearson utca 658. hátsó verandáján Beverly férjével. Don Jensen egy Zöldkártya nevű kertépítő vállalkozásnál dolgozik. Teljes egyetértésben van azzal a másik Donnal, aki jóval grandiózusabb kecóban lakik a Pennsylvania sugárút 1600. alatt. Főleg a bevándorlás kérdésében pendül egy húron vele („Nem akarom, hogy Amerikát barnára fessék”, mondja), bár a Zöldkártya alkalmazottainak többsége illegális bevándorlókból áll, akik angolul is alig beszélnek („Bezzeg a kajajegyek nyelvét beszélik”, mondja). Amikor Billy rávilágít erre az ellentmondásra, Don Jensen elhessegeti az érveit („A filmcsillagok jönnek-mennek, a migránsok csak jönnek”, mondja). Megkérdezi Billytől, legközelebb hova utazik, és Billy azt feleli, hogy néhány hétre elmegy Iowa Citybe. Aztán Des Moines-ba és Amesbe.

– Az már biztos, hogy nem töltesz túl sok időt itt – mondja Don. – Kárba megy a bérleti költség.

– Nyáron vagyok mindig a legelfoglaltabb. De kell egy hely, ahol lerúghatom a cipőmet. Ősszel többet látsz belőlem.

– Erre iszom! Kérsz még egy sört?

– Köszi, nem – mondja Billy és feláll. – Még dolgoznom kell.

– Kocka – feleli Don, és barátságosan meglapogatja Billy hátát.

– Mi tagadás – feleli Billy.

Az Örökzöld utcában Raglandék – Paul és Denise – áthívják grillcsirke vacsorára a Big Clucksból. Desszertnek Denise epres sajttortát szolgál fel, azt ő maga csinálta. Isteni. Billy többször is vesz belőle. Fazióék – Pete és Diane – pénteki pizzázásra hívják, amit a lenti játszószobában fogyasztanak el, megnézik az Elveszett frigyláda fosztogatói-t Danny Fazióval és az Ackerman gyerekekkel. A film pont olyan hatással van rájuk, mint amilyen hatással Billyre és Cathyre volt, amikor a régi Bijou mozi harmadszor is műsorra tűzte. Jamal és Corinne Ackerman tacózni és tejszínes csokoládépitére hívja meg. Nagyon ízlik neki. Hízik három kilót. Mivel nem akar az ingyenélő szomszéd szerepében tetszelegni, a Wallmartban vesz egy grillsütőt az egyik David Lockridge hitelkártyával, és mind a három családot áthívja hamburgerre és hot dogra a hátsó kertbe, ráadásnak az utca másik végén lakó özveggyel, Jane Kelloggal. A hátsó kert, csakúgy, mint az utcafront, szinte újjászületett vigyázó szeme alatt.

A hétvégi Monopoly-csaták folytatódnak. Most már az egész környékről idevonzzák a gyerekeket, nem csak az Örökzöld utcából, és mindenki arra hajt, hogy a bajnokot megfossza trónjától. Billy mindet megkopasztja. Egy szombati napon Jamal Ackerman is leül a táblához, magához veszi a versenyautó-bábut („Gyerünk, fehér Amerika!”, mondja Billynek vigyorogva). Valamivel keményebb ellenfél, mint a kölykök, de nem sokkal. Hetven perc után egy fillérje sincsen, és Billy öntelten mosolyog. A végén Corinne-nak sikerül legyőznie, az iskolakezdés előtti utolsó szombaton. Az összes kibicelő gyerek tapsol, amikor Billy csődöt jelent. Billy is tapsol. Corinne meghajol, aztán lefotózza a táblát, Billy gondosan elkerüli, hogy rajta legyen a képen. Nem mintha számítana. A mobiltelefonok korát éljük, Billy biztos benne, hogy Derek már készített róla képet. Valószínűleg Danny Fazio is. Az Ackerman gyerekek ragyogó szemmel, tapsolva néznek Billyre. A játék nagyon fontossá vált Derek és Shanice számára. Minden gyereknek, de főleg nekik, mert ők voltak ott, amikor a szombati menetek elkezdődtek. Billy lett fontos számukra, ő pedig csalódást fog okozni nekik. Nem hiszi (képtelen vagy nem akarja elhinni), hogy összetöri a szívüket, amikor megöli Joel Allent, de azt tudja, hogy döbbenetes, megrázó élmény lesz számukra. Elveszítik az illúzióikat. Úgy érzik, elárulták őket. Mondhatja magának, hogy ha nem én, akkor majd valaki más (mindig megtörténik), de attól még nem válik meg nem történtté. Egy jó ember nem így viselkedik. De a rendszer rugalmatlan. Egyre inkább azt reméli, hogy Allen elkerüli a kiadatást, vagy már a börtönben megölik vagy megszökik, mindegy, csak veszítse értelmét ez az egész.

Hétköznap a Gerard-torony előtti téren eszik, ha nincs nagy hőség. Feladatként tűzi ki maga elé, hogy megismerkedjen Colin White-tal, a piperkőccel. White nem a meleg pasik sztereotípiájának tűnik, inkább, mint egy karikatúra, egy vicces figura valami nyolcvanas évekbeli sorozatból. A hangja suttogó, a gesztusai eltúlzottak, és folyton „úristenezik”, szemét az égre függesztve. Billyt szívem-nek vagy édesmézes-nek hívja. Amikor Billy túlteszi magát ezeken, egy nagyon okos embert ismer meg. Egy pengeéles elmét. És amikor az a szempár éppen nem az égre függeszkedik, a megfigyelései is minden részletre kiterjednek. Később, amikor lezajlik az esemény, sokan sokféleképpen írják majd le David Lockridge-et. Néhányan, például Phyllis Stanhope elég alaposan, de Billy azt gondolja, ez a férfi lesz a legpontosabb. Fel akarja használni Colin White-ot a céljaira, de közben óvakodnia is kell tőle. Billynek ott az együgyű én-je, Colin White-nak viszont lökött faszfej én-je van. Csak egy hozzá hasonló ismeri fel.

Egy nap éppen egy padon ülnek a térre gyér árnyékot vető napsütésben, amikor Billy megkérdezi Colintól, hogyan képes az emberekből az utolsó fillérjeiket is kiénekelni, amikor, nézzünk szembe a tényekkel, ő tulajdonképpen jó srác, és az már csak hab a tortán, hogy mindehhez meleg is, mint Maudie néni almáspitéje. Colin az arcára fekteti a tenyerét, és kikerekedett szemmel szende pillantást vet Billyre.

– Nos… mondjuk úgy… hogy átváltozom.

A kezét leengedi. A kellemes mosoly (amelyet feltűnőbbé tesz egy leheletnyi szájfény) eltűnik. Vele együtt a dallamos beszéd is. A hang, ami most elhagyja a törékeny, ma ismét az aranyszínű háremnadrágot és tarka inget viselő Colin White száját, egy feldühödött ügyvédé.

– Asszonyom, én nem tudom, maga kinek hízelgett eddig, de én immunis vagyok az ilyesmire. Letelt az idő. Meg akarja tartani az autóját? Mert ha most úgy teszem le a telefont, hogy semmit sem kapok, ígéretnél legalábbis jóval többet, a következő hívás a behajtóké lesz. Tőlem sírhat nyugodtan, arra is immunis vagyok. – Úgy is hangzik. – Hatvan dollárt akarok látni a képernyőn tíz percen belül. De minimum ötvenet, és ezt is csak azért mondom, mert ma nem bal lábbal keltem fel.

Elhallgat, és nyílt (szemceruzával picinykét kihangsúlyozott) tekintetét Billyre veti.

– Most már érted?

Érti. Billy csak azt nem tudja eldönteni, hogy Colin White jó ember vagy rossz ember. Talán mind a kettő. Billy számára ez mindig nyugtalanító elképzelés volt.

2

Azon a nyáron az ügynöke üzeneteket küld neki David Lockridge telefonjára, néha egyszer egy héten, néha kétszer.

GRusso: A szerkesztődnek még nem volt alkalma elolvasni az újabb részeket.

GRusso: Felhívtam a szerkesztődet, de nem volt bent az irodában.

GRusso: A szerkesztőd még mindig Kaliforniában van.

És így tovább. Az üzenet, amit vár, az üzenet, ami azt jelenti, hogy egy kaliforniai bíró jóváhagyta Allen kiadatását, így fog szólni: A szerkesztőd ki akarja adni a könyved. Amikor Billy ezt az üzenetet megkapja, belefog az utolsó simításokba.

Giorgio utolsó üzenete az lesz, hogy: A csekk úton van.

3

Nick augusztus közepén tér vissza Vegasból. Felhívja Billyt, és kéri, hogy jöjjön a giccsházba sötétedés után, bár ez utóbbira Billyt aligha kell figyelmeztetni. Fél tízkor ülnek le a kései vacsorához. Most nincs segítség – Nick maga főz, parmezános borjúszeletet készít, ami nem tökéletes, de a pinot noir kiváló. Billy csak egy pohárral iszik, még haza is kell vezetnie.

Frankie, Paulie és az új fiúk, Reggie és Dana is jelen vannak. Nagylelkűen dicsérik a vacsorát, beleértve a desszertet is, ami egy szupermarketben vásárolt egyensúlytészta, felturbózva valamilyen tejszínhabbal. Billy ismeri ezt az ízvilágot. Volt hozzá szerencséje péntek esténként a Stepenek házban, amit ő, Robin, Gad – és a többi válogatott bentlakó – csak az Örök Festék Házának hívtak.

Sokat gondol arra a helyre mostanában. Robinra is. Majd megőrült azért a lányért. Nemsokára róla is írni fog, bár a nevét meg fogja változtatni valami hasonlóra. Talán Rikki lesz, vagy Ronnie. Minden nevet megváltoztat, kivéve talán a félszemű lányét.

Nick bandájában – a vegasi tökös gyerekek, ahogy Billy magában hívja őket –, szinte mindenkinek -ie-re végződik a neve, mint a Coppola- és Scorsese-filmek szereplőinek. Dana Edison más. Vörös haját kontyba fogva viseli, talán azért, hogy hátul ellensúlyozza, amit elveszített – a homloka akkora, mint egy leszállópálya. Frankie Elvis, Paulie és Reggie izmos. Dana karcsú, és keret nélküli szemüvegen át szemléli a világot. Első látásra ártalmatlannak vélné az ember, Mr. Kenyérre Kenhető, de pillantása az üveg mögött kék és hideg. Egy igazi lövész tekintete.

– Allenről semmi hír? – kérdezi Billy, amikor befejezik az evést.

– Ami azt illeti, akad – mondja Nick, aztán Paulie felé fordulva folytatja: – Meg ne gyújtsd azt a kibaszott bűzrudat itt bent, a szerződésben van záradék a dohányzással kapcsolatban. Ha megszegjük, ezer dollár büntetést fizetünk, és azonnal semmissé válik a papír.

Paulie Logan úgy néz a kis manila szivarra, amit a rózsaszín Paul Stuart márkájú ingből varázsolt elő, mintha nem tudná, hogy került a kezébe, majd visszateszi és motyogva bocsánatot kér. Nick ismét Billy felé fordul.

– Allen szeptemberben, a munka ünnepe utáni kedden áll bíróság elé. Az ügyvédje újra halasztásért fog folyamodni. Hogy megkapja-e? – Nick felemeli a tenyerét. – Talán, de a Los Angeles-i barátaimtól azt hallottam, hogy a bíró egy morcos, vén picsa.

Frank Macintosh nevetni kezd, aztán gyorsan abbahagyja és karba teszi a kezét, amikor Nick rosszalló tekintetet vet rá. Nick szinte egész este szar hangulatban van. Billy szerint a legszívesebben visszamenne Vegasba, és a „Volare”-t hallgatná valami régi trubadúr – Frankie Avalon vagy Bobby Rydell – előadásában.

– Azt mondják, eddig egész nyáron zuhogott az eső. Igaz ez, Billy?

– Hol esik, hol nem – feleli Billy, és a midwoodi gyep jut eszébe. Olyan zöld, mint egy új biliárdasztal filcteteje. Még a Pearson utca 658. előtti fű is jobban fest, és az út túloldalán a vasútállomás romos téglaépülete eltűnt a magasra kúszó gaz mögött.

– Amikor esik, zuhog – mondja Reggie. – Ez nem olyan, mint Vegas.

– Esőben is tudsz lőni? – kérdezi Nick. – Ezt akarom tudni. És az igazságot akarom hallani, nem valami optimista baromságot.

– Ha nem felhőszakadásról van szó, menni fog.

– Remek. Remek. Reméljük, nem fognak szakadni a felhők. Gyere velem a könyvtárba, Billy! Veled még beszélgetni akarok egy kicsit. Aztán hazamehetsz, hogy időben ágyba kerülj. Ti meg keressetek magatoknak valami elfoglaltságot! Paulie, ha azt az izét elszívtad odakint, nehogy megtaláljam a csikket holnap a fűben!

– Rendben, Nick.

– Mert megnézem.

Paul Logan és a három vegasi importáru kivonul. Nick a padlótól a mennyezetig könyvekkel tömött helyiségbe kalauzolja Billyt. Furfangos kis spotlámpák világítják meg a bőrkötéses köteteket. Billy szeretne kutakodni kicsit azokon a polcokon – biztos benne, hogy megvan Kipling és Dickens teljes életműve –, de az a Billy, akit Nick ismer, soha nem tenne ilyet. A Billy, akit Nick ismer, leül a fotelbe, és igyekszik várakozásteljesen nézni Nickre.

– Szoktad látni Reggie-t és Danát?

– Igen. Néha. – A Közművek furgonjában furikáznak. Egyszer a Gerard-torony előtt parkoltak le, ahol ebédidőben az ételeskocsik váltják egymást. Egy csatornafedéllel szarakodtak. Máskor a Holland utcán látta őket, letérdeltek és bevilágítottak egy vízelvezető rácsán. Szürke overallt, a város logójával ellátott baseballsapkát és bakancsot viseltek.

– Egyre többet fogod őket látni. Megfelelően néznek ki?

Billy megvonja a vállát.

Nick türelmetlen pillantással viszonozza.

– Ez meg mit jelentsen?

– Megfelelően néznek ki.

– Nem vonják magukra a figyelmet?

– Ahogy én láttam, nem.

– Remek. Remek. A furgon a kocsiszínben van. Nem hozzák elő minden nap, legalábbis még nem, de azt akarom, hogy az emberek hozzászokjanak a látványhoz.

– Hogy beleolvadjanak a környezetbe – mondja Billy, az együgyű én mosolyát elővéve.

Nick fegyvert fog rá a mutatóujjával. Ez a védjegye, gondolja Billy, valószínűleg egy vegasi mulatóban szedte fel, de Billy azt sem szereti, ha egy képzeletbeli fegyver csöve mutat rá.

– Pontosan. Hoff leszállította már a fegyvert?

– Még nem.

– Találkoztatok?

– Nem, és nem is akarok.

– Rendben. – Nick felsóhajt és a hajába túr. – A fegyverrel már szívesebben találkoznál, igaz? Kicsit gyakorolnál vele valahol távol?

– Talán – feleli Billy, de nem kockáztatna holmi lövöldözéssel még az isten háta mögött sem, ahol minden közlekedési táblát golyónyomok lyuggatnak. Egy iPhone-os alkalmazással és egy Amazonon vásárolt lézerkütyüvel is belőheti a fegyvert.

Nick előrehajol, két kezét összefűzi tekintélyes puttonya előtt. Az arca baráti féltésről tanúskodó kifejezést ölt.

– És hogy boldogulsz ott… hogy is hívják? Midwoodban?

– Igen, Midwood. Megvagyok.

– Tudom, hogy patkánylyuk, de a fizetség majd kárpótol.

– Aha. – Billy arra gondol, hogy egészen kedves környék az.

– Meghúzod magad?

Billy bólint. Nicknek nem kell tudnia a Monopoly-csatákról, a kerti összejövetelről, és az italról Phil Stanhope-pal. Se most, se máskor.

– Elgondolkodtál már azon a menekülési terven, amit felvázoltam neked? Mert tudod, a fiúk készen állnak majd, ha eljön az idő. Reggie nem egy atomfizikus, de Danának vág az esze. Mind a ketten jó sofőrök.

– Szóval csak befordulok a sarkon? És hátul beszállok a furgonba?

– Így van, és átöltözöl az overallba, amit a város alkalmazottai viselnek. Megkérdezitek a zsarukat, segíthettek-e a tömegoszlatásban vagy valamiben. – Mintha Billy elfelejtette volna a forgatókönyvet. – Ha igent mondanak, amit valószínűleg nem fognak, beálltok melózni velük. Akár így, akár úgy, mire leszáll az éj, elhagyod az államhatárt és úton leszel Wisconsin felé. Lehet, hogy hamarabb. Mit gondolsz?

Billy elképzeli magát, nem úton Wisconsin felé, hanem holtan egy út menti árokban, üres sörös- és Big Mac-es dobozok társaságában. A kép nagyon éles.

Elmosolyodik – széles mosollyal – és megszólal:

– Jól hangzik. Sokkal jobb, mint amivel én előállhatnék.

Ami baromság nyilván, amivel ő állt elő, az is megállja a helyét, akárhogy csűri-csavarja a dolgot. Van benne kockázat, de minimális. Nicknek nem kell az ő menekülési tervéről tudnia. Lehet, hogy később dühös lesz ezért, de ugyan mennyire lehet dühös, ha Billy elvégzi a munkát?

Nick feláll.

– Remek. Örülök, hogy segíthetek, Billy. Jó ember vagy.

Nem, nem vagyok az, és te sem vagy az.

– Köszönöm, Nick.

– Az utolsó meló, hmm? Tényleg befejezed?

– Igen.

– Na gyere ide, bambino, ölelj meg!

Billy megöleli.

Nem arról van szó, hogy nem bízik Nickben, gondolja, amikor elindul hazafelé, a kis sárga falú házba. Hanem arról, hogy önmagában jobban bízik. Mindig jobban bízott, és mindig is jobban fog.

4

Néhány nappal később valaki kopog az irodája ajtaján. Billy ír, elveszett a múltban, ami részben Benjy Compsoné, de leginkább az övé. Elmenti a munkát, kikapcsolja a gépet, és kinyitja az ajtót. Ken Hoff az. Mintha a legutolsó, júniusi találkozásuk óta fogyott volna vagy öt kilót. A bozontos szőrszálak az arcán még bozontosabbak. Talán még mindig azt gondolja, hogy úgy fest vele, mint egy akciófilm főhőse, de Billy szerint úgy néz ki, mint aki legalább négy napja részeg. A lehelete sem segít a dolgon. A mentolos cukorka nem fedi el az egy vagy két feles szagát, amit délelőtt háromnegyed tizenegykor útközben bekapott. A nyakkendője fess, de az inge gyűrött és félig kilóg a derekánál. Két lábon járó szerencsétlenség, gondolja Billy.

– Helló, Billy!

– Dave, ugye emlékszik?

– Ja, persze, Dave. – Hoff hátrapislant, megnézi, akad-e valaki a folyosón, aki meghallhatta a tévesztését. – Bejöhetek?

– Persze, Mr. Hoff. – Csak nem fogja a főbérlőjét Kennek szólítani. Félreáll.

Hoff újra hátranéz és belép. Az előtérben állnak, ahol az ügyfeleket fogadnák, ha az irodában tényleg vállalkozás működne. Billy becsukja az ajtót.

– Mit tehetek önért?

– Semmit, jól vagyok. – Hoff megnyalja az ajkát, és Billy rádöbben, hogy ez az ember fél tőle. – Csak beugrottam, hogy lássam, hogy mennek a dolgok, hogy megnézzem, jól vagy-e. Hogy nincs-e valamire szükséged.

Nick küldte, gondolja Billy. Az üzenet? Nem indult jól a kapcsolat, márpedig Billy a mi beépített emberünk, tehát hozd helyre!

– Csak egy dolog van – mondja Billy. – Biztosan leszállítja az árut, mire szükségem lesz rá, ugye? – Mármint az M24-et. Amit Hoff Remington 700-asnak hívott.

– Azt intézem. Intézem, barátom. Most akarod, vagy…

– Nem. Majd az egyik barátunk megmondja, amikor eljön az ideje. Addig is tartsa biztonságos helyen!

– Nem gond. Ott van a…

– Nem akarom tudni. Még nem. – Ne aggodalmaskodjatok tehát a holnap felől,{2} gondolja Billy. Máté evangéliuma. Ő is csak azért aggodalmaskodik, mert már visszatérne a korábbi elfoglaltságához. Azelőtt elképzelni sem tudta, milyen jó érzés írni.

– Jó, rendben. Mi lenne, ha meginnánk valamit?

– Nem jó ötlet.

Hoff elmosolyodik. Akár vonzó is lehetne, ha a saját térfelén játszana, de most nem azon játszik. Egy légtérben van egy bérgyilkossal. Ez is gond, de van más is. A pasas érzi, hogy szorul körülötte a hurok, de Billy úgy gondolja, nem amiatt, mert megsejtette, hogy palimadárnak használják. Tudhatná, de nem tudja. Talán felfogni sem képes, úgy, ahogy Billy sem képes a távoli univerzum fekete lyukait valóságosként értelmezni.

– Pedig semmi gond nem lenne. Végül is író vagy. Társadalmilag egyenrangú velem.

Bármit is jelentsen ez, gondolja Billy.

– Később rosszul venné ki magát. Önnek. Persze válaszolhat majd kérdésekre, elmondhatja, hogy fogalma sem volt, igazából mit csináltam itt, de az lenne a legjobb, ha ezeket a kérdéseket soha nem tennék fel.

– De közöttünk minden oké, igaz, Billy?

– Dave. Muszáj hozzászoknia, nehogy más csússzon ki a száján. És persze, közöttünk minden rendben van, miért ne lenne? – Billy arca csodálkozó, ismét előkerül az együgyű én.

Működik. Ez alkalommal Hoff vigyora egy hajszállal vonzóbb, mert nem kezdi el az ajkát nyaldosni kicsusszanó nyelvével.

– Dave most és mindörökké. Nem fogom elfelejteni. Biztos, hogy semmire nincs szükséged? Az enyém a Carmike mozi is a Southgate plázában, kilenc terem, jövőre IMAX is lesz. Tudok szerezni bérletet…

– Az szuper lenne.

– Pompás. Áthozom délu…

– Miért nem adja fel postán? Ide, vagy az Örökzöld utcai címre. Megvan, ugye?

– Persze. Az ügynököd megadta. Minden nagy filmet nyáron játszanak.

Billy bólint, mintha már alig várná, hogy szuperhősnek beöltöztetett színészeket bámulhasson.

– És figyelj csak, Dave, benne vagyok egy partnerközvetítő ügynökségben is. Nagyon szépek a lányok, nagyon diszkrétek. Boldogan…

– Jobb, ha nem. Meg kell húznom magam, emlékszik? – Kinyitja az ajtót. Hoff nem kis gondot jelenthet, ez a pasas maga a két lábon járó katasztrófa.

– Irv Dean jól bánik veled?

A biztonsági őr, aki nappal az előcsarnokban dolgozik.

– Igen. Kaparós sorsjegyekkel csatázunk.

Hoff túl hangosan nevet, aztán megint hátrapillant, nem hallotta-e valaki. Billy azon tűnődik, vajon Colin White és az Üzleti Megoldások többi alkalmazottja híváslistáján szerepel-e Ken Hoff neve. Valószínűleg nem. Akiknek Ken tartozik – és Billy biztos abban, hogy vannak ilyenek –, nem telefonálgatnak. Egy bizonyos idő után megjelennek a házadnál, belefojtják a kutyádat a medencébe, és eltörik az ujjaidat, ha már csekkírásra úgysem jók.

– Pompás, nagyszerű. És Steve Broder? – Billy értetlen arckifejezését látva hozzáteszi: – Az épület menedzsere.

– Vele még nem is találkoztam – mondja Billy. – Mr. Hoff, kösz, hogy beugrott. – Átkarolja a gyűrött inges férfi vállát, kikíséri a folyosóra, és a lift felé fordítja.

– Szívesen, máskor is. Azzal a holmival kapcsolatban meg halálpontos leszek.

– Ebben biztos vagyok.

Hoff elindul a folyosón, de amikor Billy már-már azt képzeli, hogy megszabadult tőle, visszajön. Már nem is palástolja a kétségbeesését. Halkan beszél.

– De nincs közöttünk gond, ugye? Ha csináltam valamit, amivel megbántottalak, vagy feldühítettelek, bocsánatot kérek.

– Az égvilágon semmi gond – mondja Billy. Arra gondol, hogy ez a pasas tényleg elszúrhatja. És ha elszúrja, nem Nick Majarian bőrét viszi a vásárra. Hanem az enyémet.

– Mert nagy szükségem van erre a melóra – motyogja Hoff. Még mindig nagyon halkan. Mentolos cukorka, pia és Creed parfüm illata lengi körül. – Képzeld azt, hogy én vagyok az irányító, és az elkapóim a helyükön vannak, de megnyílik egy rés, mint valami varázslat, és én… tudod, én…

Az izzadságszagú metafora kellős közepén kinyílik az ügyvédi iroda ajtaja. Jim Albright lép ki rajta, a mosdóba igyekszik. Meglátja Billyt, int neki. Billy is visszainteget.

– Értem én – mondja Billy. – Minden rendben lesz. – És mivel semmi más nem jut eszébe, hozzáteszi: – Jön a touchdown.

Hoff felvidul.

– Harmadik és gól! – kiáltja. Megragadja Billy kezét, gyorsan megrázza, és ruganyosnak szánt léptekkel elindul a folyosón.

Billy addig néz utána, amíg el nem tűnik a liftben. Menekülőre kellene fognom, gondolja. Dalton Smithként veszek egy ócska kocsit, és elhúzok innen.

De tudja, hogy úgysem teszi meg, és a függőben maradt másfél millió csak egy ok a kettő közül. A másik az irodában vár rá. Az lehet a nagyobb ok. Billy igazából nem Monopolyzni akar, nem Don Jensennel sörözni, nem lefektetni Phil Stanhope-ot és nem lelőni Joel Allent. Elsősorban írni akar. Leül, bekapcsolja a laptopot. Megnyitja a dokumentumot, és fejest ugrik a múltba.

7. FEJEZET

Odamentem hozzá, magamban meg azt mondtam, hogy lehet, még egyszer lőnöm kell. Ha kell, megteszem. Az anyám pasija volt, de igazságtalan. Halottnak tűnt, de biztosra akartam menni, ezért jól megnyaltam a kezemet és letérdeltem mellé. A szája és az orra elé tettem a benyálazott kézfejemet, hogy érezzem, lélegzik-e még. Nem lélegzett, onnan tudtam, hogy meghalt.

Tudtam, mi a következő lépés, de először Cassie-hez mentem. Reménykedtem, de tudtam, hogy ő is halott. Biztosan az, hát beszakadt a mellkasa. De megint jól megnyaltam a kezemet, és a szája elé tettem, de ő sem lélegzett. A karomba vettem és sírtam, arra gondoltam, amit anya mondott mindig, amikor elindult a mosodába, hogy vigyázz a kishúgodra. De nem vigyáztam rá. Már régen le kellett volna lőnöm azt a rohadékot, akkor vigyáztam volna rá. És akkor anyára is vigyáztam volna, mert tudtam, hogy őt is bántja néha, de ő csak nevetett a monoklikon vagy a felrepedt száján, azt mondta, csak szórakoztunk, Benjy, és odavertem az arcomat. Mintha elhittem volna. Cassie sem hitte el, pedig csak kilencéves volt.

Amikor abbahagytam a sírást, a telefonhoz mentem. Működött. Nem mindig működött, de aznap igen, mert a számlát kifizettük. Felhívtam a 911-et, és egy hölgy vette fel.

Mondtam, hogy halló, és hogy a nevem Benjy Compton, és hogy megöltem az anyám pasiját, mert megölte a húgomat. A hölgy megkérdezte, biztos meghalt-e a pasas. Mondtam, hogy tuti. Megkérdezte, mi a címetek, fiam. Mondtam, hogy Horizont utca 19., a Hillview lakóparkban. Kérdezte, ott van-e az anyám. Mondtam, nincs, a nonstop mosodában dolgozik Edendale-ben. Megkérdezte, hogy biztos meghalt-e a húgod. Mondtam, hogy igen, mert rátaposott és beszakította a mellkasát. Mondtam, hogy megnyaltam a kezemet, hogy érezzem, lélegzik-e még, de nem lélegzett. Mondta, hogy jól van, fiam, maradj ott, a rendőrök hamarosan megérkeznek. Mondtam, hogy köszönöm, asszonyom.

Az ember azt gondolná, hogy a rendőrök azonnal jönnek, lövés is volt, meg minden, de a házak a város szélén voltak, és a lakók folyamatosan lövöldöztek hol szarvasra, hol mosómedvére, hol mormotára a kertjükből. Ráadásul ez itt Tennessee. Itt mindenki lövöldözik, Tennesseeben ez számít hobbinak.

Azt gondoltam, hangokat hallok, talán anyám pasija felkel és rám támad, pedig már meghalt. Tudtam, hogy nem tud ilyet csinálni, de eszembe jutott a film, amire belógtam. Cassie-t is becsempésztem magammal, eltakarta a szemét a véres jeleneteknél és később rémálmai lettek és tudtam, hogy aljasság volt elvinni. Nem tudom, miért vittem el. Azt gondolom, minden emberben van aljasság és néha kijön, mint a vér vagy a genny. Visszaszívnám azt a filmes dolgot, ha tehetném, de azt nem, hogy lelőttem az anyám pasiját. Rossz, nagyon rossz ember volt, megölt egy ártatlan kislányt. Akkor is megtettem volna, ha tudom, hogy javítóba kerülök.

Különben meg zombik csak a horrorfilmekben vannak. Meg van ez halva rendesen. Gondoltam rá, hogy letakarom Cassie-t egy pléddel vagy valamivel, de inkább nem takartam, az olyan szomorú és szörnyű lett volna, ehelyett felhívtam a mosodát, a szám oda volt ragasztva egy cetlin a telefon mellé. Egy hölgy vette fel, mondtam, hogy a nevem Benjy Compson és hogy az anyámmal, Arlene Compsonnal akarok beszélni, a mángorlógépen dolgozik. Megkérdezte, sürgős-e. Mondtam, hogy igenis asszonyom. Azt mondta, hogy szörnyen sok a munka, mitől ilyen sürgős a dolog. Mit üti bele a taknyos orrát, gondoltam undokul, bár lehet, hogy csak azért, mert annyira elkeseredtem, de nem hiszem. Mondtam, hogy meghalt a húgom. Attól ilyen sürgős. Azt mondta, úristen, biztos vagy benne, én meg hogy hadd beszéljek az anyukámmal. Mert már elegem volt abból a pletykaéhes picsából.

Vártam, és anya jött a telefonhoz, alig kapott levegőt, és mondta, hogy Benjy, mi történt? Reméli, vicc. Arra gondoltam, mindenkinek jobb lenne, ha vicc lenne, de nem az. Elmeséltem neki, hogy a pasija részegen jött haza, begipszelt karral, és megölte Cassie-t, és engem is meg akart ölni, de lelőttem. Mondtam, hogy a rendőrök jönnek, hallom a szirénázást, gyere haza, és ne engedd, hogy börtönbe vigyenek, mert vagy ő, vagy én.

Kimentem a mobilház legfelső lépcsőjére, ami nem lépcső volt, hanem betontömbök, amikből anya utolsó pasija, a rossz pasi előtti pasi lépcsőt csinált. Azt Miltonnak hívták, és minden rendben volt vele. Bár maradt volna, de elment. Nem akarta két gyerek felelősségét a nyakába venni, mondta anya. Mintha a mi hibánk lett volna. Mintha mi kértük volna, hogy megszülessünk. Szóval kimentem a lépcsőre, mert nem akartam bent lenni a halottakkal. Kérdezgettem magamtól, Cassie tényleg meghalt-e, igen, tényleg.

Megjöttek az első zsaruk és elmondtam nekik, mi történt, aztán anya is befutott. A zsaruk megpróbálták visszatartani, ne menjen be, de bement, és amikor meglátta Cassie-t, sikoltozni meg nyögdécselni kezdett és olyan sokáig csinálta, hogy be kellett fognom a fülemet. És dühös voltam rá. Arra gondoltam, mégis mit hittél, mi fog történni. Máskor is megütött minket, ahogy megütött téged is, mit gondoltál, mi lesz ebből. Előbb-utóbb a rossz emberek rosszat tesznek, ezt még egy gyerek is tudja.

Akkorra már a szomszédok is kint voltak, bámultak. Az egyik zsaru kedves volt. Beültetett a rendőrkocsiba, ahol a szomszédok nem láthattak olyan könnyen, és megölelt. Azt mondta, a kesztyűtartóban van édesség, akarok-e belőle, mondtam, hogy nem. Azt mondta, rendben Benjy, akkor meséld el szépen, mi történt. Elmeséltem. Nem tudom, hányszor kellett elmondanom azt a történetet, de jó sokszor. Sírni kezdtem, akkor a zsaru megint megölelt és bátor gyereknek hívott, én meg azt kívántam, bár anyának olyan pasija lett volna, mint ez a férfi.

Amíg a kocsiban ültem és elmeséltem mi történt, még több rendőrautó jelent meg és egy furgon, amire az volt írva, hogy MAYVILLE RENDŐRSÉG HELYSZÍNELŐK. Az egyik furgonos zsaru képeket készített, később viszontláttam őket a tárgyaláson, de a holttesteket nem. Nem tudom, a tárgyaláson miért gondolták, hogy nem nézhetem meg a holttesteket, amiket már amúgy is láttam élőben. De még azt akarom mondani, hogy az egyik kép bekerült az újságba. A sütik voltak rajta, amiket a húgom sütött, ott voltak szétszóródva a padlón. Az állt alatta, hogy SÜTEMÉNYÉRT ÖLTÉK MEG. Azt sohasem felejtettem el, milyen aljas és igaz volt egyszerre.

El kellett mennem a tárgyalásra. Nem bíróval volt, hanem 3 emberrel. Volt 2 férfi meg 1 nő, akik úgy néztek ki, mint a tanárok, és tanárosan is beszéltek. Nem volt senki a szobában, csak ők, én, anyám és a zsaruk, akik először jelentek meg a háznál, amit ők „tetthely”-nek hívtak. Nem volt ügyvédünk, mint az Esküdt ellenségek-ben, nem is kellett. A nő azt mondta, hogy bátor fiú vagyok, és azt mondta az anyámnak, hogy terápiára lenne szükségem. Anyám azt felelte, hogy jó ötlet, nekem meg később azt mondta, hogy az emberek azt hiszik, a pénz a fán nő.

Már mentünk volna el, azt hittem, vége az egésznek, amikor az egyik férfi megszólalt, hogy egy pillanat, Mrs. Compson. Mondanom kell valamit. Azt kell mondanom, hogy ezért a tragédiáért részben ön a felelős. És elmesélt egy történetet egy skorpióról, aki egy jószívű békának esdekelt, hogy vigye át a zúgó folyón, de félúton a skorpió megszúrta a békát, és a béka megkérdezte, miért tette, most mind a ketten meghalunk, és a skorpió azt felelte, hogy ilyen a természetem, és tudtad te is, hogy skorpió vagyok, mégis megengedted, hogy a hátadra kapaszkodjak.

Aztán a férfi azt is mondta, hogy egy skorpiót szedett fel, Mrs. Compton, aki halálra szúrta a kicsi lányát. A fiát is elveszíthette volna. Nem így lett, de ez a tróma élete végéig elkíséri majd. Azt javaslom, legközelebb, ha összeakad egy skorpióval, tapossa halálra, ne a hátára vegye fel.

Anya elvörösödött és azt mondta, hogy merészeli. Soha nem kockáztattam volna a gyerekeim életét, ha tudom, hogy ilyen megtörténhet. A férfi azt mondta, hogy a kis Benjamin felügyeletét megtarthatja, mert nem tudják bizonyítani, hogy nem így volt. De nagyon csodálkoznék, ha nem lettek volna figyelmeztető jelek Mr. Hollow erőszakos természetével kapcsolatban, lehet, hogy csak néhány, de lehet, hogy sok is volt.

Anya sírni kezdett, amitől én is majdnem elsírtam magam. Azt mondta, hogy nem igazságos, ilyen magas lóról beszélni. Mikor kellett magának negyven órát izzadságos munkával tölteni, hogy ennivalót vihessen haza? A férfi azt mondta, ez nem rólam szól, Mrs. Compson. Egy gyereket már elveszített a rossz döntései miatt, ne veszítse el a másikat is. Vége a meghallgatásnak.

2

Valamikor azon a nyáron – amikor több személyiség volt egyszerre – Billy újra elolvassa a Bob Hull haláláról és a tárgyalásról szóló történetet. Aztán az ablakhoz lép, és kinéz a bíróság épületére, ami elé éppen akkor kanyarodik be a seriff kocsija. Két zsaru száll ki a megyeiek keki színű egyenruhájában. Az egyik kinyitja a hátsó ajtót és megvárja, hogy az ott ülő férfi kimásszon. A rab magas és sovány; a fenekén trottyos, bő farmernadrágot, valamint Arkansas Razorback feliratos lila – aznapra túl meleg – pulóvert visel. Még fél kilométer távolságból is látszik, milyen kurvára szánalmas, rozzant figura. A zsaruk két oldalról megragadják és felsegítik a széles lépcsőfokokon, hogy megkapja, ami az igazságszolgáltatástól neki jár. Billynek pontosan oda kell majd lőnie, amikor (és ha) eljön az idő, de nem erre gondol. A történeten jár az esze.

Úgy fogott neki az írásnak, hogy az együgyű én lesz a mesélő, de valami mássá alakult az egész, és ezt csak akkor fogta fel, amikor később, más szemmel is átolvasta a szöveget. Az együgyű én is ott van nyilván, az olvasók (például Nick és Giorgio) azt mondanák, hogy az író a Star magazin, az Inside View és az Archie’s vicclapok stílusához igazodott, de van más is. A gyermek én hangja az. Billy nem azon a hangon kezdett el írni – tudatosan legalábbis nem –, mégis azon írt. Mintha hipnózis alatt regresszióba került volna. Talán az írás pont erről szól, amikor igazán számít.

De számít igazán? Amikor rajta kívül csak néhány vegasi tökös gyerek fogja olvasni, akik már valószínűleg most unják?

– Számít – feleli Billy az ablak előtt. – Mert az enyém.

Igen, és mert igaz. Kicsit változtatott a neveken – Cassie Cathy helyett, és az anyját Darlene-nek hívták, nem Arlene-nek –, de többnyire igaz. A gyermek hangja igaz. Az a hang esélyt sem kapott korábban, hogy megszólalhasson, még a meghallgatáson sem. Senki sem kérdezte meg tőle, milyen érzés, ha azt mondják, vigyázz a húgodra, és az ember a világ legeslegfontosabb feladatában kudarcot vall. Senki sem kérdezte meg tőle, milyen érzés nyálas kezét a húga orra elé tartani, reménykedve, miközben pontosan tudja, hogy a remény elszállt. Senki sem tudta meg, hogy amikor visszarúgott a fegyver, neki böfögnie kellett, mintha gyorsan ivott volna buborékos üdítőt. Még az a zsaru sem tette fel ezeket a kérdéseket, aki megölelte, és micsoda megkönnyebbülés, hogy ez a hang végre szóhoz jut.

Visszamegy a MacBookhoz és leül. A képernyőre mered. Azt gondolja, hogy amikor a Stepenek-házhoz érek – Speck-háznak hívom majd –, kicsit felnőttesebb is lehet az a hang. Mert én is felnőttem addigra egy kicsit.

Billy újra pötyögni kezd, először lassan, de aztán begyorsul. A nyári napok egymást kergetik körülötte.

3

A meghallgatás után anya és én hazamentünk. Eltemettük Cassie-t. Nem tudom, a pasast ki temette el, nem is érdekel. Ősszel visszamentem az iskolába, ahol néhány gyerek Bumm-Bumm-Benjynek kezdett hívni, és abban az évben megbuktam. Nem verekedésért kerültem bajba, de nagyon sokat lógtam, és anya azt mondta, hogy okosabb is lehetnék, különben elvesznek tőle és nevelőotthonba kerülök. Azt nem akartam, így a következő évben keményen dolgoztam és minden tárgyból átmentem. Amikor mégis a Speck-házba kerültem, nem az én hibám volt, hanem az anyámé.

Cassie halála után nagyon elkezdett inni, többnyire otthon, de néha bárokba ment, ahonnan alkalmanként férfiakkal tért haza. Számomra ezek a férfiak olyanok voltak, mint a rossz pasas, más szóval seggfejek. Nem tudom, az anyám a történtek után miért ugyanolyan férfiakat választott megint, de pontosan ezt tette. Olyan volt, mint a kutya, amelyik felnyalja a hányását. Tudom, milyen rosszul hangzik, de nem szívom vissza.

Ő és azok a férfiak, volt belőlük legalább három, de lehet, hogy öt, bementek a hálóba, és anya azt mondta, hogy csak szórakoznak egymással, de persze akkorra már idősebb voltam, és tudom, hogy basztak. Aztán egy éjjel, miután otthon leitta magát, elment a 7-11-be egy doboz sajtos kekszért, de hazafelé megállították. Ittas vezetéssel vádolták, és 24 órára dutyiba dugták. Akkor még nem vettek el tőle, de hat hónapra bevonták a jogsiját, buszoznia kellett a mosodába.

Egy héttel azután, hogy a jogsiját visszakapta, megint elkapták ittas vezetésért. Megint volt meghallgatás, ez alkalommal csak miattam, de mit ad isten, a férfi, aki a skorpiós-békás sztorit mesélte, ott ült az asztalnál 2 új taggal! Azt mondta, már megint maga. Anyám meg azt felelte, hogy igen, megint én, és tudja, hogy elveszítettem a lányomat. Tudja, min mentem keresztül. A férfi azt mondta, tudom, de úgy tűnik, maga nem tanulta meg a leckét, Mrs. Compson. Anya erre azt mondta, hogy maga sem volt még az én helyzetemben. Akkor már volt ügyvédje, de az nem mondott sokat. Utána meg is kapta a magáét anyától, aki megkérdezte, hogy mi volt ez az egész. Az ügyvéd erre azt mondta, hogy nem igazán volt mit tenni, Mrs. Compson. Anya erre, hogy ki van rúgva. Mire az ügyvéd, nem rúghat ki, mert felmondok.

Amikor egy nappal később visszamentünk a tárgyalóterembe, azt mondták, hogy nevelőszülőkhöz kell mennem, úgy hívják, hogy Speck-ház, mert anya alkalmatlan szülőnek. Anyám azt mondta, hogy ez mind baromság, és hogy a Legfelsőbb Bíróságig viszi az ügyet. A férfi, aki a skorpiós-békás történetet mesélte, megjegyezte, hogy hiszen iszik. Mire anyám, nyald ki a seggem, dagadt disznó. A férfi erre nem mondott semmit, csak annyit, hogy 24 órája van összekészíteni a gyerek holmiját, Mrs. Compson, és elbúcsúzni tőle. Többet fog jelenteni a számára, ha ezt sikerül józanul végigcsinálnia. Aztán ő és a másik 2 kivonultak.

Busszal mentünk haza. Anya azt mondta, elmenekülünk, Benjy. Elmegyünk egy másik városba, és megváltoztatjuk a nevünket. Újra kezdjük. De másnap még mindig ugyanott voltunk, ez volt az utolsó napom a Hillview lakóparkban, az utolsó nap, amikor anyámmal éltem. Egy zsaru jött értem, hogy elvigyen a Speck-házba. Jó lett volna, ha az a zsaru jön, aki megölelt, de egy másik jött. Malkin seriffhelyettes se volt rossz fej.

Anyám nem csinált jelenetet, mert józan volt. Azt mondta a zsarunak, hogy azért húzta az időt, ahelyett, hogy pakolt volna, mert nem akarta elhinni, hogy tényleg megtörténik. Adjon 15 percet. A zsaru erre azt mondta, hogy persze, rendben van, és várt, amíg anya bepakolt egy sporttáskát a ruháimmal. Aztán csinált két mogyoróvajas-lekváros szendvicset, betette egy uzsonnászacskóba és azt mondta, legyek jó fiú. Aztán sírni kezdett, mire én is. Az ő hibája volt, hogy el kellett mennem, minden az ő hibája volt, ő vette fel a hátára a skorpiót, és ő rúgott be mindig, amit arra fogott, hogy Cassie meghalt, de sírtam, mert szerettem.

Amikor kimentünk, a zsaru azt mondta, valószínűleg felhívhatom, amikor megérkezünk a Speck-házba Evansville-ben. Anya azt mondta, hogy hívjam fel Mrs. Tillitsont a szomszédban, és elmagyarázta a zsarunak, hogy azért, mert a mi telefonunk most nem működik. Ami azt jelenti, hogy megint nem fizette be a számlát. Malkin seriffhelyettes azt mondta, hogy akkor ez a terv, és mondta, hogy öleljem meg anyát. Megöleltem. Megszagoltam a haját, mert mindig olyan jó illata volt. Majdnem 2 órába telt, mire Evansville-be értünk. Elöl ültem. Az első ülések mögött volt egy rácsos izé, ami miatt a hátsó rész olyan volt, mint egy ketrec. A zsaru azt mondta, ha nem okozok bajt, akkor nem kell hátraülnöm. Megkérdezte, hogy fogsz-e bajt okozni, mondtam, hogy nem, és arra gondoltam, hogy ha egy gyerek rendőrautóban úton van a nevelőotthon felé, az eleve nagy baj.

Megettem a szendvicseket, és megláttam, hogy töltött tojást is pakolt a zacskóba, mire megint sírni kezdtem, mert a kezére gondoltam, ahogy pakol. A zsaru megpaskolta a vállamat, és azt mondta, minden oké lesz, fiam. A kitűzőjén az állt, hogy F. W. S. MALKIN. Megkérdeztem tőle, mi az az F. W. S., mert azt hittem, valami különleges foglalkozást jelöl. Azt mondta, hogy a neve az, Franklin Winfield Scott Malkin, de hozzátette, hogy nyugodtan hívjál Franknek, Benjy.

Akkor már nem sírtam, de biztosan látta, hogy szomorú vagyok és talán félek is egy kicsit, mert megsimogatta a vállamat, és azt mondta, minden rendben lesz, Benjy. Sok klassz kölyök van ott. Mind jól kijönnek egymással, és ha jól viselkedem, velem is jól kijönnek majd. Tudom, hogy Speckék és a többi nevelőszülő ebben a körzetben nem annyira rossz. Nem a legjobbak, persze, de még nem volt komoly gond velük. Amennyi mindent én láttam már, tudni sem akarod. Ha jól viselkedsz és igyekszel kijönni mindenkivel, nem lesz gond.

Azt mondtam, hogy hiányzik anya. Azt felelte, persze, hogy hiányzik, és amikor majd összeszedi magát, lesz megint egy tárgyalás, és mehetek haza. Közben pedig szerda esténként, és minden szombaton vagy vasárnap meglátogathat este hétig. Erre emlékeztesd, amikor beszélsz vele.

Csakhogy az anyám soha nem szedte össze magát. Folytatta az ivást, megismerkedett egy pasassal, aki kristálymettel kínálta, és aki azzal a cuccal él, aligha szedi össze magát, mert mindig szét van csúszva. Eleinte elég gyakran meglátogatott, aztán néha, aztán alig-alig, és utána már nem is jött. A legutolsó alkalommal már nem volt meg néhány foga, és a haja piszkos volt. Azt mondta, utálom, hogy így látsz, Benjy, mire mondtam, hogy én is utálom így látni. Mondtam neki, hogy nézel ki. Akkor már kamasz voltam és a kamaszok mindent kimondanak, hogy fájdalmat okozzanak, amikor nekik fáj valami.

A Speck-ház a városon kívül volt. Rozoga, de hatalmas épület volt, mint egy kastély, szobák mindenhol, 3 emelet. Lehet, hogy 4 is. Kívülről jól nézett ki, de belül ócska volt, befújt a szél, becsorgott az esővíz és télen nagyon hideg volt. Hideg, mint a halott kurva picsája, mondta mindig Ronnie. De én nem tudtam, hogy ócska, amikor odakerültem, azt hittem, hogy új, mert hiába volt rozoga, ragyogó vörösre festették kék szegélyekkel. Hamarosan megtudtam, hogy a Speck-kölykök festették ki minden nyáron 2 dolláros órabérért. Egyik évben zöldre fehér szegéllyel, aztán sárgára zöld szegéllyel. Most már érted, miért hívtuk Ronnie-val az Örök Festék Házának. Abban az évben, amikor beléptem a tengerészgyalogosok közé, megint piros volt kékkel. Ronnie azt mondta, hogy az egész tákolmányt a festék tartja össze, Benjy. Viccnek szánta, mert vicces lány volt, de akkor is igaz volt. Szerintem minden viccben van valami igazság, pont ettől olyan vicces.

F. W. S. Malkin seriffhelyettes azt mondta, hogy a Speck nem a legrosszabb és nem is a legjobb hely, ami igaznak bizonyult. Öt évet voltam ott, amíg annyi idős nem lettem, hogy beléphessek a seregbe, és néha Mrs. Speck rácsapott a fejemre egy törölközővel vagy konyharuhával, de sohasem a kezével, és sohasem ütötte meg a kiskölyköket, például Peggy Pye-t, aki hatéves volt, és az egyik szemében elnyomtak egy cigarettát. Amikor megcsapott, meg is érdemeltem. Mr. Specket is csak néhányszor láttam megcsapni valakit. Egyszer akkor, amikor Jimmy Dykeman kitört egy viharablakot kövekkel, egyszer meg akkor, amikor elkapta Sara Peabodyt, hogy Peggyvel táncol, és azt énekli, hogy Peggy Pye, Peggy Pye, vajon mikor halsz meg már, kis egyszemű Peggy Pye. Mr. Speck akkor pofon vágta. Sara gonosz lány volt, rossz ember. Egyszer, amikor megkérdeztem tőle, hogy mi leszel, ha nagy leszel, azt mondta, hogy prosti lesz, és híres emberekkel fog baszni pénzért. Nevetett, mintha jó vicc lenne és lehet, hogy az is volt.

Speckék se rossz, se jó emberek nem voltak, csak emberek, akiknek Tennessee állam adott fizetést. Minden ellenőrzésen átmentek. Busszal jártunk iskolába, mindig tiszta ruhában, és amikor eldöntöttem, hogy beállok a tengerészgyalogosok közé, Mr. Speck elment velem a tárgyalásra, hogy megvonják a szülői jogokat anyámtól és a másikra, ahol ő lett a törvényes gyámom. Így aláírhatta a papírt, hogy 17 és fél évesen is besorozhassanak, nem csak 18. Azt hittem, anyám legalább az első tárgyalásra eljön, de nem jött, és hogyan jöhetett volna, amikor nem is tudta, hogy lesz. Én szóltam volna neki, de a lakóparkból elköltözött, és eltűnt a lakásból is, ahol egy ideig azzal a pasival lakott, aki kábszerest csinált belőle. A 2 tárgyalás után Mr. Speck azt mondta, hogy a Jóisten segítsen meg Benjy, most már a magad ura vagy. Mire mondtam, hogy nem hiszek Istenben, mire ő, hogy majd fogsz, idővel.

Ezt tanultam az Örök Festék Házában: Nemcsak kétféle ember van, jó és rossz, mint ahogyan kiskölyök koromban hittem, amikor az ember a legtöbb benyomását a tévéből szerzi. Háromféle van. A harmadikféle igyekszik, hogy kijöjjön mindenkivel, ahogy azt F. W. S. Malkin seriffhelyettes mondta. Ebből van a legtöbb a világon, és szerintem ezek szürke emberek. Nem bántanak (szándékosan biztos nem), de nem is segítenek előbbre jutni igazán. Azt mondják, a magad ura vagy, és a Jóisten segítsen meg.

Úgy gondolom, ebben a világban neked kell segíteni magadnak.

Amikor az Örök Festék Házába érkeztem, velem együtt 14 gyerek volt. Ronnie azt mondta, ez így jó, mert a 13 szerencsétlen szám. A legfiatalabb Peggy Pye volt, aki néha még mindig bepisilt. Aztán ott voltak az ikrek, Timmy és Tommy, akik 6 vagy 7 évesek voltak. A legidősebb gyerek Glen Dutton volt, már 17 éves és belépett a seregbe nem sokkal azután, hogy én megérkeztem. Neki nem kellett Mr. Speck törvényes gyámként, hogy legyen, aki aláír, megtette az anyja is, mert Glen megígérte neki, hogy elküldi a zsoldját. Glen azt mondta nekem és Ronnie-nak, hogy az a kurva akár rabszolgának is eladná a sivatagi négereknek, ha pénzt lát benne. Glen nagy termetű volt és mindig csúnyán beszélt, még Ronnie-nál is csúnyábban, aki pedig úgy káromkodott, mint egy matróz, de a kisebb gyerekeket sohasem bántotta. Festőnek is ügyes volt, mindig a legmagasabb állványra mászott fel.

Amikor Malkin seriffhelyettes megállt a kocsival a ház előtt, majdnem megvakított, amit a szomszédban láttam. Roncsautók, amerre a szem ellát, nemcsak néhány, hanem több száz. A domboldalra is felkúsztak, és hamarosan megtudtam, hogy a domb túloldalán tovább folytatódott a dolog, egyre öregebb és rozsdásabb kocsikkal. A nap visszatükröződött a kocsik szélvédőjén, már amelyiken még volt szélvédő. A Speck-háztól talán fél kilire volt egy zöld, hullámlemezből összetákolt karosszéria-műhely. Hallottam bentről az ütvefúró és a csavarkulcsok hangját. Volt előtte egy tábla, amin az állt, hogy SPECK ALKATRÉSZ és KISEBB JAVÍTÁSOK és LEGJOBB AJÁNLAT LEGALACSONYABB ÁRON.

Malkin seriffhelyettes azt mondta, hogy az Speck bátyjának az üzlete, bántja a szemet, ugye. Az a szerencséje, hogy lakott területen kívül esik. A te Specked meg éppen belül, ezért kellett drótkerítést felhúznia oldalt meg hátul. Az az autótemető veszélyes hely, Benjy. Nem véletlenül tilos a belépés. Meg se forduljon a fejedbe, hogy odamész, értve vagyok? Azt mondtam, hogy igen, de persze odamentem. Én és Glen és Ronnie és Donnie. Csak én és Ronnie, és néha Donnie, miután Glen bevonult a seregbe, aztán meg csak én, miután Ronnie megszökött. Néha eszembe jut, meddig jutott. Remélem, jól van. Szomorú lett a hely nélküle. Talán ezért is léptem be a tengerészgyalogosok közé, de ha az igazat akarom megvallani, valószínűleg mindenképpen beléptem volna.

Az 5 év, amit Speck-gyerekként töltöttem, elég hosszú volt ahhoz, hogy az Örök Festék Házának háromszori színváltásának is tanúja lehessek. Vannak onnan dolgok, amiket nem felejtek, például amikor felfüggesztettek az iskolában verekedésért, mert 2 fiú Bumm-Bumm-Benjynek hívott, ami megtörtént már korábban is, csak éppen akkor lett elegem. Nagyobbak voltak nálam, de én nem hagytam abba, akkor sem, amikor az egyik monoklit adott a szememre, a másik meg majdnem beverte az orromat. Azt úgy hívták, hogy Jared Klein, megfogtam a nadrágját és lerántottam róla, hogy mindenki láthassa a pisifoltos alsógatyáját. Csúfolták is érte rendesen, de megérdemelte.

Egy másik dolog, amire onnan emlékszem, amikor Peggy Pye kórházba került tüdőgyulladással. Aztán egy héttel később Mr. Speck berendelt minket a nappaliba imádkozni, mert Peggy meghalt és felment a mennybe Jézushoz, és most már mind a két szemével lát. Donnie Wigmore megjegyezte, hogy reméli, odafent jobb a kaja, mire Mr. Speck mondta neki, hogy a hülye megjegyzéseit tartsa meg magának, ha nem akarja, hogy odacsapjon. Imádkoztunk Peggy lelkéért, és Ronnie a szájára tapasztotta a kezét, nehogy elröhögje magát Donnie megjegyzése miatt, de ugyanakkor sírt is. A többi gyerek is sírt, mert Peggy volt mindenki „kiskedvence”. Én nem sírtam, de rosszul éreztem magam. Később, amikor én, Ronnie, Glen és Donnie kint voltunk a Roncsderbyn, Ronnie megint sírt. Glen megölelte, és Ronnie azt mondta, Peg milyen cuki volt, igaz, mire Glen mondta, hogy igen, az volt.

Aztán engem is megölelt, és én is visszaöleltem, és ez a boldogságos pillanat Peggy halálából született, mert szerelmes voltam Ronnie Givensbe. Tudtam, hogy semmi sem lesz belőle, mert 2 évvel idősebb volt nálam és Glenbe volt belezúgva, de az ember nem tehet az érzéseiről. Az érzések olyanok, mint a levegővétel, először be, aztán ki.

A roncstelepet – az Örök Festék Háza mögött és a Speck Alkatrész mellett – hívták Roncsderbynek. Ez volt a különleges búvóhelyünk. Minél többet mondták, hogy ne menjünk oda, annál jobban akartunk menni. Ronnie azt mondta, olyan ez, mint a Tiltott Gyümölcs Fája az Édenkertben, amiről Évának nem szabadott volna enni. Glen intett egyet a roncsautók véget nem érő sora és a napfényben csillogó, egy napból százat tükröző szélvédők felé, és azt mondta, fasza kis gyümölcsöskert ez, mire én és Ronnie röhögni kezdtünk.

Amikor odamentünk, mindig a legjobb kocsikat kerestük, a Cadillaceket, a Lincolnokot és a BMW-ket, és egyszer volt egy nagy Mercedes limuzin is, aminek a teljes hátsó része hiányzott. Glennél mindig van egy seprű, amivel néhányszor ráver az ülésekre, mielőtt beülünk, hogy elkergesse az egereket, ha vannak. Egyszer egy hatalmas patkányt ijesztett el. Donnie is velünk volt, és azt mondta, ott szalad Mr. Speck, mi meg megszakadtunk a röhögéstől. Amúgy meg ott üldögéltünk a kocsikban, és úgy tettünk, mintha igaziak lennének, mi meg úton vagyunk valahova.

Könnyen bejutottunk a Roncsderbybe, mert volt egy lyuk a drótkerítésen a játszótér hátsó sarkában, és egyszer Glen azt mondta, ki tudja, mennyi nyomorult intézetis gyerek mászott át azon a lyukon, vajon hol lehetnek most. Ezen mind röhögtünk, de aztán Ronnie azt mondta, hogy jó helyen biztosan nem. Donnie ezen is röhögött, de én és Glen nem. Ránéztem, ő meg rám, és mind a ketten arra gondoltunk, hogy „jó helyen biztos nem”!

Néha Glen beült a kormány mögé és úgy tett, mintha vezetne, Ronnie meg az anyósülésen ült. Néha meg fordítva történt, és amikor Glen ült az anyósülésen, olyanokat ordított, hogy HÉ RONNIE, EL NE ÜSD AZT A KURVA KUTYÁT!, Ronnie meg forgatta a kormányt és úgy tett, mintha élesen kanyarodna. Glen ilyenkor eldőlt, szinte Ronnie ölébe feküdt, mire Ronnie ellökte magától és kiabált, hogy kapcsold be a biztonsági övet, hülyegyerek!

Én mindig hátul ültem Donnie-val, ha eljött, de többnyire csak egyedül. Amit nem is bántam. Glen párszor hozott egy doboz sört, amit körbeadtunk, amíg el nem fogyott. Aztán Ronnie mentolos cukorkát adott, hogy a leheletünkön ne érződjön a pia. Glen egyszer 3 dobozzal hozott, kicsit be is nyomtunk tőle, Ronnie rángatni kezdte a kormányt, Glen meg mondta, nehogy megállítson a jard, csajszi! Ezen nagyon röhögtek, de én nem, mert anyát tényleg megállította a jard és nem volt vicces.

Donnie cigizett. Nem tudom, hogy ugyanaz szerezte-e neki a bagót, mint aki Glennek a sört, de az ágya alatt, egy meglazult deszka mögött mindig volt egy csomag Marlborója. Többnyire a konyha mögött füstölt, de egy nap elővette a cigit, amikor egy nagy Buick Estate-ben üldögéltünk, és úgy tettünk, mintha Vegasba mennénk rulettezni és céllövöldézni. Ronnie mondta, hogy ne merészelj rágyújtani, tele van minden kiszáradt gazzal és kiömlött olajjal. Mire Donnie, mi van, megjött a piroska, vagy mi. Glen ökölbe szorított kézzel megfordult, és mondta, ezt szívd vissza, vagy lenyeletem veled a fogsorodat. Később, amikor Fallúdzsában voltam, láttam, hogy West őrmester belelő egy gránátot a lázadók védett házába a Pizzaszeletnek nevezett kerületben, és az egész mindenség a levegőbe repült, mert ott tárolták a muníciót. Még szerencse, hogy nem haltunk meg mindannyian, mert erre nem számítottunk. Viszont eszembe jutott, hogy Donnie a fészer mögött is rágyújtott, ahol Speckék a festéket tartották. Az valószínűleg sokkal tűzveszélyesebb hely volt a Roncsderbynél.

Donnie visszaszívta, de Ronnie jó nagyot öklözött Glen vállába. Engem nem kell megvédened, Dutton, mondta.

Amikor Ronnie a vezetékneveden hívott, abból lehetett tudni, hogy haragszik. Megfordult az ülésen, és azt mondta, nem kell nekem ahhoz piroska, hogy a tűz miatt aggódjak, Wigmore, mert van egy ilyenem. Kinyújtotta a karját, és megmutatta a fényes égési sebet. Mindannyian láttuk már korábban is. Az alkarja közepétől majdnem a válláig ért. A szülei elégtek egy lakástűzben. Ronnie még éppen időben kiugrott a második emeleti ablakból, a karja és ugyanazon az oldalon a lába égett meg, és kigyulladt a haja is. Akkor került az Örök Festék Házába, amikor az egyetlen rokona, egy nagynéni, azt mondta, hozzám nem jöhet. Egyetlen egyszer látogatta meg Ronnie-t a kórházban, akkor is azt mondta, felneveltem a sajátjaimat, mind a kettő pokolfajzat volt, elég volt. Ronnie azt mondta, hogy nem hibáztatja ezért.

Én tudom, mire képes a tűz, mondta. Ha elfelejteném, elég a karomra nézni. Donnie azt mondta, hogy sajnálja, és én is. Nekem nem volt miért bocsánatot kérnem, csak sajnáltam, hogy megégett, és örültem, hogy nem az arca égett meg, ami szép volt. Utána persze megint mind haverok voltunk, bár Donnie Wigmore soha nem volt olyan jó barátom, mint Ronnie és Glen.

4

– Szép időket éltünk meg a Roncsderbyn – mondja Billy.

Megint a bíróság épületét bámulja az ablakon át. Augusztusból szeptember lett, de a forróság még mindig ott vibrál az utcákon. Látja, hogy hullámokban emelkedik. Az Örök Festék Házának konyhája mögötti nagy szemétégető felett vibráló levegőre emlékezteti.

Speckék igazából Stepenekék voltak, Ronnie Givens neve Robin Maguire volt, Glen Duttoné pedig Gadsden Drake. Gadsden nyilván a Gadsden-vétel miatt, találgatta Billy. A tengerészgyalogságnál olvasott egy könyvet Slavery, Scandal and Steel Rails címmel, ami annak az aszályos, mexikói földdarabnak a megvásárlásáról szólt. Fallúdzsában olvasta, valamikor a 2004 áprilisi Körültekintő Megoldás Hadművelet és a novemberi Fantomdüh között. Gad azt mesélte, hogy mielőtt az anyja meghalt tüdőrákban, elárulta neki, hogy a régen köddé vált apja történelemtanár volt, szóval lehetett ebben valami. Lehet, hogy nem én vagyok az egyetlen Gadsden a földön, mondta egyszer, amikor kint voltunk a Roncsderbyn, és úgy tettünk, mintha valahová mennénk, de biztos vagyok benne, hogy egy tucatnál nem vagyunk többen. Mármint keresztnévként, na.

Billy a barátai nevét megváltoztatta, de a Roncsderby Roncsderby maradt, és tényleg szép időket éltek ott meg, mielőtt Gad belépett a katonasághoz, Ronnie meg elmenekült a… mit is mondott neki?

– Elindulok szerencsét próbálni a hétmérföldes csizmámban – mondja ki hangosan Billy. Igen, tényleg. Bár Ronnie csizmája nem volt hétmérföldes, csak kopott bőr, laza gumírozott résszel az oldalán.

Roncsok között szerettem őt, gondolja Billy, és visszaül, hogy még egy vagy két bekezdést megírjon, mielőtt leteszi a lantot.

8. FEJEZET

1

A munka ünnepének hétvégéjén két rossz dolog is történik. Az egyik buta és aggasztó, a másik pedig egy olyan meglehetősen kellemetlen személyiségre világít rá, akivé Billy soha nem akart válni. A kettő együtt megerősíti benne a meggyőződést, hogy minél hamarabb elmehet Red Bluffból, annál jobb. Soha nem szabadott volna elvállalnom olyan munkát – gondolja, amikor a hétvége véget ér –, amelynél ilyen hosszú a várakozási idő, de ezt előre nem tudhattam.

Mit nem tudhatott? Először is azt, hogy Ackermanék és a többiek az Örökzöld utcában ennyire megkedvelik. Másodszor meg azt, hogy ő is megkedveli őket.

Az ünnepi hétvége szombatján felvonulást tartanak a belvárosban. Billy és Ackermanék azzal a furgonnal mennek, amelyet Jamal kölcsönzött a Top Gumiszerviztől. Shanice az anyja és Billy kezét fogja, miközben keresztülverekszik magukat a tömegen és találnak egy jó helyet a Holland utca és a Fő utca sarkán. Amikor a felvonulás odaér, Jamal a nyakába kapja a lányát, Billy meg Dereket ülteti fel. A gyerekek jól érzik magukat a tömeg feje felett.

A felvonulás nem rossz, és az is rendben van, hogy a gyerek, akit felemelt, majd megtudja, hogy egy bérgyilkos nyakában ült… legalábbis nagyjából rendben van. A buta és aggasztó dolog, a pillanatnyi kihagyás másnap történik. Red Bluff kertvárosától, Midwoodtól nem messze van egy kisváros jellegű település, Cody, ahová a nyár utolsó két hetére kitelepült egy ócska kis vásár, hogy az iskolakezdés előtt még egy kis jövedelemhez jussanak a vállalkozók.

Mivel Jamalnál még ott van a furgon és az idő is szép, szinte kötelességüknek érzik átugrani a gyerekekkel. Paul és Denise Ragland csatlakoznak hozzájuk. Heten együtt csámborognak a sátrak között, olasz kolbászt esznek, üdítőt isznak. Derek és Shanice felülnek a körhintára, a kisvonatra és a forgó csészére. Mr. és Mrs. Ragland elmennek bingót játszani. Corrie Ackerman vízzel töltött lufikat dobál darts nyilakkal és nyer egy csillogó hajráfot, amire az van írva, hogy A VILÁG LEGJOBB ANYUKÁJA. Shanice azt mondja neki, nagyon cuki vele, mint egy hercegnő.

Jamal fából faragott tejesüvegeket próbál leverni, de semmit sem nyer, viszont a kalapácsos erőmérővel sikerül a legmagasabbra ütnie a súlyt, meg is szólal a csengő. Corrie megtapsolja, és az mondja, „Az én hősöm”. Jamal az erődemonstrációért kap egy papírcilindert, a szalagján papírvirággal. Amikor felveszi, Derek annyira nevet, hogy össze kell szorítania a két lábát, és rohanhat a legközelebbi mobil vécébe, nehogy bepisiljen.

A gyerekek kipróbálnak még néhány játékot, de Derek nem hajlandó felülni a Dülöngélő Százlábúra, szerinte az olyan kisbabás. Billy megy egy kört Shannal, de annyira szűk az ülőhely, hogy a végén Jamalnak kell kiráncigálnia, mint a parafadugót a borosüvegből. Ezen mind nevetnek.

Elindulnak visszafelé, hogy megkeressék Raglandékat, amikor beleütköznek Félszemű Dick Céllövöldéjébe. Féltucatnyi férfi próbálkozik légpuskával, ötsornyi, ellenkező irányba mozgó célpontra és a felugró bádognyulakra vadásznak. Shanice rámutat egy hatalmas rózsaszín flamingóra az ajándékhegy tetején, és megszólal:

– Úgy szeretném a szobámba! Megvehetem a zsebpénzemből?

Az apja elmagyarázza neki, hogy nem eladó, meg kell nyerni.

– Akkor nyerd meg, apa! – mondja a gyerek.

A céllövölde tulajdonosa csíkos inget, kackiásan oldalra csapott szalmakalapot és kunkorodó álbajuszt visel. Úgy fest, mint egy vidám énekes kvartett tagja. Meghallja Shanice-t, és magához inti Jamalt.

– Tegye boldoggá azt a kislányt, uram, üssön le három nyulat vagy négy madarat a felső sorban, és a gyerek hazaviheti Flamingó Freddyt.

Jamal kacag, és átnyújt öt dollárt húsz lövésért.

– Előre elnézést a csalódásért, kicsim – mondja –, de lehet, hogy a kisebb nyeremények közül sikerül valamit hazavinni.

– Meg tudod csinálni, apu! – kiáltja Derek határozottan.

Billy nézi, ahogy Jamal a vállához emeli a fegyvert, és pontosan tudja, hogy ahhoz is szerencse kell, hogy a két találatért hazavihető plüssteknőst elnyerje.

– A madarakra menj! – mondja Billy. – Tudom, hogy a nyulak nagyobbak, de túl gyorsan kell lőni, amikor felugranak.

– Ha te mondod, Dave.

Jamal eldurrant tíz lövést a felső sorban ülő madarakra, és egyetlenegyet sem talál el. Lejjebb is adja az igényeket, és sikerül lepuffantania két pléh rénszarvast az alsó sorban, amiért kiérdemel egy plüssteknőst. Shanice nem túl lelkesen fogadja a nyereményt, de elrebeg egy köszönömöt.

– Na és te, komám? – kérdezi a vidám énekes Billytől. A vásárlói többsége már eloldalgott. – Megpróbálod? Öt dollár húsz lövés, és csak négy madarat kell eltalálnod, hogy a csinos kis barátnőd legyen Flamingó Frankie új tulajdonosa.

– Azt hittem, hogy Freddy – jegyzi meg Billy.

A céllövöldés mosolyog, és a kalapját a másik oldalra billenti.

– Frankie, Freddy, Felicia, hadd örüljön az a kislány!

Shanice reménykedve pislog Billyre, de egy szót sem szól. Végül Derek az, aki ráveszi Billyt erre a butaságra, mert megszólal:

– Mr. Ragland szerint minden ilyen játék csalás, nem is lehet a nagy díjakat megnyerni.

– Nézzük meg, igaza van-e – mondja Billy, és leteszi az ötdollárost. Mr. Vidám Kvartett Énekes megtölt egy légpuskát papírlövedékekkel, és odaadja Billynek. Néhány férfi és két nő áll a pultnál. Billy arrébb áll, részben azért, hogy ők is elférjenek, részben meg azért, mert észrevette, hogy a bádogmadarak – illetve a másik négy szinten az összes többi célpont – lelassulnak egy kicsit, mielőtt eltűnnek szem elől. Valószínűleg nem ártana megolajozni a lánchajtást. Micsoda hanyagság. A tulajdonos megfizet érte.

– A madarakra mész, Dave? – kérdezi Derek. Már egy jó ideje nem hívják Mr. Lockridge-nek. – Amit apának is tanácsoltál?

– Természetesen – feleli Billy. Levegőt vesz, kifújja, majd még egyszer megismétli, a harmadikat azonban már benntartja. Nem fárasztja magát azzal, hogy a kis puska irányzékát használja, nyilván úgy is piszokul el van állítva. Fejét a fegyver törzsére hajtja és villámgyorsan tüzel – bumm-bumm-bumm-bumm-bumm. Az első lövés nem talál; de a következő néggyel leüt négy bádogmadarat. Tudja, hogy butaságot csinál, és abba kellene hagynia, de képtelen rá: egy nyulat is lelő, amikor előbukkan a lyukból.

Ackermanék tapsolnak. A többi reményteljes lövész is. És neki legyen mondva, még Mr. Vidám Kvartett Énekes is összeüti a tenyerét, mielőtt a rózsaszín flamingót Shanice kezébe nyomja, aki kacagva magához szorítja.

– Hú, Dave! – lelkendezik Derek. Ragyog a szeme. – De menő!

Jamal persze meg fogja kérdezni, hol tanultam így meg lőni, gondolja Billy. Aztán azt is gondolja: Honnan tudhatod meg, hogy idióta vagy? Abból, hogy mindenki téged bámul, ahogy most is.

A végén Corrie kérdez rá, amikor ismét elindulnak a bingósátorhoz. Billy azt mondja neki, hogy a tartalékos tisztképzőn tanulta. Hogy tehetségesnek bizonyult benne. Rossz ötlet lenne elmesélni a nőnek, hogy legalább huszonöt mudzsit ölt meg Fallúdzsában, amikor a Fantomdüh hadművelet kilenc napja során háztetőkről lőtt.

Nem mondod! – jegyzi meg magában, sem a gondolataira, sem kimondott szavaira nem jellemző szarkazmussal.

A másik dolog – a karakterpróba – hétfőn történik, az ünnepnapon. Mert szabadúszó író, aki a saját maga ura, akkor hagyja abba a munkát, amikor akarja, és dolgozik, amikor a többiek az állam által biztosított szabadnapjukat élvezik. A Gerard-torony elhagyatott. Az előcsarnok ajtaja nyitva van (milyen naiv lelkek élnek itt a déli határon), és a biztonságiak pultjánál nincs senki. Amikor a lift elhagyja a második emeletet, nem hall kiabálást, az Üzleti Megoldások cápái nem hergelik egymást, és a telefonok sem csörögnek. A jelek szerint az adósoknak is jár egy szabadnap, egészségükre.

Billy két órán át ír. Már majdnem elért Fallúdzsába, és azon tűnődik, arról mennyit írjon – kicsit, sokat, vagy egyáltalán semmit. Lezárja a laptopot, és úgy dönt, megjelenik a Pearson utcában, nem árt ápolni a kapcsolatot Beverly Jensennel és a férjével, aki kétségtelenül kihasználja a szabadnapot. Odakocsizik a lízingelt autóval, parókásan, álbajusszal és műhassal. Don füvet nyír. Beverly a tornácon ül egy roppant szerencsétlenül megválasztott citromzöld színű sortban. Cseverésznek egy kicsit, panaszkodnak, milyen forró volt a nyár, mekkora öröm, hogy már vége, beszélnek Dalton Smith következő útjáról Huntsville-be, Alabama államba, ahol az Equity Insurance biztosítótársaság új főhadiszállását látja el a legmodernebb számítógépes rendszerrel. Elvileg nem fog sokáig tartani. Utána, remélhetőleg, hosszabb időre hazatér.

– Nem hagynak unatkozni, az tuti – mondja Don.

Billy egyetért vele, majd megkérdezi Beverlytől, hogy van az anyja, aki Missouriban lakik, és mostanában betegeskedett. Beverly felsóhajt, ugyanúgy van, mondja. Mire Billy azt feleli, reméli, hogy hamarosan jobban lesz, Beverly szintén ebben reménykedik. Miközben ezt mondja, a válla fölött Billy megpillantja Dont, aki lassan csóválja a fejét. Billy megkedveli, amiért nem akarja, hogy a felesége megtudja, mit gondol az anyósa esélyeiről. Don Jensen valószínűleg azt sem árulja el a feleségének, hogy irtó kövérnek látszik abban a citromzöld sortban.

Lemegy a kellemesen hűvös alagsori lakásba. David Lockridge könyvet ír, Dalton Smith laptopokkal dolgozik. Smith munkája most annyira nem lényeges, de elképzelhető, hogy egyszer akár életbevágóan fontos lesz, így ezt is alaposan csinálja (bár Benjy Compson történetének írása után a munka unalmasnak, gépiesnek tűnik). Gyorsan átfutja a három képernyőt. 10 HÍRES CELEB, AKI MAJDNEM MEGHALT; EZ A 7 ÉTEL MEGMENTHETI AZ ÉLETEDET; A 10 LEGINTELLIGENSEBB KUTYA. Micsoda lájkvadász címek. Véleményét posztolja a facebook.com/ads oldalon. Ebből akár meg is élhetne, de ki akar ilyen melót?

Lezárja a gépeket, olvasgat egy kicsit (mostanában Ian McEwan maratonokat rendez), aztán benéz a hűtőbe. A tejszín még bírja, de a tej megbüdösödött. Úgy dönt, elugrik a Zoney’s kisboltba. Mivel Beverlyt és Dont még ott találja a tornácon, éppen egy doboz sörön osztoznak, megkérdezi tőlük, ne hozzon-e valamit.

Beverly popcornt kér.

– Este nézünk valamit a Netflixen. Szívesen látunk, ha van kedved.

Már majdnem igent mond, ami szinte gusztustalan. De inkább azt feleli, hogy korán ágyba akar bújni, mert másnap reggel indul Alabamába.

Lesétál a szánalmas kis üzletsorra. Merton Richter összekarcolt, kék városi terepjárója nincs ott, az iroda zárva van. A Napsütötte Szolárium, a Szexi Körmök és Jolly Roger Tetováló Szalonja is. A Szexi Körmök mögött egy kiürített mosoda és egy dollárbolt van, amelynek az ablakában tábla hirdeti: JÖJJÖN EL ÚJ ÜZLETÜNKBE A PINE ÜZLETKÖZPONTBAN. A Zoney’s a sor végén van. Billy kiveszi a tejet a hűtőből. A Beverly által emlegetett popcorn márka nincsen, de van egy másik, abból vesz egy dobozzal. Az eladó egy középkorú nő hennával festett hajjal, régen túl élete napfényes delén, mondjuk húsz évvel. Adni akar egy szatyrot is Billynek, de Billy nem kéri, mert a Zoney’s nejlonszatyrot használ, az meg árt a környezetnek.

Hazafelé menet elhalad két fiatal férfi mellett, akik az üres mosoda előtt álldogálnak. Az egyik fehér. A másik fekete. Mind a ketten kenguruzsebes, kapucnis felsőt viselnek. A zsebeket lehúzza valami súly. A fiúk a fejüket összedugva tárgyalnak. Egyforma pillantással mérik fel, amikor elmegy mellettük. Billy nem néz egyenesen rájuk, de a szeme sarkából tökéletesen látja őket. Mivel nem lassít, a két fiú folytatja a sugdolózást. Akár táblát is akaszthatnának a nyakukba, amin azt áll, hogy A MUNKA NAPJÁT ÚGY ÜNNEPELJÜK, HOGY KIRABOLJUK A ZONEY’S-T.

Billy kisétál a szánalmas kis üzletsorról, visszatér az utcára. A hátában érzi a két fiú pillantását. Nincs ebben semmiféle telepátia, hacsak nem egy háborút megjárt veterán ösztönös megérzése, aki mindössze egy ellőtt nagylábujjat és az érte kapott Bíborszívet tudja felmutatni (amit már régen kidobott).

Az asszonyra gondol, akitől az imént vásárolt, a kinézetéből ítélve balszerencsés öreglányra. A hosszú hétvége alatt sem fordul jobbra a sorsa. Billynek eszébe sem jut, hogy visszatartsa a fiúkat, akiknek elszánt arckifejezése elárulta, ezzel meg is öletheti magát, de arra igenis gondol, hogy felhívja a 911-et. Csakhogy a közelben nincs telefonfülke, egyetlenegy sem, és a mobil Dalton Smithé. Ha felhívja róla a zsarukat, ki kell dobnia. Viszont akkor a karakter többi részétől is meg kell szabadulnia, hiszen miből áll? Csak könnyen megsemmisíthető papírokból.

Inkább hazamegy, és megmondja Beverlynek, hogy nem volt a kedvenc márkájából. Beverlynek a másik is jó. A Pearson utcában a legforgalmasabb napokon is alig járnak autók, most meg aztán szinte semmi. Hegyezi a fülét, hall-e fegyverropogást, de nem hall semmit. Attól még bármi lehet.

2

Billy már akkor letöltötte a helyi újság mobiltelefonos applikációját, amikor megérkezett a városba, amelyet már nagyon szeretne maga mögött tudni, és másnap keresni kezdi a hírek között a Zoney’s kirablását. A helyi hírek között találja meg a cikket, inkább csak cikkecskét, több helyi vonatkozású újsághír között. Azt írják, hogy a két fegyveres rabló még száz dollárt sem zsebelt be (ebben benne van az én pénzem és Beverly dollárjai is, gondolja Billy). Az eladó, bizonyos Wanda Stubbs egyedül volt a boltban abban az időben. A Rockland Memorial kórházba vitték, ahol fejsebbel kezelték és hazaengedték. Tehát az egyik gennyláda megütötte, valószínűleg a pisztoly tusával, és nyilván azért, mert az asszony nem ürítette ki elég gyorsan a kasszát.

Billy azzal vigasztalja magát, hogy lehetett volna sokkal rosszabb is (szokott). Hogy a rablás nagyjából ugyanúgy zajlott volna akkor is, ha felhívja a 911-et (úgy szokott). Ettől még úgy érzi magát, mint a pap és a lévita, akik inkább átmentek az út túloldalára, hogy aztán az irgalmas szamaritánus mentse meg a helyzetet.

Billy az elejétől a végéig elolvasta a Bibliát, amíg a cumizdában szolgált, minden tengerészgyalogos kaphatott egyet, aki kért. Gyakran megbánta, hogy így tett, mint ahogy most is. A Bibliában minden mellébeszélésre és tagadásra van egy történet, amely kipukkasztja a lufit. A Biblia – sem az Ótestamentum, sem az Újtestamentum – nem bocsát meg.

3

Én és Mr. Speck elmentünk Chattanoogába, mert ott léptem be a tengerészgyalogosok közé. Azt hittem, egy tengerészgyalogos támaszpontra kell majd menni a szerződéskötéshez, de nem, az irodájuk egy plázában volt, egy porszívóbolt és egy olyan helyiség között, ahol az adóidat számolják ki. Az ajtó fölött volt egy zászló NOOGA ERŐ felirattal az egyik csíkon. A kirakatban meg egy tengerészgyalogos fotója, amelyen az állt, hogy A BÜSZKE KIVÁLASZTOTTAK és hogy BENNED MEGVAN, AMI KELL?

Mr. Speck megkérdezte, biztos vagy abban, hogy ezt akarod csinálni, Benjy? És én azt mondtam, hogy igen, pedig nem is. Szerintem az ember tizenhét és fél évesen még nem biztos semmiben, bár úgy tesz, nehogy totál agyhalottnak nézzék.

Na szóval, bementünk és beszéltem Walton Fleck törzsőrmesterrel. Megkérdezte, miért akarok tengerészgyalogos lenni, mire mondtam, hogy a hazámat akarom szolgálni, bár igazából csak el akartam kerülni a Speck-házból, messze Tennesseetől, és új életet akartam kezdeni, ami nem ilyen szomorú. Glen és Ronnie már elmentek, Donnie-nak meg igaza volt, amikor azt mondta, hogy itt csak a festék marad meg.

Aztán Fleck törzsőrmester megkérdezte, hogy elég kemény legény vagyok-e ahhoz, hogy tengerészgyalogos legyek, mire mondtam, hogy persze, bár ebben sem voltam egészen biztos. Aztán megkérdezte, harci helyzetben tudnék-e embert ölni, mire mondtam, hogy igen.

Mr. Speck megkérdezte, hogy beszélhet-e egy percet a törzsőrmesterrel, mire Fleck törzsőrmester azt mondta, hogy igen. Kiküldtek, Mr. Speck meg leült az asztalhoz és beszélgetni kezdtek. Én is elmondhattam volna, mi történt az anyám rossz pasijával, de valószínűleg jobban hangzott egy „felelős felnőtt személy” szájából. Annyi mindenen keresztülmentem akkor és azóta is, hogy azon gondolkodom, létezik-e felelős felnőtt egyáltalán.

Egy idő után visszahívtak és beírtam a történteket a személyes információk rovatába. Aztán négy helyen aláírtam a papírt, jól odanyomtam a tollat, ahogy a törzsőrmester kérte. Utána azt mondta, hétfő reggel jelenjek meg. Azt is mondta, hogy a fiatalembereknek sokszor hónapokig várniuk kell, hogy a papírmunkát elvégezzék, de én éppen a megfelelő időben jöttem. Azt mondta, hogy hétfőn a többi „új hallal” együtt le kell tennem az ASVAB vizsgát, és túlesem az orvosi vizsgálaton. Az ASVAB egy alkalmassági vizsga, ami segít nekik (a tengerészgyalogosoknak) meghatározni, mire vagy képes, és milyen okos vagy.

Megkérdezte, van-e tetoválásom, azt feleltem, hogy nincsen, meg hogy voltam-e valaha szemüveges, mire mondtam, hogy nem. Más dolgokra is figyelmeztetett, például hogy hozzam magammal a tébékártyámat, és ha van fülbevalóm, azt vegyem ki. Aztán hozzátette (ami szerintem nagyon vicces volt, de megőriztem a fapofát), hogy alsónadrág mindenképpen legyen rajtam. Mire mondtam, hogy rendben. Azt kérte, ha van még valami, amit nem írtam le a papírra, most közöljem, spróroljak meg magamnak egy utazást. Mire mondtam, hogy nincs semmi.

Fleck törzsőrmester kezet rázott velem, és megjegyezte, hogy ha bulikázós típus vagyok, akkor azt a hétvégén intézzem el, mert a hétfői vizsga után Mr. Megoldom lesz a nevem. Mire mondtam, hogy oké. Rám szólt, hogy ezt felejtsem el, halljam, igenis Fleck törzsőrmester úr. Amikor megismételtem, kezet rázott velem és közölte, hogy örül a találkozásnak. „Önnel is uram”, szólt oda Mr. Specknek.

Hazafelé menet Mr. Speck megjegyezte, hogy a törzsőrmester kemény hangot ütött meg, de nem hiszem, hogy ölt már embert, nem úgy, mint te, Benjy. Egyszerűen nem úgy nézett ki.

Addigra Ronnie már legalább 4 vagy 5 hónapja elhúzott (a hétmérföldes csizmájában), de mielőtt elment, megengedte, hogy csókolózzak vele a Roncsderbyn. Az klassz volt, de amikor tovább akartam menni, kiröhögött és eltolt magától, azt vihogta, ehhez túl fiatal vagy, de akartam adni neked valamit, hogy emlékezz rám. Mire mondtam, hogy emlékezni fogok rá, és így is van. Szerintem az ember nem felejti el az első lányt, aki igazi csókot ad neki. Azt is mondta, hogy…

4

Billy itt megáll, a laptop képernyője felett kibámul az ablakon. Robin azt mondta neki, hogy amikor letáborozik valahol, írni fog Stepenekéknek, hogy a barátai az Örök Festék Házából visszaírhassanak neki. Azt tanácsolta, hogy Billy is ezt csinálja, amikor lelép.

– Ha jól sejtem, már nem kell sokat várni, és te is útra kelsz – mondta azon a napon, amikor az összetört Mercedesben ültek. Megengedte, hogy Billy kigombolja a blúzát – ennyit engedélyezett –, beszéd közben gombolta vissza, elrejtette az alatta levő kincset. – De hogy felzabáltasd magad a háborús gépezettel… légy szíves, gondold át újra, Billy! Túl fiatal vagy még a halálhoz. – Megcsókolta a fiú orra hegyét. – És túl csinos.

Billy ezt is elkezdi leírni – kihagyva azt a részt, hogy az alatt a rövid smárolás alatt volt élete legkeményebb, legfájdalmasabb és legcsodálatosabb erekciója –, amikor David Lockridge telefonja pittyegéssel üzenet érkezését jelzi. Ken Hoff az.

Van nálam valami. Ideje lenne átvenni.

És mivel Hoffnak valószínűleg ebben igaza van, Billy visszaír neki. Oké.

Hoff válaszol: Beugrom a házhoz.

Nem, nem, nem és nem! Hoff az ő házánál? Ackermanék mellett, akiknek a gyerekeivel hétvégenként Monopolyzik? Hoff egy plédbe csavarva hozza majd a fegyvert, persze, hogy úgy, és minden agyatlan, félszemű idióta tudni fogja, mi van a csomagban.

Nem, pötyögi. Walmart. Kert Center. 7:30, ma este.

Billy vár, a pöttyökre mered, amelyek azt jelzik, hogy Hoff a választ fogalmazza. Ha azt gondolja, hogy a találkozó helyszínével kapcsolatban alkudozhat, meg fog lepődni. A felelet azonban rövid: OK.

Billy lezárja a laptopot, az utolsó mondatot be sem fejezi. Mára végzett. Hoff megmérgezte a kutat, gondolja. Pedig pontosan tisztában van valamivel. Hoff az Hoff, olyan, amilyen. Az igazi méreg a fegyver. Közeleg az idő.

5

Hét óra huszonötkor Billy leparkolja David Lockridge Toyotáját a Walmart kertészeti árudája előtti hatalmas parkolóban. Öt perccel később, pontosan fél nyolckor üzenet érkezik.

Nem látlak, túl sok az autó, szállj ki és integess.

Billy kiszáll, integet, mintha kiszúrta volna egy haverját. Egy régi cseresznyepiros Mustang kabrió gurul végig a sorok között – ez az autó tökéletesen illik Ken Hoffhoz –, majd bekanyarodik Billy jóval szerényebb járműve mellé. Hoff kiszáll. Jobban fest, mint amikor Billy utoljára látta, és most nem alkoholbűzös a lehelete. Ami jó hír, tekintve a kocsi rakományát. Galléros pólót visel (természetesen márkásat), vasalt vászonnadrágot és bebújós cipőt. A haját frissen vágatta. De Ken Hoff esszenciáját is érezni, gondolja Billy. A férfi drága parfümje sem palástolja a szorongás bűzét. Nem ilyen nehéz helyzetekre teremtették, márpedig a fegyver szállítása egy bérgyilkosnak igen nehéz helyzet.

Hoff nem csavarta plédbe a puskát, kap is néhány jó pontot Billytől ezért. A Mustang csomagtartójából egy skót kockás golftáskát vesz elő, amelyből négy golfütő feje áll ki. Csillognak a lenyugvó nap fényében.

Billy elveszi a táskát és a saját csomagtartójába teszi.

– Más?

Bojtos loaferes lábával csosszant egyet. Aztán megszólal.

– Igen, talán. Beszélhetnénk egy percet?

Mivel óvatosságból nem árt tudni, mi jár Hoff fejében, Billy kinyitja a Toyota anyósülés felőli ajtaját, és int Hoffnak, hogy szálljon be. Hoff beszáll. Billy megkerüli a kocsit, és beül a kormány mögé.

– Annyit akarok kérni, hogy mondd meg Nicknek, minden rendben van velem. Megtennéd?

– Minden rendben mivel kapcsolatban?

– Mindennel. Azzal. – Hüvelykujjával hátramutat, nyilván a csomagtartóban levő táskára gondol. – Csak azt szeretném, ha tudná, hogy egyenes ember vagyok.

Túl sok filmet láttál, gondolja Billy.

– Mondd meg neki, hogy minden jól megy! Néhány hitelezőmet már boldoggá tettem. Amikor elvégzed a munkát, a többi is boldog lesz. Mondd meg neki, hogy barátként fogunk elválni, mindenki megy a maga útján. Ha engem kérdeznek, én nem tudok senkiről semmit. Író vagy, akinek kiadtam egy irodát.

Nem, gondolja Billy, nem adtál te ki nekem semmiféle irodát, az ügynökömnek adtad ki, és George Russo igazából Giorgio Malachini, vagyis Malac Georgie, Nikolai Majarian jól ismert társa. Te vagy a kapocs, ezt magad is tudod, éppen ezért zajlik közöttünk ez a beszélgetés. Valószínűleg még mindig azt hiszed, szépen megúszhatsz mindent, ha összejön a buli. Jogodban áll így gondolkodni, hiszen másból sem állsz, mint megúszásból. A gond csak annyi, nem fogsz megúszni egy tízórás kihallgatást, ahol a zsaruk húzd-meg-ereszd-meg-et játszanak veled. De lehet, hogy öt óra is elég lesz, ha meglengetnek az orrod előtt egy ajánlatot. Úgy törsz össze, mint a tojás.

– Ide figyeljen! – Billy igyekszik kedvesen megszólítani Hoffot, ugyanakkor remélhetőleg nyers őszinteséggel: adott két pasas egy Toyotában, akik félrebeszélés nélkül társalognak. Tényleg Billy Summersnek kell ezt az ember formájú elmebajt kordában tartani? Nem egyszerű gépkezelő, aki Houdiniként tűnik el a meló után? Eddig ennyi volt a dolga, de kétmillióért…

Eközben Hoff mohó tekintettel bámulja. Kell neki a megerősítés, az a gyógyszirup. George-nak kellene belekanalazni, George erőssége ez, de Malac Georgie nincs itt.

– Tudom, hogy szokatlan szerep ez…

– Az biztos!

– …és tudom, hogy ideges, de arra gondoljon, hogy itt nem egy filmsztárról, politikusról vagy a római pápáról beszélünk. Hanem egy rossz emberről.

Mint te, árulkodik Hoff arckifejezése, és miért is ne? Nem számít, hogy Billy elnyert egy rózsaszín flamingót egy aranyos kislánynak, aki szalagot hord a hajában. Nem ezt nevezik enyhítő körülménynek.

Billy megfordul, egyenesen a másik férfival szemben.

– Ken, kérdeznem kell magától valamit. De ne vegye magára!

– Oké, rendben.

– Nincs bedrótozva, meg semmi ilyesmi, ugye?

Hoff döbbent arckifejezése elegendő válasz Billy számára, félbe is szakítja a férfi zavaros, makogós tiltakozását.

– Rendben, hiszek magának. De meg kellett kérdeznem. Most pedig figyeljen! Erre az esetre nem fognak operatív törzset felállítani. Nem lesz alapos nyomozás sem. Majd feltesznek magának pár kérdést, keresni fogják az ügynökömet, és kiderül, hogy egy megfelelő papírokkal rendelkező szellemről van szó, aki a bolondját járatta önnel, és ennyi. – Na persze. – Tudja, mit fognak mondani? Nem az írott sajtónak és a tévécsatornáknak, hanem maguk között?

Ken Hoff a fejét rázza. Tekintete mohón Billyre tapad.

– Azt fogják mondani, hogy valamelyik banda követte el vagy bosszú volt, és akárki is tette, megspórolta a városnak a perköltséget. Engem keresnek majd, de nem fognak megtalálni, és az eset bevonul a megoldatlan esetek aktái közé. Olcsón megúsztuk, fogják mondani. Érti már?

– Hát, amikor innen nézed a dolgot…

– Igen. Innen nézem. Most pedig menjen haza! A többiről majd én gondoskodom!

Ken Hoff hirtelen felé mozdul, és Billy egy pillanatig azt hiszi, hogy meg akarja ütni. Ehelyett megöleli. Lehet, hogy ma este jobban néz ki, de a lehelete más tészta. Nincs alkoholszaga, de bűzös.

Billy elszenvedi az ölelést, a bűzös leheletet, és mindent. Egy kicsit még vissza is öleli Hoffot. Aztán azt mondja, hogy ember, induljon már, a jóisten szerelmére. Hoff kiszáll az autóból, ami megkönnyebbülés (nagy megkönnyebbülés), de aztán visszadugja a fejét. Mosolyog, és a mosolya őszintének tűnik, a benne rejlő ember mosolya. A jelek szerint létezik.

– Tudok ám valamit rólad.

– És mi lenne az, Ken?

– Az üzenet, amit írt. Nem azt írta, hogy kert center, kis k-val és kis c-vel. Nagy K-t és nagy C-t használt. És nem azt mondta, hogy újságok, hanem hogy írott sajtó. Nem vagy olyan buta, mint amilyennek tetteted magad, igaz?

– Elég okos vagyok ahhoz, hogy tudjam, minden rendben lesz, ha nem bonyolítja meg a dolgot. Fogalma sincs, honnan szereztem a fegyvert, arról meg pláne nem, hogy mit terveztem vele. Itt a vége.

– Rendben. Csak még egy dolog. Figyelmeztetésféleség. Tudja, hol van Cody?

Persze, hogy tudja. Abban a városkában volt az a szaros vásár. Billy először azt gondolja, Hoff azt teszi szóvá, hogy felhívta magára a figyelmet a céllövöldében. Paranoiás gondolat, de a meló előtt szükség van erre a paranoiára.

– Igen. Nincs messze a lakóhelyemtől.

– Helyes. A meló napján lesz Codyban egy kis figyelemelterelés.

Billy csak a villanó üstökről tud, egy lesz a Napfolt Café mögötti sikátorban, egy meg a bíróság közelében. Cody kilométerekre van a bíróságtól, ráadásul kizárt, hogy Nick beszélt ennek a bohócnak a villanó üstökről.

– Miféle figyelemelterelés?

– Tűz. Talán egy raktár, van ott bőven. Még azelőtt kigyullad, mielőtt a pasasod… mármint a célpont… odaér a bíróságra. Nem tudom, mennyivel előtte. Csak arra gondoltam, hogy esetleg szeretnél tudni róla, ha megjelenik az értesítés a telefonodon, a számítógépeden vagy akárhol.

– Oké, köszönöm. Most már tényleg lépjen le!

Hoff int, hogy rendben, és beszáll a puccos kocsijába. Billy megvárja, amíg eltűnik, aztán ő is elindul az Örökzöld utcába, óvatosan vezet, egy pillanatra sem felejti el, hogy egy nagy erejű lőfegyver van a csomagtartóban.

Raktártűz Codyban? Tud erről Nick? Billy szerint nem, hiszen Nick mindenről tájékoztatná, ami aznap kibillentheti a ritmusból. De Hoff tud róla. A kérdés az, hogy ő beszámoljon-e Nicknek vagy Giorgiónak erről a váratlan fejleményről. Úgy gondolja, hogy inkább megtartja magának. A szívében forgatja vala, mint ahogyan Mária is a szívében forgatta az igéket a kis Jézus születésekor.{3}

Azt tanácsolta Hoffnak, hogy ne bonyolítsa a dolgot. De hogyan úszhatná meg a bonyolítást, amikor két vagy három óra elteltével a zsaruk elkezdenek kérdezősködni, hogy miből fizette ki a hitelezőit, akik a sarkában lihegtek? Akkor már Kennek és nem Mr. Hoffnak szólítják, mert így csinálnak, ha vért szimatolnak. Honnan lett meg a pénz, Ken? Meghalt egy gazdag nagybácsi, Ken? Még van esély arra, hogy tisztázza magát. Van valami, amit el szeretne nekünk mondani, Ken? Ken?

Billy a golftáskára gondol, és a golfütőkre, amik ott vannak a fegyver mellett. Hoff táskája? Ha igen, vajon eszébe jutott letörölgetni az ütők fejét, nehogy rajtuk legyen az ujjlenyomata? Erre gondolni sem érdemes. Ken megvetette az ágyát.

De nem igaz ez Billyre is? Nick menekülési tervére gondol. Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Billy pontosan ezért döntött úgy, hogy nem fog élni vele, és hogy erről Nicknek nem szól. Mert, halihó – ha megszabadulnak attól, aki az egyezséget létrehozta és a fegyvert szolgáltatta, miért ne szabadulnának meg attól, aki a fegyvert használta? Billy nem akarja elhinni, hogy Nick ilyet tenne, de egy megváltoztathatatlan ténnyel tisztában van: Ken Hoff is azért került abba a helyzetbe, amelyből valószínűleg sohasem fog kimászni, mert nem akart elhinni valamit.

Kinek az ötlete volt a raktártűz Codyban a merénylet napján? Nem Nické, nem Hoffé. De akkor kié?

Aggasztó a dolog, de amikor befordul a háza elé, meglát valamit, ami örömet szerez neki: a gyep irtó jól néz ki.

6

Billy majdnem egész augusztusban jól aludt. Úgy szenderedett álomba, hogy csak a következő napi írásra gondolt. Ritkán álmodott Fallúdzsáról, a házakról, a házak kertjében a pálmafákról, amelyeken zöld szemeteszsákok lengedeztek. (Hogy kerültek fel oda? Miért voltak ott?) Már nem a saját történetét írta, hanem Benjyét. A két dolog kezdett szétcsúszni, és rendben is volt ez így. Egyszer látott egy interjút Tim O’Briennel a YouTube-on, és O’Brien a Things They Carried-ről mesélt. Azt mondta, hogy a fikció nem az igazság, hanem az igazsághoz vezető út, és Billy most már érti ezt. Főleg, amikor a háborúról kezdett írni, és nem háborúzásról szólt tulajdonképpen szinte az egész történet? Az volt a tűzszünet, amikor megcsókolta Robin Maguire-t, vagyis Ronnie Givenst az összetört Mercedesben. A történet többi része csatatereken zajlott.

Ma este, amikor búcsúzik a nyár és lassan beköszönt az ősz, éberen fekszik az ágyában, nyomasztják a gondolatai. Nem a golftáskában megbújó fegyver. Hanem a meló, amit ezzel a fegyverrel kell elvégeznie. Mindig az a szabály, hogy csak két alapvető dologra gondolhat: a lövésre és a távozásra. Most azonban más a helyzet, és nem csak azért, mert utoljára olt ki életet fizetségért. Más, mert valahol bűzlik, mint Hoff lehellete, amikor foglyul ejtette Billyt abban az ügyetlen, váratlan ölelésben.

Valaki kapcsolatba lépett Hoff-fal, gondolja, aztán rádöbben, hogy ez nem így van. Senki sem lépett kapcsolatba Hoff-fal, mert Hoff egy senki. Lehet, hogy azt hiszi, valaki, az ingatlanfejlesztéseivel, a mozijaival és a piros Mustang kabrióval, de csak kis tóban nagy hal ő, és nagynak sem olyan nagy. Ez meg egy hatalmas üzlet. Sokan kapnak fizetést. Például Hoff, az rögtön egy. Néhány adósságát már kifizette, és a jelek szerint azt gondolja, hogy mindtől megszabadulhat, miután Joel Allen meghal. Aztán ott van Nick és az erre a műveletre verbuvált csapat. Nem érnek fel egy rajjal, de majdnem. Még az is lehet, hogy igazi raj. Nick valószínűleg több mindenről nem számol be neki.

Senki sem lépett kapcsolatba Hoff-fal. Nickkel léptek kapcsolatba, hogy vegye be Hoffot. Billy emlékszik, hogy amikor a Napfolt Caféban először találkozott Hoff-fal, arra gondolt, hogy Nick és Hoff között elképzelhető munkakapcsolat. Most egyetlen lépésre van a bizonyosságtól, hogy nem így van. Hoffnak kaszinóengedély kellett, de nem kapta meg. Történhet ilyen, ha jóban van Nickkel, aki pontosan tudja, hogyan kell ezt intézni? A kaszinó gyakorlatilag pénzverde, és Hoffnak pénz kell.

Ugyanaz lehet az üzlet mögött, aki figyelmeztette Hoffot a gyúlékony raktárral kapcsolatban? Talán. Valószínűleg.

És gondoljunk csak Joel Allenre, aki éppen egy Los Angeles-i börtönben van. Védőőrizetben, feltehetőleg kényelmesen bekuckózva. Egy ügyvéd harcol a kiadatása ellen. Miért, amikor Allen pontosan tudja, hogy a végén úgyis átszállítják ide? Biztosan nem arról van szó, hogy jobb a kaja az ottani megyeiben. Időt akar nyerni? Egyezséget akar kötni ezzel a valakivel, aki az egész truvájt mozgásba lendítette, és az ügyvédje a közvetítő?

Az a valaki biztosan tudja, hogy Allent végül úgyis visszaküldik ide, és amikor megérkezik, Billy Summers kiiktatja, még mielőtt eldalolhatná, amit tud. Az a valaki tudja, hogy van kockázat. Allennek van életbiztosítása – képek, felvételek, talán egy írásos vallomás (Billy elképzelni sem tudja, milyen ügyben). Csakhogy ez a valaki úgy érzi, megéri a kockázat, ennyit be kell vállalni. Annak a valakinek igaza lehet. Valószínűleg igaza van. Az Allenhez hasonló pasasok nem kötnek életbiztosítást, az Allenhez hasonló pasasok azt gondolják, sérthetetlenek. Lehet, hogy fizetségért jól lő, de a bűnöket, amelyek miatt ebbe a hatalmas szarba került, felindulásból követte el.

Ráadásul Mr. Valaki úgy is érezheti, hogy nincs más választása. Akármi legyen a titok, nagyon keserves dolog lehet. Nem szabad, hogy Allen egy olyan államban álljon bíróság elé, ahol van halálbüntetés. Azzal a valamivel a kezében biztosan nem.

Billy lassan elszenderedik. Mielőtt álomba merülne, az utolsó gondolata a Monopolyról szól, amikor az ember úgy kerüli el a csődöt, hogy egyenként eladogatja az ingatlanait. Ritkán működik.

7

Amikor reggel beszállni készül az autójába, Corrie Ackerman vág át az udvaron – az övén és Billyén. Barna papírzacskó van a kezében, és valami nagyon finoman illatozik benne.

– Sütöttem áfonyás muffint. Shan és Derek kapnak meleg ebédet az iskolában, de szeretnek nassolni. Ez a kettő megmaradt. Neked hoztam.

– Nagyon kedves tőled – mondja Billy, és elveszi a zacskót. – Biztos nem akarsz félretenni egyet Jamalnak, amikor megjön a munkából?

– Egyet eltettem neki is, de azt akarom, hogy megedd mind a kettőt, értetted?

– Azt hiszem, ezt a küldetést végre tudom hajtani – mondja Billy mosolyogva.

– Lefogytál. – Corrie elhallgat. – Jól vagy, ugye?

Billy meglepetten néz végig saját magán. Fogyott volna? Úgy tűnik, igen. Egy eddig nem használt lyuk az övén most jó szolgálatot tesz. Aztán rápillant a nőre.

– Jól vagyok, Corrie.

– Egészségesnek látszol, nem úgy értettem. Vagy nem egészen úgy értettem. Jól halad a könyv?

– Piszokul.

– Akkor valószínűleg csak többet kellene enned. Egészséges dolgokat. Zöld és sárga zöldségeket, nem csak pizzát meg Taco Bellt rendelni. Hosszú távon az agglegénymenza károsabb, mint a pia. Ma este nálunk vacsorázol. Hatkor. Pásztorpitét csinálok. Jól megtömöm répával és zöldborsóval.

– Jól hangzik – feleli Billy. – Ha nem fárasztó neked…

– Egyáltalán nem az, és én tartozom köszönettel. Nagyon jó vagy a gyerekeimhez. Shanice még szerelmesebb beléd, mióta elnyerted neki a flamingót. – Halkabban folytatja, mintha titkot árulna el. – Frankie-ről Dave-re keresztelte.

Billy a belváros felé menet Shanre és az átnevezett flamingóra gondol, és boldog, de szégyenkezik is, hiszen a név igazából nem az övé.

8

Aznap délután elgurul néhány sarkot a Gerard-toronytól a Pearson utca felé. Rövid időre megáll, és benéz egy keskeny sikátorba, ahol két szemeteskonténer áll. Úgy gondolja, megteszi. Megfordul a kocsival, és visszamegy a parkolóházba.

Később, már hazafelé menet megáll a Walmartnál. Mindig megáll itt, mióta Midwoodba költözött. Amikor beáll a kasszasorba a kosarával, megint arra gondol, hogy hanyagolnia kellene ezt a munkát. Egyszerűen eltűnni. Nick azonban nyomozna utána, és nem csak a számottevő előleg miatt, amit már kifizettek neki. Billy jól ért az eltűnéshez, de Nick nem fogja feladni a vadászatot. Azzal indít, hogy az egyik tökös gyereket elküldi Bucky Hansonhoz, akit meglehetősen durva módszerekkel faggatnának ki, mert Nick sejti majd, hogy a New York-i bróker tud valamit Billy Summers hollétéről. Bucky elveszítheti a körmeit. Meg is halhat. Egyiket sem érdemli meg.

Nick embereket küld, valószínűleg Frankie Elvist és Paul Logant, az utcába is. Kikérdezik Fazióékat és Raglandékat. Jamalt és Corrie-t is. És a gyerekek? Az nem valószínű, nem vonnák magukra a figyelmet azzal, hogy gyerekeket piszkálnak, de már a gondolattól is elfogja az émelygés, hogy azok ketten Shantól és Derektől érdeklődnek.

Van két másik dolog is. Még sohasem menekült el munka elől, ez az egyik. Joel Allen megérdemli, az meg a másik. Rossz ember.

– Uram? Ön következik.

Billy gondolatai visszakanyarodnak a Walmart kasszasorába.

– Bocsánat, elábrándoztam.

– Semmi gond, én is mindig azt csinálom – mondja a pénztáros lány.

Billy kiüríti a kosarát. Van benne néhány élénkzöld golfütő fejvédő POW! és WHAM! felirattal, egy fegyvertisztító készlet, néhány fakanál, egy nagy piros szalag, csillogó BOLDOG SZÜLETÉSNAPOT felirattal, egy könnyű dzseki a Rolling Stones logójával a hátán, és gyerekeknek való uzsonnásdoboz. A pénztáros lány utoljára a dobozt csipogtatja be, aztán felemeli, hogy jobban megnézhesse.

– Sailor Moon! A kicsi lány imádni fogja!

Shan Ackerman imádná, gondolja Billy, de nem az övé lesz. Egy jobb világban lenne csak az övé.

9

Aznap este az Ackermanéknál elköltött vacsora (Corrie pásztorpitéje isteni) után lemegy a háza alagsori klubszobájába és kiveszi a fegyvert a golftáskából. M24-es, ahogy megadta, jól is néz ki. Szétszedi, az alkatrészeket kiteríti a pingpongasztalon, és egyesével megtakarítja őket, mind az öt tucatot. A golftáska egyik cipzáras zsebében megtalálja a teleszkópos irányzékot. A másik zsebben van a tölténytár, öt lövedék van benne: Sierra MatchKing expanzív, csónakfarkú.

Egy is elég lesz.

10

Amikor másnap délelőtt háromnegyed tízkor belép a Gerard-torony előcsarnokába, a golftáska szíja a bal vállát húzza. Szándékosan később érkezik, amikor a legtöbben már buzgón tapossák a mókuskereket. Irv Dean, az idős biztonsági őr felpillant a magazinjából – ma a Motor Trend-et olvassa – és szélesen elvigyorodik.

– Golfozni indul, Dave? Nahát, micsoda élete van az íróknak!

– Én nem – feleli Billy. – Szerintem nincs ennél unalmasabb játék a világon. Az ügynökömé lesz. – Elfordítja a táskát, hogy Irv láthassa a széles szalagot a csillogó betűkkel. Az oldalzsebnél van, ami most a megtöltött tölténytárat rejti a labdatartók helyett.

– Ez nagyon kedves magától. Drága ajándék!

– Sokat tett értem.

– Á, értem én! Bár Mr. Russót nehezen tudom elképzelni egy golfpályán. – Irv kinyújtja maga előtt a kezét, mutatja vele Giorgio terebélyes hasát.

Billy erre is felkészült.

– Igen, már a harmadik lyuk előtt elvinné az infarktus, ha gyalogolna, de van egy átalakított golfkocsija. Azt mesélte, hogy még az egyetemen tanult meg játszani, amikor vékonyabb volt. És tudja mit? Egyszer rábeszélt, hogy menjek ki vele a pályára, akkorát ütött, hogy el sem hinné.

Irv feláll és egy hideglelős pillanatig Billy azt gondolja, hogy az öregfiú zsarureflexe kapcsolt be még utoljára, és meg akarja nézni az ütőket, amivel megmentené Joel Allen életét, Billyét azonban kioltaná. Ehelyett megfordul és mindkét kezével megpaskolja szintén figyelemreméltó hátsófelét.

– Innen jön az erő! – Irv egy újabb fenékre ütéssel húzza alá a mondókáját. – Pontosan innen. Kérdezze meg akármelyik NFL falembert vagy ütőjátékost! Kérdezze meg José Altuvét! Nincs százhetven centi, de olyan kemény a segge, mint a tégla!

– Akkor az lehet. George-nak is pokoli nagy hátsófele van. – Billy megigazgatja az egyik zöld fejvédőt. – Irv, legyen szép a napja!

– Önnek is. Várjon, mikor van az a születésnap? Veszek neki egy képeslapot, vagy valamit.

– A jövő héten, de lehet, hogy nem lesz itt. A nyugati parton van.

– Pálmafák és jó csajok a medencénél – jegyzi meg Irv és leül. – Klassz. Későig marad ma este?

– Nem tudom. Majd meglátom.

– Nahát, micsoda élete van az íróknak! – motyogja megint Irv és kinyitja a magazint.

11

Az irodájába érve Billy lehúzza a SLAM feliratos fejvédőt. A Remington csövéből kiáll egy függönyrúd, amit a megfelelő hosszúságúra fűrészelt. A rúd végéhez egy fakanál fejét erősítette. A zöld fejvédővel tényleg úgy néz ki, mint egy golfütő. Előveszi a 700-as tusát, a csövet és a závárt. Félretol két ütőt, hogy előszedhesse az uzsonnásdobozt, amit egy pulóverbe tekert, hogy tompítsa az esetleges zörgést. Abban vannak a kisebb alkatrészek – a zárdugattyú, az elsütőszeg, a tölténykivető, a szíjkengyel, és a többi. A szétszedett fegyvert, az ötlövetű tölténytárat, a Leupold céltávcsövet és egy üvegvágót betesz az iroda és a kis teakonyha közötti tárolórészbe. Bezárja, és a kulcsot zsebre vágja.

Meg sem próbál írni. Az írásnak vége, amíg ezt a szarságot el nem intézi. Félretolja a MacBookot, amin a történetét írta, és kinyitja a sajátját. Beírja a jelszót, számok és betűk zagyva egyvelegét, amit bemagolt (semmi árulkodó, eldugott helyre ragasztott cetli), és kinyit egy MELEG HELYZET című fájlt. A meleg helyzetet természetesen Colin White teremtette az Üzleti Megoldásoktól. Billy megfigyelései alapján a fájlban tíz rikító szett szerepel, amelyekben Colin munkába jár.

Azt nyilván képtelenség megjósolni, mit fog Colin felvenni azon a napon, amikor Joel Allent a bíróságra szállítják, és Billy úgy döntött, nem is számít. Nemcsak azért, mert az emberek akkor is a szemüknek hisznek, amikor a szemük becsapja őket, hanem mert úgyis a háremnadrág lesz. Colin hol egy széles vállú flower-power inggel, hol egy QUEEREK TRUMPÉRT feliratú pólóval, hol a zenekaros pólói egyikével egészíti ki. Nem számít, mert az a Colin, akit az emberek látnak majd, egy dzsekit fog viselni a Rolling Stones kinyújtott nyelves logójával a hátán. Még soha nem látta Colint dzsekiben, a lassan véget érő forró nyár alatt főleg nem, de simán elképzelhető, hogy felvenne egy ilyen ruhadarabot. És ha a lövés napján meleg lesz, ami az itteni őszi időjárásra jellemző, ez a dzseki akkor is megfelel. Hangsúlyos ruhadarab.

Amikor Nick emberei a Közműveket utánzó kocsiban észreveszik, hogy Billy elfut mellettük, ahelyett, hogy beszállna, nem azt fogják hinni, hogy Billy Summers olajra lép, hanem meglátják a háremnadrágot és a vállig érő fekete hajat, és azt gondolják, hogy Ott szalad a puccos ruhás buzi, menekül!

Legalábbis reméli.

Billy a saját laptopján bevásárol az Amazonon, másnapi kézbesítéssel.

9. FEJEZET

1

Eltelik egy hét. Billy állandóan várja a híreket Giorgiótól, de nem jön semmi. Péntek este meghívja a szomszédait egy kerti grillpartira, ami után ő, Jamal és Paul Ragland passzolgat az udvaron, miközben a gyerekek fogócskáznak, a nyakukat behúzva Paul és Jamal csípős dobásai elől. Bár a kesztyűt, amit Jamal talált Billynek, jól kipárnázták, a keze még mindig pirosan ég, amikor elmosogat néhány tányért. Ekkor szólal meg a telefon.

Először David Lockridge készüléke után nyúl, de nem az cseng. Aztán Billy Summersét nézi meg, de az sem az. Akkor csak egy marad, de arra nem számított, hogy bárki megcsörgetné. Biztosan Bucky az New Yorkból, mert Dalton Smith száma csak neki van meg. Amikor a nappaliban felkapja a tálalószekrényről, már eszébe jut, hogy ez sem igaz. Ráírta a formanyomtatványra, amit Merton Richter, az ingatlanügynök töltetett ki vele, és Beverly Jensennek, a felső szomszédnak is megadta.

– Halló!

– Szia, szomszéd! – Nem Beverly az, hanem a férje. – Mi újság Alabamában?

Egy pillanatig Billynek fogalma sincsen, Jensen miről beszél. Lefagy.

– Dalton? Hallasz?

Aztán beugrik neki. Elvileg Huntsville-ben van, és az Equity Insurance számítógépes rendszerét szereli be.

– Persze, itt vagyok. Hogy mi újság? Meleg van, az az újság.

– De azonkívül oké az időjárás?

Billynek gőze sincsen, milyen az időjárás Huntsville-ben, valószínűleg pontosan ugyanolyan, mint itt, de ki tudja. Mivel kurvára nem merült fel benne, hogy Don Jensen felhívhatja, nem nézte meg, máskülönben megnézte volna.

– Semmi különös – mondja. – Mit tehetek érted?

Nos, azon gondolkodtunk, ki a fene lehetsz igazából, mondja a képzeletében Don. A műhas megtévesztheti a legtöbb embert, de a feleségem azonnal kiszúrta.

– Mondom, mi van – feleli Don. – Bev édesanyjának tegnap rosszabbodott az állapota, és ma délután meghalt.

– Jaj, nagyon sajnálom. – Billy tényleg sajnálja. Talán nem „nagyon”, de legalább „valamennyire”. Beverly nem Corrie Ackerman, de teljesen rendben van.

– Igen, és Bev nagyon odavan. A hálószobában pakol és bőg, bőg és pakol. Holnap repülünk St. Louisba, a repülőtéren autót kell bérelnünk, azzal megyünk Digginsbe, abba a szaros kis porfészekbe. Nemcsak a temetésről van szó, hanem egy rakat elintézendő dologról is. Ott leszünk egy ideig. – Don felsóhajt. – Sokba kerül, de az anyja ügyvédje kedden akarja felolvasni a végrendeletet, és szerintem csurran-cseppen ott nekünk valami. Legalábbis ilyesmit mondott, de hát ismered az ügyvédeket.

– Ravaszak.

– Így van, ravaszak. Bár Annette rendesen a fogához verte a garast, és Bev az egyetlen gyereke.

– Aha.

– Valszeg ott leszünk egy darabig, ezért is csörgettelek. Bev tudni szeretné, hogy betehetem-e a kulcsainkat az ajtód alatt. Amikor visszatérsz Bamából, nagy szívességet tennél, ha ránéznél a hűtőnkre és meglocsolnád Bev póknövényét és a nebáncsvirágot. Megőrül azokért a dolgokért, még nevet is ad nekik, mit szólsz? Ha egy hétnél tovább maradunk, nagy fejfájást okoznának. Nem ismerünk szinte senkit a környéken.

Mert nem lakik szinte senki a környéken, gondolja Billy. Arra is gondol, hogy ez jó hír. Sőt, a jónál is jobb, fantasztikus szerencse. Az egész Pearson utcai ház az övé lesz, hacsak Jensenék nem térnek vissza, mielőtt Joel Allen elhagyja Kaliforniát.

– De ha nem tudod elintézni…

– El tudom, és boldogan megteszem. Szerinted mennyi ideig lesztek távol?

– Azt még nem lehet tudni. Legalább egy hétig, talán kettőig. Szabadságot kértem a cégtől. Fizetés nélkülit, nyilván, de ha vár ránk egy kis pénz…

– Jól van, értem. – Ez egyre jobb. – És ne aggódjatok a virágok miatt! Elvileg nemsokára visszatérek, és ez alkalommal hosszabb időre.

– Nagyszerű. Bev azt mondta, mondjam meg neked, hogy a hűtőből megehetsz bármit. Jobb is, mintha megromolna, azt mondja. Persze a tej valószínűleg megromlik addigra.

– Igen – feleli Billy. – Ebbe a problémába már én is belefutottam. Vigyázzatok magatokra!

– Köszönöm, Dalton.

– Ez a minimum – mondja Billy.

2

Aznap éjjel Billy a párna alá dugott kézzel fekszik, a megnyúlt, homályos, sárgás fényfoltokat bámulja a mennyezeten, amit a Fazióék előtti utcai lámpa vet rá. Mindig elfelejt függönyt venni. Eszébe jut, aztán kimegy a fejéből. Talán most, hogy a várakozáson kívül semmi más dolga nincsen, majd emlékezni fog rá.

Abban reménykedik, hogy a várakozási időszak rövid lesz, és nemcsak azért, mert Don és Beverly távolléte a keze alá játszik, hanem azért is, mert a Gerard-toronyban töltött idő ólomlábakon jár, ha nem dolgozik Benjy történetén. Fallúdzsa következik, és Billy részben már tudja, mit akar elmesélni, és van néhány briliáns részlet, amelyet mindenképpen rögzíteni akar. A forró szélben a pálmafákon zászlóként lengedező, felszabdalt szemeteszsákok. Amikor a mudzsik taxival érkeztek megküzdeni a tengerészgyalogsággal, és úgy özönlöttek ki a járművekből, mint a bohócok a cirkuszi kisautókból. Bár a cirkuszi bohócok nem magasba tartott fegyverrel másznak elő. Amikor a 50 Cent és Snoop Dogg pólós kisfiúk szolgáltak lőszerfutárként, szakadt Nike és Chuck Taylor cipőben cikáztak a romok között. Amikor egy háromlábú kutya egy emberi kézzel a szájában átkocogott a Dzsolán parkon. Billy tisztán látja a lisztfehér port a mancsán.

A darabkák megvannak, de kizárt dolog, hogy összerakja őket, mielőtt a munkát elvégzi. William Wordsworth szerint a nyugalomban megidézett erős érzelmekből születnek a legjobb irományok. Billy elveszítette a nyugalmát.

A végén álomba merül, de az éjszaka egy sötét óráján felébreszti egy érkező üzenet halk csilingelése. Normális esetben nem ébredne fel rá, de most éberen alszik, pusztán füstként gomolygó álmokkal. Akkor is így volt, amikor a cumizdában szolgált.

Mind a három telefon ott sorakozik az éjjeliszekrényén töltőre csatlakoztatva: a sajátja, Dave-é és Daltoné. Az ő telefonjának képernyője villan fel.

DplDom: Hívj. Utána egy telefonszám Las Vegas-i körzetszámmal. DplDom a Dupla Dominó lesz, Nick kaszinóhotele. Billy időzónájában hajnali három van. Vegasban Nick valószínűleg most készül lefeküdni.

Billy felhívja. Nick felveszi a telefont, és megkérdezi Billyt, hogy van. Jól, feleli Billy, leszámítva, hogy hajnali három óra van.

Nick jókedvűen kacag.

– A legjobb időpont telefonálgatásra, ilyenkor mindenki otthon van. Kaptam egy fülest, miszerint a barátunk valószínűleg jövő szerdán indul el hozzád. Hétfő lett volna, de kapott valami ételmérgezést, valószínűleg ő intézte el magának. Először a szállodába viszik kocsival, ott tölti az éjszakát. Figyelsz?

Billy figyel. Allen szállodája a megyei börtön lesz.

– Másnap reggel elindul a programra. Tudod, melyikre gondolok?

– Persze. – Vád alá helyezik.

– A vörös hajú barátod megszerezte, amit kértél?

– Igen.

– Azt?

– Igen.

– Jó. Az ügynököd fog még üzenetet küldeni, aztán készültségben leszel. Utána mehetsz vakációzni. Figyelsz?

– Igen.

– Nem ártana rendezni a telefonszámlákat, ezt és minden más telefonét, amit használsz, vetted?

– Igen – feleli Billy. Elég kimerítő, hogy Nick állandóan megkérdezi, érti-e, de jó is. Nick még mindig azt gondolja, hogy olyasvalakivel beszél, akinek az esze takaréklángon ég. Szabadulj meg a Billy Summers telefontól, szabadulj meg a David Lockridge telefontól, szabadulj meg minden feltöltős telefontól, amit menet közben használsz, vettem. Egyetlen készüléket fog megtartani, amiről Nick nem tud.

– Majd beszélünk még – mondja Nick. – Egy darabig még megtarthatod ezt a telefont, de töröld az üzenetemet. – Ezzel megszakítja a vonalat.

Billy kitörli az üzenetet, lefekszik és egy perc sem kell hozzá, elalszik.

3

Hűvös a hétvége. A jelek szerint lassan beköszönt az ősz. Billy már lát néhány színes foltot az Örökzöld utcai fák lombján. Vasárnap délután Monopoly, Billy és három gyerek játszik, míg vagy fél tucat kibicel a tábla körül. A dobókocka általában jó barátja, de ma nem. Dob három duplát és börtönben köt ki három egymást követő alkalommal is, amire statisztikailag körülbelül akkora esély van, mint felvenni mind a hat lottónyereményt. Kitart addig, amíg két ellenfele csődöt hirdet, aztán Derek Ackerman ellenében veszít. Amikor a bank elveszi az utolsó jelzálogkölcsönnel terhelt ingatlanát is, a kölykök sikongatva rávetik magukat, és azt kántálják, hogy úgy kellett, úgy kellett, káposztába hús kellett! Corrie lesiet megnézni, mi ez a hangzavar, és kacagva kiabál, hogy engedjék el Billyt, hadd kapjon levegőt.

– Kicsináltuk! – kiáltja Danny Fazio vidáman. – Kicsinált egy gyerek!

– Ki – feleli Billy és ő is nevet. – Ha a síneket megszereztem volna, ahelyett, hogy börtönbe kerülök…

Shan barátnője, Becky felfújja az arcát és hangosan kiengedi a levegőt a száján, mire még jobban nevetnek. Utána felmennek és pitét esznek a nappaliban, ahol Jamal egy baseballrájátszást néz. Shan Billy mellé ül a kanapén, ölében a flamingóval. Mire a hetedik játékrészhez érnek, elalszik, fejét Billy karján nyugtatva. Corrie megkéri, hogy maradjon vacsorára, de Billy visszautasítja, azt mondja, moziba megy, egy korai előadásra. A Halálos vonat-ot akarja megnézni.

– Láttam a bemutatóját – mondja Derek. – Elég félelmetes.

– Sok popcornt eszek – feleli Billy. – Akkor nem félek.

Billy nem megy moziba, de meghallgat egy podcastkritikát a filmről, miközben átkocsizik a városon a parkolóházhoz, ahol a Ford Fusiont tartja. Fő a biztonság! A Fusionnel elgurul a Pearson utca 658.-ba, és a Dalton Smith-felszerelést beteszi a gardróbba. Aztán felmegy és meglocsolja Bev póknövényét és a nebáncsvirágot. A póknövény szépen terebélyesedik, de a nebáncsvirág elég hervadtnak tűnik.

– Tessék, Daphne! – mondja Billy. A nebáncsvirág előtti kis tábla alapján azonosítja. A póknövényt – ki tudja, miért – Walternek hívják.

Billy bezár és elhagyja a házat, egy baseballsapkával takarja nem szőke haját. Napszemüveget visel, bár már majdnem sötét van. Visszaviszi a Fusiont, és a Toyotával hazamegy Midwoodba, és lefekszik. Majdnem azonnal álomba merül.

4

Hétfő délután valaki kopog az ajtaján. Billy szíve összeszorul, Ken Hoffra számít, de nem Hoff az. Hanem Phyllis Stanhope. Mosolyog, de a szeme vörös és dagadt.

– Elviszel vacsorázni? – Csak így. – A pasim dobott, fel kellene vidítanod. – Elhallgat egy pillanatra, és így folytatja: – Én fizetek.

– Erre semmi szükség – feleli Billy. Van elképzelése arról, hova vezet mindez, és lehet, hogy nem túl jó ötlet, de nem érdekli. – Szívesen meghívlak, de ha nagyon ellenedre van, felezünk.

Nem feleznek. Billy fizet. Gyanítja, hogy a nő úgy döntött, azzal ünnepli meg a kapcsolata végét, hogy lefekszik Billyvel, és a három vodkanarancs – kettő vacsora előtt, egy közben – pont megerősíti ebben az elhatározásában. Billy a borlapot is oda akarja adni neki, de Phil elhessegeti.

– Nem kevered, kihevered – mondja. – Idézet a…

– Nem félünk a farkastól? – szól közbe Billy, és a nő felkacag.

Nem sokat eszik a vacsorából, elmeséli, hogy elég csúnya volt a szakítási jelenet, az első rész személyesen, a második telefonon, és nem igazán éhes. Az italokra van nagyobb szüksége. A számlát ugyan nem felezik, de alkohol nélkül valószínűleg Phil elszántsága is megfeleződne, pedig ami ezután jön, immár nemcsak lehetségesnek, de elkerülhetetlennek is tűnik. Billy szintén akarja. Hosszú ideje nem volt nővel. Miközben kifizeti a vacsorát David Lockridge egyik hitelkártyájával, a gyerekekre gondol, akik rávetették magukat, és azt kiabálták, hogy úgy kellett, káposztába hús kellett! És most, egy nappal később akad is hús.

– Menjünk el hozzád! Nem akarok hazamenni és az aftershave-es üvegét bámulni a fürdőszoba polcán.

Nos, gondolja Billy, az enyémen nézheted az aftershave-et. Még a fogkefémet is használhatod.

Amikor hazaérnek az Örökzöld utcai kis sárga falú házba, a nő elismerően tekint körbe, megdicséri a Zsivago doktor-posztert, amit Billy egy belvárosi zsibárusnál vett, és megkérdezi, van-e otthon innivaló. Billynek van egy hatos söre. Megkérdezi a nőt, kér-e poharat, de Phil azt mondja, majd a dobozból megissza. Billy behoz két dobozzal.

– Azt hittem, nem iszol, amíg dolgozol.

Billy megvonja a vállát.

– Az ígéret szép szó, ha megtartják úgy jó. Különben is vége a munkaidőnek.

Alig nyitják ki a sörösdobozokat, amikor Phil megszólal:

– Nagyon meleg van itt. – És elkezdi kigombolni a blúzát. A sörösdobozok reggelig a dohányzóasztalon maradnak, a sörből alig fogy, kimegy belőle a szénsav.

A szex jó, legalábbis Billy számára. Úgy gondolja, Philnek is az, de a nőknél sohasem lehet tudni. Néha azt szeretik, ha az ember gyorsan végez és leszáll róluk, hogy végre alhassanak, de ha Phil színlel, akkor nagyon jól csinálja. Elérkezik a pont, amikor Billy már nem tudja visszafogni magát, és akkor Phil egy mmmm hangot hallat a válla felett, és úgy a bőrébe vájja a körmét, hogy talán a vérét is veszi.

Amikor Billy átgurul a saját felére az ágyon, Phil megveregeti a vállát, mintha azt mondaná, ügyes fiú.

– Kérlek, ne mondd, hogy könyörületből dugtál meg!

– Nem az volt – feleli Billy. – Én viszont nem kérdezem meg, hogy bosszúból dugtál-e velem.

A nő felkacag.

– Jobban is teszed! – Aztán az oldalára fordul, távol Billytől. Öt perc múlva hortyog.

Billy egy ideig ébren marad, nem a nő horkolása miatt – nőiesen horkol, szinte mintha dorombolna –, hanem mert az agya képtelen kikapcsolni. Arra gondol, hogy Phil felbukkanása és látogatása olyan, mint egy Zola-regény, ahol minden szereplőnek bőven jut dolog, és a végén még egyszer megjelennek, mint a kitapsolásnál a színészek. Reméli, hogy az ő története még nem ért véget, de gyanítja, hogy ez a rész a végéhez közeleg. Ha elvégzi a munkát és begyűjti a fizetést, valamiféle új élet (talán Dalton Smithként, talán valaki más bőrében) veszi kezdetét. Talán egy jobb élet lesz.

Amióta Benjy történetét elkezdte, nagyjából tisztában van vele, hogy ezt az életet már nem élheti, mert megfojtja. Az elképzeléssel – nem, a képzelődéssel –, hogy csak rossz embereket öl meg, már nem tudja áltatni magát. Jó emberek alszanak a házak mélyén ebben az utcában is. Egyiküket sem fogja megölni, de gyanítja, hogy valamit megöl bennük, amikor kiderült, miért volt itt igazából.

Ez így túl költői lenne? Túl romantikus? Billy szerint nem. Jött egy idegen, jó szomszéd lett belőle, de itt a vicc poénja: mégiscsak idegen volt végig.

Hajnali háromkor Billy arra ébred, hogy Phil a fürdőszobában hány. Lehúzza a vécét. Vizet folyat. Visszatér az ágyba. Sír egy kicsit. Billy úgy tesz, mintha aludna. A sírás abbamarad. Újra kezdődik a hortyogás. Billy elalszik, és pálmafákon lengedező szemeteszacskókról álmodik.

5

Nem sokkal hat után kávéillatra ébred. Phil a konyhában van, mezítláb, Billy egyik ingében.

– Hogy aludtál? – kérdezi Billy.

– Jól. Te?

– Remekül. És jó illata van a kávénak.

– Loptam tőled aszpirint. Azt hiszem, túl sokat ittam az este. – A tekintetében egyszerre van ámulat és zavar, fele-fele arányban.

– Amennyiben nem az aftershave-ből loptál, rendben van. – Erre Phil elneveti magát. Az egyéjszakás kalandok gyakran kínos reggelekkel érnek véget, Billynek volt már ehhez többször is szerencséje, de most úgy gondolja, ez talán más lesz, ami jó. Phil kedves nő.

Amikor felajánlja, hogy rántottát készít, a nő grimaszol és a fejét rázza. Billy ráveszi, hogy egyen meg egy üres pirítóst. Aztán átadja neki a hálószobát és a fürdőszobát, hogy nyugodtan letusolhasson és felöltözhessen. Amikor előkerül, jól fest. A blúza kissé gyűrött, de egyébként elmegy. Nemsokára lesz mit mesélnie, gondolja Billy. Éjszakám a gyilkossal. Már ha elmondja bárkinek. Lehet, hogy nem.

– Hazaviszel, Dave? Át akarok öltözni.

– Szívesen.

Phil megáll az ajtónál, és tenyerét Billy karjára simítja.

– Nem bosszúdugás volt.

– Nem?

– Van olyan, amikor egy lány csak annyit akar, hogy kívánják. Te pedig kívántál… nem?

– Dehogynem.

Phil biccent, jelzi, hogy akkor minden rendben.

– Én pedig téged kívántalak. De úgy gondolom, egyszeri alkalom volt. Soha ne mondd, hogy soha, de most így érzek.

Billy, aki biztosan tudja, hogy egyszeri alkalom volt, bólint.

– Barátok? – kérdezi Phil.

Billy megöleli, és puszit nyom az arcára.

– Örökké.

Még korán van, de az Örökzöld utca korán kel. Az utca túloldalán Diane Fazio egy hintaszékben ül a tornácon. Rózsaszín gyapjúköntösbe burkolózik, kezében egy bögre kávé. Billy kinyitja a Toyota anyósülés felőli ajtaját Philnek. Amikor megkerüli a kocsit, hogy beszálljon a vezetőülésbe, Diane barátságosan felmutatja a hüvelykujját.

Billy elmosolyodik.

6

Amikor az ételárus kocsik megérkeznek, Billy leszalad egy tacóért és egy kóláért. Jim Albright, John Colton és Harry Stone – Az Ifjú Ügyvédek, akik akár egy tévésorozat vagy egy Grisham-regény szereplői is lehetnének – integetnek, hogy üljön oda hozzájuk, de Billy azt mondja, az asztalánál szeretne enni és folytatni a munkát.

Jim felemeli az ujját és szónokolni kezd:

– Még senki nem mondott olyat a halálos ágyán, hogy „Bárcsak több időt töltöttem volna a hivatalban!” Oscar Wilde, mielőtt átevezett a túlvilágra.

Elmondhatná Jimnek, hogy Oscar Wilde utolsó szavai állítólag azok voltak, hogy Vagy a tapéta megy, vagy én!, de csak mosolyog.

Az igazság az, hogy nem akar ezekkel a srácokkal időzni, most, hogy a munka elérhető közelségben van, és nem azért, mert nem kedveli őket, hanem azért, mert nagyon is. Phil a jelek szerint szabadnapot vett ki. Billy azt reméli, hogy a szerdát és a csütörtököt is kiveszi, de valószínűleg ebben hiába reménykedik.

A Dalton-telefon csörögni kezd, amint belép az irodába. Don Jensen az.

– Dollen komám! Visszajöttél?

– Igen.

– Hogy ityeg? Hogy van Daffy és Woller?

– Mind a hárman jól vagyunk. Te hogy vagy? – Rendesen beállva, legalábbis Don hangja erről árulkodik, bár még alig múlt el dél.

– Apám, soha jobban! – A soha úgy hangzik a szájából, hogy zsoha. – Bevvie is! Köszönj szépen, Bevvie!

A távolból – tökéletesen hallhatóan, mert kiabál – Beverly azt mondja:

– Szia, nyuszómuszó! – Aztán visítva nevetni kezd. Szóval ő is piált. Egyiküket sem rendítette meg a gyász.

– Bevvie azt mondja, szia! – közli Don.

– Tudom, hallottam.

– Dollen, haver… – Don halkabban folytatja. – Gazdagok vagyunk.

– Tényleg?

– Az ügyvéd ma reggel felolvasta a végrendeletet, és Bevvie anyja mindent a lányára hagyott. Részvényeket, bankszámlákat. Majdnem kéccázezer dollárt!

A háttérben Beverly hurrázik, és Billy önkéntelenül elmosolyodik. Lehet, hogy újra gyászolni fog, amikor kijózanodik, de két társbérlője a város nem éppen kívánatos környékén most ünnepel, és Billy nem hibáztatja őket.

– Nagyszerű, Don. Pompás.

– Most mennyi ideig vagy itthon? Mert ezért hívlak, Dollen.

– Valószínűleg elég sokáig. Van egy új szerződésem a…

Don meg sem várja, hogy befejezze.

– Jó, az nagyon jó. Itassad csak Daffyt és Wollert, mert… tudod, mi a stájsz?

– Na mi?

– Találd ki!

– Nem megy!

– De muszáj, kompjúteres compadre, muszáj!

– Disneylandbe mentek.

Don olyan hangosan röhög, hogy Billy felszisszenve elhúzza a telefont a fülétől, de még mindig vigyorog. Jó dolog történt rendes emberekkel, és ennek minden körülmény ellenére örülni kell. Azon tűnődik, vajon Zola írt-e hasonló fejleményekről. Valószínűleg nem, de Dickens, na ő…

– Majdnem Dollen, majdnem! Hajóútra megyünk!

A háttérben Beverly ujjong.

– Egy hónapig otthon leszel? Vagy akár hat hétig is? Mert…

Ezen a ponton Beverly kikapja a telefont a férje kezéből, és Billynek megint el kell tartania a készüléket a fülétől, hogy megkímélje agyongyötört dobhártyáját.

– Mert ha nem, hagyd őket kipusztulni! Van pénzem újra! Egy egész üvegházat veszek!

Billynek annyi ideje van, hogy részvétét nyilvánítsa és egyben gratuláljon is, aztán megint Don ragadja magához a telefont.

– És amikor hazamegyünk, elköltözünk! Nem gyönyörködünk többet abban a kibaszott üres parkolóban a túloldalon! Nem akarom én a lakásodat leszólni, Dol! Bevvie is mindig aszt akarta!

Bev kiabál:

– Már nem!

Billy azt feleli:

– Locsolni fogom Daphnét és Waltert, ne aggódjatok!

– Megfizetjük, Mr. Kocka Virágdada! Megengedhetjük magunknak!

– Erre semmi szükség. Kedves szomszédok vagytok.

– Te is, Dollen, te is. Tudod, mit iszunk?

– Talán pezsgőt?

Billynek megint el kell tartania a fülétől a telefont.

– A rohadt fején találtad azt a rohadt szöget!

– Ne vidd túlzásba! – javasolja Billy. – Add át üdvözletemet Beverlynek is, sajnálom a veszteség miatt, de örülök annak, amit kaptatok.

– Persze, átadom. Ezer köszönet, tesó. – Elhallgat, aztán amikor újra megszólal, szinte józan a hangja. Álmélkodó. – Kétszázezer dollár! Elhiszed?

– Igen – feleli Billy. Bontja a vonalat és hátradől az irodaszéken. Ő sokkal többet fog kapni kétszázezer dollárnál, de úgy gondolja, hogy Don és Beverly Jensen az igazán gazdag. Igen, uram, ők az igazán gazdagok. Érzelgős, de így van.

7

Másnap reggel, amikor befordul a parkolóházba a Gerard-torony sarkán, David Lockridge telefonja pittyegéssel üzenet érkezését jelzi. Billy előbb leparkolja az autót a negyedik szinten, csak aztán nézi meg.

GRusso: A csekk úton van.

Billy ezt kétli, a nyugati parton még csak fél hét van, de az eljut a tudatáig, hogy a csekk nemsokára úton lesz. Joel Allen elindul, valószínűleg egy menetrend szerinti járaton, hozzábilincselve egy nyomozóhoz vagy az államrendőrség egy tagjához, és ez rendben is van. Ideje mozgásba lendíteni a dolgokat. A legfőbb ideje.

Kinyitja a kocsi hátsó ajtaját és kiemel egy papír bevásárlótáskát az ülésről. Abba gyűrte bele a háremnadrágot és a Rolling Stones-logós selyemdzsekit. A nadrág nem aranyszínű, bár az arany Colin White kedvence. Némi önmagával lefolytatott vita után Billy úgy határozott, hogy az túl feltűnő lenne. Egy feketét rendelt az Amazonról, aranyszínű csillámporral. Biztos benne, hogy Colin imádná.

Készült sztorival is, ha netán Irv megkérdezné – nem valószínű, de nem is lehetetlen –, hogy miért bevásárlótáskával jön dolgozni, de Irv éppen az Üzleti Megoldások néhány csinos hölgyalkalmazottjával beszélget, és lagymatagon int egyet, amikor Billy bejelentkezik és elindul a liftek felé.

Az irodában kinyitja a táskát, bekotor a ruhák alá, és kivesz egy táblát, amit a Staplesben vásárolt, egy egész polcnyi volt belőle. Az van rajta, hogy ELNÉZÉST ZÁRVA. Két szomorú rajzfilmfigura hangosítja ki az üzenetet. Alattuk üres hely, ahol röviden magyarázkodni lehet. Egy filctollal ráírja, hogy NINCS VÍZ HASZNÁLD A 4. VAGY 6. EMELETI MOSDÓT! Meglengeti a táblát néhányszor a levegőben, nem akarja, hogy elkenődjön a felirat, aztán visszateszi a táskába. Beleteszi a fekete parókát is, és a táskát a gardróbba helyezi.

Leül, és Benjy történetét áttölti a pendrive-ra. Amikor azzal elkészül, egy önmegsemmisítő programmal mindent letöröl a MacBook Próról. Az itt marad. Tele van az ujjlenyomatával az is, meg az iroda is, hiába törölgetett le mindent alaposan, túl sok idő telt el, biztosan maradtak ki részek, de ez is rendben van. Miután leadja a lövést, és látja Joel Allent holtan elterülni a bíróság lépcsőjén, Billy Summer megszűnik létezni. Ami a személyes laptopját illeti… azt is megsemmisíthetné és itt hagyhatná, helyette használhatná az olcsó, új AllTech-es gépeket, amelyek a Pearson utcában vannak, de nem akarja. Csak ez az megy vele.

8

Egy órával később kopognak a bejárati ajtón. Kinyitja, megint Ken Hoffra számít, aki talán ki akar szállni a buliból, és megint téved. Ez alkalommal Dana Edison az, az egyik import tökös legény Nick vegasi csapatából. Ma nem a Közművek overallját viseli. Ma Mr. Nehezen Leírható a neve, sötét nadrágban, szürke sportzakóban. Alacsony emberke, szemüveges, és első ránézésre úgy fest, mintha Phil Stanhope folyosó végi könyvelőirodájának, a Félholdnak az alkalmazottja lenne. Aki azonban közelebbről megnézi – főleg egy volt tengerészgyalogos –, mást is meglát benne.

– Helló, haver! – Edison hangja halk és udvarias. – Nick akarta, hogy beszéljek veled. Bejöhetek?

Billy félreáll. Dana Edison csinos barna cipőjében könnyed léptekkel szeli át a külső helyiséget, és belép a kis konferenciaterembe, ami Billy írószobájául szolgál. És persze a mesterlövész rejtekhelye is. Edison fürge magabiztossággal mozog. Gyors pillantást vet az asztalra, amelyen Billy saját számítógépe áll egy félig lejátszott cribbage-menettel a képernyőn, majd kinéz az ablakon. Ugyanúgy megrajzolja a lövedék nyomvonalát, ahogyan Billy megtette számtalanszor a nyáron. Csakhogy most már vége a nyárnak, csípős a levegő.

Jó, hogy Edison ad neki egy szusszanásnyi időt, mert Billy már megszokta, hogy egy meglehetősen okos figurát játszik David Lockridge bőrében, és hibázhatott. De amikor Edison visszafordul felé, már az együgyű én arcát viseli: kikerekedett szem, enyhén nyitott száj. Ahhoz kevés, hogy a falu bolondjának nézzen ki, ahhoz viszont elég, hogy úgy fessen, mint aki elhiszi, hogy Zola Superman egyik ősellensége.

– Te vagy Dana, igaz? Nicknél találkoztunk.

Edison bólint.

– Láttál Reggie-vel a furgonban, amikor itt csalinkáztunk, ugye?

– Így van.

– Nick tudni akarja, készen állsz-e a holnapi napra.

– Persze.

– Hol van a fegyver?

– Hát…

Dana elvigyorodik, a fogai olyan kicsik és helyesek, mint ő maga.

– Hagyd el! De ugye közel van?

– Naná.

– Van üvegvágód az ablakhoz?

Ostoba kérdés, de rendben van. Elvileg ő is ostoba.

– Persze.

– Jobb, ha ma még nem használod. A nap az épületnek erre az oldalára süt egész délután, valaki megláthatja a lyukat.

– Tudom.

– Sejtettem, hogy így lesz. Nick azt állítja, mesterlövész voltál. Fallúdzsában volt néhány találatod, igaz? Milyen volt?

– Jó. – Nem volt jó. Ez a beszélgetés sem az. Edison jelenléte ebben a helyiségben olyan, mintha egy kicsi és nagyon sűrű viharfelhőt engedett volna be.

– Nick meg akar győződni róla, hogy minden a terv szerint halad a részedről.

– Abszolút terv szerint.

Edison kitartóan mondja a magáét.

– Lősz. Öt, de legkésőbb tíz másodperccel később pokoli nagy durranás lesz a mögött a kávéház mögött.

– Egy villanó üst.

– Egy villanó üst, pontosan. Az Frankie dolga. Öt, de legkésőbb tíz másodperccel később felrobban egy a sarki hírlapos üzlet mögött is. Az meg Paulie Logané. Az emberek elkezdenek loholni. Csatlakozol hozzájuk, egy leszel a sok irodista között, aki gyorsan meg akarja nézni, mi történt, aztán felveszed a nyúlcipőt. Befordulsz a sarkon. A Közművek furgonja ott vár. Reggie kinyitja a hátsó ajtót. Én a kormány mögött leszek. Beszállsz, átöltözöl overallba, amilyen gyorsan csak tudsz. Világos?

Mindig is az volt. Billynek nincs szüksége korrepetálásra az utolsó pillanatban.

– Igen. Csak egy dolog, Dana…

– Mi lenne az?

– El kell intéznem pár dolgot, hogy készen legyek, de ha belekezdek, onnan nincs visszaút. Biztos, hogy holnap lesz a nagy nap?

Dana már mondaná, hogy hát persze, de Billy a fejét csóválja.

– Gondolkodj, mielőtt bármit mondasz. Gondold meg jól, mert ha bármi megváltozik, ennek a melónak lőttek, én eltűnök, és Joel Allen él, mint hal a vízben. Tehát… biztos biztos?

Dana Edison alaposan végigméri Billyt, talán újra felméri a képességeit. Aztán elmosolyodik.

– Olyan biztos, mint ahogyan a nap keleten kel. Más?

– Nincs.

– Rendben. – Edison ruganyos lépteivel elindul a külső iroda felé. A kontya olyan, mint egy sötétvörös ajtógomb. A bejáratnál megfordul, és ragyogó, kifejezéstelen, kék pillantását Billyre függeszti.

– Ne vétsd el! – mondja és már ott sincs.

Billy visszamegy az írószobába és a lefagyott cribbage-játszmára mered. Arra gondol, hogy Dana Edison semmit sem mondott a lehetséges raktártűzről Codyban, pedig biztosan említette volna, ha tud róla. Arra a lehetőségre is gondol, hogy ha Nick tervét valósítja meg, jó eséllyel tényleg egy útszéli árokban köt ki, golyóval a fejében. Úgy sejti, ez esetben Edison röpíti a fejébe azt a golyót. És ki vágja zsebre a másfélmilliós díjat? Természetesen Nick. Billy szeretné hinni, hogy paranoiásan gondolkodik, de Edison látogatása után ez a forgatókönyv egyre valószínűbb. Az biztos, hogy a gondolat már Nickben is megfogalmazódhatott, hosszú ismeretségük ellenére is. Csípjük le Ken Hoffot, csípjük le Billy Summerst, és mindenki tisztán elsétálhat.

Billy lezárja a gépét. A történet megírását még sohasem érezte ilyen távolinak. A francba, hát ma még a cribbage sem ment!

9

Útközben hazafelé megáll egy vasáruháznál és megveszi az utolsó dolgot, amire még szüksége van: egy lakatot. Amikor megérkezik a házhoz – ez lesz itt az utolsó éjszakája –, a tornác legfelső lépcsőfokán papírlap várja egy kő alatt. A laptoptáskát lecsúsztatja a válláról, felkapja a lapot, megnézi, és arra gondol, hogy erre a kitapsolásra pont nincs semmi szüksége. Zsírkrétarajz, nyilván egy gyerek csinálta, de olyan, akinek van némi tehetsége hozzá. Hogy mennyi, azt most még lehetetlenség megmondani, mert a művész csak nyolcéves. A lap aljára oda is írta a nevét: Shanice Anya Ackerman. A tetejére meg nagybetűkkel, hogy DAVE-NEK!

A képen egy sötétbarna bőrű, mosolygó kislány van, aki ragyogó piros szalagokat visel a fonataiban. A kezében egy rózsaszín flamingót tart, a madár feje körül szívecskék lebegnek. Billy hosszú időn keresztül nézi, aztán összehajtogatja és a farzsebébe dugja. Olyan egérfogóba került, amiről korábban nem is álmodott. Mindent megadna azért, ha visszapörgethetné az időt három hónappal, ahhoz a naphoz a szálloda halljában, ahol az Archie-képregényt olvasta, és Nick embereire várt. És amikor Frankie Elvis és Paulie Logan megérkezik, azt mondja nekik, hogy közöljék Nickkel, nagyon sajnálja, de meggondolta magát. De most már nincsen visszaút, és amikor arra gondol, hogy Dana Edison talán már az utcába is beugrott kérdezősködni, és kicsi, takaros kezét Shanice vállára ejtette, Billy annyira összeszorítja a száját, hogy eltűnik az ajka. Egérfogóba került, és nincs más lehetősége: ki kell lőnie onnan magát.

Üldögél még egy kicsit, a gyepszőnyeget nézi. Szép. Életre keltette. Ennyit legalább elért. Bemegy és becsukja maga után az ajtót.

10. FEJEZET

1

Csütörtök reggel van. A nagy nap. Billy ötkor kel. Pirítóst eszik és egy nagy pohár vízzel öblíti le. Kávét nem iszik. Nincs koffein, amíg a munkát el nem végzi. Amikor a vállához emeli a 700-ast és belenéz a Leupold távcsőbe, a kezének mozdulatlannak kell maradnia.

Beleteszi az üres tányért és a poharat a mosogatókagylóba. Az asztalon ott sorakozik a négy telefonja. Háromból kiveszi a SIM-kártyát – a Billy-, a Dave- és a feltöltős telefonokból – és két percre beteszi őket a mikróba. Fog egy sütőkesztyűt, kiveszi a kormos maradványokat, és ledarálja őket a konyhamalaccal. A három SIM-kártya nélküli telefon egy papírzacskóba vándorol. Abba teszi Dalton Smith telefonját, a lakatot és a szürke baseballsapkát is, amelyet a Pearson utcában viselt, amikor elvitte a Dalton Smith felszerelést és meglocsolta Beverly virágait.

Laptoptáskával a vállán néhány másodpercre megáll az ajtóban, és körülnéz. Ez nem az otthona, azóta nem volt olyan hely, amit otthonnak hívott volna, mióta F. W. S. Malkin seriffhelyettes elhozta a Horizont utca 19.-ből (és az sem volt igazán otthon, főleg azután nem, hogy Bob Hull megölte a húgát), de talán ez állt hozzá a legközelebb.

– Akkor rendben – mondja Billy, és kimegy. Be sem zárja az ajtót. Semmi szükség arra, hogy a zsaruk betörjék. Már az is elég kellemetlen, hogy le fogják taposni a füvet, amelyet olyan sok munkával keltett életre.

2

Billy nem a parkolóházba megy. A parkolóháznak vége. Hat óra előtt öt perccel leparkol a Fő utcán, pár sarokra a Gerard-toronytól. Ebben az órában bőven van parkolóhely az utcán, és a járdák is üresek. A laptoptáskát a vállára veti. A papírzacskó a kezében van. A Toyota kulcsát az italtartóban hagyja. Talán valaki ellopja, bár az nem feltétlenül szükséges. Az sem, hogy a három üres mobilt három különböző szennyvízcsatornába dobja, miközben körbe-körbe pislog, nem látja-e valaki. A tengerészgyalogságnál ezt az úgy hívják, hogy „terepfelderítés”. Miután a harmadiktól is megszabadul, megnézi, magával hozta-e Shan rajzát, amin a kislány van a flamingóval. Aminek Dave-re változott a neve. Itt van. Helyes. Ezt megtartja.

Átvág a Geary utcán, lesétál egy utcányit a Gerard-toronytól, és megérkezik a már előzőleg kiszúrt sikátorba. Miután megint ellenőrzi, hogy nem látja-e valaki (és nem szendereg ott egy kellemetlen alkesz), Billy bemegy a sikátorba, és lekuporodik a második szemeteskonténer mögött. Ebben a városban pénteken viszik el a szemetet, így mindkét konténer dugig tömve bűzölög. A laptopot és a szürke baseballsapkát a konténer mögé dugja, aztán kivadászik egy rakás csomagolópapírt, és letakarja őket.

Ez a rész jobban aggasztja, mint a lövés. Irónia lenne? Nem tudja. Annyit tud, hogy ugyanúgy nem szeretné elveszíteni a laptopot, mint a Thérèse Raquin kötetet, amikor a városba költözve olvasott (és ami most biztonságban van a Pearson utca 658.-ban). Ezek a kabalái. Mint az a babacipő, amit a Körültekintő Megoldás és a Fantomdüh hadműveletek nagy része alatt magánál hordott.

Kicsi az esélye, hogy valaki besétál ebbe a sikátorba, benéz a konténer mögé, felemeli a szemétfoltos csomagolópapírt és ellopja a laptopot, ráadásul az életben nem tudnák megfejteni a jelszót, de maga a szándék is számít. Most azonban nem viheti magával, mert nem hagyhatja el a Gerard-tornyot vállán egy laptoptáskával. Telefont látott már Colin White kezében, aki párszor azzal a füléhez nőtt headsettel jelent meg az ebédnél, de laptop még nem volt nála.

Hat óra húszkor ér a Gerard-toronyhoz. A bíróság épülete előtt véget érő utca nemsokára méhkasként fog zsongani a munkába érkező méhektől, de most csend van, mint a temetőben. Billy egyetlen embert lát, egy álmos szemű asszonyt, aki a reggeli menüt felsoroló táblát állítja fel a Napfolt Café előtt. Eltűnődik azon, vajon a villanó üst ott van-e már a kávézó mögött, aztán elhessegeti a gondolatot. A villanó üst nem az ő gondja, ahogy a raktártűz sem Codyban, amit Ken Hoff ígért meg. Billy mindenképpen lőni fog. Neki ez a dolga, és mivel egyik hidat égeti fel a másik után maga mögött, meg is fogja tenni. Nincs más választása.

Irv Dean még nincs a biztonsági pultnál, és hétig, fél nyolcig nem is érkezik meg, de az épület két gondnoka közül az egyik az előcsarnok padlóját mossa fel. Felnéz, amikor a Billy a kártyaleolvasóhoz lép, hogy a belépését jó fiú módjára rögzítse.

– Helló, Tommy! – köszön neki Billy, és elindul a liftek felé.

– Te meg mit keresel itt ilyen korán, Dave? Még a jóisten sem ébredt fel.

– Végső határidő – feleli Billy, és arra gondol, találó ez a kifejezés a mai napra, valakinek tényleg végleg letelik ma az ideje. – Valószínűleg addig itt leszek, amíg a jóisten újra nyugovóra tér.

Ez megnevetteti Tommyt.

– Menj, kapd el őket, Tigris!!

– Az a terv! – feleli Billy.

3

Beviszi a két papírzacskót az ötödik emeleti férfimosdóba. A Colin White álruhát, nem megfeledkezve a hosszú, fekete parókáról sem (talán ez a legfontosabb az egészben), elrejti a mosdókagylók melletti szemeteskosárban, még le is fedi papírtörölközőkkel. A tábla és a lakat az ajtóra kerül. A kulcs a zsebébe, Dalton telefonja és a Benjy Compson-pendrive mellé.

Félúton az irodája felé rémisztő gondolata támad. Voltak olyan pillanatok aznap reggel, amikor elkalandoztak a gondolatai, az esze Shan rajzán járt, és nem azon, amin kellett volna, vagyis az előkészületeken. Nem Dalton Smith telefonját dobta a szennyvízcsatornába valamelyik másik helyett? Az elképzelés olyan borzasztó, hogy abban a pillanatban biztos benne, hogy ez történt, hogy amikor a zsebébe nyúl, vagy Billy telefonját, vagy Dave telefonját vagy az egyik feltöltős telefont fogja találni. Ha így lesz, könnyen szerezhet másikat, a Dalton Smith hitelkártyái mind működnek, de mi van, ha Don vagy Beverly Jensen felhívja, még mielőtt a FedEx kézbesítené az új telefont a Pearson utca 658.-ba? Biztosan szöget üt a fejükbe, hova tűnhetett. Lehet, hogy semmit sem lépnek, de lehet, hogy igen. Jó szomszédok, hálás szomszédok, lehet, hogy még a rendőrséget is felhívják, és megkérik a zsarukat, ugorjanak már el az alagsori lakáshoz, nézzék meg, jól van-e.

Megragadja a telefont, és egy pillanatig csak tartja a kezében, úgy érzi magát, mint a rulettjátékos, aki rá sem mer nézni a kerékre, hogy lássa, milyen színen állt meg a kis golyó. Az a legrosszabb az egészben – rosszabb a kényelmetlenségnél, rosszabb a potenciális veszélynél –, hogy tudja, óvatlan volt. Engedte, hogy a gondolatai arrafelé szálljanak, amit immár maga mögött hagyott.

Kiveszi a telefont a zsebéből, és megkönnyebbülten felsóhajt. Dalton készüléke az. Megúszott egy potenciális tévedést. Nem hibázhat újra. A párkák könyörtelenek.

4

Háromnegyed hét. Billy a Dalton Smith-telefonon rákattint a helyi újságra, és a Dalton Smith-hitelkártyával vásárol előfizetést. A főcím a közeli állami választásokról szól, de a lap alja felé, valahol a hajtás alatt, ha igazi újságról lett volna szó, van egy cím: ALLENT VÁD ALÁ HELYEZIK A HOUGHTON-GYILKOSSÁGÉRT. A tudósítás úgy kezdődik, hogy „Az elhúzódó kiadatási eljárás után Joel Allen végül megkezdi napjait a bíróságon. Az ügyészek James Houghton meggyilkolása miatt előre megfontolt szándékkal elkövetett emberöléssel fogják vádolni, míg a majdnem halállal végződő lövöldözés esetében életveszélyt okozó testi sértés lesz a vád…”

Billy nem olvassa tovább a cikket, de beállítja a telefonján a híroldal értesítéseit. A külső iroda asztalánál ül, és nyomtat egy papírlapra, amit a Staplesben vásárolt, de még soha nem használt jegyzettömbből tépett ki. HATÁRIDŐS MUNKA, KÉRLEK NE ZAVARJ! Az ajtóra ragasztja, az ajtót pedig belülről bezárja.

Kiveszi a Remington 700-as alkatrészeit a fenti tárolóból, és kiteríti őket maga elé az asztalra, az írást már úgyis befejezte. A látvány, amely a fegyverek használati utasításában található részletes sematikus ábrákhoz hasonló, visszahozza Fallúdzsát. Elhessegeti az emlékeket. Azt az életet is maga mögött hagyta.

– Nem hibázhatok többet – morogja, miközben összerakja a fegyvert. Cső, retesz, hüvelykivető rugó, helyretoló rugó, fenéklemez, tushosszabbító betét, meg a többi. Sebesen mozog a keze, szinte magától. Felvillan benne az a Henry Reed-vers, amelyik úgy kezdődik, hogy Ma elnevezünk részeket. Tegnap kistakarítás volt. Ezt a gondolatot is elhessegeti. Ma reggel nem gondol kislányok rajzaira, és költészet sincsen. Később talán. Később talán írni is fog. Most azonban csak a munkán járhat az esze, csak a díjat tarthatja szem előtt. Ebből a szempontból lényegtelen, hogy a díj már nem igazán érdekli.

A távcső kerül fel utoljára, és újra bekapcsolja az irányzékalkalmazást, hogy megbizonyosodjon róla, a távcső pontos. Kizárás, ahogy hívták. Háromszor is kipróbálja a reteszt, egy-két csepp olajat adagol hozzá, aztán megint hátrahúzza. Erre semmi szükség, hiszen csak egyszer fog lőni, de így tanulta. Legutoljára megtölti a tárat, és visszareteszel, hogy a gyilkos lőszer a töltényűrbe kerüljön.

A fegyvert óvatosan (de nem tisztelettel, már nem) leteszi az asztalra.

Egy rajzszeg, egy kis madzag és egy filctoll segítségével öt centi átmérőjű kört rajzol az ablakra. Fedőszalaggal keresztet ragaszt bele, aztán nekilát az üvegvágóval. A telefonja halkan csilingel, miközben körbevezeti a szerszámot, de nem hagyja abba. Elhúzódik kicsit a munka, mert az ablaküveg vastag, de a végén olyan flottul kijön a kis üveghenger, mint borospalackból a dugó. A lyukon bekúszik a friss reggeli levegő.

Megnézi a telefonját, egy értesítés érkezett a helyi laptól. Raktártűz Codyban, negyedik szintű riasztás. Billy kinéz az ablakon, és megpillant egy fekete füstoszlopot. Nem tudja, honnan szerezte az információt Ken Hoff, mindenesetre lézerpontosan eltalálta a dolgot.

Fél nyolc van, és ennél felkészültebb már nem is lehetne. Azt reméli, ennél felkészültebbnek nem is kell lennie. Leül abba a székbe, amin írt, kezét összekulcsolja az ölében, és vár. Mint ahogy Fallúdzsában is várt, a folyó másik oldalán, messze az internetkávézótól, amit az az arab üzemeltetett, aki pletykált kicsit a Blackwater zsoldosokkal kapcsolatban és vérfürdőt robbantott ki. Mint ahogyan tette tucatnyi háztetőn, a fegyverropogást és a pálmafákon lengedező szemeteszsákok zizegését hallgatva. A szívverése lassú és szabályos. Nem ideges. A zsákutcában sűrűsödik a forgalom, azt nézi. Nemsokára megtelnek a parkolóhelyek. A vendégek beugranak a Napfolt Caféba. Néhányan kint ülnek le, ahol hónapokkal ezelőtt Billy ült Ken Hoff-fal. A 6-os hírcsatorna furgonja jelenik meg az utcában, lassan gurul, de rajtuk kívül nincs más. Vagy mindenki a raktártűznél tudósít, vagy Joel Allen nem igazán érdekes téma. Valószínűleg mind a kettő, gondolja Billy. Vár. Az idő telik. Mindig eltelik.

5

Az Üzleti Megoldások dolgozói nyolc előtt tíz perccel kezdenek el szállingózni, néhányan kávéspohárral a kezükben. Negyed kilenckor már nagyban dolgoznak, nyakig adósságban ülő emberektől követelnek pénzt, a hatalmas ablakokat átlátszó árnyékolók takarják, nehogy akár egy másodpercre is elvonja valami a figyelmüket a munkáról. Néhányan megállnak félúton az előcsarnok ajtaja felé menet, hogy a füstoszlopot megbámulják, ami a bíróság épülete felett magasodik, Cody irányából. Colin White is közöttük van. Az ő kezében nincsen kávéspohár, nála egy doboz Red Bull van. Ma batikolt, harang szárú nadrágot és világító narancssárga pólót visel. Cseppet sem hasonlít arra az öltözékre, amit Billy eldugott, de abban a felfordulásban nem fog számítani.

Még többen érkeznek, de ebben a félig kihalt épületben ez sem sok. A legtöbben a bíróságra mennek. Fél kilenckor Jim Albright és John Colton sétál végig a Törvényszéki utcán és átvágnak az épület előtti téren. Mindkettőnél tömött aktatáska. Mögöttük Phyllis Stanhope lépked. Őszi kabátja először került elő a gardróbban töltött téli álom után. Skarlátvörös a színe, Billyt Piroskára emlékezteti. Rövid, élénk emlékkép villan fel előtte, amint a nő lenéz rá, egyre mélyebben magába zárja, miközben ő a mellbimbóját simogatja a hüvelykujjával. Elhessegeti.

Az ötödik emeleten tizenketten vannak Billyn kívül – öten az ügyvédi irodában, heten pedig a könyvelőknél. Az ügyvédi irodában dolgozók vagy meghallják a lövést, vagy nem, de Billy arra számít, hogy az első villanó üstre biztosan felfigyelnek, amikor működésbe lép. Lesz egy pillanatnyi áramszünet, amikor egymásra nézve kérdezgetik, hogy ez meg mi volt, és aztán rohannak a Félhold Könyvelőirodához, mert az ottani ablakok egyenesen a Törvényszéki utcára néznek. Addigra a második villanó üst is működésbe lép. Összegyűlnek, kinéznek az ablakon, találgatják, mi történhetett és mit kellene csinálni. Menjenek le az utcára, vagy maradjanak a helyükön? Különböznek a vélemények. Úgy számolja, beletelik legalább öt percbe, mire megszületik a döntés, hogy inkább lemennek, mert elég jó helyzeti előnyben vannak, a ramazuri vagy az utca túloldalán, a bíróságnál, vagy a sarkon, az újságosnál zajlik. Billynek nem kell öt perc. Három is elég lesz, vagy talán kettő.

A telefonjára újabb értesítés érkezik. A raktártűz átterjedt egy közeli tárolóépületre, más körzetekből is úton vannak a tűzoltók. A 64-es utat lezárják legalább délig. Az autósoknak a 47A mellékutat javasolják. Kilenc óra előtt öt perccel egy újabb értesítésben azt olvassa, hogy a tüzet uralják. Sérültekről és halottakról ez idáig nem érkezett hír.

Billy már az ablaknál ül, ölében a Remingtonnal. Az ég ragyogóan kék, nyoma sincs az esőnek, amitől Nick úgy tartott, a szellő frissítő leheletként lengedez, a 6-os csatorna stábja kipakolt, készen állnak rá, hogy felvegyék az anyagot a déli hírekbe, de hol van a show sztárja? Billy arra számított, hogy Allent a seriffhivatal járművével szállítják ide, nem a rabomobillal, és pontban kilenc órakor érkezik, amikor is bekísérik egy váróterembe, amíg a bíró szólítja, de már kilenc múlt öt perccel, és semmi jele hivatalos járműnek a Holland utcai megyei fogda felől.

Tíz perccel múlt kilenc és még mindig semmi. A reggelizők lassan elindulnak a Napfolt Caféból. Nemsokára megjelenik a nő, immár nem álmos szemekkel, beviszi a reggeli menüt tartalmazó táblát és kihozza a helyére az ebédet hirdetőt.

Negyed tízkor a bíróság épülete mögötti füstoszlop oszladozni látszik. Billy kezd arra gondolni, hogy valahol homok került a gépezetbe. Húsz perccel kilenc után már biztos benne. Talán Allen megbetegedett, vagy megbetegítette magát. Talán valaki megtámadta a fogdában. Talán a betegszobában van, lehet, hogy meg is halt. Talán őrültnek tetteti magát, hogy a vád alá helyezést elkerülje. Talán igazából megőrült.

Fél tízkor, miközben Billy a menekülési lehetőségeket mérlegeli – a fegyver szétszedése az első lépés, következzék bármi utána –, begurul az utcába egy fekete városi terepjáró MEGYEI SERIFFHIVATAL felirattal az oldalán. A tetején és a rács mögött villódzik a kék fény. A 6-os csatorna kis stábja, amelyik eddig a környéken lebzselt, hirtelen munkához lát. Egy nő, rövid és olyan piros ruhában, mint Phil kabátja, kilép a közvetítőkocsiból. Az egyik kezében mikrofon van, a másikban egy kis tükör, amiben a sminkjét ellenőrzi. A tükör fénytávíróként továbbítja a ragyogó reggeli napfényt Billy felé, aki elfordítja a fejét, nehogy elvakítsa.

Két zsaru lép ki a bíróság épületéből, kezükben adóvevő, és lekocognak a lépcsőn, amikor a terepjáró megáll a járda mellett. Az anyósülés felőli ajtó kinyílik, és egy termetes férfi barna egyenruhában és egy nevetségesen nagy cowboykalapban kiszáll. A vezetőülés felőli oldalon egy egyenruhás rendőr kászálódik ki a kocsiból. A stáb filmezik. A riporter megközelíti a termetes férfit, aki bizonyára a megye seriffje. Senki más nem viselné ilyen bátran azt a cowboykalapot. A bírósági zsaruk elállják a riporter útját, de a termetes férfi magához inti. A nő kérdez valamit, és a mikrofont a férfi orra elé dugja. Billy nagyjából össze tudja foglalni a választ: tudjuk, hogyan kell az ilyen veszélyes emberekkel bánni, igazságot teszünk, szavazzanak rám novemberben.

A riporter is mond valamit, aztán hátralép. A termetes férfi a terepjáró felé fordul. Kinyílik a hátsó ajtó, és egy újabb egyenruhás zsaru száll ki. Ennek a háta nagyon széles. Billy felemeli a Remingtont, pihenj állásban a karjára helyezi, figyel és vár. A sofőr csatlakozik a széles hátúhoz. A nyitott ajtó felé fordulnak, amelyen ez alkalommal Joel Allen száll ki. Mivel most csak vád alá helyezik, az esküdtszéket nem kell lenyűgöznie, civil ruha helyett a büntetésvégrehajtás narancssárga kezeslábasát viseli. A kezét elöl bilincselték össze.

A riporter szeretne kérdezni valamit Allentől, biztos egy olyan elmésséget, hogy beismeri-e a tettét, de ez alkalommal a termetes férfi kinyújtott kézzel távol tartja. Allen a nőre vigyorog, és mond valamit. Billynek a távcső sem kell, hogy lássa.

A nagydarab zsaru megragadja Allen könyökét, és a lépcsősor felé fordítja a férfit. Elindulnak felfelé. Billy a Remington csövét keresztülcsúsztatja a kis lyukon. A tusatalpat a vállgödrébe illeszti, könyökével megtámaszkodik enyhén szétvetett térdén, ehhez a lövéshez ennyi támaszték is elég. Belenéz a távcsőbe, és a lenti jelenet hirtelen a szeme előtt játszódik. Látja a termetes férfi napégette nyakán a ráncokat. Látja a nagydarab zsaru övén csilingelő kulcscsomót. Látja, hogy Allen világosbarna hajtincse feláll a tarkójánál. Billy pontosan azon a rakoncátlan tincsen keresztül fogja bejuttatni a lövedéket az agyába. A titokba, amit Allen őriz, a titokba, amelyet arra tartogatott, hogy becserélje az Ingyen Szabadulsz A Börtönből kártyára.

Ez alkalommal az az emlékkép villan be neki, amikor a gyerekek rávetették magukat, miután Derek megverte az utolsó Monopoly-játszmában. Ezt is elhessegeti. Most csak ő van és Allen. Egyedül ők léteznek a világon. Minden itt ér véget. Billy könnyed levegőt vesz, benntartja, és lő.

6

A lövedék ereje kiszakítja Allent az őt őrző zsaru szorításából. Kinyújtott karral zuhan előre, a lépcsőfokoknak ütközik a teste. A koponyája elülső része ér először földet. A termetes seriff fedezékbe rohan, leesik a fejéről a nevetséges cowboykalap. A riporternő is elszelel. Az operatőr önkéntelenül összegörnyed, de nem hátrál. Ugyanígy a széles hátú zsaru sem. A becsiccsentett tengerészgyalogos törzsőrmester, aki annak idején Billyt leszerződtette, büszke lett volna rájuk. Főleg a széles hátúra, aki egyetlen pillantást vet Allenre, megpördül, előrántja a fegyverét és keresi a lövés forrását. Ez a csávó rohadtul képben van és villámgyors, de Billy már vissza is húzta a 700-ast. A földre dobja a puskát, és kimegy a külső irodába.

Kipillant a folyosóra, senkit sem lát. Az első villanó üst működésbe lép. Billy nekilódul, rohan a férfimosdóba, menet közben már rángatja ki a zsebéből a kulcsot. Megforgatja a lakatban, és amikor becsusszan a mosdóba, emelt, izgatott hangokat hall a folyosó távolabbi végéből. Az Ifjú Ügyvédek, a jogi asszisztensek és a titkárnőjük elindulnak a Félhold Könyvelőiroda felé, pontosan a tervezett időben.

Billy a szemeteskosár fölé hajol, félretolja a papírtörölközőket, és előhúzza az álruháját. A háremnadrágot a farmerja fölé rángatja fel, meghúzza a zsinórt, kofacsomót köt rá. Slicce nincs, hogy cipzárazni kelljen. Felveszi a Rolling Stones-os dzsekit. Aztán a mosdókagyló feletti tükörben a fejére igazítja a parókát. A fekete haj csak félig takarja a tarkóját, de a homlokát a szemöldökéig elrejti, és az arcát is elfedi oldalt.

Kinyitja a férfimosdó ajtaját. A folyosó üres. Az ügyvédek és a könyvelők (közöttük Phil) még mindig a lenti zűrzavart bámulják. Nemsokára eldöntik, hogy lemennek ők is, és páran egészen biztosan a lépcsőt választják, mert a lifthez sokan vannak, de ez még odébb van.

Billy kilép a mosdóból és elindul lefelé a lépcsőn. Hallja lentről a hangzavart, nem is kicsit, de a negyedik és a harmadik emelet között a lépcsőház üres. Azokon az emeleteken a dolgozók még mindig az ablakon tekingetnek kifelé. Nem úgy a másodikon, amit teljes egészében elfoglalnak az Üzleti Megoldások irodái, és még az átlátszó árnyékolók nélkül sem lenne olyan panorámában részük, mint a felettük levő emeletek utcára néző ablakainál. Hallja, hogy lefelé dobognak, közben fecserésznek. Colin White is közöttük van, de elvileg senki sem fogja észrevenni, hogy van egy hasonmása, mert Billy mögöttük kocog, és senki sem fog hátranézni. Ma reggel biztosan nem.

Billy megáll a második emeleti lépcsőfordulónál. Addig álldogál ott, amíg a csorda dübörgő hangja elhalkul, aztán elindul lefelé az első emeletre, egy keki színű kargósortot viselő férfi és egy rossz szabású, kockás nadrágban siető nő mögött. Egy pillanatra meg kell állnia, mert az első emeleti előcsarnok ajtajánál van egy kis dugó. Ettől idegessé válik, mert a népek a felsőbb emeletekről lassan elkezdenek lefelé özönleni. Közöttük az ötödik emeletiek is.

Aztán a tömeg ismét megindul, és öt másodperccel később – miközben Jim, John, Harry és Phil még mindig a magasból szemléli a dolgokat – már a földszinti előcsarnokban van. Irv Dean elhagyta a posztját. Billy látja odakint a téren, könnyű kiszúrni a kék biztonsági mellényt. Colin White-ot az élénk narancssárga ingben szintén könnyű észrevenni. Felemeli a telefonját, videózza a csődületet: zsaruk rohannak a Napfolt Kávézó és a mellette levő utazási iroda között kanyargó füst felé, zsaruk és törvényszolgák üvöltenek, hogy mindenki menjen be a bíróság épületébe és húzódjon fedezékbe, emberek rohannak a sarok felől, ahol még több a füst, és torkuk szakadtából ordítanak.

Nem csak Colin filmez. A jelek szerint mások is úgy érzik, hogy egy felemelt iPhone-tól sérthetetlenné válnak. De ők vannak kisebbségben, ezt Billy látja is, amikor kilép az épületből. A legtöbb ember csak messze akar kerülni innen. Hallja, hogy valaki azt kiáltja, Fegyveres támadó! Egy másik meg azt, hogy Lebombázták a bíróságot! Egy harmadik meg, Fegyveresek!

Billy átvág a téren, megy a Törvényszéki közbe. Ezen a rövid, fákkal szegélyezett, rézsútos utcácskán keresztül jut el a Második utcába, ami a parkolóház mögött fut. Nincs egyedül, legalább háromtucatnyian vannak előtte, és körülbelül annyian utána, akik ezt a menekülőútvonalat használják a káosz elől, de ő az egyetlen, aki felfigyel a járdaszegély mellett parkoló Közművek-furgonra. Dana ül a kormány mögött. Reggie, a város alkalmazottainak kezeslábasában a hátsó ajtóban áll, és a tömeget szemléli. A Törvényszéki úton át menekülők többsége telefonál. Billy azt kívánja, bár ő is megtehetné, de Dalton Smith telefonja a farmer zsebében van, a háremnadrág alatt. Elpuskázott lehetőség, de az ember nem gondolhat mindenre.

Azt jól tudja, hogy nem hajthatja le a fejét, mert Dana és Reggie észreveheti (inkább Dana), de egy ziháló kövérkés nő mögé húzódik, aki páncélként szorítja a melléhez a tabletjét. Amikor a furgon közelébe érnek, Billy a nő felé fordul és olyan magas hangon, mint Colin White melegebb-vagyok-a-Szaharánál affektálása, megszólal:

– Mi történt már? Jaj, istenkém, mi ez már?

 – Valami terrorista izé, gondolom – feleli a nő. – Jézus, micsoda robbanások!

– Tudom! – nyekergi Billy. – Jaj, istenkém, hallottam!

Maguk mögött hagyják a furgont. Billy megkockáztat egy hátravetett pillantást. Biztos akar lenni abban, hogy nem figyelnek rá. Vagy követik. De nem. Még soha ennyi ember nem használta a Törvényszéki közt menekülésre; a járdán zsúfolódnak össze. Reggie kitartóan sasol, lábujjhegyen igyekszik felismerni Billyt. Valószínűleg Dana is ezt teszi. Billy felgyorsítja a lépteit, lehagyja a kövérkés nőt, kerülgeti a többieket. Nem kocog, de majdnem. Befordul balra a Második, megint balra a Laurel, aztán jobbra a Yancey utcába. Az exodust maga mögött hagyta. Egy fiatal fiú megragadja a vállát, tudni akarja, mi a fene folyik itt.

– Fogalmam sincs – mondja Billy. Kiszabadítja magát és továbbmegy.

Mögötte felvisítanak a szirénák.

7

A laptop eltűnt.

Billy kirántja a csomagolópapírt, amin immár kínai kajafoltok is vannak a túlcsorduló konténerből, de az öreg macskaköveken kívül nincs ott semmi. Gondolatai azonnal Fallúdzsára terelődnek, és a babacipőre. Ahogy Taco mondta, Vigyázz arra az izére, tesó! A cipőfűzőnél fogva erősítette rá az övkarikára, ott himbálózott a csípőjén, mint minden más, amit magánál hordott. Amit magukkal hordtak.

Nem kell neki az a kurva laptop, ott van a pendrive Benjy történetével, Rudy „Taco” Bellt és a többieket még meg sem írta, várnak a sorukra. Folytathatja az alagsori lakásból. Nincs azon a laptopon semmi, ami Dalton Smith életéhez köthetné, akkor sem, ha egy film hiperkocka szereplője fejti meg a jelszót. Az egyetlen kapocs Dalton Smith életéhez Jensenéken kívül Bucky Hanson, de Buckyval is egy olyan telefonon beszélt, ami már nem létezik.

Akkor ezt el kell engednie. Nincs más választása, és nem is veszteség.

De hatalmas balszerencsének tűnik. Rossz ómen. Majdnem mintha a végső összegzése lenne a fos melónak, amit el sem szabadott volna vállalni.

Öklével akkorát vág a konténer oldalára, hogy megfájdul a keze, és hallgatja a szirénákat. A rendőrségtől most nem tart, minden rendőr a bíróság felé tart, ahol valami óriási balhé történik, de Reggie és Dana miatt van félnivalója. Amikor megunják a várakozást, vagy azt fogják gondolni, hogy Billy csapdába esett a Gerard-toronyban, vagy hogy átverte őket. Semmit sem tehetnek, ha ő még az épületben van, de ha arra jutnak, hogy a tervet félrerúgva a saját feje után megy, akkor akár meg is kereshetik.

Ez nem olyan, mint a babacipő, gondolja Billy. A francba, hát a babacipőnek sem volt bűvereje, csak a gondolataiban. Semmit sem jelent a sok szarság, ami azután történt, hogy elveszítette. A szerencse forgandó, haver, ennyi. Valaki megtalálta a laptopot és ellopta, eltűnt, neked meg el kell tűnnöd, haver, mielőtt a Transit szép lassan erre gurul.

Billy Dana Edison éles, apró szemére gondol a keret nélküli szemüveg mögött. Egyszer már sikerült azt a szempárt átejtenie, és nem akarja megkockáztatni, hogy a pasas egy második esélyt kapjon. El kell jutnia a Pearson utcai lakásba, mégpedig gyorsan.

Billy feláll, és elindul a sikátor vége felé. Járnak arra autók, de a furgont nem látja. Már fordulna be jobbra, amikor lemerevedik, és egyszerre ámul el és akad ki a saját ostobaságán. Mintha az együgyű én átvette volna az irányítást. Parókásan, a Rolling Stones-dzsekiben és a háremnadrágban indult volna el a Pearson utcába. Körülbelül mintha neonfeliratot viselne: IDE NÉZZETEK!

Visszarohan a sikátorba, futás közben tépi le magáról a parókát és a dzsekit. A konténerek mögött kioldja az idióta háremnadrágot tartó kofacsomót, letolja és kilép belőle. Leguggol, mindent összecsomagol. A lehető legmélyebbre dugja a pakkot a zsírfoltos csomagolópapírok alá… és valamihez hozzáér a keze. Kemény, vékony. A baseballsapka napellenzője lenne?

Az. Lehetséges lenne, hogy ilyen mélyen benyomta a konténer mögé? Félreteszi és még mélyebben benyúl, vállát a konténer rozsdás oldalának vetve; a kínai kaja szagától felfordul a gyomra. Valami máshoz is hozzáér. Tudja, mi az, és el sem hiszi. Még mélyebbre nyúl, már az arca is a konténer rozsdás falára simul, és megragadja a laptoptáska fülét. Kihúzza a táskát és hitetlenkedve bámulja. Megesküdne rá, hogy nem tolta be ilyen mélyre, de a jelek szerint mégis. Azt magyarázza magának, hogy ez nem olyan, mint amikor azt hitte, hogy a rossz telefont dobta el, egyáltalán nem olyan, pedig olyan.

Hiba volt beleegyezni, hogy ilyen sokáig a városban maradjon. A Monopoly hiba volt. A kerti parti hiba volt. A bádogmadarak eltalálása a céllövöldében? Hiba volt. A legnagyobb hiba azonban az volt, hogy volt elég ideje hétköznapi emberként gondolkodni és cselekedni. Ő nem hétköznapi ember. Bérgyilkos, és ha nem úgy gondolkodik, aki és ami, nem fogja megúszni.

Egy viszonylag tiszta papírdarabbal letörölgeti a sapkát és a laptoptáskát. A táska szíját a vállára veti, felveszi a baseballsapkát, ami egykor tiszta volt, most viszont mocskos. A sikátor végéhez megy, és megint kikandikál. Egy villogó, szirénázó rendőrautó fordul be a legközelebbi sarkon. Billy hátralép, megvárja, hogy elmenjen. Aztán gyors léptekkel elindul a Pearson utca és a lerombolt vasútállomással szembeni társasház felé. Megint Fallúdzsára gondol, a végtelen, lassú tisztogatásra a keskeny utcákon, miközben a babacipő a csípőjét verdeste. Várta, hogy a járőrözés véget érjen. Vissza akart menni a támaszpont viszonylagos biztonságába, nagyjából másfél kilométerre a várostól, ahol van meleg étel, egyérintőzés, és talán egy mozifilm is akad a csillagok alatt.

Kilenc utca, győzködi magát. Kilenc utca és otthon vagy, biztonságban. Kilenc utca, és ennek a szolgálatnak vége.

Nem lesz filmnézés a csillagok alatt, az Billy Summers volt, de Dalton Smithnek ott a YouTube és az iTunes az egyik AllTech számítógépen. Se erőszak, se robbantás, csak bolondozó emberek. Meg csók a végén.

Kilenc utca.

8

Már hétutcányit legyalogolt, a város modernebb részét maga mögött hagyva, amikor meglát egy Transitot az útkereszteződés másik oldalán. Akár egy másik Közművek furgon is lehet, mind ugyanúgy néznek ki, de ez lassan gurul, majdnem meg is áll a Nyugati sugárút kellős közepén, mielőtt gyorsítana.

Billy beáll egy kapualjba. Amikor a furgon továbbmegy, újra gyalogolni kezd, mindig rejtekhelyet keresve maga előtt, ha a kocsi véletlenül visszatérne. Ha visszajönnek és meglátják, valószínűleg meghal. Legfeljebb a kulcscsomójával védekezhet. Hacsak Nick nem volt mégis végig egyenes vele. Abban az esetben kap egy komoly fejmosást és annyi, de nem áll szándékában megtudni. Így is, úgy is tovább kell mennie, ha oda akar érni a társasházhoz.

Az útkereszteződésnél megáll, és arrafelé néz, amerre a Transit furgon ment. Néhány kocsin és egy UPS teherautón kívül semmit sem lát. Lehajtott fejjel üget át az úton, és önkéntelenül a fallúdzsai 10-es útra gondol, amit csak Barkácsbomba közként emlegettek.

Befordul a Pearson utcába, lekocogja az utolsó utcát, már ott is van az épület. Át kell mennie hozzá az úton, és a jobb lapockája őrülten viszketni kezd, mintha valaki – feltehetően Dana, nyilván –, ráfogta volna egy hangtompítós fegyver csövét. A hulladékkal teleszórt üres telken át szinte folyamatosan vágtató szél egy helyi újság kuponkártyáját fújja a bokájához, Billy meglepetten rezzen össze.

Végigsiet a 658-as ház fagytól felpúposodott aszfaltbejáróján, aztán fel a lépcsőn. Hátrapillant, a Transit furgont keresi a tekintete, biztos benne, hogy ott van, de üres az utca. A szirénákat maga mögött hagyta, mint ahogyan David Lockridge életét is. Bedugná a kulcsot, de nem működik. Bedug egy másikat, az sem jó. A telefonra gondol, amit elveszíthetett volna, aztán a laptopra, amit elveszíthetett volna, és arra, ahogyan a babacipőt elveszítette.

Nyugi, gondolja. Ezek az Örökzöld utcai ház kulcsai, nem vetted le őket a kulcscsomóról, lazulj már el! Már majdnem otthon vagy, szabadon.

A következő kulcs nyitja a bejárati ajtót. Belép és bezárja maga mögött. Kinéz az elnyűtt csipkefüggönyön át, amit talán Beverly Jensen tett fel. Semmit sem lát, semmit sem, csak egy varjút, egy szemétkupac tetejére száll az utca túloldalán, látja a varjút elrepülni, semmit sem lát, aztán lát egy kiskölyköt háromkerekű biciklin, az anyja türelmesen kutyagol mellette, lát egy újságlapot, amely a feltöredezett járdán cigánykerekezik a szélben, a Pearson utca töredezett burkolata, gondolja, aztán meglátja a Transitot, lassan gurul felé. Billy meg sem moccan. Ő átlát a hálós anyagon, de Reggie az anyósülésről nem láthat be. Egy hirtelen mozdulatot azonban észrevehet a csipkeföggöny mögött. Billy úgy gondolja, hogy a másik biztosan észrevenné.

A Transit továbbhajt. Billy várja, hogy felvillanjon a féklámpa. Nem villan fel, és a jármű eltűnik a látómezejéből. Még nem biztos abban, hogy biztonságban van, de úgy gondolja, hogy igen. Reméli. Lemegy a lépcsőn és benyit a lakásba. Nem az otthona, csak egy rejtekhely, de most ez is éppen megfelel.

11. FEJEZET

1

Az alagsori lakás egyetlen ablakát burgundivörös posztófüggöny takarja. Billy félrehúzza, leül, és megint az jut eszébe, hogy olyan ez a lakás, mint egy tengeralattjáró, és az ablak a periszkóp. Negyedórát üldögél a kanapén keresztbe tett karral, várja, hogy a Transit visszatérjen. A furgon még meg is állhat itt, ha Dana, aki nem hülye, úgy dönt, érdemes jobban megszemlélni az épületet. Nem valószínű, hiszen akad még néhány lerobbant környék a belváros határán, de nem is lehetetlen.

Billy egyre biztosabb abban, hogy ha megtalálják, megölik.

Nincsen pisztolya, bár egyszerűen szerezhetett volna egyet. A jelek szerint a hét majdnem minden napján van fegyvervásár a környéken. Nem mintha betette volna a lábát egy olyan épületbe, ahol ezeket a vásárokat tartják, amikor vehet egy megbízható darabot a parkolóban is készpénzért, kérdezősködés nélkül. Valami egyszerűt, mondjuk egy .32-t vagy egy .38-t, amit könnyű elrejteni. Ebben az esetben nem a feledékenység játszott szerepet, Billy nem gondolt arra, hogy előfordulhat olyan helyzet, amikor szüksége lesz rá.

Bár ha úgy változtat az ember a terven, morfondírozik most, hogy Nicknek nem szól, valamire azért kellett volna gondolni.

Ha visszajönnek – paranoia, de a lehetőségek határain belül –, mit tehet? Nem sokat. Van egy nagy kés a konyhában. És egy húsvilla. Az elsőt elintézhetné a húsvillával, tudja, hogy Reggie lenne az. A könnyebbik ellenfél. Aztán Dana elintézné őt.

Amikor eltelik tizenöt perc, és a Közművek álfurgonja nem tér vissza, Billy arra a következtetésre jut, hogy vagy a városnak egy másik részét fésülik át, talán még az Örökzöld utcai házhoz is elmennek, vagy pedig visszamennek a giccsházba, hogy Nick újabb rendelkezéseit bevárják. Behúzza a függönyt, eltakarva vele a kinti világot, és az órájára néz. Húsz perc múlva tizenegy. Hogy telik az idő, amikor az ember jól szórakozik, gondolja.

A 2-es és a 4-es csatorna a szokásos reggeli limonádét adja, de a képernyő alján szalagon ott fut a lövöldözésről és a robbanásokról szóló hír. A prímet a 6-os csatorna viszi, ők kikukázták a reggeli műsort, hogy a helyszínről tudósíthassanak. Minden felszerelés megvan hozzá, mert valaki a hírszerkesztőségben úgy döntött, hogy Allen vád alá helyezését közvetítik a bíróságról, és nem Codyba küldte a stábot, amikor kigyulladt a raktár. Vagy gondatlanságból tette, vagy simán lustaságból, az ember nem azért lesz egy olyan déli határvároska, mint Red Bluff hírcsatornájának főszerkesztője, mert Walter Cronkite-i képességekkel rendelkezik, de akárki is felelős ezért, visszatekintve bölcs döntés volt.

EGY HALOTT A BÍRÓSÁGI TRAGÉDIÁBAN, SÉRÜLTEKRŐL NINCS HÍR, olvassa Billy a hírszalagon a képernyő alján. A piros ruhás tudósító még mindig a dolgát végzi, bár most a Fő utca sarkán áll, mert a Törvényszéki utat lezárták. Úgy látja, hogy az egész rendőrségi állományt odarendelték, két helyszínelő kocsival, az egyik az államiaktól.

– Bill – mondja a riporter, feltehetően a stúdióban ülő hírolvasót megszólítva –, biztos vagyok benne, hogy később lesz sajtótájékoztató, de jelenleg nem tudunk hivatalos állásfoglalásról beszámolni. Rajta tartjuk a szemünket a helyszínen, és szeretnék mutatni valamit, amit az elképesztően bátor operatőröm, George Wilson szúrt ki csak néhány perccel ezelőtt. George, megmutatnád még egyszer?

George felemeli a kamerát, a Gerard-toronyra irányítja, aztán ráközelít az ötödik emeletre. A kép még a maximális zoom mellett sem kezd remegni, ezen Billy el is álmélkodik. George, az operatőr talpon maradt, amikor kitört a balhé, és bár körülötte mindenki elvesztette a fejét, ő nyugodt maradt, és olyan felvételt készített, amire lecsapnak az országos televíziók is, ráadásul sasszemének köszönhetően valószínűleg csak másfél lépéssel jár a rendőrség mögött. Jó tengerészgyalogos lett volna, gondolja Billy. Lehet, hogy az is volt. Egy újabb bőrnyakú céltábla, akivel együtt szolgált a bokorugrók között. Még az is lehet, hogy elmentem mellette az Eufrátesz fölött átívelő hídon, amit mi csak Brooklyn hídnak neveztünk, vagy ott görnyedtem mellette a Dzsolán temetőben, miközben fújt a szél és szállt a szar.

A 6-os csatorna nézőit, köztük Billyt, megajándékozzák egy ablak képével, amibe a mesterlövész belevágta a kör alakú nyílást. Az üvegről visszatükröződő napfény kézre játszott, ahogyan azt Dana megjósolta.

– Majdnem biztosak vagyunk abban, hogy a lövés onnan érkezett – mondja a riporter –, nemsokára azt is tudni fogjuk, ki bérelte az irodát. Lehet, hogy a rendőrség már tudja is.

Visszakapcsolják Billt a stúdióban. A hírolvasó az alkalomhoz illően komor.

– Andrea, szeretnénk újra lejátszani az eredeti tudósításodat azoknak a kedves nézőknek a kedvéért, akik csak most csatlakoztak hozzánk. Egészen rendkívüli.

Újra lejátsszák a videofelvételt. Billy látja a kék fényekkel villogva közeledő terepjárót. Az ajtó kinyílik, és a termetes seriff kiszáll. Nagy, elálló füle van, majdnem Clark Gable méretű. Mintha azzal tartanák meg a nevetséges cowboykalapot a fején. Andrea közelít, előrenyújtja a mikrofont. A bírósági zsaruk is belépnek a képbe, de a seriff felemelt kézzel, királyi mozdulattal állítja meg őket, hogy a nő kérdezhessen.

– Seriff, bevallotta Joel Allen Mr. Houghton meggyilkolását?

A seriff elmosolyodik. Az akcentusa olyan déli, mint a kukoricakása kelkáposztával.

– Semmi szükség a vallomására, Ms. Braddock. Minden a rendelkezésünkre áll az ítélethozatalhoz. Győz az igazság. Erre számíthatnak!

A piros ruhás riporter – Andrea Braddock – hátralép. George Wilson a kamerával a terepjáró ajtajára fókuszál. Kiszáll Joel Allen, mint valami filmsztár a lakókocsijából. Andrea Braddock tesz egy lépést előre, hogy feltehessen még egy kérdést, de engedelmesen visszakozik, amikor a seriff felemelt kézzel figyelmezteti.

Így soha nem fogsz nagy tévécsatornához kerülni, Andrea, gondolja Billy. Ahhoz rámenősebbnek kell lenni.

Billy előredől. Ez az a pillanat, és lenyűgöző egy másik szemszögből látni. Hallja a lövést, a nedves ostorcsapásszerű hangot. Nem tudja, miféle kárt okozott a lövedék, azt a 6-os csatorna vágószobájában kikockázták a szerkesztők, azt azonban látja, ahogyan Allen teste előrelendül és a lépcsőkre zuhan. A kép megrándul és ugrik egyet, amikor George, az operatőr ösztönösen összegörnyed, aztán újra kiegyenesedik. A kamera egy pillanatig a holttestre fókuszál, majd átvált a széles hátú zsarura, aki felfelé nézve azt kutatja, honnan jöhetett a lövés.

Aztán bumm! A Napfolt Café mögötti utcából szól. Sikoltozás. Wilson a varázsszemét abba az irányba forgatja, hogy felvehesse a menekülő gyalogosokat (közöttük Andrea Braddockot, azt a piros ruhát nem lehet eltéveszteni), valamint a Napfolt Café és a mellette levő utazási iroda között kígyózó füstöt. Andrea elindul visszafelé – Billy ezért megszavaz neki néhány pontot –, és akkor a második üst is működésbe lép. A nő egy pillanatra összehúzza magát, majd a robbanás irányába fordul, körülnéz, és visszakocog oda, ahonnan korábban tudósított. A haja kócos, a mikroportja egy dróton lóg, és alig kap levegőt.

– Robbanások – magyarázza. – És lelőttek valakit. – Nyel egyet. – Joel Allent, akit James Houghton meggyilkolásáért helyeztek volna vád alá, lelőtték a bíróság épülete előtt!

Amiről innentől kezdve beszámol, már nem elég izgalmas, így Billy kikapcsolja a tévét. Estére elkészülnek az interjúk az Örökzöld utcai lakosokkal, akiket David Lockridge-ként ismert. Azokat nem akarja látni. Jamal és Corinne nem fogják a kamerákat a gyerekek közelébe engedni, de Jamal és Corinne a gyerekek nélkül is fájdalmas lesz. És Fazióék. És Petersenék. Még Jane Kellogg, a pityókás özvegy is az utca végéről. Fájdalmas lesz a dühük, de a megbántottságuk és az értetlenségük még fájdalmasabb. Azt mondják majd, hogy Dave jó srácnak tűnt. Azt mondják majd, hogy kedves volt, és most… szégyelli magát?

– Igen – mondja ki Billy hangosan az üres nappaliban. – A semminél jobb.

Vajon segítene, ha Shan, Derek, és a többi kölyök megtudná, hogy a monopolys játszótársuk egy rossz embert lőtt le? Jó lenne hinni, hogy igen, de nem lehet megfeledkezni arról a tényről, hogy ez a játszótárs fedezékből lőtte le a rossz embert. És hátulról.

2

Felhívja Bucky Hansont, de csak a hangposta kapcsol be. Billy erre számít, mert amikor az jelenik meg a képernyőn, hogy ISMERETLEN HÍVÓSZÁM (Bucky annál okosabb, mint hogy a Dalton Smith nevet elmentse), Bucky nem fogadja a hívást akkor sem, ha hallja és feltételezi, hogy az ügyfele hívja abból a koszos kis déli határ menti városkából.

– Hívj vissza! – utasítja a hangpostát Billy. – De azonnal!

Fel-alá járkál a keskeny lakásban, kezében a telefonkészülékkel. Egy perc sem telik és csöngeni kezd. Bucky nem vesztegeti az idejét, és nem használ neveket. Egyikük sem használ. Beléjük ivódott az elővigyázatosság, bár Bucky telefonja biztonságos, és Billy is tiszta.

– Tudni akarja, hol vagy, és mi a fene történt.

– Elvégeztem a melót, az történt. Elég, ha bekapcsolja a tévét, látni fogja. – Billy a szabad kezével megérinti a farzsebét, és egy David Lockridge-bevásárlólistára bukkan. Hajlamos megfeledkezni róluk, miután végez a Krogerben.

– Azt mondja, megvolt a terv. Hogy minden le lett rendezve.

– Abban biztos vagyok, hogy engem is le akart rendezni.

Bucky csendben emészti a hallottakat. Elég régóta dolgozott már közvetítőként, még sohasem kapták el, és nem hülye. Végül annyit kérdez:

– Mennyire biztos?

– Majd akkor fogom tudni, amikor a pasas kiegyenlíti a számlát. Ha egyáltalán. Megtette?

– Hagyjál már! Az egész alig két órája történt.

Billy a konyhai faliórára pillant.

– Inkább három, és különben is, mennyi időbe kerül átutalni a pénzt? A számítógépek korát éljük, ha elfelejtetted volna. Nézd csak meg!

– Pillanat. – Billy hallja az alagsori lakástól északra, a tizenhatezer kilométerre levő billentyűk kopogását. Aztán megint Bucky van a vonalban. – Még semmi. Kapcsolatba lépjek velük? Írhatok valami e-mail-címre. Valószínűleg a dagadt haverjánál köt ki.

Billy a kétségbeesett, már délelőtt alkoholtól bűzlő Ken Hoffra gondol. Bizonytalan tényező. Ahogy ő, Billy Summers is az.

– Itt vagy? – kérdezi Bucky.

– Várj nagyjából háromig, aztán nézd meg még egyszer!

– És ha még mindig nem érkezett meg, írjak egy e-mailt?

Buckynak joga van megkérdezni. Százötvenezer dollár Billy másfél milliós fizetéséből Buckyé. Szép kis összeg, adómentes, de van egy kis hátulütője. Holtan nem tudja elkölteni.

– Van családod? – Évek óta dolgozik Buckyval, de Billy még nem tette fel ezt a kérdést. Basszus, öt éve nem is látta élőben. A kapcsolatuk pusztán üzleti.

Buckyt nem lepi meg a témaváltás. Mert tudja, hogy a téma nem változott. Ő az egyetlen kapocs Billy Summers és Dalton Smith között.

– Két exfeleség, gyerek nincs. Az utolsó exemmel tizenkét évvel ezelőtt váltak szét az útjaink. Néha küld képeslapot.

– Szerintem jobb, ha most elhagyod a várost. Abban a pillanatban ints le egy taxit a newarki repülőtér felé, ahogy bontottuk a vonalat!

– Köszönöm a jótanácsot! – Bucky nem dühöng. Inkább beletörődő a hangja. – Meg hogy kurvára elbasztad az életemet.

– Majd kárpótollak. A pasas másféllel tartozik nekem. Teszek róla, hogy a más a tiéd legyen, nekem elég a fél.

Ez alkalommal Billy meglepetést olvas ki Bucky hallgatásából. Aztán a férfi megszólal:

– Biztos vagy benne?

– Igen. – Tényleg biztos benne. Egy pillanatra elfogja a kísértés, hogy az egész összeget felajánlja Buckynak, mert ő már nem akarja.

– Amennyiben helyesen méred fel a helyzetet – mondja Bucky –, olyasmit ígérsz nekem, amit a munkaadódnak esze ágában sincs kifizetni. Talán soha nem is akarta kifizetni.

Billy újra Ken Hoffra gondol, akinek a homlokára rá lehetne tetoválni a PALIMADÁR nevet. Nick is ugyanezt gondolná Billyről? Már az elképzeléstől is haragra gerjed, és üdvözli ezt az érzést. A szégyent kenterbe veri.

– Kifizeti. Erről én gondoskodom. Neked viszont el kell tűnnöd, minél messzebbre, annál jobb. És álnevet használj!

Bucky felkacag.

– Nocsak, a tojás okosabb akar lenni a kakasnál, kölyök? Nyugi, van hova mennem.

Billy folytatja:

– Azt hiszem, szeretném, ha elküldenél egy üzenetet arra a bizonyos e-mail-címre. Írd csak le!

Hallgatás. Utána:

– Toljad!

– „Az ügyfelem elvégezte a munkát, utána felszívódott, pont. Houdiniről van szó, emlékszel, kérdőjel. Éjfélig utald át a pénzt, felkiáltójel.”

– Ennyi?

– Igen.

– Írok, ha hallok valamit, oké?

– Oké.

3

Éhes, és miért is ne lenne az? Csak száraz pirítóst evett, azt is jó ideje. Van egy doboz darált marhahús a hűtőben. Leszedi róla a műanyag fóliát, és megszagolja. Úgy tűnik, semmi baja, ezért nagyjából egy negyed kilót egy kis margarinnal egy serpenyőbe kanalaz. Miközben a tűzhely mellett áll, szétnyomkodja és megkavarja a húst, a keze ismét rátéved a farzsebében rejtőzködő bevásárlólistára. Előhúzza, és már látja, hogy egyáltalán nem bevásárlólista. Shan önarcképe az a rózsaszín flamingóval, amit egykoron Freddynek, most Dave-nek hívnak, bár Billy gyanítja, nem marad sokáig Dave. Összehajtogatta ugyan, de maga előtt látja a szívek piros zsírkrétaszellemét, amint a flamingó fejétől a kislány felé szállnak. Nem nyitja ki a rajzot, visszateszi a zsebébe.

Az itt-tartózkodásra korábban felhalmozott egy kis készletet, és a tűzhely melletti konyhaszekrény tele van konzervekkel: levesekkel, tonhallal, marhapörkölttel, löncshússal, sajtos-paradicsomos tésztával. Kivesz egy doboz szendvicsszószt és a rotyogó marhahúsra önti, zutty! Amikor felforr, két szelet kenyeret dob a pirítóba. Amíg várja, hogy a kenyér megpiruljon, előveszi Shan rajzát a zsebéből. Ez alkalommal szét is hajtogatja. Ki kellene dobni, gondolja. Széttépni, lehúzni a vécén. De ismét összehajtja és visszadugja a zsebébe.

Az elkészült kenyérszeletek kiugranak a pirítóból. Billy egy tányérra teszi őket, és rájuk kanalazza a szószos marhahúst. Kivesz egy kólát a hűtőből, és leül az asztalhoz. Megeszi, ami a tányérján van, aztán feláll repetáért. A maradékot is megeszi. Megissza a kólát. Aztán miközben elmosogatja a serpenyőt, a gyomra görcsbe rándul, elkezd öklendezni. Kirohan a mosdóba, letérdel a vécékagyló előtt, és addig hány, amíg az utolsó falat is kijön belőle.

Lehúzza a vécét, megtörli a száját vécépapírral, és megint lehúzza. Iszik egy kis vizet, aztán a periszkóp-ablakhoz megy és kinéz. Az utca kihalt. A járdán sincs senki. Sejti, hogy a Pearson utcában legtöbbször ez a helyzet. Nincs itt semmi látnivaló az üres telken kívül – TILOS AZ ÁTJÁRÁS, VÁROSI TULAJDON, VESZÉLYES TERÜLET, BELÉPNI TILOS feliratokkal –, ami a vasútállomás romos téglaépületét őrzi. Az üres bevásárlókocsi eltűnt, de a férfialsónadrág még ott van, most valami gazon akadt fenn. Egy öreg Honda kombi halad el az ablak előtt. Aztán egy Ford Pinto. Billy nem hitte volna, hogy ezek még járnak az utakon. Egy pickup kisteherautó is jön. De Transit furgon nem.

Billy behúzza a függönyt, lefekszik a kanapéra, lehunyja a szemét és elalszik. Nem álmodik, legalábbis ennyire emlékszik.

4

Telefoncsörgésre ébred. Csengőhang, tehát Bucky annyira részletes információhoz jutott, hogy nem írhatja le üzenetben. Csakhogy nem Bucky hívja. Hanem Bev Jensen, és most nem kacarászik. Most… mi ez? Nem sír, azt nem lehet mondani, inkább olyan hangokat hallat, mint egy kisbaba, akinek valami nyűgje van. Pityereg.

– Jaj, hát szia, helló! – mondja. – Remélem, nem… – Beverly belekortyol valamibe. – …zavarok.

– Dehogy – feleli Billy és felül. – Egyáltalán nem. Mi a baj?

Erre a kérdésre a pityergésből hangos zokogás lesz.

– Meghalt az anyám, Dalton! Tényleg meghalt!

Szar ügy, gondolja Billy, de ezt már tudtam. Valami mást is tud. A nő azért telefonál, mert részeg.

– Őszinte részvétem. – Ködös állapotában ennyi telik tőle.

– Azért hívtalak fel, mert nem akarom, hogy azt hidd, ilyen szörnyű ember vagyok. Hogy röhögök, továbblépek és hajóutakról beszélek.

– Nem mentek? – Nagy csalódás, már előre örült annak, hogy övé az egész ház.

– Jaj, dehogynem. – Beverly rosszkedvűen szipog. – Don menni akar, és azt hiszem, én is. Annak idején Cape San Blas-n, azt hívják parasztriviérának, volt egy kis nászutunk, de azóta nem voltunk sehol. Én csak… csak nem akarom, hogy azt hidd, az anyám sírján táncolok, meg ilyesmi.

– Nem hittem azt – válaszolja Billy. Ez az igazság. – Váratlan szerencse ért, izgatott voltál. Tökéletesen normális dolog.

Erre Beverly már egyáltalán nem tudja tartani magát, sír, levegőért kapkod, és olyan hangokat ad ki magából, mintha éppen megfulladni készülne.

– Köszönöm, Dalton! – A Dalton inkább Dollen-nek hangzik, ahogy a férjénél. – Köszönöm, hogy megértesz.

– Aha. Talán az lenne a legjobb, ha bevennél két aszpirint és ledőlnél egy kicsit.

– Az valószínűleg nem rossz ötlet.

– Persze. – Halk pittyegést hall. Ez már biztosan Bucky. – El kell most köszönnö…

– Minden rendben odahaza?

Nem, gondolja Billy. Kurva nagy a gáz, Bev, köszönöm kérdésed.

– Minden rendben.

– A virágokkal kapcsolatban sem úgy értettem ám. Szörnyen érezném magam, ha arra érnék haza, hogy Daphnénak és Walternek baja esett.

– Nagyon fogok vigyázni rájuk.

– Köszönöm. Annyira, de annyira, de annyira köszönöm.

– Nagyon szívesen. Mennem kell, Bev.

– Rendben, Dollen. És annyira, de annyira kö…

– Nemsokára beszélünk! – mondja Billy és bontja a vonalat.

Az üzenet Bucky egyik álnevéről érkezett a sok közül.

Nagypapi982: Még nem utaltak semmit. Tudni akarja, hol vagy.

Billy is az egyik álnevét használja, amikor megírja a választ.

DizDiz77: Én meg toronyórát aranylánccal akarok.

5

Vacsorára összeüt magának egy rántottát, melegít paradicsomlevest, és ezt már bent is tudja tartani. Amikor végez, bekapcsolja a hatórási híreket, az NBC helyi csatornáját választja, mert nem akarja látni, és nem is hiányzik neki, hogy még egyszer lássa a 6-os csatorna felvett anyagát. A Liberty Mutual biztosítótársaság reklámja után a saját képét pillantja meg. Az Örökzöld utcai ház kertjében mosolyog, egy kötényt visel, amin az áll, hogy NEM CSAK DUGÁSRA VAGYOK JÓ, FŐZNI IS TUDOK! A háttérben állók arcát kikockázták, de Billy mindenkit felismer. A szomszédai voltak. A kép azon a grillpartin készült, amelyet az utcában lakók részére rendezett, és valószínűleg Diane Fazio adta oda a sajtónak, mert ő fényképezett állandóan, hol a telefonjával, hol a kis Nikon fényképezőgéppel. Billy nyugtázza, hogy a füve (még mindig a sajátjaként gondol rá) rohadt jól néz ki.

A kép alatti felirat azt kérdezi, KI AZ A DAVID LOCKRIDGE? Biztos benne, hogy a zsaruk már pontosan tudják. A komputerizált ujjlenyomat-keresők egy szemvillanás alatt elvégzik a munkát, az ő ujjlenyomatai pedig azóta bent vannak a rendszerben, mióta belépett a seregbe.

– A rendőrség feltételezése szerint ez a férfi felelős Joel Allen arcátlan meggyilkolásáért a bíróság épülete előtt – mondja az egyik hírolvasó, aki úgy néz ki, mint egy banktisztviselő.

A másik hírolvasó, aki inkább hajaz topmodellre, átveszi a szót.

– A gyilkosság indítéka jelenlegi tudásunk szerint még ismeretlen, de az is, hogyan menekülhetett el. A rendőrség biztos abban, hogy volt segítsége.

Nem volt, gondolja Billy. Kaphattam volna, de elutasítottam.

– A lövés után másodpercekkel – folytatja a banktisztviselő hírolvasó – két robbanás is történt, egy a lövész tartózkodási helyével, a Gerard-toronnyal szemben, a másik pedig a Fő utca és a Törvényszéki út sarkán álló épület mögötti utcában. Lauren Conlee rendőrfőnök szerint ezek nem voltak igazán veszélyes robbanószerek, inkább olyan látványelemek, amiket a tűzijátékok alkalmával és rockkoncerteken használnak.

A topmodell hírolvasó mondja tovább. Billynek fogalma sincs, miért adogatják egymásnak a szót. Micsoda rejtély!

– Larry Thompson még a helyszínen van, legalábbis olyan közel, amennyire lehet, mert a Törvényszéki utat lezárták. Larry?

– Pontosan, Nora – mondja Larry, mintha azt akarná megerősíteni, hogy őt valóban Larrynek hívják. Mögötte sárga rendőrségi szalag, és legalább fél tucat rendőrautó bekapcsolt vészvillogóval. – A rendőrség immár azt feltételezi, hogy gondosan szervezett maffiaakcióról van szó.

Ezt eltalálták, gondolja Billy.

– A mai sajtótájékoztatón Conlee rendőrfőnök felfedte, hogy a feltételezett gyilkos, David Lockridge, valószínűleg álnévvel van dolgunk, már nyár eleje óta a városban tartózkodott, egy igen egyedülálló fedősztori mögé bújva. A rendőrfőnök így fogalmazott.

Larry Thompson helyére bevágják a rendőrfőnök sajtótájékoztatóján felvett anyagot. Vickery seriff, övé a nevetséges cowboykalap, nincs jelen. Conlee azzal a hírrel kezdi, hogy a fegyveres (már gyanúsítottnak sem hívja) úgy tett, mintha könyvet írna, mire Billy kikapcsolja a tévét.

Valami rágja belül.

6

Fél órával később, miközben Jensenék második emeleti lakásában Daphnét és Waltert öntözi, Billy döntést hoz. A merénylet napján nem tervezte elhagyni az alagsori lakást, sőt néhány napig, talán egy hétig is meghúzódott volna benne, de a dolgok megváltoztak, és nem jó irányba. Van valami, amit meg kell tudnia, de Bucky ebben nem tud segíteni neki. Bucky elvégezte a rá bízott feladatot, és ha elég okos, már egy repülőgépen ül, elhúzza az irháját a veszélyzónából. Már ha egyáltalán van veszély. Billy még mindig nem lehet biztos abban, hogy nem árnyékot kerget, de valahogy meg kell tudnia.

Lemegy az alagsori lakásba, és magára ölti a Dalton Smith-álcát, ez alkalommal a műhasat majdnem teljesen felfújja, és nem feledkezik meg a szarukeretes, üveglencsés szemüvegről sem, ami eddig a könyvespolcon várt rá a Thérèse Raquin-kötet mellett. Régen leszállt az alkonyat, ez a kezére játszik. A Zoney’s viszonylag közel van, ez is a kezére játszik. Az viszont nem játszik a kezére, hogy fennáll a lehetőség: Nick emberei még mindig az utcákat fésülik, Frankie Elvis és Paul Logan az egyik kocsiban, Reggie és Dana a másikban, és az a másik már nem a Transit.

De Billy úgy érzi, ezt a kockázatot vállalnia kell, mert azok egészen bizonyosan úgy gondolják, hogy rejtőzködik. Még azt is gondolhatják, hogy már régen elhagyta a várost. És ha véletlenül elgurulnának mellette, a Dalton Smith-álcának működnie kell. Legalábbis reméli.

Arra jut, hogy egy feltöltős telefonra mindenképpen szüksége van, de nem ostorozza magát túlzottan azért, hogy egy tökéletesen jó készüléket eldobott. Csak a jóisten látja előre a dolgokat, itt nem egy olyan szintű butaságról van szó, mint amikor majdnem Colin White gönceiben lépett elő a sikátorból. Billy munkája olyan – vérontásról van szó, felesleges szebben megfogalmazni –, hogy hiába tervez meg mindent, csak reménykedhet abban, hogy egy előre nem látott tényező nem üt vissza rá. Vagy juttatja egy kis zöld helyiségbe infúzióval a karjában.

Nem kaphatnak el, gondolja. Ha elkapnak, azok a kurva virágok kipusztulnak. A szánalmas kis üzletsoron minden zárva van, kivéve a Zoney’s vegyesboltot, a Szexi Körmök meg már nem is fog kinyitni soha. A kirakatot szappannal átláthatatlanná tették, és a csődeljárásról hozott határozatot az ajtóra ragasztották.

Két latin fickó áll a Sörbarlang előtt, rajtuk kívül nincs más vásárló. Egy halom FastPhone-dobozt talál az energiaitalok és egy legalább ötvenféle süteményt kínáló polc között. Billy elvesz egy telefont és a kasszához sétál vele. A nő, az a Wanda, akit a múltkor megtámadtak, nincs a pult mögött. Most egy közel-keleti pasas szolgál ki.

– Ennyi?

– Ennyi. – Dalton Smithként igyekszik egy kicsivel magasabb hangon beszélni. Ezzel is emlékezteti magát arra, éppen kicsoda.

A boltos beüti a telefont. Nyolcvannégy dollárnál valamivel kevesebbet kell fizetnie a százhúsz rátöltött percért. A Walmartban legalább harminc dollárral olcsóbb lett volna, de éhes ember nem válogat. Ráadásul a Wally Worldben az arcfelismerő rendszerrel is számolni kell. Mindenhol ott van. Ebben a boltban is van biztonsági kamera, de Billy lefogadná, hogy félnaponta, vagy naponta törlik. Készpénzzel fizet. Amikor az ember menekül – vagy bujkál –, a készpénz nagy úr. A boltos jó éjszakát kíván neki. Billy is elköszön.

Most már elég sötét van ahhoz, hogy az erre kószáló autók felkapcsolják a világítást, így nem láthatja, ki ül bennük. Úrrá lesz rajta egy késztetés, talán ösztön, hogy azonnal lehajtsa a fejét, amikor egy jármű közeledik, de az feltűnően rejtőzködésre utalna. A baseballsapka ellenzőjét sem húzhatja a homlokába, egyszerűen azért, mert nincs rajta. Muszáj, hogy a szőke paróka elég legyen. Ő nem Billy Summers, akit a rendőrség és Nick tökös legényei keresnek. Hanem Dalton Smith, egy pitiáner kocka számítógép-szerelő, aki a város csóróbb végén lakik és a szarukeretes szemüveg állandóan lecsúszik az orrán. Túlsúlyos, mert Doritossal és aprósütivel tömi magát a képernyő előtt, és ha hízik még tíz-tizenöt kilót, úgy fog totyogni, mint egy kacsa.

Jó kis álca ez, nem vitte túlzásba, de azért megkönnyebbülten kifújja a levegőt, amikor becsukja a 658-as szám bejárati ajtaját maga mögött. Lemegy a lépcsőn, lekapcsolja a világítást és elhúzza a függönyt a periszkóp-ablak előtt. Senki nincs ott. Az utca kihalt. Persze, ha kiszúrták, a tökös legények (Reggie és Dana, nyilván, nem Frankie, Paulie vagy a rendőrök) akár hátulról is megközelíthetik az épületet, de semmi értelme aggodalmaskodni olyan dolog miatt, amit nem uralhat. Ha ezzel is foglalkozna, beleőrülne.

Billy elhúzza a keskeny függönyt, visszakapcsolja a világítást, és leül a karosszékbe. Ronda egy bútordarab, de mint a ronda dolgok többsége, roppant kényelmes is. A telefont a dohányzóasztalra teszi, és miközben nézi, azon tűnődik, hogy világosan gondolkodik vajon, vagy a paranoia uralkodott el rajta.

Bizonyos szempontból a paranoiával jobban járna. Ideje megtudni.

Kiszabadítja a készüléket a dobozból, beteszi az aksit, és bedugja a konnektorba tölteni. Az előző feltöltős telefonnal ellentétben ez egy összecsukható modell. Kicsit régimódi, de Billynek tetszik. Egy összecsukható telefonnal simán meg lehet csinálni, hogy ha nem tetszik, amit a másik fél mond, összecsattintod és kész. Gyerekes dolog, de furcsán kielégül tőle az ember. A töltés nem sok idő. Steve Jobsnak köszönhetően, aki roppant dühös lett, ha nem használhatott egy készüléket abban a pillanatban, amint kivette a dobozból, az ilyen tömegcikkeket már félig feltöltve árulják.

A készülék tudni akarja, milyen nyelven használná. Billy kiválasztja az angolt. A készülék megkérdezi, kíván-e csatlakozni a WiFi-hálózatra. Billy nem kíván. Bepötyögi a kifizetett perceket, és felhívja a FastPhone-központot, hogy véglegesítse a tranzakciót. A perceket az elkövetkező három hónapban használhatja fel. Billy azt reméli, akkor már valami tengerparton fogja süttetni a hasát, és egyetlen, a Dalton Smith-hitelkártyákhoz köthető telefon lesz a tulajdonában.

Otthon, biztonságban. Szép gondolat.

Egyik kezéből a másikba adogatja a telefont, és arra a napra gondol, amikor Frank Macintosh és Paul Logan elvitték a midwoodi házhoz, és azt kívánja, bár ne történt volna meg. Nick is ott volt, de nem mutatkozott odakint. Billy az első látogatására gondol a bérelt giccsházban, ahol Nick ismét tárt karokkal fogadta, de újfent nem a ház előtt. Aztán az az éjszaka jut eszébe, amikor Nick beszélt neki a villanó üstökről és előadta a menekülési tervét – Beszállsz a furgonba, Billy, lelazulsz és már úton is vagy Wisconsinba! Pezsgővel kezdtek és sült fagylalttal zárult az este. Két alkalmazott főzte a vacsorát és szolgálta fel, valószínűleg helyiek és talán házasok is. Azok ketten találkoztak Nickkel, de számukra Nick egy New York-i üzletember volt, aki egy egyezség miatt utazott le délre. Kifizette a nőt, és már ott sem voltak.

Egyik kezéből a másikba vándorol a feltöltős telefon. Jobból a balba, balból a jobba.

Megkérdezte Nicktől, hogy Hoff fogja-e elhelyezni a villanó üstöket, emlékezik Billy, és mit is mondott? Hogy hívta? Grande figlio di puttana, ugye? Ami azt jelenti, hogy seggfej, faszfej vagy talán faszszopó. Nyilván nem tükörfordításban, de nem is számít. Az számít, amit Nick utána mondott: Szomorú vagyok, ha ez a véleményed rólam.

Mert a grande figlio di puttana volt a kijelölt palimadár. Hoff a tulajdonosa az épületnek, ahonnan lőtt. Hoff szerezte be a fegyvert, amely már a rendőrségen van, és ahol már most igyekeznek felgöngyölíteni, kinek adták el. És ha odaérnek ahhoz az emberhez – nem ha, amikor –, mit találnak? Valószínűleg egy álnevet, ha Hoffba szorult egy kis józan ész, de ha az eladónak megmutatják Hoff képét, vége a dalnak. Ken egy felforrósodott kihallgatóhelyiségben végzi, hajlandónak mutatkozva a megegyezésre, készen a megegyezésre, mert az önmagáról alkotott véleménye szerint ebben a legjobb.

Billy viszont lefogadná, hogy Ken Hoff sohasem jut el a kihallgatóhelyiségig. Soha nem fogja Nikolai Majarian nevét kiejteni, mert addigra meghal.

Eddig a pontig néhány héttel ezelőtt is eljutott, de a hatórás hírek után arra következtet, hogy hamarabb is megtehette volna, és meg is tette volna, ha nem Monopolyzással, fűápolással, Corinne süteményeinek felzabálásával és smúzolással tölti az idejét. Még most sem tűnik valószínűnek, amit gondol, de a logika tagadhatatlan.

Nem csak Ken Hoff és David Lockridge volt ott a tűzvonalban.

Vagy igen?

7

Billy üzenetet ír Giorgio Malachininek, azaz Malac Georgie-nak, azaz George Russónak, a híres irodalmi ügynöknek. Olyan álnevet használ, amiről Giorgio ráismer.

Trilby: Írj vissza!

Vár. Nem érkezik válasz, ami azért szar ügy, mert két dolog mindig akad Giorgio keze ügyében: a telefon és valami ennivaló. Billy megint próbálkozik.

Trilby: Azonnal beszélnem kell veled. Billy gondolkozik egy kicsit, aztán hozzáteszi: A szerződés szerint a fizetség a megjelenés napján jár, nem igaz?

Nem jelennek meg a kis pöttyök, hogy Giorgio olvassa az üzenetet és választ fogalmaz.

Trilby: Írj!

Semmi.

Billy összecsattintja a telefont, és a dohányzóasztalra teszi. Giorgio hallgatásában az a legrosszabb, hogy Billy nincs meglepve. Tényleg létezik az együgyű én a jelek szerint, és van valami, amit csak most, a munka elvégzése után rakott össze, későn jött felismerésként: Giorgio is ott volt a tűzvonalban Ken Hoff mellett. Giorgio ott volt Hoff-fal, amikor elmentek megmutatni Billynek az ötödik emeleti irodát. És Giorgio járt már korábban is az épületben. Ő itt George Russo, a múlt héten már találkoztak, mondta Hoff Irv Deannek, a biztonsági őrnek.

Giorgio visszament volna Nevadába? Ha így van, vagy a fejét tömi és tejturmixot szlopál, vagy már el is temették a sivatagba. Isten a tanúja, hogy nem ő lenne az első. Sem a századik.

Giorgio holtan is elvezethet Nickhez, gondolja Billy. Azok ketten az idők kezdete óta egy csapatban dolgoztak, Nick mint főnök, és Giorgio, a consigliere. Billy nem tudja, tényleg így hívják-e a Georgie-féle pasasokat, vagy csak a filmesek találták ki, de az már biztos, hogy a kövér férfi Nick megoldóembere volt.

De mégsem az idők kezdete óta, mert Billy 2008-ban dolgozott először Nicknek – ekkor ölt harmadjára fizetségért –, és akkor Giorgio még nem volt a képben. Azt az ügyet Nick maga intézte. Azt mesélte Billynek, hogy van egy nemi erőszaktevő, aki a városszéli kisebb klubokban és kaszinókban szedi az áldozatait. Az idősebb nőket szereti, mármint szereti megkínozni őket, aztán egyszer elragadtatta magát és megölt egyet. Nick megtudta, ki az, és egy nem helybeli profit akart szerződtetni a melóra. Azt mondta, Billyt ajánlották neki. Mégpedig melegen.

Amikor Billy másodjára ment Vegasba, Giorgio nemcsak feltűnt a színen, de ő egyezett meg vele. Nick a beszélgetés közepén jött be, Billyt határozottan magához ölelte, meglapogatta a hátát, aztán leült a sarokba, iszogatott és figyelt. Végig. Az első meló, az erőszaktevő barom óta egy év sem telt el. Giorgio azt mondta, a célpont ez alkalommal egy független pornófilmes, Karl Trilby lesz. Mutatott róla egy fényképet Billynek, a férfi kísértetiesen hasonlított Oral Roberts hittérítőre.

– Trilby, mint a kalap neve – mondta Giorgio, aztán el is magyarázta, mikor Billy úgy tett, mintha nem tudná, miről van szó.

– Én nem lövök le senkit csak azért, mert baszó emberekről forgat filmet – mondta Billy.

– És olyat lelősz, aki hatéveseket baszó emberekről forgat filmet? – szólt közbe Nick, és Billy elvégezte a melót, mert Karl Trilby rossz ember volt.

Billy még háromszor dolgozott Nicknek, összesen ötször, ha Allent nem számoljuk bele, az összes munkájának ez körülbelül a harmada. Leszámítva a mudzsik tucatjait, akiket Irakban szedett le. Nick néha ott volt az ajánlattételnél, néha nem, Giorgio viszont mindig ott volt, így aztán Billy nem találta furcsának, amikor az Allen-melóba is beszállt. Pedig nem ártott volna. Csak most fogja fel, mennyire furcsa volt.

Nick addig tud tagadni, amíg Giorgio hallgat; Nick mondhatja, hogy igen, ismerem a fickót, és ha ilyet tett, akkor az a saját biznisze volt. Én erről semmit sem tudtam. Ha a szakács és a nő, aki felszolgálta az ételt, azt vallják, ami persze nem valószínű, hogy Nick ott volt Billyvel és Giorgióval, Nick megvonja a vállát és azt mondja, hogy a kaszinókról beszélt Giorgióval, a Dupla Dominó engedélye megújítására várt. És a másik pasas? Ahogy Nick tudja, Giorgio egy haverja. Vagy testőr. Csendes fickó. Azt mondta, Lockridge a neve, de azon kívül nem volt beszédes.

Amikor a zsaruk megkérdezik, hol volt Nick a lövés pillanatában, nyugodtan mondhatja, hogy Vegasban volt, és rengeteg tanú fogja bizonyítani az alibijét. A kaszinó biztonsági kamerája is. Azt biztosan nem törlik minden tizenkét vagy huszonnégy órában, legalább egy évre archiválják.

Ha Giorgio hallgat. De vajon akkor is ragaszkodik ahhoz az omertà szarsághoz, ha őt akarják kiadatni? Ha neki kell szembenéznie a halálos injekció lehetőségével, előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölés felbujtójaként?

Malac Georgie másfél méterrel a föld alatt nem beszélhet, gondolja Billy. Aranyszabály, ha idáig jutnak a dolgok.

Abbahagyja a telefon passzolgatását, és még egy üzenetet küld Giorgiónak. Nincs válasz. Írhat Nicknek, akár fel is hívhatja, de ha eléri, elhiggye, amit mond? Dehogy. Billy egyetlen dolognak hihet: a másfél millió dolláros átutalásnak az offshore bankszámlára, ahonnan egy kis digitális hókuszpókusz után továbbküldik a pénzt, hogy Dalton Smith is hozzáférjen. Azt a részt majd Bucky intézi, amikor odaér, ahová indult, de csak akkor, ha van mit átutalni.

Ma éjjel Billy nem tehet többet, ezért ágyba bújik. Még kilenc óra sincsen, de hosszú volt a nap.

8

Fekszik az ágyban, két karját a párna alatti tiszavirág-életű hűvösségbe fúrja, és arra gondol, hogy itt valami nem kerek. Egyáltalán nem az.

Ken Hoff igen, oké. Van egy bizonyos típus, a gyors üzleteket kötő kisvárosi cápa, aki elhiszi, hogy teljesen mindegy, meddig ül a szarban, mindig akad valaki, aki mentőkötelet dob felé. Ezek azok a szélesen vigyorgó, határozott kézfogású szélhámosok, akik Lacoste pólót és Bally loafereket viselnek, és a születési anyakönyvi kivonatukra akár rá is pecsételhették volna, hogy önimádó optimista. De Giorgio Malachini más. Halálra zabálja magát, az tény, de amennyire Billy ismeri, minden másban hidegfejű realista. És mégis nyakig benne van ebben a dologban. Vajon miért?

Billy elengedi a témát. Álomba merül, és a sivatagról álmodik. Nem arról, ami a cumizdában volt, annak mindig puskapor, kecske, olaj és kipufogógáz szaga volt. Hanem Ausztráliára. Van ott egy hatalmas kőszikla, Ayers Rocknak hívják, de az igazi neve Uluru, amit kimondani is félelmetes, úgy hangzik, mint az ereszcsatornákban fújó szél. Szent hely az őslakosok számára, akik először megpillantották. Meglátták, imádkoztak hozzá, de sohasem gondolták azt, hogy az övék lenne. Megértik, hogy ha van Isten, akkor ez Isten sziklája. Billy sohasem járt ott, de látta már filmeken, például a Sikoly a sötétben címűben, és magazinokban, például a National Geographic-ben és a Travel-ben. Szeretne elmenni oda, álmodozott is arról, hogy Alice Springsbe költözik, ami csak négy óra autóútra van Ulurutól, ahol a Szikla felemeli hihetetlen fejét. Ott meghúzza magát. Talán írni fog, egy napsütötte szobában vagy egy kis kertben.

Két telefonját az ágy mellett tartja az éjjeliszekrényen. Kikapcsolta mind a kettőt, de amikor hajnali három körül felébred, hogy könnyítsen magán, megérinti a bekapcsológombokat, hogy lássa, érkezett-e üzenet. Giorgiótól nincs semmi a feltöltős készüléken, ez nem is lepi meg. Nem számít arra, hogy valaha hallani fog a kövér férfi felől, ugyanakkor az is eszébe jut, hogy egy olyan világban, ahol egy csalót választanak meg elnöknek, bármi megtörténhet. Dalton Smith telefonjára viszont érkezett üzenet. Értesítés a helyi laptól. ÖNGYILKOS LETT A KIVÁLÓ ÜZLETEMBER.

Billy kimegy a mosdóba, aztán leül az ágyra és elolvassa a hírt. Rövid. A kiváló üzletember természetesen Kenneth P. Hoff. Az egyik Green Hills-i szomszédja elkocogott a háza előtt, és lövést hallott a garázs felől. Este hét óra körül történhetett. A szomszéd azonnal hívta a 911-et. A rendőrség megérkezett, és Hoffot holtan találták a kocsija kormánya mögött, ami járó motorral állt a garázsban. A fején golyónyom volt, az ölében egy pisztoly.

Majd később, talán holnap lesz egy jóval hosszabb, részletesebb cikk is. Összefoglalják Hoff karrierjét. Lesznek döbbent nyilatkozatok a barátaitól és az üzlettársaitól. Utalni fognak a „jelenlegi anyagi problémáira”, de részleteket nem közölnek, mert a helyi vállalkozók, akik még nagyon is életben vannak, nehezményeznék. Az exfeleségei szebbeket mondanak majd róla, mint amivel a válóperes ügyvédeket traktálhatták, a temetésen pedig feketében jelennek meg, és a szemükhöz nyomkodják a zsebkendőjüket – óvatosan persze, nehogy elkenődjön a szemfesték. Billy nem tudja, az újság vajon megemlíti-e, hogy Hoffot egy piros Mustang kabrióban találták meg, ő biztos benne, hogy így volt.

Majd csak később jön, hogy Hoffnak köze volt az Allen-merénylethez, és nyilván ez vezetett az öngyilkosságához.

A hír nem számol be a halottkém feltételezéséről, miszerint a depressziós férfi szén-monoxid belélegzésével akarta megölni magát, de türelmetlen lett, és kiloccsantotta az agyát. Billy tudja, hogy nem így történt. Csak azt nem tudja, Nick tökös legényei közül melyik adta le a halálos lövést. Lehetett Frank, vagy Paulie, vagy Reggie vagy valaki más, akivel nem is találkozott, valószínűleg floridai vagy atlantai import, de Billy nem tud mást elképzelni, csak a csillogóan kék szemű, vörös kontyos Dana Edisont.

Vajon fegyverrel kényszerítette le Hoffot a garázsba? Lehet, hogy erre nem is volt szükség, talán csak annyit mondott Hoffnak, hogy beülnek a kocsijába, és elbeszélgetnek arról, hogyan kellene ezt a helyzetet megoldani úgy, hogy Hoff is jól járjon. Egy önimádó optimista és kijelölt palimadár simán beszopja. Beül a kormány mögé. Dana az anyósülésre száll be. Ken megkérdezi, mi a terv. Dana közli, hogy ez, és lelövi. Aztán beindítja a motort, távozik a hátsó ajtón át, és csendben elhajt egy golfkocsival. Mert Green Hills igazából egy golfpálya társasházakkal.

Lehet, hogy nem pontosan így történt minden, talán nem is Edison járt ott, de Billy biztos benne, hogy nagyjából így játszódhatott le. Giorgio marad az egyetlen elvarratlan szál.

Nos, nem, gondolja Billy. Itt vagyok én is.

Megint lefekszik, de ezúttal elkerüli az álom. Részben azért, mert a háromszintes épület nyikorog-csikorog. Feltámadt a szél, a vasútállomás már nem áll az útjában, keresztülsüvít az üres telken, és átvágtat a Pearson utcán. Akárhányszor Billy álomba merülne, a szél huhogni kezd az ereszeknél, és azt mondja, Uluru, Uluru. Vagy megnyikordul valami, mintha ráléptek volna egy meglazult padlódeszkára.

Billy győzködi magát, hogy egy kis álmatlanság nem számít, holnap egész nap alhat, ha akar, egy darabig úgysem megy sehova, de a kora hajnali órák mindig annyira hosszúnak tűnnek. Túl sok mindent képzel el az ember, és semmi jót.

Először úgy dönt, hogy felkel és olvas. A Thérèse Raquin-en kívül nincsen más nyomtatott könyve, de letölthet egyet a laptopjára, és olvashat, amíg el nem álmosodik.

Aztán másik ötlete támad. Lehet, hogy nem jó ötlet, de legalább képes lesz elaludni. Ebben biztos. Billy felkel és kiveszi Shan rajzát a nadrágja zsebéből. Széthajtogatja. Megnézi a mosolygó kislányt, piros szalagokkal a hajában. Megnézi a flamingó feje körül a szíveket. Visszaemlékszik a pillanatra, amikor Shan a rájátszás hetedik játékrészében elaludt mellette. A karjához simuló kis fejre. Billy leteszi a képet az éjjeliszekrényre a két telefon mellé, és hamarosan elalszik.

12. FEJEZET

1

Billy kábán ébred. A szobában teljes a sötétség, a hátsó udvarra néző ablak árnyékolója körül egyetlen fényfoszlány sem jut be. Egy pillanatig csak fekszik alvás és ébrenlét határán, aztán eszébe jut, hogy nincs is ablak, ebben a szobában nincsen. Az egyetlen ablak az egész lakásban a nappaliban van. Azt hívja periszkópnak. Nem a nagy emeleti hálóban van az Örökzöld utcában, hanem a sokkal kisebb alagsori lakás hálószobájában a Pearson utcában. Billynek eszébe jut, hogy ő most tulajdonképpen szökevény.

A hűtőből narancslevet vesz elő, csak egyet-kettőt kortyol belőle, hogy tovább tartson, aztán lezuhanyozza magáról az előző napi piszkot. Felöltözik, tejet önt a kukoricapehelyre, és bekapcsolja a hatórás híreket.

Először Giorgio Malachinit pillantja meg. Nem a fényképét, hanem egy fantomrajzot, amely akár fénykép is lehetne, annyira jól sikerült. Billy azonnal tudja, ki működhetett együtt a rendőrség rajzosával. Irv Dean, a Gerard-torony biztonsági őre valaha zsaru volt, és a jelek szerint a megfigyelőképessége még nem kopott meg, legalábbis amikor éppen nem a Motor Trend-et olvassa vagy a Sports Illustrated fürdőruhás különszámában méregeti a ciciket és a popsikat. Ken Hoffról nem esik szó a főbb hírekben. Ha a rendőrség már összekapcsolta az Allen-gyilkossággal, az újságírókkal nem osztották meg. Még nem.

A derűs, szőke meteorológus elmondja a friss időjárási adatokat, arról beszél, hogy az évszakhoz képest szokatlanul hűvösre fordul az idő. Részletesebb előrejelzést későbbre ígér, aztán átadja a szót a derűs, szőke, közlekedési hírekre szakosodott riporternek, aki az ingázókat figyelmezteti, hogy a rendőség megnövekedett jelenléte miatt lassabb forgalomra kell számítani.

Tehát úttorlaszokat állítottak fel. A zsaruk azt gyanítják, hogy a gyilkos még a városban van, és nem tévednek. Azt is feltételezik, hogy a dagadt férfi, aki George Russónak hívatja magát, szintén a városban van. Ebben, és azt Billy pontosan tudja, tévednek. Volt irodalmi ügynöke Nevadában van, valószínűleg a föld alatt, ahol feltűnően nagydarab teste már oszlásnak indult.

Egy Chevy kisteherautókat hirdető reklám után a hírolvasó egy nyugalmazott rendőrtiszt társaságában tér vissza. Arra kéri a rendőrt, ossza meg elméleteit a nézőkkel, vajon miért ölték meg Joel Allent. A nyugalmazott rendőr így válaszol:

– Én csak egy okot látok. Valaki el akarta hallgattatni, mielőtt információkkal üzletelhetett enyhített börtönbüntetésért cserébe.

– Milyen enyhített büntetésre számíthatott? – kérdezi az egyik hírolvasó. Derűs, barna. Mitől vannak ezek ennyire feldobódva kora reggel? Drogoznak?

– Életfogytiglanra a tű helyett – feleli a detektív gondolkodás nélkül.

Billy biztos benne, hogy ebben sem téved. Az egyetlen kérdés az, mit tudott Allen, és miért kellett a merényletet ekkora nyilvánosság előtt végrehajtani. Figyelmeztetés másoknak, akik tudhatnak arról, amit Allen is tudott? Átlagos esetben Billy ezzel nem foglalkozna. Átlagos esetben ő a gépkezelő, és ennyi. Csakhogy jelen esetben semmi sem átlagos.

A hírolvasók átadják a szót egy riporternek, aki John Coltonnal, az Ifjú Ügyvédek egyikével készít interjút, de Billy nem akarja látni. Egy héttel ezelőtt ő, Johnny és Jim Albright pénzfeldobással döntötték el, ki fizesse a tacót. A kis téren ültek, röhögtek, jól érezték magukat. John most döbbentnek, szomorúnak tűnik. Addig jut, hogy „Mind azt gondoltuk, hogy rendes srá…”, amikor Bill kikapcsolja a televíziót.

Kiöblíti a müzlis tányért, aztán rápillant Dalton Smith telefonjára. Buckytól érkezett egy üzenet, három szó: Még nincs utalás. Erre számított, de Johnny Colton arckifejezésével együtt rosszul indul a – hívjuk annak, ami – fogság első napja.

Ha még nincs átutalás, valószínűleg nem is lesz átutalás. Előre kifizettek neki félmilliót, ami rengeteg pénz, de nem ennyit ígértek. Egészen ma reggelig Billy túl elfoglalt volt ahhoz, hogy felhúzza magát, amiért azok verték át, akikben megbízott, de most semmi dolga, és olyan dühös, hogy majdnem felrobban. Elvégezte a munkát, és nem csak előző nap. Már lassan három hónapja ezen a melón dolgozik, és sokkal nagyobb személyes árat fizet érte, mint korábban hitte. Megígérték neki, és kik nem tartják be az ígéretüket?

– A rossz emberek – mondja Billy.

Rákattint a helyi hírlapra. A főcím óriási – MERÉNYLET A BÍRÓSÁGON! –, de kinyomtatva valószínűleg még nagyobbnak és impozánsabbnak tűnik, mint az iPhone képernyőjén. A hírben nincs semmi, amiről ne tudna, de a vezetőkép elárulja, miért nem volt ott Vickery seriff Conlee rendőrfönök sajtótájékoztatóján. A képen az abszurd cowboykalap ott hever a lépcsőn, a seriff viszont se közel, se távol. Vickery seriff kereket oldott. Vickery seriff elszelelt. Ez a kép felér ezer szóval. A seriff számára a sajtótájékoztató nyilvános megszégyenítéssel ért volna fel.

Sok szerencsét a választásokon, remélem, sikerül kimagyaráznod magad, gondolja Billy.

2

Felmegy Jensenékhez megitatni Daphnét és Waltert, aztán megáll a kezében a szórófejes üveg, és arra gondol, hogy biztosan megőrült. Locsolnia kell a virágokat, nem vízbe fullasztani őket. Benéz a hűtőszekrénybe, nincs benne semmi, amit megkívánna, de talál egy zacskó angol muffint a pulton, egy még van benne, azt beteszi a pirítóba azzal a felkiáltással, hogy ha nem eszi meg, csak megpenészedne. Itt fent rendes ablakok vannak, leül a fénybe, a muffint rágcsálja, és a feladatra gondol, amely elől egy ideje kitér. Benjy története az, természetesen. Ez az egy munka vár rá, miután a másikat, amely miatt idejött, elvégezte. De ez azt jelenti, hogy írnia kell a tengerészgyalogságról, és annyi minden van, kezdve a buszúttal Parris Islandre, az alapkiképzés… annyi minden.

Billy elmossa a tányért, eltörölgeti, visszateszi a konyhaszekrénybe, és hazamegy. Kinéz a periszkóp-ablakon, de semmi szokatlant nem lát. A nadrág, ami tegnap volt rajta, a földön hever. Felkapja, áttapogatja a zsebeket, szinte reméli, hogy a pendrive-ot elhagyta útközben, de ott van a kulcsok mellett, a Dalton Smith által lízingelt, a város másik végében parkoló Ford Fusion slusszkulcsával együtt. Kivárja, hogy biztonságosan elindulhasson. Amikor megnyugszanak a kedélyek, szokták mondani a filmekben, amelyekben az utolsó meló mindig félresikerül.

A pendrive súlya mintha megnőtt volna. Amikor ránéz, egy elképesztő tárolóeszközt lát, amely harminc évvel ezelőtt még a science fiction kategóriába tartozott volna, és két dolgot képtelen elhinni. Az első, hogy máris mennyi szót feltett rá. A másik lehetőség, hogy bőven fér még rá. Kétszer annyi. Négyszer annyi. Tízszer, hússzor annyi.

Kinyitja az elveszettnek hitt laptopot, a jóval drágább kabalát, mint amilyen a kopott, piszkos, de ugyanakkora értékkel bíró babacipő volt, és bekapcsolja. Bepötyögi a jelszót, bedugja a pendrive-ot, és az egyetlen rajta tárolt dokumentumot áthúzza a laptop képernyőjére. Elolvassa az első mondatot – A férfi, akivel anyám élt, törött karral jött haza –, és kétségbeesik. Egészen jó, ezt érzi, de amit kezdetben könnyűnek érzett, most nagy súllyal telepedik rá, mert ott a felelősség, hogy a folytatás is ilyen jó legyen, és nem biztos benne, hogy menni fog.

A periszkóp-ablakhoz lép, megbámulja a nagy semmit, és azon tűnődik, hogy megfejtette, miért képtelen sok szépreményű író befejezni, amit elkezdett. A The Things They Carried-re gondol, amely az egyik legjobb háborús könyv, ha nem a legjobb. Arra gondol, hogy az írás is egyfajta háború, csak az ember önmagával vívja. Viszi a történetet a hátán, amely minden alkalommal, amikor hozzáad egy kicsit, egyre nehezebb lesz.

Tele a világ félig megírt könyvekkel – emlékiratok, verseskötetek, regények, bombabiztos tippek, hogyan fogyjunk le vagy gazdagodjunk meg –, mert a munka túl súlyos lett azok számára, akik először megpróbálták cipelni, aztán letették magukról.

Majd máskor, gondolják. Amikor a gyerekek egy kicsit megnőttek. Vagy amikor nyugdíjba vonulok.

Erről lenne szó? Túl nehéz lesz neki is, ha a buszútról ír, vagy a bőrnyakúak frizurájáról vagy az első alkalomról, amikor Uppington őrmester megkérdezte tőle, hogy Leszopja a faszomat, Summers? Na? Mert nagyon úgy néz ki, mint egy faszszopó?

Megkérdezte?

Ó, nem, nem kérdezte, gondolja Billy, hacsak nem költői kérdésről volt szó. A pofámba ordította, az orra egy centire volt az enyémtől, a meleg nyála az ajkamon, és én azt mondtam, hogy Uram, nem, uram, nem akarom leszopni a faszát, mire ő, Nem elég jó magának a faszom, Summers közlegény, maga nyomorult faszszopó újonc?

Hogyan fogja megidézni az emlékeket, és megírhat vajon mindent Benjy Compson bőrébe bújva is?

Billy úgy dönt, hogy azt azért nem. Behúzza a függönyt, visszaül a laptophoz, hogy kikapcsolja, és televíziónézéssel töltse a napot. Ellen DeGeneres, Hot Bench, Kelly and Ryan, és a The Price Is Right ebéd előtt. Aztán egy kis szunyókálás, és jöhetnek a délutáni szappanoperák. John Law-val fejezheti be a napot, aki úgy fogja a kis kalapácsot, mint Coolio a régi videóklipekben, és nem tűr meg semmi baromságot a tárgyalóteremben. De amikor a kikapcsológomb felé nyúl, egy gondolat tűnik elő a semmiből. Mintha valaki a fülébe suttogta volna.

Szabad vagy. Azt csinálsz, amit akarsz.

Nem fizikai értelemben szabad, ugyan, az nem. Addig itt fog kuksolni ebben az alagsori lakásban, amíg a rendőrség el nem távolítja az úttorlaszokat, és még utána is bölcs dolog lesz pár napot várni, hogy biztos lehessen a dolgában. De ami azt a kibaszott történetet illeti, szabadon írhat, amit csak akar. És ahogyan akarja. Senki nem fog a válla felett pislogni, nézni, amit ír, már nem kell együgyűnek tettetnie magát, aki egy együgyű emberről ír. Lehet intelligens is, aki egy műveletlen és naiv, de semmiképpen sem ostoba fiatalemberről ír (mert Benjy már az lesz, ha Billy folytatja az elbeszélést).

Elengedhetem azt a Faulkner-szarságot, gondolja Billy. Írhatok muszály helyett muszáj-t, lessz helyett lesz-t. Sőt, ha akarom, akkor idézőjeleket is használhatok.

Ha szigorúan csak önmagának ír, azt mesélheti el, ami neki fontos, és kihagyhatja, ami nem. Nem kell a bőrnyakú hajviseletről írnia, bár megtehetné. Nem kell arról írnia, hogy Uppington a pofájába ordított, bár lehet, hogy fog. Nem kell írnia a fiúról sem – Haggerty vagy Haverty, Billy nem emlékszik a nevére –, aki futás közben infarktust kapott, elvitték a támaszpont gyengélkedőjére, és Uppington azt mondta, hogy jól van, és simán lehet, hogy jól volt, de az is, hogy meghalt.

Billy úgy találja, hogy a kétségbeesés utat nyitott egyfajta makacs lelkesedésnek. Talán arroganciának is. És akkor mi van? Azt mesél, amit akar. Fog is.

Azzal kezdi, hogy rákattint a „keresés és csere” parancsra, beírja Benjy helyett azt, hogy Billy, Compson helyett azt, hogy Summers, és rákattint az „összes cseréje” gombra.

3

Az alapkiképzést a Parris Islanden kezdtem el. Három hónapig kellett volna ott lennem, de csak nyolc hétig voltam. Megvolt a szokásos üvöltözés, meg minden szar, néhány újonc lelépett vagy kihullott a rostán, de én nem. A lelépőknek és a kihullottaknak talán volt hova visszamenniük, nekem nem.

A hatodik hét volt a Füves Hét, amikor megtanultuk, hogyan kell szétszerelni, majd újra összerakni a fegyvereinket. Tetszett a dolog, és ügyes is voltam. Amikor Uppington őrmester úgynevezett „fegyverkezési versenyt” hirdetett, mindig én nyertem. Általában Rudy Bell lett a második, akit nyilván mindenki Tacónak hívott a gyorsétteremlánc után. Soha nem győzött le, de néha közel került hozzá. Az utolsó helyen legtöbbször George Dinnerstein végzett, akinek ekkor le kellett nyomnia huszonöt fekvőtámaszt „Szopjon Le” Uppington őrmester előtt úgy, hogy Up végig lefelé nyomta George seggét a lábával. Viszont George jól lőtt. Nem olyan jól, mint én, de négy lövésből háromszor is betalált a céltábla közepébe háromszáz méterről. Én mondjuk négyből négyszer találtam be akár hétszáz méterről is, minden egyes alkalommal.

A Füves Hét alatt nem volt lövészet. Azon a héten csak szétszedtük és összeraktuk a fegyvereinket, és közben a Lövészek Hitvallását kántáltuk: „Ez az én puskám. Sok ilyen van, mint ez, de ez az enyém. A puskám a legjobb barátom. Az életem.” És így tovább. Arra a részre emlékszem a legjobban, ami úgy szól, hogy „Nélkülem a puskám haszontalan. A puskám nélkül én vagyok haszontalan.”

A másik dolog, amit a Füves Héten csináltunk az volt, hogy ültünk a seggünkön a fűben. Néha hat órán keresztül.

Billy itt megáll, elmosolyodik, mert eszébe jut Pete „Duda” Cashman. Duda elaludt ücsörgés közben a magas dél-karolinai fűben, mire Szopjon Le letérdelt mellé és a képébe üvöltött, hogy Unja magát, katona?

Duda olyan erővel és gyorsan ugrott talpra, hogy majdnem elesett, és még félálomban azt kiáltotta, hogy Nem, uram, nem! Amúgy George Dinnerstein haverja volt, és azért kapta a Duda becenevet, mert azt volt a szokása, hogy megragadta a tökét és ordított, hogy Nyomd meg a dudámat! Mondjuk Upnak sohasem mondott ilyet.

Az emlékek csőstül jönnek, ahogy Billy gyanította – igazából tudta, hogy így lesz –, de nem a Füves Hétről akar írni.

Egyelőre Dudáról sem, bár később lehet. A hetedik hétről akar írni, meg arról, ami utána történt.

Billy nekifekszik a munkának. Telnek az órák, láthatatlanul, érzékelhetetlenül. Varázslat van ebben a szobában. Billy azt lélegzi be és ki.

4

A Füves Hét után jött a Tüzes Hét. Az M40A-t használtuk, ez a Remington 700-as katonai változata. Ötlövetű tár, felszerelt tripod és a NATO üvegnyakú lőszerei.

– Látniuk kell a célpontot, de a célpont nem láthatja magukat! – ismételte újra és újra Up. – És nem érdekel, mit láttak a moziban, egy mesterlövész sohasem dolgozik egyedül.

Bár nem mesterlövész-kiképzésen voltunk, Uppington párba rendezett bennünket, egy spotter, egy lövész. Én Tacóval, George meg Dudával volt egy csapatban. Azért őket említem, mert Fallúdzsában is összekerültünk, 2004 áprilisában a Körültekintő Megoldás, majd novemberben a Fantomdüh hadműveletek alatt. Én és Taco

Billy megáll, a fejét csóválja, és emlékezteti magát, hogy az együgyű én immár a múlté. Kitörli és újrakezdi.

Taco és én felváltva dolgoztunk a Tüzes Héten, én lőttem, ő bemért, aztán ő lőtt, és én voltam a spotter. George és Duda is így kezdték, de Up azt mondta nekik, hogy fejezzék be.

– Maga lő, Dinner Winner! Cash, maga bemér.

– Uram, én is szeretnék lőni, uram! – kiáltotta Duda. Szopjon Le csak azt értette meg, amit ordítva közöltek vele. Így van ez a tengerészgyalogságnál.

– Én meg szeretném letépni a csöcsét és feldugni a segglyukán – felelte Up. Attól kezdve George volt a lövész, Duda meg a spotter. A mesterlövész-kiképzésen is így folytatták, és aztán Irakban is.

Amikor a Tüzes Hét már majdnem véget ért, Uppington őrmester behívatott engem és Tacót az irodájába, amely alig volt nagyobb egy gardróbszekrénynél. Azt mondta:

– Maguk ketten kibaszott szánalmas véglények, de lőni tudnak. Talán még szörfölni is megtanulnak.

Taco és én így tudtuk meg, hogy áthelyeznek minket Camp Pendletonba, ott fejeztük be az alapkiképzést, ami akkor már leginkább lövészetből állt, mert mesterlövésznek képeztek ki bennünket. A United Airlines gépével repültünk Kaliforniába. Akkor ültem először repülőn.

Billy megáll. Akar írni Pendletonról? Nem akar. Nem volt szörfözés, neki legalábbis nem; hogyan is lehetett volna, amikor úszni sem tanult meg soha? Vett magának egy pólót, amire az volt írva, hogy CHARLIE NEM SZÖRFÖZIK, és rongyosra hordta. Aznap is rajta volt, amikor megtalálta a babacipőt és felkötötte az övtartóra a jobb csípője felett. Akar írni az Iraki Szabadság-hadműveletről? Nem. Mire odaért Bagdadba, a háború véget ért. Ezt Bush elnök mondta, a USS Abraham Lincoln fedélzetéről. Azt is mondta, hogy a küldetés véget ért, emiatt lettek Billyből meg az ezredéből „békefenntartók”. Úgy érezte, hogy Bagdadban szívesen látják, még szeretik is. A nők és a gyerekek virágot szórtak rájuk. A férfiak meg azt ordítozták, hogy náhn nihuhu ámerikáán, szeretjük Amerikát.

Nem sokáig tartott az a szarság, gondolja Billy, hagyjuk is Bagdadot, térjünk vissza a cumizdához. Ismét írni kezd.

2003 őszén már Rámádiban állomásoztam, nagyban békefenntartottunk, bár előfordultak néha lövöldözések, a mullahok a mecsetekből és néha boltokból közvetített prédikációi alatt el is kezdtek morogni, hogy „halál Amerikára”. A 3. zászlóaljban szolgáltam, amit Sötét Lóként ismertek. A századom neve Echo volt. Akkoriban rengeteget lőttünk célba. George és Duda máshol voltak, de Taco és én egy csapat voltunk.

Egy nap egy számomra ismeretlen alezredes beugrott, és megnézte, hogy lövünk. Én az M40-est használtam, nyolcszáz méterre lőttem egy sörösdobozokból álló piramisra, egyesével szedtem le őket fentről lefelé. Alul kellett meglőni őket, hogy megperdüljenek, különben az egész építmény összedőlt volna.

Ez a Jamieson nevű alezredes mondta nekem meg Tacónak, hogy menjünk vele. Egy páncélozatlan dzsippel vitt el minket az al-Daula mecsetre néző dombra. Gyönyörű mecset volt. A hangszórókból ordító prédikáció már nem volt ilyen szép. A szokásos baromság ment arról, hogy az amerikaiak hagyni fogják, hogy a zsidók gyarmatosítsák Irakot, az iszlámot törvényen kívül helyezik, a zsidók kormányoznak majd, és Amerika megszerzi az összes olajat. Egy szót sem értettünk belőle, de azt, hogy halál az amerikaiakra, mindig angolul mondták el, és láttunk lefordított szórólapokat is, amelyeket állítólag a főpapok fogalmaztak. A lázadók akkoriban kezdtek fel-felbukkanni, ők osztogatták ezeket ezerrel. Meghalsz-e az országodért? kérdezték. Halnál-e dicsőséges halált az iszlámért?

– Milyen messzire van az a célpont? – kérdezte Jamieson és a mecset kupolájára mutatott.

Taco ezer métert mondott. Én azt, hogy talán kilencszáz méter, aztán hozzátettem – nagyon igyekezve, hogy Jamiesont tiszteletteljesen szólítsam meg –, hogy tilos vallási célpontokra lőni. Már ha az alezredesnek ilyen gondolata támadt.

– Erre ne is gondoljon! – mondta Jamieson. – Soha nem utasítanék a parancsnokságom alatt álló katonát arra, hogy rálőjön ezeknek a szent lószarjaira. Azonban a hangszórókból nem vallást sugároznak, hanem politikát. Melyikőjük akarja megpróbálni, hogy az egyiket kilövi? Természetesen anélkül, hogy a kupolát kilyuggatná. Ami helytelen lenne, és a mudzsi pokolba kerülnénk miatta.

Taco azonnal a kezembe nyomta a fegyvert. Nem volt nálam tripod, így a csövet a dzsip csomagtartóján támasztottam ki, és lőttem. Jamieson messzelátót használt, nekem az sem kellett, hogy lássam: az egyik hangszóró a drótot maga után rántva, bukdácsolva a földre zuhant. A kupolában nem keletkezett lyuk, és a szónoklat, legalábbis arról az oldalról észrevehetően elhalkult.

– Kapjátok be! – ordította Taco. – Az összeset!

Jamieson azt mondta, el kell húznunk a picsába, mielőtt elkezdenek lőni ránk, és így is tettünk.

Amikor visszaemlékezem erre, azt gondolom, hogy az a nap szépen összefoglalta, mi ment félre Irakban, miért lett a „szeretjük Amerikát”-ból „halál Amerikára”. Az alezredes megunta hallgatni azt a végtelen szart, kilövette velünk az egyik hangszórót, ami butaság volt, és értelmetlen is, mert volt még vagy hat minden irányban.

Amikor visszafelé mentünk a támaszpontra, az ajtókban férfiak álltak, a nők az ablakokban leselkedtek. Az arcukon már nem a boldog szeretjük Amerikát arckifejezést volt. Senki sem lőtt ránk – akkor –, de az arcok elárulták, az a nap is el fog jönni. Az ő meglátásuk szerint nem hangszórókat lőttünk ki. Hanem rálőttünk a mecsetre. A kupolában nem esett kár, de a hitükre lőttünk.

A járőrözés Rámádiban egyre veszélyesebb lett. A helyi rendőrség és az Iraki Nemzeti Gárda lassan elveszítették befolyásukat a lázadókkal szemben, de az amerikai haderő nem állhatott a helyükre, mert a politikusok Washingtonban és Bagdadban is elkötelezettek voltak amellett az eszme mellett, hogy az ország önerőből oldja meg a problémáit. Leginkább a támaszponton ücsörögtünk, és reméltük, nem küldenek védőőrizetre egy javítóbrigád mellé, akik a törött (vagy vandálok áldozatául esett) vízcsöveket hozták helyre, vagy az amerikai és iraki technikusokhoz, akik az elromlott (vagy elrontott) erőműveket akarták működésre bírni. A védőőrizet gyakorlatilag felhívás volt keringőre, 2003 végére fél tucat tengerészgyalogos hősi halottunk volt, és még több sebesült. A mudzsik szarul lőttek, de a házibombáiktól rettegtünk.

A kártyavár végül 2004 márciusának utolsó napján dőlt össze.

Oké, gondolja Billy, itt kezd bedurvulni a történet. Ráadásul sikerült minimális bullshittel, ahogy Szopjon Le mondta volna.

Akkorra már átköltöztünk Rámádiból a Baharia táborba, amit Álomországnak is hívtak. Vidéken volt, három kilométerre Fallúdzsától, az Eufrátesz nyugati partján. Úgy hallottuk, Szaddám gyerekei arrafelé pihiztek. George Dinnerstein és Duda Cashman is visszatért hozzánk az Echo századba.

Mi négyen éppen pókereztünk, amikor lövöldözést hallottunk az úgynevezett Brooklyn híd túloldaláról. Nem egy-egy lövést, hanem szabályos zárótüzet.

Éjjelre a pletykák elültek és megtudtuk, mi történt, legalábbis nagy vonalakban. Négy Blackwater-zsoldos, akik ételt szállítottak – a mi kantinunkba is –, úgy döntött, hogy levágják az utat Fallúdzsán keresztül, nem kerülik meg, ahogy az előírások megkövetelik. Lesből rajtuk ütöttek, valamivel az Eufrátesz folyón átívelő híd előtt. Gondolom, teljes fegyverzetben mentek, de semmi sem menthette meg őket a golyózáportól, amit a két platós Mitsubishi terepjáróra zúdítottak.

Taco azt mondta:

– Hogy a jóistenbe gondolták azt, hogy átkocsikázhatnak a városközponton, mintha Omahában lennének? Hülyeség volt.

George egyetértett vele, de azt mondta, hülyeség vagy sem, ezt meg kell torolni. Mindannyian így gondoltuk. A merénylet is elég szörnyű dolog, de ez sem volt elég a csőcseléknek. Kirángatták a holttesteket a kocsikból, leöntötték őket benzinnel és felgyújtották. Kettőt úgy szétszedtek, mint a grillcsirkét szokás. Kettőt meg lelógattak a Brooklyn hídról, mintha Guy Fawkes-bábuk lettek volna.

Másnap Jamieson alezredes megjelent, amikor a raj járőrözésre készült. Engem és Tacót leparancsolt a Hummerről, és kérte, hogy menjünk vele, mert van itt valaki, aki szeretne találkozni velünk.

A férfi egy motorolajtól és kipufogófüsttől bűzlő üres garázsban, egy rakás gumiabroncs tetején ült. Olyan meleg volt bent, mint a pokolban, mert minden ajtó zárva volt, és azokban a lyukakban nem volt légkondicionálás. A férfi felállt, amikor bementünk, és végignézett rajtunk. Bőrdzseki volt rajta, ami abban a büdös helyiségben abszurdnak tűnt, mert volt vagy harminc fok. A mellkasán ott volt a Sötét Ló Zászlóalj emblémája: LEGMAGASABB PROFIZMUS a tetején, és TEDD, AMIT KELL az alján. De a dzseki csak a műsor része volt. Azonnal rájöttem, és Taco is mondta utána, hogy ő is. Elég volt egy pillantást vetni a pasasra, már tudta az ember, hogy a rohadt CIA-től jött. Megkérdezte, hogy melyikünk Summers, mire mondtam, hogy én vagyok az. Közölte, hogy a neve Hoff.

Billy megáll, elálmélkodik. Összeszőtte a jelenlegi életét a cumizdában töltött idővel. Robert Stone mondta, hogy az elme olyan, mint egy majom? Persze, a Démoni harcosok-ban volt. Abban mondta Stone azt is, hogy akik Huey helikopterekből gépfegyverrel lövöldöznek elefántra, azok tulajdonképpen természetes módon akarnak betépni. Irakban tevékre lőttek néha a bokorugrók és a bőrnyakúak. Mondjuk amikor éppen be voltak tépve.

Kitörli az utolsó mondatot, és konzultál a két füle között és a homloka mögött élő majommal. Néhány másodperc múlva rátalál a megfelelő névre és úgy dönt, a hiba teljes mértékben megbocsátható volt.

Közölte, hogy a neve Foss. Nem nyújtott kezet, visszaült az abroncsokra, biztosan összepiszkolta a nadrágja ülepét. Azt mondta:

– Summers, úgy hallottam, maga a legjobb lövész a században.

Mivel nem kérdezte, hanem közölte, nem szóltam semmit, csak álltam ott.

– Képes találatot bevinni ezerkétszáz méterről, a folyó túloldalára?

Gyors pillantást vetettem Tacóra, és láttam rajta, ő is hallott már erről, tudja, miről van szó.

– Emberi célpontot kell eltalálnom, uram?

– Igen. Azt gondolta, sörösüvegekről társalkodom?

Költői kérdés volt, nem válaszoltam rá.

– Igen uram, képes vagyok ilyen lövésre.

– Tengerészgyalogos szavát adja, vagy a sajátját, Summers?

Jamieson alezredes a homlokát ráncolta, mintha azt gondolta volna, hogy a tengerészgyalogosok szaván kívül ugyan mi számítana, de egy szót sem szólt.

– Mindkettőt, uram. Egy szelesebb napon talán nem lennék ennyire magabiztos, de mi… – Hüvelykujjammal Tacóra mutattam. – …a szelet ki tudjuk korrigálni. A fúvó homok már más kérdés.

– Az előrejelzés szerint a szélsebesség nulla és tíz között lesz – mondta Foss. – Az nem gond?

– Nem, uram. – Aztán feltettem egy kérdést, amihez semmi közöm sem volt, de tudnom kellett a választ. – Egy rossz mudzsiról beszélünk, uram?

Az alezredes azt mondta, ezzel átléptem egy határt, de Foss intett neki, mire Jamieson befogta.

– Csúzlizott már le embert, Summers?

Mondtam neki, hogy még nem, és igaz is volt. A csúzlizás lesből lövést jelent, Bob Hullt meg közvetlen közelről lőttem le.

– Akkor ez egy kiváló alkalom arra, hogy elindítsa a karrierjét, mert igen, ez egy nagyon rossz mudzsi. Feltételezem, tudják, mi történt tegnap.

– Igenis, uram – felelte Taco.

– Azok a zsoldosok azért autóztak át Fallúdzsa központján, mert egy szerintük megbízható forrásból azt hallották, hogy biztonságos. Azt mondták nekik, egyre jobban kedvelik az amerikaiakat. Az iraki rendőrség kíséretet is biztosított. Csakhogy ez a kíséret vagy lopott egyenruhába bújtatott lázadókból, vagy dezertált rendőrökből vagy igazi rendőrökből állt, akik elgyávultak, amikor meglátták, miféle fosvihar közeledik feléjük. És nem ők öltek. Hanem négy tucat Kalasnyikovval hadonászó rosszfiú, akik… na, mit gondolnak, srácok? Ezek véletlenül éppen arra jártak?

Megvontam a vállam, mint akinek fogalma sincs, hagytam Tacót érvényesülni. Úgy is lett.

– Nem tűnik valószínűnek, uram.

– Nem, nem is az. Azok a mudzsik mind a helyükön voltak. Vártak. A főutat elállták két pickup teherautóval. Valaki kitervelte az orvtámadást, és tudjuk is, ki volt az, mert bemértük a mobiltelefonját. Tudnak követni?

Taco azt mondta, igen. Én ismét megvontam a vállam.

– Az a valaki nem más, mint egy Ámmár Dzsásszím nevű abroszfejű menyét. A hatvanas-hetvenes éveiben jár, senki sem tudja pontosan, valószínűleg ő maga sem. Van egy számítógépeket és fényképezőgépeket árusító üzlete, ami internetkávézóként és játékteremként is üzemel, ahol a helyi fiatalság Pac-Mant és Froggert játszhat, már amikor nem bombát gyártanak és nem az utakból csinálnak aknamezőt.

– Ismerem azt a helyet – mondta Taco. – Pronto Pronto Fotó Fotó. Láttam járőrözés közben.

Látta? A fenébe, hát voltunk is bent, játszottunk Donkey Kongot és Madden focit. Amikor besétáltunk, a helyi fiúknak azonnal eszükbe jutott, hogy máshol van dolguk, és felvették a nyúlcipőt. Taco ezt nem árulta el, és én sem szólaltam meg.

– Dzsásszím régi vonalas baathista, és új vonalas lázadó főnök. Őt akarjuk. Nagyon akarjuk. Lézerirányítású bombát nem vethetünk be, mert félő, hogy kinyírunk egy rakás kölyköt, akik ott játszanak, és akkor az Al Jazeera az életben nem száll le rólunk. Ezt nem engedhetjük meg magunknak. Várni sem tudunk, mert Bush napokon belül jóváhagy egy tisztogató hadműveletet, és ha ezt valakinek elárulják, meg kell ölnöm magukat.

– Arra nem lesz lehetősége – szólt közbe Jamieson. – Én magam fogom megtenni.

Foss oda se bagózott rá.

– Amikor elszabadul a buli, Dzsásszím visszavonul a mellékutcákba a fegyveres cimboráival. El kell kapnunk, mielőtt megtehetné, példát kell statuálnunk azzal a kurva Júdás-kecskével.

Taco megkérdezte, mi az a Júdás-kecske. Elmondhattam volna neki én magam is, de befogtam a számat, Fossra hagytam a megtisztelő feladatot. Foss aztán felém fordult, és újra megkérdezte, képes vagyok-e végrehajtani a feladatot, mire mondtam, hogy igen, uram, igenis. Megkérdeztem, honnan kell lőnöm, megmondta. Voltunk már ott korábban is, elhoztuk a cuccot az utánpótlást szállító helikopterekről. Megkérdeztem tőle, lecserélhetném-e az optikát az egyik újabb Leupold céltávcsőre, vagy azzal kell dolgoznom, ami van. Foss Jamiesonra pillantott, aki azt mondta:

– Megoldjuk.

Amikor visszamentünk a barakkokhoz – a járőrök nélkülünk indultak el –, Taco megkérdezte, mennyire vagyok biztos abban, hogy meg tudom tenni. Mire én:

– Ha nem jön össze, ráfogom a spotteremre.

Rácsapott a vállamra.

– Hülye faszkalap. Miért játszod mindig a hülyét?

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Na tessék.

– Biztonságosabb. Amit nem tudnak rólad, az nem okoz fájdalmat. És nem jön vissza kísérteni.

Ezt emésztgette egy darabig. Aztán azt mondta:

– Aha, az oké, hogy ellősz odáig, de nem úgy értettem. Itt egy igazi emberről van szó. Biztos, hogy meg tudod csinálni? Hidegvérrel kiloccsantod az agyát, kioltod az életét?

Mondtam Tacnak, hogy biztos vagyok benne. Azt viszont nem mondtam el neki, hogy onnan tudom, hogy képes vagyok kioltani egy másik ember életét, mert már megtettem egyszer. Mellkason lőttem Bob Hullt. A mesterlövész-kiképzésen tanultam meg, hogy mindig fejre kell célozni.

5

Billy elmenti, amit írt, feláll, de megtántorodik egy pillanatra, mert a lába mintha egy másik dimenzióban lenne. Mióta ülhet egy helyben? Az órájára néz, és döbbenten látja, hogy már öt órája. Úgy érzi magát, mintha egy kimerítő álomból ébredt volna. Kezével kitámasztja a derekát és nyújtózkodni kezd, mire a lábán apró szúrások futnak végig. A nappaliból kisétál a konyhába, onnan a hálószobába, majd vissza a nappaliba. Tesz még egy kört, majd egy harmadikat is. A lakás pont megfelelő méretűnek tűnt, amikor először megnézte, tökéletes rejtekhelynek, ahol meghúzhatja magát, amíg lecsendesednek a dolgok és a lízingelt kocsival elindulhat végre északra (vagy talán nyugatra). Most viszont túl kicsinek érzi, mint egy kinőtt ruhadarabot. Szeretne kimenni sétálni, talán kocogni is egyet, de az nagyon rossz ötlet lenne még a Dalton Smith-álruhában is. Így aztán a lakásban jár-kel még egy kicsit, aztán amikor az nem bizonyul elégnek, lenyom néhány fekvőtámaszt a nappaliban.

Földre és huszonöt, mondaná Szopjon Le őrmester. A lábamat meg a seggére rakom könnyítésként, haszontalan gecifolt!

Billy elmosolyodik. Mennyi mindenre emlékszik! Ha mindent leírna, a történet ezer oldalig meg sem állna.

A fekvőtámasztól megnyugszik. Arra gondol, hogy bekapcsolja a tévét és megnézi, hogy áll a nyomozás, vagy a telefonján olvassa el a helyi lap híreit (lehet, hogy az írott sajtó hanyatlik, de Billy úgy látja, hogy a legfontosabb hírekhez mégis ők jutnak hozzá először). Aztán úgy határoz, hogy mégsem. Még nem áll készen arra, hogy visszatérjen a jelenbe. Arra is gondol, hogy enni kellene valamit, de nem éhes. Itt lenne az ideje, mégsem az. Megállapodik magával egy csésze feketekávéban, amelyet állva, a konyhában fogyaszt el. Aztán visszaül a laptophoz, és ott folytatja, ahol abbahagyta.

6

Másnap reggel Jamieson alezredes maga vitt el engem és Tacót ahhoz az elágazáshoz, ahol a 10-es út és az az észak–dél irányú út találkozott, amelyet a tengerészgyalogosok Highway to Hellnek neveztek az AC/DC-szám után. Az alezredes Eagle kombijával mentünk, ami különleges volt a számára. A hátsó részére egy vörös szemű fekete lovat ábrázoló matricát ragasztottak. Nem tetszett, mert simán el tudtam képzelni, hogy az iraki bemérők kiszúrják, talán le is fényképezik.

Fossnak nyoma sem volt. Nyilván visszament oda, ahová az ilyenfajta csávók távoznak, miután elrúgták a labdát.

A domb tetején, egy poros kocsifordulóban az Iraki Elektromos Művek két teherautója állt, legalábbis mintha ez lett volna az oldalukra írva arab krikszkraksz betűkkel. Pont úgy néztek ki, mint az amerikai darus kocsik, csak kisebbek voltak, és nem sárgára, hanem almazöldre festve. Oldalt jóval több rétegben vitték fel a festéket, de még így sem tudták Szaddám Husszein mosolygó arcát teljesen lefedni, túl makacs kísértet volt ahhoz, hogy csak úgy eltűnjön. Volt rajta egy Genie személyemelő is szerelőkosárral.

Az elágazásnál két távvezetékoszlop állt két nagy transzformátorral, amelyek az árammennyiséget szabályozták Fallúdzsa lakóövezetei és a külvárosok számára. A fejükön kufiját viselő férfiak rohangáltak összevissza, de akadt néhány kufikalapos is. Mindannyian narancssárga mellényt hordtak. Sisak senkin sem volt, gondolom, a munkavédelmi felügyelet még nem jutott el az Al Ánbár tartományba. A folyó túloldaláról nézve ezek az emberek valószínűleg úgy festettek, mint minden állami munkásokból összeverbuválódott, szedett-vedett csapat, de amint az ember ötven méternél közelebb került hozzájuk, látszott, hogy ezek a mi fiaink. Albie Stark a rajunkból odajött hozzám, a fejkendőjével csapkodott, és azt a dalt énekelte, ami arról szól, hogy nem lépünk rá Superman köpenyére. Aztán meglátta az alezredest és tisztelgett.

– Menjen innen és csináljon úgy, mintha nagyon elfoglalt lenne! – utasította Jamieson. – És az isten szerelmére, fejezze be a gajdolást! – Aztán felénk fordult, de csak Tacóhoz beszélt, mert úgy jött le neki, hogy Tac az okosabb kettőnk közül.

– Ismételjük át, Bell szakaszvezető!

– Dzsásszím tíz körül jön elő cigarettázni és beszélgetni a rajongóival, közöttük ott lehetnek azok is, akik tüzet nyitottak a zsoldosokra. Rajta kék kufija lesz. Billy leszedi. Ennyi.

Jamieson felém fordul.

– Ha sikerül lelőnie, felterjesztem dicséretre. Ha eltéveszti, vagy ami ennél is rosszabb, valamelyik ott lebzselőt lövi le, azt a bakancsot, amelyikkel engem rúgnak seggbe, áthelyeztetem a maga seggébe is, csak éppen mélyebben és fájdalmasabban. Értve vagyok, katona?

– Úgy gondolom, igen, uram! – Közben meg arra gondoltam, hogy Uppington őrmester sokkal hatásosabban, sokkal meggyőzőbben adta volna elő a fenti mondatot. De az alezredes legalább megpróbálta, ezt meg kell hagynom neki. Hónapokkal később az arca nagy részét és a látását is elvesztette egy útszéli bombarobbanásban.

Jamieson odaintette Joe Kleczewskit. Ő is a rajunk tagja volt, amit mi Penge Kilenceknek hívtunk. A „munkások” legtöbbje onnan volt. Önként jelentkeztek a feladatra. Muszáj volt nekik, mert Taco rájuk parancsolt.

– Őrmester, megértette, minek kell történnie, amint Summers leadja a lövést?

Nagy Klew elmosolyodott, kilátszott a rés a két foga között.

– AZONNAL lehozni őket, aztán kurva gyorsan elvonulni, uram.

Bár látszott, hogy Jamieson ideges – szerintem mindenki látta –, erre elmosolyodott. Klew-nak a legtöbbször sikerült mosolyt csalnia a legkeményebb arcra is.

– Nagyjából erről van szó.

– És ha nem bújik elő?

– Holnap is van nap. Már ha nem holnap történik a támadás. Gyerünk, katonák, folytassák, de a csatakiáltásokkal óvatosan, ha kérhetném. Hüvelykujjával az Eufrátesz és a másik oldalon elterülő, várost idéző medvecsapda felé bökött. – Ahogy a dal is mondja: viszi a hangot.

Albie Stark és Big Klew megpróbált bemászni a kosárba. Elvileg két embernek simán bele kellett férnie, csak nem akkor, ha az egyikük olyan méretekkel rendelkezik, mint Kleczewski. Albie majdnem átbillent a kosár oldalán. Jamiesonon kívül mindenki röhögött. Olyanok voltak, mint Stan és Pan.

– Szálljon már ki, maga ökör! – utasította az alezredes Klew-t. – Jézus isten. – Intett Dudának, akinek a barna bakancsa kilógott a túl rövid nadrág alól. Ez is vicces volt, mert úgy nézett ki benne, mint egy kiskölyök, aki az apja cipőjében klaffog körbe a házban. – Maga! Macskajancsi! Jöjjön csak ide! Mi a neve?

– Peter Cashman tizedes, uram, és én…

– Ne tisztelegjen, maga barom, nem hadműveleti zónában vagyunk. Fejre ejtette a jó édesanyja kisgyerekkorában?

– Nem uram, legalábbis nem emlékszem ilyesmire…

– Szálljon be a kosárba ki-a-kurva-anyjával, és amikor felérnek… – Körülnézett. – Jó isten, hol az a kibaszott szemfedő?

Technikailag talán ez volt a megfelelő kifejezés arra, amit keresett, minden más szempontból viszont helytelen volt. Láttam, hogy Klew buzgón veti a keresztet.

Albie, aki még mindig a kosárban állt, lepillantott.

– Izé… szerintem rajta állok, uram.

Jamieson megtörölte a homlokát.

– Rendben, jól van, legalább valakinek eszébe jutott elhozni.

Az a valaki én voltam.

– Szálljon be, Cashman! És villámgyorsan szerelje fel!

A hidraulikus emelőkosár nyöszörögve a levegőbe emelkedett. A legnagyobb magasságon, talán tíz-tizenkét méter magasan rázkódva megállt az egyik transzformátor mellett. Albie és Duda ott topogtak a kosárban, a leplet rángatták, aztán csak sikerült kiráncigálniuk a talpuk alól. Aztán néhány kreatív káromkodás – egy részüket azoktól az iraki kiskölyköktől tanulták, akik cukorkáért és cigarettáért rinyáltak – kíséretében fel is szerelték. Az eredmény egy vászonhenger lett a kosár és a transzformátor körül. Horgokkal rögzítették a távvezetékoszlop kiálló karjára, és oldalt összekapcsolták, mint az 501-es gombos farmer sliccét. Kívülről teleírták élénksárga krikszkrakszokkal. Fogalmam sem volt, mi állt rajta, nem is érdekelt, nyilván nem azt írták ki, hogy MESTERLÖVÉSZ AKCIÓBAN.

A kosár visszaereszkedett, csak a henger maradt fent. Tényleg úgy nézett ki, mint egy halotti lepel, mert a kosár derékig érő korlátja nem feszítette ki az oldalát. Duda keze vérzett, és Albie arcán is volt egy karcolás, de legalább egyikük sem bucskázott ki a kosárból. Párszor igen közel kerültek hozzá.

Taco a nyakát nyújtogatva felfelé nézett.

– Az micsoda, uram?

– Homokfogó – felelte Jamieson, majd hozzátette: – Azt hiszem.

– Nem éppen feltűnésmentes – mondta Taco. Már a folyó túloldalát nézte, az összezsúfolt lakásokat, boltokat, raktárakat és mecseteket. A város délnyugati része volt az, amit mi Queensnek hívtunk. Már legalább száz tengerészgyalogos hullazsákban jutott ki onnan. Több százan meg kevesebb testrésszel jöttek ki, mint amennyivel bementek.

– Amikor kíváncsi leszek a véleményére, szólok – felelte az alezredes – régi mondás, de jól hangzik. – Fogják a felszerelést és menjenek fel, de sebesen! Vegyenek fel olyan narancssárga mellényt is, mielőtt beszállnak a kosárba, hogy mindenki lássa, hogy felmennek. A többiek meg buzgólkodjanak itt a környéken. Pont arra van szükségünk, hogy valaki kiszúrja azt a puskát. Summers, a folyónak háttal álljon, amíg… – Elhallgatott. Ő nem akarta kimondani, hogy amíg a szemfedő alá nem kerül, én meg nem akartam hallani. – Amíg takarásba nem kerül.

Mondtam, hogy értettem, és felmentünk: én az M40-esemmel pihenőállásban, háttal a városnak, és Taco, lába között a bemérő felszereléssel. A mesterlövészek az elit gyerekek, róluk csinálnak mozifilmeket, róluk ír regényeket Stephen Hunter, pedig a munka oroszlánrészét a spotterek végzik.

Én nem tudom, milyen szaga van egy szemfedőnek, de ennek a vászonhengernek rothadó döglötthal-szaga volt. Három kapcsot kikapcsoltam a szegély mentén, hogy lőrést biztosítsak magamnak, de a rossz oldalon volt, onnan legfeljebb egy Rámádi felé kóborló kecskét lőhettem volna meg. Nyögve, káromkodva sikerült körbefordítanunk, miközben igyekeztünk legalább kettőt használni a karhoz rögzítő horgokból. A vászon folyton az arcunkba csapódott. A döglötthal-szag egyre rosszabb lett. Ez alkalommal én estem ki majdnem a kosárból. Taco az egyik kezével a mellényemet, a másikkal a puska szíját ragadta meg.

– Maguk meg mit művelnek ott fent? – kiáltotta Jamieson. Ő és a többiek alulról csak azt látták, hogy ott csoszogunk a kosárban, mint két gimis, akik keringőzni tanulnak.

 – Házimunka, uram – szólt vissza Taco.

– Nos, azt javaslom, fejezzék be a házimunkát és készüljenek! Majdnem tíz óra van!

– Nem a mi hibánk, hogy azok a baromarcúak rossz irányba helyezték a rést – morogta nekem Taco.

Ellenőriztem az új távcsövet és a puskámat – sok ilyen van, mint ez, de ez az enyém –, és egy szarvasbőr kendővel áttörölgettem mindent. A cumizdában a homok és a por mindenhova beette magát. Odaadtam a fegyvert Tacónak a kötelező második ellenőrzésre. Visszaadta, alaposan megnyalta a tenyerét, és a kezét kidugta a lőrésen.

– Zéró szélsebesség, Billy fiú! Remélem, kidugja az orrát az a seggfej, mert ennél jobb napunk nem lesz.

A fegyveremen kívül a legnagyobb méretű felszerelés a kosárban az M151-es bemérő távcső volt, vagyis a Spotterek Barátja. Az

Billy abbahagyja, felriad álmából. A konyhába megy és hideg vizet locsol az arcába. Váratlan elágazáshoz érkezett az eddig nyílegyenes úton. Talán semmi jelentősége annak, melyik úton megy tovább, talán van.

Az M151-ről van szó. Ezt az optikai távcsövet használja a spotter, hogy kiszámolja a távolságot a torkolat és a célpont között, és ezt vérfagyasztó (Billy számára legalábbis) pontossággal teszi. Ez a távolság lesz a szögperc alapja. Billynek nem volt szüksége ilyesmire annál a lövésnél, amellyel leszedte Joel Allent, de 2004-ben, azon a bizonyos napon egy olyan lövést kellett leadnia – feltételezve, hogy Ámmár Dzsásszin eltávolodik az üzlettől, és ezzel lehetővé teszi –, ahol a célpont jóval messzebb volt.

Elmagyarázza mindezt, vagy nem?

Ha elmagyarázza, akkor arra számít, hogy egy nap valaki el fogja olvasni, amit ír. Ha nem magyarázza el, azt jelenti, hogy már nem számít rá. Nem reménykedik. Akkor melyik is legyen?

A mosogatókagyló előtt állva eszébe jut egy interjú, amelyet a rádióban hallott nem sokkal azelőtt, hogy hazakerült a sivatagból. Valószínűleg az egyik olyan állami rádióadó műsora lehetett, ahol mindenki okosan beszél és Prozacon él. Egy írót kérdezgettek, egy idősebb fazont, aki akkor volt nagy szám, amikor minden író fehér férfi volt, és nagy valószínűséggel alkoholista. Billy akkor sem tudná megmondani a nevét, ha pisztolyt fognának a fejéhez, az biztos, hogy nem Gore Vidal volt – ahhoz nem volt elég szarkasztikus –, és nem is Truman Capote –, mert nem selypített. Arra viszont emlékszik, amit a pasas akkor mondott, amikor a riporter rákérdezett az írás folyamatára. „Mindig két ember jár az eszemben, amikor leülök írni: én és az idegen.”

Amivel Billy vissza is tér az M151-hez. Leírhatná. Elmagyarázhatná a működését. Elmagyarázhatná azt is, miért fontosabb a szögperc a távolságnál, bár a kettő mindig összefügg. Megteheti, de csak akkor szükséges, ha önmaga mellett az idegennek is ír. Írjon neki?

Ugyan már, beszélget önmagával Billy. Én vagyok itt az egyetlen idegen.

De az is rendben van. Maga miatt is megteszi, ha kell. Nem muszáj… hogy is kell ezt mondani?

– Jóváhagyatni – mormolja, miközben visszaül a laptophoz. Megint ott folytatja, ahol abbahagyta.

7

A fegyveremen kívül a legnagyobb méretű felszerelés a kosárban az M151-es bemérő távcső volt, vagyis a Spotterek Barátja. Taco felállítja a háromlábú állványt, én meg elállok az útból, amennyire lehet. A kosár megingott egy kicsit, mire Taco mondta, hogy maradjak nyugton, különben Dzsásszím feje helyett az üzlet ajtaja feletti céhtáblába fogok belelőni. Olyan mozdulatlanul álltam, ahogy csak tudtam, miközben Taco végezte a dolgát, és magában motyogva számolgatott.

Jamieson alezredes nagyjából 1100 méterre saccolta a távolságot. Taco a Pronto Pronto Fotó Fotó előtt labdát pattogtató gyereket mérte be 1225 méterre. Távoli lövés, de egy ilyen szélmentes április eleji napon magas a megbízhatósági szint. Lőttem már távolabbra is, és mindannyian hallottunk olyan világklasszis mesterlövészekről, akik kétszer ekkora távolsággal is megbirkóztak. Arra persze nem számíthattam, hogy Dzsásszím mozdulatlan marad, mint egy papír céltábla feje. Ez aggasztott egy kicsit, az viszont nem, hogy élő, lélegző emberi lényről van szó. Júdás-kecske volt, és csapdába csalt négy embert, akiknek csak annyi volt a bűnük, hogy élelmiszert szállítottak. Rossz ember volt, le kellett szedni.

Negyed tíz körül Dzsásszím kijött a boltból. Hosszú kék inget viselt, olyan tunikafélét, és buggyos fehér nadrágot. Ma horgolt piros sapka volt rajta a kék kendő helyett. Csodálatos céljelző. Már kezdtem volna rákészülni a lövésre, de Dzsásszím a csikket odapöccintve elhessegette a labdázó gyereket, és visszament a boltba.

– Mekkora szívás – jegyezte meg Taco.

Vártunk. Fiatal férfiak mentek be a Pronto Pronto Fotó Fotóba. Fiatal férfiak jöttek ki. Nevettek, dulakodtak, ökörködtek, mint a világon minden fiatal Kabultól Kansas Cityig. Biztos, hogy páran közülük ott lövöldöztek Kalasnyikovval a Blackwater teherautókra pár nappal ezelőtt. Néhányan kétségkívül ránk is lőttek hét hónappal később, amikor úttorlasztól úttorlaszig harcolva söpörtük ki őket. Akár a Játszóházban is ott lehettek, így hívtuk a helyet, ahol minden elromlott, ami elromolhat.

Tíz óra, negyed tizenegy.

– Lehet, hogy ma hátramegy cigizni – mondta Taco.

Aztán fél tizenegykor kinyílt a Pronto Pronto Fotó Fotó ajtaja, és Ámmár Dzsásszím újra kilépett rajta két fiatal férfival. Belenéztem a puska távcsövébe. Láttam, hogy nevetgélnek, beszélgetnek. Dzsásszím az egyik fiú hátára csapott, majd a két srác egymás vállát átkarolva elindult. Dzsásszím előhúzott egy doboz cigarettát a gatyája zsebéből. A távcsövön keresztül láttam, hogy Marlboro az, kivettem a két aranyoroszlánt is a dobozon. Minden tisztán látszódott: a bozontos szemöldöke, az ajka, amely olyan vörös volt, mint egy kirúzsozott nőé, és az őszülő borostája.

Taco az M151-gyel elvégezte a bemérést, most a kezében tartotta.

– Baszki, ez a szarházi pont úgy néz ki, mint Smasszer Arafat.

– Kussolj már, Taco!

A célkeresztet a kötött sapkára irányítottam, és megvártam, hogy Dzsásszím rágyújtson. Úgy döntöttem, egy utolsó slukkot még engedélyezek számára, mielőtt kioltom az életét. A szájába dugta a cigarettát. A dobozt visszatette a zsebébe, és elővett egy öngyújtót. Nem egy olcsó Bic-et, hanem egy Zippót. Talán vásárolta egy üzletben, vagy a feketepiacon. De az is lehet, hogy az egyik lelőtt, elégetett és hídról lelógatott zsoldost fosztotta ki. Kipattintotta a fedelet, egy apró szikra pislákolt fel a nyomában. Láttam. Mindent láttam. A Pendletonon Diego Vasquez tüzér alhadnagy mindig azt mondta, hogy a tengerészgyalogos mesterlövész a tökéletes lövésért él. Ez itt tökéletes volt. Azt is mondta, hogy „Olyan ez, mint a szex, szüzikéim! Az elsőt soha nem felejti el az ember!”

Mély lélegzetet vettem, ötig benntartottam, aztán meghúztam az elsütőbillentyűt. A fegyver a vállgödrömbe rúgott vissza. Dzsásszím kötött sapkája lerepült, és először azt hittem, nem találtam el, talán egy centit tévedtem, de egy mesterlövésznél az az egy centi olyan, hogy akár egy kilométer is lehetne. Aztán az öngyújtó kihullott a kezéből, a cigaretta meg a szájából. A poros járdára estek. A mozifilmekben mindig hanyatt esik, akit lelőnek. A való életben ritkán történik így. Dzsásszím még lépett is előre egyet-kettőt. De akkor már láttam, hogy nem csak a sapkája esett le, benne volt a feje búbja is.

Térdre zuhant, aztán arccal a porba. Az emberek rohanni kezdtek felé.

– Megfizettünk, baszd meg – mondta Taco, és rávert egyet a hátamra.

Én megfordultam és lekiáltottam:

– Hozzatok le!

A kosár süllyedni kezdett. Nagyon lassúnak tűnt, mert a lövöldözés már el is kezdődött a folyó másik oldalán. Taco és én lebuktunk, amikor kikerültünk a vászon homokfogó alól, nem azért, mert attól nagyobb biztonságban voltunk, hanem ösztönösen cselekedtünk. Figyeltem, süvítenek-e felénk a golyók, és igyekeztem felkészülni arra, hogy eltalálnak, de nem hallottam semmit, és nem is éreztem semmit.

– Szálljanak ki, gyerünk! – ordította Jamieson. – Ugorjanak! Didi mau!{4} – De közben diadalittasan röhögött. Mindenki röhögött. Annyiszor és olyan erősen csaptak a hátamra, hogy majdnem elestem, miközben visszarohantunk a koszos Mitsubishibe, amivel az alezredes furikázott bennünket. Albie, Duda, Klew és a többiek a kis darus kocsikhoz futottak, ezt a trükköt többet nem vethetjük be. Hallottuk az ordítozást a folyó túloldaláról, és most már még többen lőttek.

– Kapjátok be! – ordította Nagy Klew. – Kapjátok be, faszkalapok! Az embereteket elgázolta egy Sötét Ló!

Az alezredes régi kombija az iraki darus kocsik mögött parkolt a fordulóban. Kinyitottam a hátsó ajtót, hogy bedobjam a fegyvert és Taco cuccát.

– Gyorsan már, a kurva életbe! – kiáltotta Jamieson. – Elálljuk az útjukat!

Nos, hát te parkoltál oda, gondoltam, de egy szót sem szóltam. Bedobtam a cuccunkat. Amikor becsaptam az ajtót, láttam, hogy ott hever valami a porban. Egy babacipő volt. Egy kislányé lehetett, mert rózsaszín volt. Lehajoltam érte, és akkor egy fegyveres vaktában ellőtt golyója belefúródott a kombi golyóbiztos ablakába. Ha nem hajolok le, vagy a nyakamba, vagy a tarkómba kapom a lövedéket.

– Szálljon már be! – üvöltötte Jamieson. Egy újabb vaktában ellőtt golyó pattant le az Eagle kombi páncélozott oldaláról. Lehet, hogy nem is vaktában lőtték el; a fegyveresek addigra már ott gyülekezhettek a folyónál.

Felkaptam a cipőt. Beszálltam a kocsiba, Jamieson kifarolt és felvert egy hatalmas porfelhőt, amelyen aztán a teherautóknak át kellett küzdeniük magukat. Az alezredes erre nem gondolt, az irhánkat próbálta menteni.

– Azt a szaros emelőt lövik – mondta Taco. Még mindig röhögött, szinte betépett a gyilkolástól. – Mi van a kezedben?

Megmutattam neki a babacipőt, és arra gondoltam, hogy megmentette az életemet.

– Vigyázz arra a cuccra, haver! – mondta Taco. – És tartsd mindig magadnál!

Így is tettem. Egészen novemberig, a Játszóházig. Kerestem, amikor elkezdtük megtisztítani azt a házat az ipari negyedben, de nem lett meg.

8

Billy végül kikapcsolja a gépet, megáll zátonyra futott tengeralattjárójának periszkóp-ablakánál, és nézi a kis gyepfoltot, az utcát, az üres telket a túloldalon, ahol egykor a vasútállomás épülete állt. Nem is tudja, mióta állhat ott. Talán már egy jó ideje. Az agya atomjaira hullott, mintha a világ leghosszabb és legbonyolultabb vizsgáját kellett volna teljesítenie.

Hány szót írt ma? Megnézhetné a dokumentum – ami most már Billy története, nem Benjyé – számlálóján, de azért annyira nem kényszeres. Sokat, maradjunk annyiban, és még annál is több van hátra. Ott van az áprilisi támadás, ami egy héttel azután indult, hogy megölte Dzsásszímot, aztán a visszavonulás, amikor a politikusok elgyávultak. Utána meg a Fantomdüh hadműveletnek nevezett végső rémálom. Negyvenhat nap pokol. Nem úgy fog fogalmazni (ha egyáltalán eljut odáig), mert elég nagy klisé, de tényleg maga volt a pokol. Ami aztán a Játszóházban tetőzött, mintha összefoglalta volna az egészet. Lehet, hogy egy részét át fogja ugrani, de a Játszóházat nem, mert a Játszóház volt az egész fallúdzsai küldetés értelme. És mi is volt az értelme? Hogy semmi értelme nem volt. Újabb ház, amit szabaddá kellett tennünk, és micsoda árat fizettünk érte.

Néhányan elsétálnak az ablak előtt a Pearson utcán. Néhány autó is elhajt. Az egyik egy rendőrautó, de Billyt nem aggasztja. Komótosan gurul, különösebb úti cél nélkül, nem sietve, hogy odaérjen. Billyt még mindig elképeszti, hogy a városnak ez a része, ennyire közel a belvároshoz, ilyen elhagyatott. A Pearson utcában nincsen csúcsforgalom. Feltételezi, hogy akik a városközpontban dolgoznak, a kertvárosokba húznak haza munka után – a szebb helyekre, mint például Bentonville, Sherwood Heights, Plateau és Midwood. Vagy Codyba, ahol elnyert egy plüssjátékot egy kislánynak. A környéknek, amelynek immár része lett, neve sincsen, legalábbis ő nem tud róla.

Meg kell tudnia, mi történt a világban. Bekapcsolja a 8-as csatornát, az NBC itteni kirendeltségét, mert a 6-os csatornától igyekszik távol tartani magát, azok még mindig az Allen-merényletet ismétlik. A 8-as csatornán azonnal a FRISS HÍREK logó jelenik meg, baljós hegedűszólamok és pergő dobok mellett. Billy kételkedik abban, hogy igazán fontos hírrel szolgálhatnának, amíg az elkövető szabadlábon van. Az elkövető, akit az a veszély fenyeget, hogy a történet, amelynek az egész napot szentelte, egy nap könyvformában is megjelenik.

Kiderül, hogy vannak azért fejlemények, de semmi olyan, amire Billy ne számított volna, és ami indokolná a gyászos aláfestést. Az egyik hírolvasó azt mondja, hogy Kenneth Hoff helyi üzletember is érdekelt lehetett az „egyre bővülő bérgyilkos bűnszövetkezetben.” A másik hozzáteszi, hogy Kenneth Hoff öngyilkossága talán gyilkosság volt. Holmes, a következtetései ámulatba ejtenek, gondolja Billy.

A hírolvasó átadja a szót a riporternek, aki Hoff háza előtt lebzsel. Drága fészek, de pompában jó néhány fokkal alatta marad Nick bérelt giccsházának. A tudósító hosszú lábú, szőke nő, aki úgy fest, mint aki egy hete diplomázott az újságíró iskolában. Elmagyarázza, hogy Hoffnak „egészen bizonyosan köze volt” a Remington 700-ashoz, amivel Joel Allent megölték. Ez is egy adalék számos más összefüggéshez, amelyek a feltételezett gyilkos irányába mutatnak, akit „most már egészen bizonyosan sikerült azonosítani”: William Summersről van szó, az Irakban szolgálatot teljesítő tengerészgyalogosról, többszörösen kitüntetett veteránról.

Bronz Csillag és Ezüst Csillag, gondolja Billy. Meg egy Bíbor Szív, csillagos szalaggal, amely jelzi, hogy nem csak egy sérülést szerzett csatában, hanem rögtön kettőt. Megérti, miért nem akarják részletezni a hírekben. Ő most a gazember, miért festenének neki hősies hátteret? Az ilyen festegetés a regények dolga, nem a híreké.

Két képet tesznek egymás mellé. Az egyiket Irv Dean készítette a Gerard-torony biztonsági pultjánál az első napon, amikor íróként beköltözött az épületbe. A második újoncként készült, egyszerre ünnepélyes és bolondos, friss bőrnyakúként. A Fénykép-napon fotózták le. Még a szőke tudósítónál is fiatalabbnak tűnik rajta. Valószínűleg fiatalabb is volt. A képet nyilván valamelyik tengerészgyalogos archívumból ásták elő, mert Billynek nem volt családja, senkinek sem tudott képet adni a Család-napon.

A helyi rendőrség szerint Summers már valószínűleg elmenekült a városból, mondja a tudósító, és mivel elképzelhető, hogy már az államban sincsen, az FBI is bekapcsolódik a nyomozásba. Ezzel a szőke visszaadja a szót a stúdiónak, ahol a hírolvasók már Giorgio Malachini képét mutatják, a maffia becenevén is emlegetik, mintha Malac Georgie álnéven utazgathatna. Az ő személye is köthető bizonyos bűnszövetkezetekhez Las Vegasban, Renóban, Los Angelesben és San Diegóban, de még soha nem tartóztatták le. A sorok között kiolvasható, hogy amennyiben valaki lát egy középkorú, százhetven kilós olasz férfit aligátorcipőben tejturmixot szürcsölni, hívja a helyi bűnüldöző szerveket.

Tehát, összegez magában Billy. Hoff halott, Giorgio minden bizonnyal halott, Nick meg kivattázta magát alibikkel. Ezért én vagyok az utolsó szem a láncban, az utolsó borsószem a héjban, az utolsó bonbon a dobozban, kinek melyik metafora tetszik.

Egy reklámot követően, amelyben csodapirulát hirdetnek kétszáz mellékhatással, köztük néhány halálossal, még több interjút vágnak be az Örökzöld utcai szomszédokkal. Billy feláll, hogy kikapcsolja a tévét, de visszaül. Szó szerint hamis tollakkal ékeskedett, és megbántotta ezeket az embereket. Talán meg is érdemli, hogy végignézze, amikor kibeszélik magukból a bánatukat. És elmondják, mennyire megdöbbentek.

Jane Kellogg, az utca ügyeletes alkoholistája egyáltalán nem tűnik döbbentnek.

– Tudtam én már akkor, amikor először megláttam, hogy valami nem stimmel vele – mondja. – Sunyi volt a tekintete.

A lószart tudtad, gondolja Billy.

Diane Fazio, Danny anyukája megosztja a nézőkkel, mennyire megrémült, amikor megtudta, hogy a gyerekei egy hidegvérű gyilkossal töltötték az idejüket az ő jóváhagyásával.

Paul Ragland azon álmélkodik, milyen kellemes ember volt Billy, milyen természetesen viselkedett.

– Tényleg azt hittem, hogy Dave-vel jól jártunk. Teljesen jó arcnak tűnt. Ez is bizonyítja, hogy senkiben sem szabad megbízni.

Corinne Ackerman az, aki kimondja, ami felett a többiek nagyvonalúan elsiklanak.

– Persze, szörnyűség az egész, de akit megölt, azt sem bolti lopásért állították bíróság elé. Ha jól értettem, kegyetlen gyilkos volt. Ha engem kérdeznek, David megspórolta a perköltséget a megyének.

Az isten áldjon meg téged, Corrie, gondolja Billy, és könnybe lábad a szeme, mintha a Lifetime filmcsatorna egyik műremekének a végét nézné, amikor minden rendbejön. Bármikor előfordulhat, hogy a helyes cselekedet fogalmáról alkotott elképzelésbe belevegyül egy adag önbíráskodás… és a Joel Allenéhez hasonló esetekben Billynek ezzel nincs is problémája.

Mielőtt belefognának a közlekedési hírekbe (még mindig lassú a forgalom a rendőrségi ellenőrzés miatt, bocsi, emberek) és az időjárás-jelentésbe (hűvösebb lesz az idő), lejátszanak egy utolsó anyagot a bíróság előtti merénylettel kapcsolatban, mire Billynek mosolyognia kell. Vickery seriff nem azért nem vett részt a nyomozás kezdeti szakaszában, mert elszelelt, amikor az áldozatot lelőtték, és csak azt a nevetséges cowboykalapot hagyta hátra, vagyis nemcsak azért, hanem azért is, mert a rabot a lépcsőn vezette fel, ahelyett, hogy az oldalsó bejáratot használta volna. Kezdetben arra is gyanakodtak, hogy szerepe volt a merényletben. Azóta bebizonyította, hogy ez nem így van, valószínűleg bevallotta, hogy kellett neki a sajtófigyelem.

Én onnan is leszedtem volna Allent, gondolja Billy. A fenébe, hát még esőben is sikerült volna, hacsak nem bibliai özönvízről van szó.

Kikapcsolja a tévét, és a konyhába megy felmérni a fagyasztottvacsora-választékot. Már azon jár az esze, másnap mit fog írni.

13. FEJEZET

1

A fallúdzsai álom három napig tart.

Billy ír a Penge Kilencekről: Taco Bellről, George Dinnersteinről, Albie Starkról, Nagy Klew-ról és Duda Cashmanről. Egy délelőtt arról ír, hogy Johnny Capps többé-kevésbé örökbefogadott egy csapatnyi iraki kiskölyköt, akik édességet és cigarettát koldultak, aztán ott maradtak baseballozni. Johnny és Pablo „Nagylábú” Lopez tanította meg nekik a játékot. Az egyik kissrác, Zámír, talán kilenc- vagy tízéves lehetett, folyamatosan azt ordította, hogy „Safe volt az, a kurva anyád!” Ezenkívül körülbelül annyit tudott még angolul, hogy „Kapd el!” Ha valaki ütött a beállósnak, Zámír, aki piros nadrágban, Snoop Dogg-pólóban és Blue Jays-sapkában a padon ült, üvölteni kezdett, hogy „Safe volt az, a kurva anyád!” Billy ír Clay Briggsről is, a felcserről, akit ők csak Fiolának hívtak, és aki Sioux Cityből öt lánnyal is folytatott élénk és pornografikus levelezést. Tac mindig azt mondta, nem érti, hogy egy ilyen bűnronda fazon hogyan jut ennyi puncihoz. Duda szerint csakis fiktív puncikról lehetett szó, Albie Stark meg ilyenkor elkiáltotta magát, hogy „Safe volt az, a kurva anyád!”, aminek aztán tényleg semmi köze nem volt Fiola élénk és pornografikus levelezésének témaköréhez, de mindig nagyot röhögtek rajta.

Billy két laptopnál töltött idő között gimnasztikázik: fekvőtámasz, felülés, lábemelés, négyütemű fekvőtámasz. Az első két napon helybenfutást is végez, felemelt térdével a tenyerét csapkodja. A harmadik napon eszébe jut – nahát! –, hogy az egész ház az övé, így aztán addig rohan fel a másodikra, amíg ki nem fogy a levegőből és a pulzusa eléri a százötvenet. Nem arról van szó, hogy kezd megbolondulni, hiszen egy hét sem telt még el, de nincs hozzászokva a hosszas üléshez és íráshoz, és ezek a testgyakorlatok megóvják az elmacskásodástól.

A mozgás a gondolkodást is segíti, és egyszer, amikor éppen felfelé sprintel a lépcsőn, Billynek támad egy ötlete. El sem hiszi, hogy korábban még nem gondolt erre. A rábízott kulccsal bemegy Jensenék lakásába. Ránéz Daphnéra és Walterre (mindketten jól vannak), aztán a hálószobát ejti útba. Don egy bizonyos férfitípus megtestesítője, szereti a focit és a NASCAR-t, a sült oldalast és a barbecue csirkét, és legurít néhány söröcskét a fiúkkal péntek esténként. Egy ilyen pasasnak biztosan van fegyvere, lehet, hogy kettő is.

Billy talál is egyet Don éjjeliszekrényében. Egy Ruger GP hatlövetű az, teljesen megtöltve. Mellette .38-as központi gyújtású lőszerek. Billy nem látja értelmét, hogy levigye a fegyvert; ha a zsaruk rárontanak, nyilván nem kezd el lövöldözni. De azt sohasem tudhatja az ember, mikor jön jól, ha kéznél van, és jó tudni, hol tehet szert egyre, ha a szükség úgy hozza. Elképzelni sem tudja, milyen szükségről lehet szó, azt viszont igen, hogy az élet rögös útján bukdácsolva bármikor feltűnhetnek váratlan kanyarok. Nála ezt senki sem tudja jobban.

Bev virágaira spriccel egy kis vizet, aztán lekocog. Hallja, hogy odakint feltámad a szél, átsüvít az üres telken. Az időjárás-jelentés esőt és hideget jósol. „El sem fogják hinni!”, csiripelte reggel a meteorológus hölgy. „Még az is lehet, hogy ónos eső lesz belőle! Az anyatermészet nem ismeri a naptárt!”

Billyt nem érdekli sem az eső, sem az ónos eső, sem a hó, de az sem, ha cigány gyerekek potyognak az égből. Az alagsori lakásban vesztegel, nem számít, milyen az idő. A történet, amit ír, átvette az irányítást az élete felett, mert egyelőre csak ebből áll az élete, és jól is van ez így.

Volt két rövid üzenetváltása Bucky Hansonnal. Az elmúlt éjjel megkérdezte tőle, hogy Jól vagy?, mire Bucky azt felelte, hogy I. Aztán érdeklődött: Fizettek már?, mire azt a választ kapta, amit várt: N. Giorgiót nem hívhatja fel, még a feltöltős telefonon sem, mert a zsaruk már ráállhattak. És mit nyerne azzal, ha vállalja a kockázatot? Valószínűleg egy női automata hangot, amely közölné, hogy a hívott szám nem kapcsolható. Mert Giorgio már nem kapcsolható. Billy biztos ebben.

A történetében, abban a másik világban, Billy elérkezett 2004 novemberéhez, a Fantomdüh hadművelethez. Úgy számolja, az a rész tíz napot is igénybe vehet, de lehet, hogy két hetet. Amikor végez, amikor a Játszóház történetét végre kiírja magából, összepakolja a cuccát és elhúz innen. Az ellenőrzőpontokat addigra megszüntetik, lehet, hogy már nem is működnek.

Leül a laptophoz, megnézi, hol hagyta abba. Két nappal a támadás kezdete előtt Jamieson megparancsolta Johnnynak és Pablónak, hogy a baseballozó gyerekeket távolítsák el a támaszpontról, és mindannyian megértették, mit akart ezzel mondani: megint elindulnak, és ez alkalommal addig maradnak, amíg a munkát el nem végzik.

Billy visszaemlékszik Zámírra, aki még utoljára visszafordult a kapuból, és elordította magát: „Safe volt az, a kurva anyád!” Aztán a gyerekek örökre eltűntek a szemük elől. Ma már felnőtt férfiak. Ha élnek.

Elkezd írni arról a napról, amikor hazaküldték a baseballozó gyerekeket, de valahogy lapos az egész. A forrás átmenetileg kiszáradt. Elmenti az írást, kikapcsolja a gépet, aztán a többi laptophoz lép, az olcsó darabokhoz. Sorban bekapcsolja őket, elolvassa a lájkmágnes címeket (MICHAEL JACKSON UTOLSÓ KÍVÁNSÁGA, EGYSZERŰ TRÜKK AZ ISIÁSZ ELLEN, ÍGY NÉZTEK KI AZ EREDETI MUSKÉTÁSOK), és azokat is kikapcsolja. Minden rendben van a kis világában. Terve van. Befejezi a történet Irakban játszódó részét, a Játszóház lesz természetesen a csúcspont. Amikor elkészül, összepakol, és maga mögött hagyja ezt a balszerencsét hozó várost. Elindul nyugatra, nem északra, és a nem túl távoli jövőben meglátogatja Nick Majariant.

Nick tartozik neki egy csomó pénzzel.

2

Billy terve egészen éjjel háromnegyed tizenkettőig él. Alsógatyára vetkőzve megnéz valami akciófilmet, és bár a cselekmény igen egyszerű – egy csávó bosszút áll azokon a pasasokon, akik megölték a kutyáját –, Billy elveszíti a fonalat. Úgy dönt, itt a vége, fuss el véle. Kikapcsolja a szennyládát, és elindul a hálószoba felé, amikor odakint autógumik és rosszul karbantartott fékpofák csikordulnak fel. Már várja az ütközés hangját, azt a kongó, ajtócsapódásra emlékeztető hangot, amikor a kocsi beleütközik egy villanyoszlopba. Ehelyett halk zenét és hangos röhögést hall. Részeg röhögést, a hangokból ítélve.

Odalép a periszkóp-ablakhoz, és elhúzza a függönyt. Áll ott egy utcai lámpa, amely pont annyi fényt ad, hogy Billy kivegye az öreg kisteherautót a rozsdás abroncsokkal. A kocsi félig felparkolt az üres telek mentén futó járdára. Zuhog az eső, így a fényszórók mintha gázfelhőn keresztül világítanának. Az anyósülés felőli oldalon kinyílik a hosszú tolóajtó. Felgyullad a benti fény, de Billy a szakadó esőben csak árnyékokat tud kivenni. Legalább hárman vannak, mozognak. Nem, négyen vannak. A negyedik alak lehajtott fejjel előregörnyed. Ketten fogják a hóna alatt, a karjai úgy lógnak a könyökénél, mint a törött szárnyak.

Még hangosabban röhögnek, és beszélgetnek. A két srác kirángatja a görnyedt alakot a kocsiból, míg egy harmadik mögöttük áll, mintha felügyelné az eseményeket. Az eszméletlen árnyéknak hosszú haja van. Valószínűleg egy lány. Még hangosabban röhögnek, és beszélgetnek. A fiúk a kocsi mögé vonszolják a lányt, és elengedik. A lány felsőteste a járdán van, deréktól lefelé a vizesárokba csúszik. A két srác visszapattan a kocsiba. Visszahúzzák az ajtót. Egy pillanatig a régi furgon még ott áll, a fényszórói lustán fúrják bele magukat a szakadó esőbe. Aztán nagy gumicsikorgás és kipufogókrákogás közepette elhúznak. A kocsi hátulján van egy lökhárító-matrica, de nincs az az isten, hogy Billy el tudja olvasni. A rendszámtáblát megvilágító izzó fénye pislákol, majdnem lemerült.

Biztos, hogy egy lány. Tornacipőt visel, a szoknyája felcsúszott annyira, hogy egyik behajlított lába teljesen kilátszik, a felsőtestét bőrdzseki takarja. A meztelen láb félig elmerül a vizesárokban zubogó esővízben. Nagyon fehér. Lehet, hogy meghalt? Röhögtek volna ennyire azok a férfiak, ha tényleg meghalt? Azok után, amiket a sivatagban látott (és már nem tudja visszacsinálni), Billy úgy gondolja, nagyon is valószínű.

Be kell hoznia, és nem csak azért, mert meghalhat, ha otthagyja. A városnak ez a része még hétköznap délben is kihalt, de valaki biztosan erre jár majd, és kiszúrja a lányt. Lehet, hogy nem áll meg, jó szamaritánusból mindig hiány van, de biztosan felhívja a 911-et. Hála az égnek, hogy éjszaka van, és hála az égnek, hogy nem feküdt le öt perccel korábban. A zsaruk biztosan bekopogtak volna hozzá, amikor házról házra járnak a Pearson utcában, hogy megtudják, ismeri-e valaki a kidobott lányt, és ha éjfél után egykor vagy kettőkor kopogtatnak, arra sem marad ideje, hogy a Dalton Smith-parókát feltegye, a hasprotézisről nem is szólva. Hé, mondaná az egyik zsaru. Ismerős vagy te nekem, haver. Gyere csak be velünk!

Billy fel sem húzza a nadrágját és a cipőjét, bokszeralsóban rohan fel a lépcsőn. Átszalad a lépcsőházon, le a ház előtti lépcsőkön, a nyitott ajtót megcibálja a szél. Érzi, hogy a talpába belefúródott egy elég nagy szálka, jó mélyen belement, de azt jobban érzi, milyen kibaszott hideg van. Annyira nincs hideg, hogy az esőből ónos eső legyen, legalábbis még nem, de már majdnem. Libabőrös a karja. A nagylábujjának az a része, ami nincs meg, sajogni kezd. Ha a lány még életben van, nem sokáig marad úgy.

Billy féltérdre ereszkedik és felemeli, de annyira elönti az adrenalin, hogy azt sem tudja, van-e súlya a lánynak. Körülnéz, miközben az eső végigfolyik az arcán és meztelen mellkasán. Az alsónadrágja átázott, lecsúszott a csípőjén. Senkit sem lát. Hála istennek! Visszacaplat az utcának arra az oldalára, ahol házak állnak, és miközben elindul a járdán, a lány oldalra fordítja a fejét, a torkából nyöszörgő hang tör elő, majd vékony hányáscsík csorog le Billy oldalán és combján. Meglepően meleg, mint egy elektromos melegítőpárna.

Nos, gondolja Billy, nyilván életben van.

A lépcsőkön egy újabb szilánk fúródik a talpába, de már bent is van a házban. A viharos szél miatt nem hagyhatja nyitva a bejáratot, így a lányt lefekteti, és az ajtót behúzza maga után. Amikor visszafordul, a lány szeme félig kinyílik. Billy észrevesz egy nagy, lilás foltot az arcán és az orra mellett. Nem a járda okozta, mert nem az arcára esett. Meg aztán nem is olyan friss az a zúzódás.

– Ki vagy te? – motyogja a lány szinte érthetetlenül. – Hol vann… – Megint okádni kezd. Ez alkalommal a hányadék visszafolyik a torkán, fulladozik tőle.

Billy letérdel mögé, és átkarolja a derekát. Karját a melle alatt támasztja meg, aztán felrántja maga elé az eszméletlen alakot. Az a kurva alsónadrág, ami megszívta magát esővízzel, de egyébként is nagy volt kicsit, elkezd lecsúszni a lábán. Két ujját a lány szájába dugja, és reménykedik, hogy nem fogja megharapni. Pont egy elfertőződött sebre van szüksége. Kikanalaz egy adag hányadékot, és a padlóhoz csapja, aztán még jobban magához szorítja a lány derekát. Működik. A lány összerándul, egy nagyobb hányadék a lépcsőház falán toccsan.

Egy autó közeledik, amely három perccel korábban megpecsételte volna Billy sorsát. A fényszórók megvilágítják a bejárati ajtó esőverte üvegét. Féltérdre ereszkedik, még mindig maga előtt fogva a lányt. A hülye bokszeralsó a térdei között feszül, és Billynek egy pillanatig van alkalma eltűnődni azon, vajon miért mondott le a fecskéről. A lány feje előrebillen, de az érdes hang inkább horkolás, mint fulladozás. Megint nincs magánál.

A fényszórók fénye felerősödik, aztán lassítás nélkül eltűnik. Billy talpra kecmereg, a lányt húzza maga után. Egyik karjával a térde, másikkal a válla alá nyúl. A lány feje hátracsuklik. Billy addig táncikál, amíg az alsónadrág a bokájáig csúszik. Kilép belőle és félrerúgja. Mint egy rémálomszerű kabaréjelenet.

A lány nyirkos hajából csöpög a víz, nedves fürtjei jobbra-balra lengenek, miközben Billy oldalazva lelépeget a lépcsőn, vigyázva, nehogy a többletsúly miatt lezuhanjon. A lány arca olyan sápadt, mint a hold. A homlokán is van zúzódás, a bal szeme fölött.

Jézusom, a lába rohadtul fáj. A fél nagylábujjat hagyjuk is, azok a kurva szálkák! Elesés nélkül jut le a lépcsőn, és a fenekével nyitja ki a lakásajtót. A lány kezd kicsúszni a fogásból, a teste ernyedten elindul lefelé. Billy felemelt lábbal visszatolja a derekánál, erősebben magához szorítja, és betántorog a lakásba. A lány megint csúszni kezd. Billy a kanapéhoz siet, a jéghideg, kivörösödött lábába fúródó szálkákra ügyet sem vetve. Éppen időben ér oda. A lány egy tompa puffanással a kanapéra zuhan, rekedten felnyög, aztán ismét horkolni kezd.

Billy előrehajol, kezével megtámaszkodik a térde felett, és igyekszik ellazítani görcsbe rándult hátizmait. A lányból áradó hányásszag miatt ő is majdnem öklendezni kezd. Alkoholszagot is érez, de enyhét.

Hát, kijött belőle, gondolja, de ha tényleg itallal ütötte volna ki magát ennyire, éreznie kellene a lehelletén. Már a lépcsőházban éreznie kellett volna. És…

Billy felemeli a lábát, érzi az inkább folyékony, mint darabos hányás szagát a bőrén. Még mindig alig érez rajta alkoholt.

Végigméri a lányt. A szoknyája farmeranyagból van, rojtos, rövid. Annyira, hogy Billy látná a bugyiját, ha lenne rajta, de nincs. Lát viszont valami mást. A lány combja sápadtfehér – mint a hold –, de a tövénél, belül alvadt vérfoltok pettyezik.

3

A lány megint öklendezik, de gyengén, és semmi sem jön ki rajta, csak sűrű nyál habzik a szája szélénél. Aztán reszketni kezd. Persze, hogy reszket, teljesen átázott. Billy lehúzza a lábáról a tornacipőt. A kis titokzokni is lejön. A tetején szívek vannak. Felülteti, és közben azt morogja, gyerünk, segíts egy kicsit, bár tudja, hogy a lány nincs olyan állapotban, hogy segíthessen neki. A szemhéja rebben csak, és beszélni próbál. Lehet, hogy azt hiszi, tényleg beszél, hogy felteszi azokat a kérdéseket, amelyeket egy ilyen helyzetben fel kell tenni, de Billy csak annyit ért, hogy ki és vagy. A többi meg sssss és vaaaaa.

– Jól van, jól van – nyugtatja Billy –, minden rendben van már, csak meg ne halj itt nekem!

Bár még így is arra a következtetésre jut, miközben ezzel a lehetetlen helyzettel bajlódik, hogy minden sokkal egyszerűbb lenne, ha meghalna. Szar ügy, de attól még igaz.

Leveszi róla a bőrkabátot, olcsó, vékony darab, nem is igazi bőrből van, hanem valami szintetikus szarból. Alatta a pólón az áll, hogy BLACK KEYS NORTH AMERICAN TOUR 2017. Azt is megpróbálja lehúzni róla, de elakad az állában. A lány felnyög és Billy három szót tisztán hall:

– Nem, ne fojtogass!

Elkezd lefelé csúszni. Billy az utolsó pillanatban húzza le a pólóját, mielőtt a padlóra zuhanhatna a kanapéról. Az egyszerű, fehér pamut melltartó félrecsúszott, az egyik mellét takarja, a másik szabadon van, mert a bal vállpánt elszakadt. Billy lerántja a melltartót, fordít egyet rajta, és sikerül kikapcsolnia.

Miután a felsőtestét lemeztelenítette, a lányt visszafekteti. Leveszi róla az átázott farmerszoknyát, és a padlóra dobja a többi ruhadarab mellé. Most már teljesen meztelen, leszámítva a fülbevalóját, amelynek a párja ki tudja, hol lehet. Az egész teste libabőrös, még mindig reszket. Fázik, de sokkot is kapott. Billy már látott ilyesféle reszketést Fallúdzsában, és látta, hogyan lesz belőle görcsös rángatózás. Persze a lányt nem lőtték többször is lábon, mint Johnny Capsszet, de vérzik, és látja már a lila foltokat a lány apró mellén is. Keskeny foltok. Valaki megragadta és megszorította. Nagyon erősen. Két ujj alakú, lilás zúzódás van a nyaka bal oldalán is, és Billy arra gondol, amit a lány mondott: Nem, ne fojtogass!

Észben tartva, hogy még lehet mit kihányni, Billy az oldalára fordítja a lányt, aztán arccal előre betuszkolja a kanapé támlájához, nehogy leessen. Az megint hortyogni kezd, a hang reszelős, de szabályos. Vacog a foga. Kurva ramaty állapotban van, de Billy úgy gondolja, megmarad.

Kisiet a fürdőszobába és behozza az egyik fürdőlepedőt. Letérdel a kanapé elé, és dörzsölni kezdi a lány hátát, fenekét, combját, lábikráját. Sebesen dörgöli, és megkönnyebbülten látja, hogy a fakó bőrön megjelenik egy kis szín. Megragadja a vállánál fogva (ott is van egy lila folt, de kisebb), a hátára fordítja, és újra elkezdi dörgölni: lábfej, vádli, comb, has, mell, mellkas, váll. Amikor az arcához ér, a lány felemeli a kezét, erőtlenül eltolná magától, aztán le is engedi, mintha túl nagy erőfeszítés lenne, túl nagy munka. Billy megpróbálja a haját is megszárítani, de azzal nem jut messzire, mert a dús tincseket teljesen átáztatta a vízelvezetőben sodródó esővíz.

Kurva nagy szarban vagyok, gondolja Billy. Teljesen mindegy, milyen irányt vesz a történet, jó nagy szarban vagyok.

Ledobja a törölközőt, és már nyúlna a lány után, hogy visszafordítsa az oldalára, nehogy megfulladjon, ha megint hányna, de aztán meggondolja magát. A jobb lábát húzza le a kanapéról, hogy talpával a padlón támaszkodjon, mire feltárul a lány nemi szerve. A szeméremajkak gyulladtan kivörösödtek, néhány helyen fel is szakadtak, az egyik ilyen repedésből még most is vér szivárog. A hüvely és a végbélnyílás közötti húsos rész – tudja a nevét, de ebben a stresszes helyzetben nem jut az eszébe – sokkal csúnyábban felszakadt, mint a szeméremajkak, és a jóisten tudja, milyen sérülések lehetnek belül. Beszáradt ondófoltokat is lát, leginkább a lány hasán és a szőrzetében.

Szóval kihúzta, gondolja Billy, aztán eszébe jut, hogy három alakot látott a furgonban, és a röhögésükből ítélve mind férfiak voltak. Akkor az egyik kihúzta.

A gondolat a saját helyzetére is ráébreszti. Ha belegondol, mi történt a kanapéján fekvő lánnyal, van ebben is irónia: a lány széttett lábbal, eszméletlenül hever, és mind a ketten anyaszült meztelenek. Mit gondolnának az Örökzöld utcai szomszédok, ha meglátnák ezt a képet? Még Corrie Ackerman sem venné pártfogásába többé, akármilyen jószívű. Maga előtt látja is a Red Bluff Hírlap főcímét: A BÍRÓSÁGI MERÉNYLŐ MEGERŐSZAKOLT EGY KAMASZ LÁNYT IS!

Kurva nagy szar ez, gondolja. Tetőtől talpig kurva nagy szarban vagyok.

Billy át akarja tenni a lányt az ágyába, de először valami mást kell elintéznie. Most, hogy kissé lenyugodtak a kedélyek, a lába kezd el kibaszottul fájni. Egy csomó cuccról nem gondoskodott, amikor feltöltötte készletekkel ezt a lakást, például csipeszt sem vett, de ragtapasz és egy kis hidrogén-peroxid akad az előző lakótól. A fertőtlenítő szavatossági ideje már valószínűleg lejárt, de éhes ember nem válogat.

A talpélén egyensúlyozva Billy egy hámozókést hoz a konyhából, aztán a fürdőszobából is begyűjti a kellékeket. A ragtapaszon Toy Story-figurák vannak. Leül a padlóra a hortyogó, reszkető lány mellé, és a késsel megemeli annyira a szálkákat, hogy ki tudja húzni őket. Összesen ötöt talál, kettő közülük jó nagy. A vérző sebekre hidrogén-peroxidot önt. A maró érzés miatt azt gondolja, hogy a cucc akár működhet is. A két leghosszabb sebre ragtapaszt tesz, bár valószínűleg nem sokáig maradnak fent. Elég régiek lehetnek, talán két vagy akár három lakóval korábbról.

Feláll, köröz egyet a vállával, hogy ellazítsa, aztán felkapja a lányt. Mivel már nem hajtja az adrenalin, úgy ötvenkét kilóra saccolja a súlyát. De lehet ötvennégy is. Nem igazán játszik három férfi ellen. Vajon mindannyian megerőszakolták? Billy úgy gondolja, ha együtt voltak, és egy biztosan, akkor a többi is. Majd megkérdezi tőle, amikor magához tér, már ha egyáltalán van értelme. Kétli, hogy bármire is emlékszik majd, leginkább azt akarja majd tudni, Billy miért nem hívta a rendőrséget vagy vitte be a legközelebbi kórházba.

A lány megint elernyed a kezében, és Billy inkább lehajítja, mint gyöngéden lefekteti az ágyra, bár nem így tervezte. A lány résnyire nyitja a szemét, aztán megint lehunyja, és horkolni kezd. Billy már nem akar vele birkózni, de azt sem akarja, hogy meztelenül feküdjön ott. Így is eléggé ki lesz akadva, amikor magához tér. A komódból elővesz egy pólót, leül mellé, bal karjával felemeli, a jobbal meg átbújtatja a fejét a póló nyakán. A tiltakozás összefüggéstelen hangjai hortyogásra váltanak, amint Billy áthúzza a pólót a fején és a vállán.

– Na, most segíts! – Felemeli a lány karját, és néhány kudarcos próbálkozás után csak sikerül beletalálnia a póló egyik ujjába. – Csak egy kicsit, jó?

Néhány szó valószínűleg célba talál, mert a lány felemeli a másik karját és ügyetlenül belebújik a ruhába. Billy visszafekteti, kifújja a levegőt, és letörli az izzadságot a homlokáról. A póló összegyűrődött a lány melle fölött. Billy lehúzza, majd felemeli a testét, és a hátán is eligazítja. A lány megint reszketni kezd, és közben nyöszörög is. Billy a térde alá csúsztatja a karját, megemeli, és lerángatja a póló szélét a fenekére és a combjára.

Atyaég, mintha egy kisbabát öltöztetnék, gondolja Billy.

Reméli, hogy a lány nem pisili össze az ágyat – nincs más ágyneműje, és a legközelebbi mosoda három sarokra van –, de pontosan tudja, hogy erre is jó esély van. Legalább a vérzés nagy része elállt. Tulajdonképpen lehetett volna rosszabb is. Teljesen szétszakíthatták vagy meg is ölhették volna. Valószínűleg ez lehetett a szándékuk, abból ítélve, ahogyan otthagyták, de Billy ebben sem biztos. Szerinte nagyon részegek voltak. Vagy betéptek valami keményebb anyaggal, például kristállyal. Azok a seggfejek valószínűleg úgy okoskodtak, hogy majd magához tér és hazasétál, ha boldogabban nem is, egy tapasztalattal gazdagabban.

Feláll, megint megtörli a homlokát, és betakarja a lányt. Az rögtön magához szorítja a paplant, felhúzza az álláig, és az oldalára fordul. Nagyon jó, mert újra hányhat. Billy nem hinné, hogy maradt még benne valami azután, amit a lépcsőházban kiokádott, de az ember sohasem tudhatja.

A lány még a takaró alatt is reszket.

Mihez kezdjek veled? Billy ezen gondolkodik. Most mondd meg, mi a faszt kezdjek veled?

Nem tudja megválaszolni ezt a kérdést. Csak annyit tud, hogy nyakig ül a pácban.

4

A komódból elővesz egy tiszta bokszeralsót, már csak egy marad. Kimegy a nappaliba és lefekszik a kanapéra. Kétli, hogy el tud aludni, de ha sikerülne is, felszínes lesz csak, hallani fogja, ha a lány fel akarna kelni és kimenne a lakásból. És akkor mi van? Megállítja, persze, már csak azért is, mert hideg van, esik az eső, és a kinti hangokból ítélve szélvihar tombol. De ez csak ma éjjel van így. Amikor a lány reggel felébred, másnaposan, zavartan, egy idegen lakásban, ruha nélkül…

A ruhái. Még mindig a padlón hevernek, nedves csomóban.

Billy felkel a kanapéról, és a fürdőszobába viszi őket. Odafelé menet ránéz a nem kívánatos vendégre. Már nem horkol, de reszket. Egy átázott fürt takarja az arcát. Billy lehajol, és félresöpri.

– Kérlek, nem akarom! – nyöszörgi a lány.

Billy megmerevedik, de amikor nincs más, bemegy a fürdőszobába. Az ajtón van egy akasztó. Oda akasztja az olcsó dzsekit. A fürdőben olyan kádas zuhanyzó van, mint a takarékosabb hotelekben. Kicsavarja a pólót és a szoknyát a kád felett, majd a tusolófüggöny rúdjára akasztja őket száradni. A dzsekin van három cipzáras zseb, egy kicsi a bal mell felett, és két nagyobb átlósan az oldalán. A mell feletti zsebben nincs semmi. Az egyik oldalsó zsebben van viszont egy férfipénztárca, a másikban meg telefon.

Billy kiveszi belőle a SIM-kártyát és egyelőre visszateszi a zsebbe. Kinyitja a pénztárcát. Elsőnek a jogosítványára talál rá. A lány neve Alice Maxwell, és Kingstonban, Rhode Islanden lakik. Húszéves. Nem, nézzük csak, most töltötte be a huszonegyet. Az igazolványképek általában borzalmasak, mintha ez lenne a szabály, még a zsaruknak sem szívesen mutogatja az ember, amikor megállítják, de a lányé egészen jó. Vagy csak Billy számára tűnik annak, mert jóval rosszabb állapotban is látta, mint a jogosítványképe. A szeme nagy és kék. Az ajkán mosoly játszadozik.

Első jogsi, gondolja Billy. Még meg sem újíttatta, rajta van a kiskorúakra vonatkozó korlátozás.

Van egy hitelkártya is, amit Alice Reagan Maxwellként írt alá, kínos gondossággal. Talál egy diákigazolványt az itteni Clarendon üzleti főiskoláról, egy AMC-kuponkártyát (Billy nem emlékszik rá, vajon ez volt-e a néhai Ken Hoff mozilánca), egy biztosítást, amelyen rajta van a vércsoportja (nullás), és néhány fényképet egy jóval fiatalabb Alex Maxwellről a középiskolás barátaival, a kutyájával és egy nővel, aki valószínűleg az anyja. Az egyiken egy félmeztelen kamasz fiú mosolyog, talán egy gimis szerelem.

A bankjegyek között talál két tízest, két egydollárost, és egy újsághirdetést. Egy bizonyos Henry Maxwell gyászjelentése, búcsúztató a kingstoni Krisztus Baptista Templomban, virágok helyett kérjük, küldjenek adományt az Amerikai Rákellenes Társaságnak. A fénykép egy középkorú, talán ötvenes férfit ábrázol. Az állkapcsa erős, ritkuló hajszálait gondosan oldalra fésülve viseli egyébként kopasz fején. Az utcán fel sem tűnne senkinek, de Billy látja a hasonlóságot még a homályos fotón is, és Alice Reagan Maxwell annyira szerette ezt a férfit, hogy a gyászjelentését magánál hordja. Billy ezt máris kedveli a lányban.

Ha itt jár iskolába, az apját viszont ott temették el, az anyja minden bizonnyal Kingstonban lakik, nem fogja keresni a gyereket, legalábbis nem azonnal. Billy visszateszi a pénztárcát a dzseki zsebébe, de a telefont kiveszi, és a komód legfelső fiókjába rakja, a saját pólói alá.

Azon gondolkodik, hogy fel kellene takarítani a hányást a lépcsőházban, mielőtt megszárad, de úgy dönt, hogy nem. Ha a lány felébred, és azt gondolja, hogy Billy az oka, amiért az intim részei lángolnak, legyen valamiféle bizonyítéka, hogy odakintről hozta be. Persze ezzel még nem fogja meggyőzni, hogy ő nem szolgálta ki magát, miután látta, hogy a lány nem okádja le és nem küzd, ha ráfekszik.

Még mindig reszket. Biztosan a sokk miatt van, ugye? Vagy arra reagál így, amit azok a pasasok az italába kevertek? Billy hallott már a randidrogokról, de az utóhatásaikkal még nem találkozott.

Elindul kifelé. A lány – Alice – felnyög. Magányosnak, reményvesztettnek tűnik.

A fenébe, gondolja Billy. A lehető legrosszabb ötlet, de ki a francot érdekel.

Bebújik a lány mellé az ágyba. Az háttal van neki. Billy átkarolja és magához húzza.

– Bújj ide, kölyök! Minden rendben. Bújj ide, baszd meg, melegedj át, és hagyd abba a reszketést! Reggelre jobban leszel. Majd akkor kitalálunk valamit.

Kurva nagy bajban vagyok, gondolja ismét.

A lánynak talán vigaszra volt szüksége, talán a Billy testéből sugárzó hőre, talán egy idő után magától is elállt volna a reszketés. Billy nem tudja, és nem is érdekli. De örül, amikor a remegés kezd abbamaradni, majd meg is szűnik. A horkolással együtt. Már hallja a ház falát verő esőcseppek kopogását. Régi épület ez, és amikor feltámad a szél, nyikorognak az eresztékek. Van ebben a hangban valami vigasztaló.

Egy-két perc, és felkelek, gondolja. Amint meggyőződöm arról, hogy nem fog hirtelen feleszmélni és őrülten sikoltozni. Egy-két perc.

Ehelyett álomba merül, és azt álmodja, füst van a konyhában. Érzi az égett aprósütemény szagát. Figyelmeztetnie kell Cathyt, szólni, hogy vegye ki őket a sütőből, mielőtt az anyjuk pasija hazaér, de nem tud beszélni. Az a múlt, ő pedig csak egy néző.

5

Valamivel később Billy felriad a sötétben, és meg van győződve arról, hogy elaludt, lekéste Joel Allen érkezését, és elcseszte a munkát, amire hónapok óta várt. Aztán meghallja a mellette alvó lány légvételét – légvételét, nem hortyogását –, és már tudja, hol van. A lány feneke az öléhez simul, és érzi, hogy erekciója van, ami a körülmények ismeretében teljességgel elfogadhatatlan. Egyenesen groteszk, de olyan sokszor előfordul, hogy a test nem veszi figyelembe a körülményeket. Ami kell, az kell.

A sötétben kikel az ágyból és tapogatózva elindul a fürdőszobába, közben egyik kezét az ágaskodó alsónadrágra szorítja, mert nem akarja, hogy feszülő farkát beüsse a komódba, az aztán méltó lezárása lenne az éjszakai karneválnak. A lány eközben meg sem moccan. Lassú lélegzetvétele elárulja, hogy mélyen alszik, ami nagyon jó.

Mire a fürdőszobába ér és becsukja maga mögött az ajtót, a farka lelankad, így tud vizelni. A vécé hangosan működik, és megvan az a szokása, hogy folyni kezd, ha nem nyomja le a kis kallantyút, ezért inkább leengedi az ülőke fedelét, lekapcsolja a lámpát, és óvatosan visszamegy a komódhoz, ahol addig keresgél a sötétben, amíg rá nem tapint az egyik sportos rövidnadrág gumis derekára.

Becsukja a hálószoba ajtaját, és már magabiztosabban lépked a nappaliban, mert a periszkóp-ablakot még mindig nem takarja a függöny, a közeli utcai lámpa elég fényt ad ahhoz, hogy lásson.

Kinéz az ablakon, de az elhagyatott utcán nincs semmi. Még mindig zuhog az eső, de a szél már nem olyan viharos. Behúzza a függönyt, megnézi az óráját, amit nem vett le. Negyed öt van. Felveszi a rövidnadrágot, lefekszik a kanapéra, és azon törné a fejét, mihez kezdjen a lánnyal, ha felébred, de minduntalan az a gondolat furakszik előre, hogy a nem szívesen látott vendég felbukkanása az életében valószínűleg véget vet írói pályafutásának, pedig már annyira jól ment az írás. Elmosolyodik. Ez körülbelül olyan, mint amikor megszólal a közelgő tornádót jelző sziréna, és az ember azon aggódik, hogy nincs otthon elég vécépapír.

A test megköveteli, ami kell neki, ugyanígy az elme is önjáró, gondolja, és lehunyja a szemét. Csak szundítani szeretne egy kicsit, de újra mély álomba merül. Amikor felébred, a lány hajol fölé, még az a póló van rajta, amibe öltöztette, mielőtt ágyba dugta. És kés van a kezében.

14. FEJEZET

1

– Hol vagyok? Megerőszakoltál? Megerőszakoltál, igaz?

A szeme kivörösödött, és a haja szanaszét áll. A képével illusztrálhatnák a másnapos bejegyzést az értelmező kéziszótárban. Ugyanakkor halálosan retteg is, amit Billy nem csodál.

– Megerőszakoltak, de nem én voltam az.

Billy a szálkákat ezzel a kiskéssel piszkálta ki a lábából. Otthagyta a dohányzóasztalon. Elveszi a lánytól. Gyengéden nyúl érte, és a lány nem tiltakozik.

– Ki vagy te? – kérdezi Alice. – Mi a neved?

– Dalton Smith.

– Hol vannak a ruháim?

– A zuhanyfüggöny rúdján száradnak. Levetkőztettelek és…

– Levetkőztettél? – A lány a pólóra néz.

– És megszárítottalak. Csuromvíz voltál. Reszkettél. Hogy van a fejed?

– Fáj. Olyan, mintha egész éjszaka piáltam volna, pedig csak egy sört ittam… és talán egy gin-tonikot… hol vagyunk?

Billy a padlóra lendíti a lábát. A lány hátrálni kezd, és védekezőn felemeli a karját.

– Kérsz egy kávét?

A lány gondolkodik, de nem sokáig. Leengedi a karját.

– Igen. Aszpirined van?

2

Billy kávét főz. A lány lenyel két aszpirint, miközben a forró italra vár, aztán lassan kilépdel a fürdőszobába. Billy hallja, hogy magára zárja az ajtót, de ez igazán nem izgatja. Egy ötéves kölyök simán elbánna a zárral, egy tízéves meg már tokostól rúgná ki az egész ajtót.

A lány visszatér a konyhába.

– Nem húztad le. Fúj!

– Nem akartalak felébreszteni.

– Hol van a telefonom? A dzsekimben volt.

– Nem tudom. Kérsz pirítóst?

A lány elfintorodik.

– Nem. A pénztárcám megvan, a telefonom nincsen. Elvetted?

– Nem.

– Hazudsz?

– Nem.

– Pont neked fogok hinni – mondja Alice durcás megvetéssel. Leül, a póló szélét rángatja, pedig elég hosszú – Billy legalább harminc centivel magasabb nála –, és mindent takar, amit takarni kell.

– Hol van a fehérneműm? – A hangja vádaskodó, mint egy ügyészé.

– A melltartód az asztal alatt van. Az egyik pánt elszakadt. Lehet, hogy össze tudom csomózni neked. Ami a bugyidat illeti, nem volt rajtad semmi.

– Hazudsz. Azt gondolod, kurva vagyok?

– Nem.

Azt gondolja, hogy itt egy fiatal lány, aki először van távol az otthonától, és rossz helyre tévedt, ahol rossz emberek voltak. Gonosz emberek, akik belenyomtak valamit és kihasználták.

– Nem, nem vagyok az – mondja, és sírni kezd. – Szűz vagyok. Legalábbis az voltam. Mekkora gáz. Még sohasem voltam ilyen bajban.

– Na látod, ezt elhiszem – mondja Billy teljesen őszintén.

– Miért nem hívtad a rendőrséget? Vagy vittél kórházba?

– Rossz állapotban voltál, de nem készültél megmurdálni. Ez alatt azt értem, hogy…

– Tudom, mit jelent.

– Arra gondoltam, megvárom, amíg felébredsz, és majd eldöntöd, mit akarsz tenni. Talán egy jó csésze kávé segít is a döntésben. Ártani legalábbis nem árt. Mellesleg, hogy is hívnak?

Jobb ezt még most tisztázni, mielőtt véletlenül elcseszi és ő mondja ki először a nevet.

3

Billy kitölti a kávét, készen arra, hogy félreugorjon, ha a lány netán a képébe akarná zuttyintani, hogy aztán kimenekülhessen az ajtón. Nem hiszi, hogy megteszi, már kezd megnyugodni, de ez a helyzet még simán változhat rossz irányba. Nos, így is elég rossz, de lehet rosszabb is.

A lány nem önti rá a kávét. Belekortyol, és elfintorodik. Összeszorítja az ajkát, és Billy látja, hogy a nyakizmai még azután is mozognak, hogy a kortyot régen lenyelte.

– Ha megint hányni akarsz, a kagylóban intézd el!

– Nem fogok… hogy érted azt, hogy megint? Hogyan jutottam ide? Biztos, hogy nem erőszakoltál meg?

Nem vicces, de Billy önkéntelenül elmosolyodik.

– Szerintem tudnék róla, ha megtettem volna.

– Hogyan jutottam ide? Mi történt?

Billy belekortyol a kávéjába.

– Az a történet közepe lenne. Kezdjük inkább az elején. Meséld el, mi történt veled.

– Nem emlékszem. A tegnap éjszaka gyakorlatilag egy fekete lyuk. Annyit tudok, hogy itt ébredtem fel, másnaposan, és olyan érzéssel, mintha valaki egy kerítésoszlopot dugott volna fel a… tudod, hova. – Belekortyol a kávéba, és ez alkalommal sikerül öklendezés nélkül lenyelnie.

– És előtte?

A lány Billyre néz, kék szeme tágra nyitva, a szája mozog. Aztán lehajtja a fejét.

– Tripp volt az? Tett valamit a sörömbe? Vagy a gin-tonikba? Mind a kettőbe? Ezt akarod mondani?

Billy ellenáll a kísértésnek, hogy átnyúljon az asztal felett és megsimogassa a lány kezét. Most egészen jól áll, de ha megérinti a lányt, biztosan borul minden. Nem áll még készen arra, hogy egy férfi hozzáérjen, főleg nem egy olyan, akin elnyűtt rövidnadrágon kívül nincsen semmi.

– Nem tudom. Nem voltam ott. Te voltál ott. Mondd el, mi történt, Alice! Egészen addig a pillanatig, amikor az emlékezeted cserben hagy.

És elmondja. Miközben beszél, Billy látja a kérdést a tekintetében: ha nem te erőszakoltál meg, miért a te ágyadban ébredtem egy kórházi ágy helyett?

4

A történet nem hosszú, még a kiszínezett háttérrel együtt sem. Amikor a lány belekezd, Billy úgy gondolja, akár ő maga is elmesélhetné, hiszen annyira jól ismert sztori. Alice a történet közepén elhallgat, a szeme tágra nyílik. Hiperventillálni kezd, a torkát szorongatja, miközben sípolva veszi a levegőt.

– Asztmás vagy?

Billy nem talált inhalátort, de lehet, hogy az a táskájában volt. Ha volt nála táska, eltűnt.

A lány a fejét rázza.

– Pánik… – Híííh. – …roham. – Híííh.

Billy kimegy a fürdőszobába, megnedvesít egy kéztörlőt meleg csapvízzel. Lazán kicsavarja, és beviszi.

– Hajtsd hátra a fejed és tedd az arcodra!

Nem gondolta volna, hogy a lány szeme még ennél is nagyobbra tud nyílni, de valahogy ez történt.

– Így… – Híííh. – …megfulladok!

– Nem. Pont, hogy jobban kapsz levegőt.

Ő maga hajtja hátra a lány fejét – gyengéden –, és letakarja a kendővel a szemét, orrát és a száját. Aztán vár. Tizenöt másodperc telik el körülbelül, és a lány könnyebben veszi a levegőt. Leveszi a kendőt az arcáról.

– Működik!

– Mert nedveset lélegeztél be – mondja Billy.

Ebben lehet némi igazság, bár valószínűleg nem túl sok. A gondolatot lélegzed be, azért működik. Billy látta, hogy Clay Briggs – vagyis Fiola, a felcser – jó néhányszor alkalmazta újoncoknál (és pár veteránnál, például Nagyláb Lopeznél), mielőtt visszamentek még egy kedélyes körre a Fantomdüh alatt. Volt egy másik trükkje is, ha a nedves kendő nem vált be. Billy figyelmesen hallgatta, mikor Fiola azt magyarázta, hogy ezekkel a trükkökkel a megvadult majomként ugrándozó, csapongó elmét csendesíti le. Mindig is jó hallgatóság volt, úgy gyűjtögette az információkat, mint mókus a mogyorót.

– Most már be tudod fejezni?

– Kaphatok pirítóst? – Majdnem félénken kérdezi. – És van valami gyümölcslé?

– Gyümölcslé nincsen, gyömbérrel tudok szolgálni. Kérsz?

– Igen, kérek.

Billy pirítóst készít. A gyömbért pohárba tölti, jégkockát ad hozzá. Leül a lánnyal szemben. Alice Maxwell elmeséli neki időtlen történetét. Azt, amit Billy hallott és olvasott már korábban, legutóbb éppen Émile Zola műveiben.

A középiskola utáni évet pincérkedéssel töltötte a szülővárosában, pénzt gyűjtött az üzleti főiskolára. Mehetett volna Kingstonba is, van ott két jónak számító főiskola, de világot akart látni egy kicsit. És elkerülni az anyádtól, gondolja Billy. Kezdi megérteni, miért nem követeli a lány, hogy azonnal hívják a rendőrséget. De a kérdés az, hogy a „világot látni egy kicsit” mégis hogyan fér össze ezzel a jelentéktelen kisvárossal… ezt Billy elképzelni sem tudja.

Részmunkaidős baristaként dolgozik az Emery téren, amely három utcára sincsen Billy írókuckójától a Gerard-toronyban, és ott találkozott Tripp Donovannal. A srác egy-két hét alatt teledumálta a fejét. Megnevettette. Kedves volt. Így aztán amikor munka után vacsorázni hívta, Alice természetesen igent mondott. Ezután egy mozi következett, és utána – ez a Tripp nem vesztegeti az idejét – a srác megkérdezte tőle, hogy mi lenne, ha elmennének táncolni egy országúti diszkóba a 13-as út mellett. Mondta a srácnak, hogy nem szokott táncolni. Az meg azt mondta, hogy ő sem, nem is kell táncolniuk, vesznek egy korsó sört, lazulnak és hallgatják a zenét. Egy Foghat feldolgozásokat játszó banda fog zenélni, szereti a Foghatet? Alice azt mondta, hogy igen. Sohasem hallott a Foghatről, de még aznap este letöltötte a számaikat. Jó kis zene. Kicsit bluesos, de többnyire nyers rock and roll.

A Tripp Donovan-félék jó érzékkel találnak rá bizonyos típusú lányokra, gondolja Billy. Ezek a lányok félénkek, nehezen barátkoznak, mert nem igazán tudják, hogyan tegyék meg ügyesen az első lépéseket. Közepesen csinosak, akiket a televízióból, a mozifilmekből, az internetről és a bulvármagazinokból is bombáz a szépségipar, ezért aztán nem közepesen csinosnak, hanem egyszerűnek, talán még csúnyácskának is látják magukat. Csak a csúnya vonásaikra figyelnek – a túl széles szájra, a közel ülő szempárra –, a szépekre nem. Ezek azok a lányok, akiknek a szépségszalonokban található divatlapok és gyakran a saját anyjuk is azt sugallja, hogy le kellene adniuk tíz kilót. Kétségbeesnek, ha túl nagy a mellük, a fenekük vagy a lábméretük. Csodaszámba megy, ha randira hívják őket, és akkor is ott van az agónia, hogy mit vegyenek fel. Ez a bizonyos fajta lány felhívhatja a barátnőit tanácsért, de csak ha vannak. Alice-nek, aki új a városban, nincsenek. De a mozis randin Tripp észre sem veszi a lány ruháját, a túl széles szájat. Tripp vicces. Tripp udvarol. És tökéletes úriember. Megcsókolja, de ezt a csókot ő is akarja, vágyik rá, és Tripp nem rontja el azzal, hogy ledugja a nyelvét a torkán vagy megmarkolja a mellét.

Tripp az egyik helyi főiskola hallgatója. Billy megkérdezi, hány éves, azt gondolja, a lány úgysem fogja tudni, de a Facebook csodájának köszönhetően tudja. Tripp Donovan huszonnégy éves.

– Egy kicsit öreg ahhoz, hogy még mindig főiskolára járjon.

– Szerintem már nem alapképzésre jár. Magasabb szintű tanulmányokat folytat.

Magasabb szintű tanulmányok, gondolja Billy. Na persze.

Természetesen Tripp azt javasolta Alice-nek, hogy ugorjon fel hozzá egy italra, mielőtt elindulnak a Bucketbe, és természetesen Alice igent mondott. A fent említett „fel” az egyik lakást jelentette Sherwood Heightsban, az államközi autópálya mellett. Alice busszal ment, mert nincs kocsija. Tripp odakint várt rá, a tökéletes úriember. Megcsókolta az arcán, és lifttel felvitte a harmadikra. Nagy lakás volt. Megengedheti magának, mondta Tripp, mert ő és a szobatársai megosztoznak az albérleti díjon. A szobatársakat Hanknek és Jacknek hívták. Alice nem tudja a vezetéknevüket. Azt meséli Billynek, hogy nagyon kedvesek voltak, a nappaliban üdvözölték, aztán az egyik szobába mentek, ahol sportközvetítés volt a tévében. De lehet, hogy videójáték, nem biztos benne.

– Innentől kezdve ködös a memóriád?

– Nem, becsukták az ajtót maguk mögött. – Alice a törlőkendővel megtörölgeti az arcát és a homlokát.

Tripp megkérdezte, kér-e sört. Alice úgy meséli Billynek, hogy nem szereti a sört, de udvariasságból elfogadott egyet. Aztán amikor Tripp látta, milyen lassan kortyolgatja a Heinekent, megkérdezte, nem kér-e inkább gin-tonikot. Jack ajtaja kinyílt, a televízió hangja elhallgatott, és a szobatárs megkérdezte: „Jól hallottam, gin-tonik?”

Mindannyian ittak, Alice úgy folytatja, hogy innentől kezdenek ködösödni az emlékei. Akkor azt gondolta, hogy azért, mert nincs szokva az alkoholhoz. Tripp javasolta, igyon még egyet. A második ital legyűri az első hatását, mondta. Ezt mindenki tudja. Az egyik szobatárs feltett valami zenét, és Alice azt gondolja, talán táncolt is Trippel a nappaliban, de a memóriája nagyjából itt hagyta cserben.

Fogja a törlőkendőt és megint azon keresztül lélegzik egy rövid ideig. A melltartója még ott van a dohányzóasztal alatt, olyan, mint egy döglött kisállat.

– Most te jössz – mondja Alice.

Billy elmeséli neki, amit látott és tett, kezdve a csikorgó fékekkel és gumiabroncsokkal, egészen odáig, hogy ágyba fektette a lányt. Alice végiggondolja a dolgot, aztán megszólal:

– Trippnek nincs furgonja. Egy Mustangot vezet. Azzal jött értem, amikor moziba mentünk.

Billy Ken Hoffra gondol, akinek szintén Mustangja volt. Meg is halt benne.

– Szép autó – mondja. – A szobatársad irigykedett?

– Egyedül élek. Egy pici lakásban. – Amint kimondja ezeket a szavakat, Billy látja, hogy a lány úgy érzi, hibát követett el azzal, hogy elárulta, egyedül él. Éppen rávilágíthatna, hogy ezt Tripp Donovan is tudhatta, de nem teszi. A lány megint az arcára fekteti a kendőt, de a sípolás ez alkalommal nem áll el.

– Add csak ide! – mondja Billy. Most a konyhában nedvesíti meg, miközben szemét a lányon tartja, bár nem hiszi, hogy Alice egy szál pólóban indulna el a bejárati ajtó felé. Visszamegy. – Próbáld meg még egyszer! Hosszú, mély lélegzetet vegyél!

Amikor Alice légzése könnyedebbé válik, Billy megszólal:

– Gyere velem! Mutatni akarok neked valamit.

Kimennek a lakásból, fel a lépcsőházba. Billy a falon száradó hányásfoltra mutat.

– Ezt akkor csináltad, amikor behoztalak.

– Az kinek az alsógatyája? A tied?

– Igen. Már készültem lefeküdni. Állandóan lecsúszott, miközben próbáltam elérni, nehogy megfulladj. Tulajdonképpen vicces volt.

Alice nem mosolyodik el, csak megismétli, hogy Trippnek nincsen furgonja.

– Úgy gondolom, valamelyik szobatársáé lehetett.

Könnyek folynak végig a lány arcán.

– Jaj, istenem! Jaj, istenem! Az anyám soha nem tudhatja meg. Ő nem is akarta, hogy idejöjjek.

Billy azt gondolja, hogy ezt nagyjából sejtette.

– Menjünk le! Csinálok neked rendes reggelit. Tojást és sült szalonnát.

– Szalonnát ne! – fintorodik el a lány, de a tojásra nem mond nemet.

5

Két tojásból rántottát süt, és két szelet pirítóssal leteszi a lány elé. Amíg az eszik, a fürdőszobába megy és becsukja az ajtót. Ha elmenekül, hát elmenekül. Ugyanaz a fatalizmus lesz úrrá rajta, mint amit a Fantomdüh hadművelet alatt tapasztalt, amikor utcáról utcára, házról házra tisztogatták meg a várost a lázadóktól. Mindig megtapogatta a kis babacipőt, mielőtt felsorakoztak, hogy betörjenek egy-egy házba. Minden egyes nap, amikor nem sérült és nem halt meg, növelte az esélyt, hogy a következő nap majd igen. Nem lehet a végtelenségig hetest dobni és gyűjteni a pontokat, egyszer úgyis elgurul a kocka. Az a fajta fatalizmus szinte a barátjukká lett. Ki a faszt érdekel, mondták. Ki a faszt érdekel, csináljuk! Most is ez van: ki a faszt érdekel.

Felveszi a szőke parókát, a bajuszt és a szemüveget. Leül az ágyra és megnéz néhány dolgot a telefonján. Amikor megtalálja az információt, ami kell, visszamegy a fürdőszobába és behintőporozza a hasát egy kis babahintőporral. Úgy tapasztalta, hogy így nem dörzsölődik ki a bőr. Aztán a műhasat kiviszi a konyhába.

A lány nagyra nyílt szemmel bámul rá, a villa az utolsó falat rántottával megáll a levegőben a tányér felett. Billy a szilikontákolmányt a hasa elé fogja, és megfordul.

– Meghúznád a pántot? Nekem egyedül mindig nehezen megy.

Vár. Sok múlik azon, mi fog most történni. Lehet, hogy a lány tiltakozik. Vagy leszúrja a kiskéssel, amit azért adott neki, hogy megvajazza a pirítóst. Nem éppen halálos fegyver, jobban árthatna a hámozókéssel, ha a lány úgy dönt, hogy álmában támad rá, de még ezzel a kenőkéssel is sérülést okozhat, ha erősen megdöfi a megfelelő helyen.

Alice azonban nem szúrja le. Ehelyett szorosan meghúzza a pántot. Ilyen szorosra Billynek még sohasem sikerült, hiába csúsztatta el a derekánál a műhasat, hogy jobban kezére essen a műanyag csat.

– Mikor jöttél rá, hogy tudom? – kérdezi a lány halkan.

– Miközben a történetedet mesélted. Egyenesen a szemembe néztél, és láttam, hogy beugrik. Akkor kaptad a pánikrohamot.

– Te vagy az, aki megölte…

– Igen.

– És ez… itt rejtőztél el?

– Igen.

– A paróka és a bajusz az álcád?

– Igen. Meg a műhas.

A lány tátog. A jelek szerint kifogyott a kérdésekből, de legalább nem sípol levegőért, és Billy úgy gondolja, ez egy újabb lépés jó irányba. Aztán meg az jut eszébe, hogy ugyan kit akarok becsapni? Nincsen jó irány.

– Megnézted a…? – Billy a lány ölére mutat.

– Igen. – Halk a hangja. – Mielőtt felkeltem körülnézni, hova kerültem. Véres. És fáj. Tudtam, hogy te… vagy valaki…

– Nem csak vér van ott. Majd látod, amikor mész mosakodni. Legalább az egyikük nem használt óvszert. Valószínűleg egyikük sem.

Alice leteszi a villát az utolsó falat rántottával.

– Elmegyek. Van egy non-stop drogéria körülbelül fél kilométerre innen a belváros felé. Gyalogolnom kell, mert nincs kocsim. Ebben az államban recept nélkül is lehet esemény utáni tablettát venni, megnéztem a telefonomon. Hacsak nincs valami vallásos vagy erkölcsi fenntartásod, hogy bevedd.

– Dehogy, nincsen. – Még mindig halkan beszél. Megint sír. – Ha teherbe estem… – A fejét rázza.

– Néhány drogériában árulnak női alsóneműt is. Ha van, veszek neked.

– Majd kifizetem. Van pénzem. – Abszurd ajánlat, és Alice valószínűleg tudja is, mert az arcába szalad a vér.

– A ruháid a fürdőszobában száradnak. Miután elmentem, felöltözhetsz és távozhatsz. Nem állíthatlak meg. De ide figyelj, Alice!

Megfogja a lány állát, és a fejét úgy fordítja, hogy a szemébe nézhessen. Alice válla megmerevedik, de Billyre néz.

– Tegnap éjjel megmentettem az életedet. Hideg volt, zuhogott az eső, te pedig eszméletlen voltál. Bekábítózva, mint az állat. Ha nem fagysz meg, belefulladsz a saját hányásodba. Most pedig én teszem a kezedbe az életemet. Megértettél?

– Tényleg azok erőszakoltak meg? Esküszöl?

– A bíróság előtt nem tudnék esküt tenni, mert nem láttam az arcukat, de három férfi dobott ki abból a furgonból, te meg három férfival voltál a lakásban, amíg a memóriád el nem ködösödött.

Alice a tenyerébe rejti az arcát.

– Annyira szégyellem magam.

Billy őszintén csodálkozik.

– Miért? Bíztál bennük, ők meg átvágtak. Ennyi a történet.

– Láttam a képedet a hírekben. Lelőtted azt a férfit.

– Igen. Joel Allen rossz ember volt, bérgyilkos. – Mint én, gondolja Billy, de azért van egy különbség. – Egy pókerjátszma után odakint várt és lelőtt két férfit, mert sokat veszített, és mert vissza akarta kapni a pénzét. Az egyikük meghalt. Most viszont szeretnék elindulni, amíg korán van és nincsenek sokan az utcán.

– Van egy pulóvered?

– Persze. Minek?

– Vedd fel rá! – Alice a műhasra mutat. – Úgy fog kinézni, mintha a hasadat takargatnád. A kövérek mind ezt csinálják.

6

Az eső alábbhagyott, de hideg van, és Billy örül, hogy felvette a pulóvert. Megvár egy közeledő autót, ami felveri a vizet, aztán átmegy az úton az üres telek oldalára. Látja a furgon féknyomait. Nem olyan hosszúak és sötétek, mint amilyenek lennének, ha száraz az aszfalt. Féltérdre ereszkedik, tudja, mit keres, bár nem számít arra, hogy meg is találja. És mégis. A zsebébe dugja, és újra átkel a Pearson utcán, mert az üres telek oldalán feltörték a járdát azok a munkagépek, amelyekkel a vasútállomás épületét lebontották. A növényzet állapotából ítélve egy évvel ezelőtt, vagy még korábban történhetett, de senkinek sem jutott eszébe befoltozni a járdát.

Menet közben megérinti az elveszett fülbevalót. Amikor a rendőrség elfogja, egy bizonyítékokat tároló zacskóba megy majd a többi ingóságával együtt, Alice valószínűleg sohasem fogja visszakapni. Billy elég biztos benne, hogy a lány bemártja. Akár elhiszi, hogy megmentette az életét, akár nem, tudja, hogy Billy körözött gyilkos, és azt gondolhatja, hogy őt magát is vád alá helyezik bűnsegédként, ha nem buktatja le azonnal, amint lehetősége adódik rá.

De nem, gondolja Billy. Félénk lány, rémült lány, összezavarodott lány, de nem buta lány. Mondhatná, hogy Billy elrabolta, és hinnének neki. A telefonja nem fog működni, akkor sem, ha véletlenül megtalálja, de a Zoney’s vegyesbolt közel van, onnan is felhívhatja a rendőrséget. Valószínűleg már ott is van, és a drogériából hazafelé menet fogják lekapcsolni. Jönnek a rendőrautók a nyomorult villogójukkal, az egyikük felhajt a járdára és lefékez előtte, még meg sem áll, máris nyílik az ajtaja, és a zsaruk felemelt fegyverrel előrontanak: Mutassa a kezét, feküdjön a földre, arccal lefelé, arccal lefelé!

De akkor miért tette?

Azzal az álommal lehet kapcsolatban, amit tegnap éjjel látott – az odaégett aprósüti illatával. És Shan Ackermannal, és a flamingós képpel, amit neki rajzolt. Talán még Phil Stanhope-pal is kapcsolatos lehet, aki már biztosan elmondta a rendőröknek, hogy azért randizott vele, mert olyan kedves pasasnak tűnt. Egy író, talán olyan, aki előtt nagy jövő áll, egy csillag, amelyhez egy dolgozó lány hozzákötheti a szekerét. Vajon azt is elmondja majd, hogy lefeküdtek? Ha kihagyná azt a részt, Diane Fazio majd elmeséli. Diane látta őket, amikor elindultak otthonról, még elismerően intett is Billynek.

Talán tényleg lehet köze azokhoz a dolgokhoz, de valószínűbb, hogy arról a végtelenül egyszerű tényről van szó, hogy képtelen lett volna megölni a lányt. Akkor semmi sem különböztetné meg Joel Allentől, sem a Las Vegas-i erőszakolótól, sem Karl Trilbytől, aki gyerekeket baszó felnőttekről forgatott filmeket.

Így aztán felvette a műhajat, a műhasat és az üveglencséjű szemüveget, és most itt van, mehet a drogériába az esőben. Alice Maxwell nem csak azt tudja, hogy ő William Summers, tud Dalton Smithről is, arról a makulátlan személyiségről, akit éveken át épített fel.

Azok a faszfejek igazán kidobhatták volna egy másik utcában is, gondolja Billy, de nem így történt. Feljebb is vihették volna a Pearson utcán, de nem így történt. Vádolhatná a sorsot, csak éppen nem hisz a sorsban. Győzködhetné magát, hogy minden okkal történik, de az a baromság azoknak való, akik képtelenek szembenézni a meztelen igazsággal. Véletlen egybeesés volt, minden más, ebből következett. Attól a pillanattól kezdve, hogy a lányt kidobták, ő is olyan lett, akár a rámpára hajtott marha, amelyik tehetetlenül üget a többiekkel a vágóhídra. De hát ez van, ahogy ezt a sivatagban is mondták mindig, így aztán ki a faszt érdekel.

És van azért egy icipici, halvány reménysugár is: a lány azt tanácsolta neki, hogy vegyen fel egy pulóvert. Valószínűleg semmit sem jelent, csak azért mondta, hogy Billy úgy érezze, az ő oldalán áll, de lehet, hogy jelent valamit.

Lehet, hogy mégis.

7

A drogériában Billy a családtervezés sorban megtalálja az esemény utáni tablettát. Ötven dollárba kerül, ami véleménye szerint olcsóbb, mint a többi alternatíva. Az alsó polcon van (mintha meg akarnák nehezíteni a rosszlányok dolgát, akiknek erre szükségük van), és amikor feláll, két sorral arrébb megpillant egy vörös, dróthajú üstököt. A szíve nagyot dobban. Ismét lehajol, aztán lassan felegyenesedik, és a hüvelyszárazságot meg a hüvelygombát gyógyító krémek dobozai felett leselkedik. Nem Dana Edison az, akire már régen úgy gondol, hogy Nick tökös legényei között is a legtökösebb. Nem is férfi. Egy nő, aki drótszerű, vörös haját lófarokba fogta.

Nyugi, mondja magának. A semmire is ugrasz. Dana és a többiek már visszamentek Las Vegasba.

Nos, talán.

A női fehérneműk a hátsó falon vannak. A legtöbb a becsurgató nőknek való, de akad egyéb is. Először bikiniben gondolkodik, de aztán úgy dönt, az túl kétértelmű lenne. Elég vicces amúgy; még mindig azt feltételezi, hogy a lány ott lesz, amikor hazaér. Milyen más feltételezés jöhet szóba? Ő biztosan visszamegy, hiszen nincs hova mennie.

Fog egy háromdarabos Hanes pamut kisnadrágot, és a pulthoz viszi, miközben kikémlel, van-e odakint rendőrautó, de egyet sem lát. Nyilván nem az épület előtt parkolnának. Akkor kiszúrhatná őket, és ki tudja, talán még túszokat is ejtene. A pénztáros egy ötvenes éveit taposó nő. Szó nélkül beüti az árut, de Billy jól olvas arcról, és tudja, hogy a nő azt gondolja, nocsak, valaki nem tétlenkedett az éjszaka. A Dalton Smith-hitelkártyával fizet, kisétál a ritkásan szitáló esőbe, és várja, hogy elkapják. Három barátságosan beszélgető nőn kívül azonban nincs ott senki. Rá sem néznek, amikor bemennek a drogériába.

Billy visszasétál a Pearson utca 658.-ba. Hosszúnak tűnik az út, mert immár fényesebb a reménysugár, és bár tollas kis lény a remény,{5} de fájdalmat is okozhat. Lehet, hogy az épület háta mögött várnak rá, vagy bent a lakásban. De nem lát kék ruhás fiúkat előrerohanni a kétszintes ház háta mögül, és a lakásban sincs senki, csak a lány. Billy tévéjén nézi a híreket.

Alice rápillant Billyre, és valami felvillan közöttük. Billy átteszi a táskát a másik kezébe és a jobb zsebébe nyúl. Kinyújtja a karját a lány felé, mire az összerezzen, mintha attól félne, hogy megütik. A zúzódások az arcán a szivárvány minden színében pompáznak. Erőszakról, verésről árulkodnak.

– Megtaláltam a fülbevalódat.

Kinyitja a tenyerét, és megmutatja.

8

Alice a fürdőszobában felveszi az egyik új bugyit, de a lábszárközépig érő pólót magán tartja, mert az ő ruhája még nyirkos.

– A farmernek hosszú idő kell – mondja.

A konyhában vizet ereszt egy pohárba, és beveszi a tablettát. Billy felvilágosítja, hogy a mellékhatások között lehet hányás, szédülés…

– Tudok olvasni. Ki más lakik ebben az épületben? Olyan csend van itt, mint… csend van, na.

Billy mesél neki Jensenékről, akik most egy hajóúton vannak; azt még egyikük sem tudja, hogy hat hónap múlva a hajóutaknak vége lesz, gyakorlatilag minden mással együtt. Felviszi hozzájuk – a lány szívesen megy vele –, és bemutatja Alice-t Daphnénak és Walternek.

– Túl sok vizet adsz nekik. Vízbe akarod fullasztani őket?

– Nem.

– Akkor hagyj ki néhány napot! – Alice egy pillanatra elhallgat. – Itt maradsz még pár napig?

– Igen. A biztonság kedvéért.

A lány körülnéz Jensenék konyhájában és nappalijában, úgy méri fel a terepet, ahogyan a nők szokták. Aztán megdöbbenti Billyt azzal a kérdéssel, hogy nála maradhat-e. Talán azután is maradna még, hogy Billy elment.

– Nem akarok addig kimenni, amíg a lila foltok el nem múlnak – mondja. – Úgy nézek ki, mint akit elütöttek. És mi van, ha Tripp keresni fog? Tudja, hova járok iskolába, és tudja, hol lakom.

Billy arra gondol, hogy Tripp és a haverjai már az égvilágon semmit sem akarnak tőle, amit akartak, megkapták. Jaj, az előfordulhat, hogy végiggurulnak a Pearson utcán, mert meg akarják nézni, nem helyszínelnek-e zsaruk, ahol kidobták a lányt a furgonból, és amikor kijózanodnak – vagy lejönnek a szerről, amit éppen használtak –, biztosan megnézik a helyi híreket, van-e szó Alice-ről, de ezt elhallgatja. Ha a lány itt marad, sok problémát megold.

Odalent Alice közli, hogy nagyon fáradt, és megkérdezi, alhat-e Billy ágyában egy kicsit. Mire Billy azt feleli, hogy persze, de csak akkor, ha nem szédül vagy nincs hányingere. Mert ha igen, akkor jobb lenne, ha ébren maradna még egy kicsit.

Alice azt mondja, jól van, és a hálószobába megy. Egészen jól játssza, hogy nem fél Billytől, de Billy biztos benne, hogy igen. Hülye lenne nem félni. Ugyanakkor még mindig sokkos állapotban van, és a történtek miatt megalázva érzi magát. Szégyenkezik. Billy megmondta neki, hogy erre semmi szükség, de lepattant a lányról. Később nyilván úgy gondolja majd, hogy rossz ötlet, nagyon rossz ötlet volt megkérni Billyt, hogy vele maradhasson. De most csak aludni akar. Erről árulkodik görnyedt válla, és ahogy mezítláb csoszog.

Billy hallja, hogy a matrac rugói megnyikkannak. Öt perc múlva benéz, és a lány vagy elájult, vagy világraszóló előadással győzködi, hogy alszik.

Bekapcsolja a laptopot, és odagörget, ahol az írást abbahagyta. Ma úgysem tudsz írni semmit, gondolja, kizárt dolog azok után, ami történt. Ráadásul a lány ott van a szomszéd szobában, bármelyik pillanatban felébredhet, és úgy dönthet, hogy el akar húzni innen, tőlem.

Csakhogy eszébe jut Fiola nedves törlőkendős kezelése a pánikrohamokra, és hogy ez Alice-szel is működött. Kisebb csoda, de tényleg. De nem ez volt Clay Briggs egyetlen csodás gyógymódja, igaz? Billy mosolyogva írni kezd. A prózája az elején száraz, döcögős, de aztán elkapja a ritmust. Egy idő után már nem is gondol Alice-re.

9

Clay Briggs – vagyis Fiola – első osztályú felcser volt. Mindenkivel foglalkozott, akivel kellett, de Penge Kilences volt tetőtől talpig. Alacsony termetű és szikár. Ritkuló haj, horgas orr, kis, keret nélküli szemüveg, amelyet állandóan tisztogatott. A sisakja elején egy békejel volt, és egy hétig, amíg a hadtestparancsnok le nem vetette vele, hátul egy matrica éktelenkedett, amin az állt, hogy HAGYJUK A TEJET, HOL A PINA?

Ahogy a Fantomdüh haladt előre (és még előrébb), egyre gyakoribbá váltak a pánikrohamok. A tengerészgyalogosok elvileg immunisak az ilyesmire, de persze nem azok. A srácok elkezdtek levegőért kapkodni, összegörnyedtek, össze is estek. A legtöbb klassz kis bőrnyakú volt, be nem vallották volna, hogy félnek, így aztán azt mondták, hogy a füsttől és a portól van, mert abból a kettőből mindig volt bőven. Fiola egyetértett velük – persze, csak a füst és a por –, és megnedvesített egy kendőt, hogy tegyék az arcukra. „Ezen keresztül lélegezzetek!” – mondta. „Kiszűri a szart, és tudtok levegőt venni.”

Más problémákra is volt gyógymódja. Néhány ezek közül baromság volt, néhány meg nem, de legalább egy rövid ideig mind működött: ütögesd a dudorokat és duzzanatokat egy könyv gerincével, hogy lelappadjanak (ő ezt Biblia-kúrának hívta), fogd be az orrod és dúdold, hogy Ááá!, ha rád jön a csuklás vagy egy köhögőroham, vérző orr ellen szaglászd a Vicks Vaporub gőzét, szaruhártya-gyulladásra meg dörzsölgesd a szemhéjadat egy ezüstdollárral!

– Ennek a sok szarságnak a nagyobbik része pusztán népgyógyászat, a nagyanyámtól tanultam őket – mesélte nekem egyszer. – Azt használom, ami működik, de többnyire azért működik, mert azt mondom mindenkinek, hogy működni fog. – Aztán megkérdezte, hogy van a fogam, mert az egyik hátulsóval meggyűlt a bajom.

Mondtam neki, hogy kurvára fáj.

– Ha gondolod, azt is megoldom, haver – mondta. – A zsákomban van csörgőkígyó csörgője. Az eBay-en vettem. Berakod a pofád meg az ínyed közé, szívogatod egy darabig, aztán megnyugszik a fogad.

Mondtam neki, hogy passzolnám a lehetőséget, mire azt válaszolta, hogy nem is baj, mert a csörgő ott van valahol a zsák alján, és minden szart ki kellene önteni belőle, hogy megtalálja. Már ha egyáltalán ott van. Eltelt azóta sok év, és még mindig azon gondolkodom, vajon működött volna-e. Végül ki kellett húzatnom azt a fogat.

Fiola legelképesztőbb – legalábbis amit én láttam – kúrájának 2004 augusztusában voltam tanúja. Éppen pangás volt az áprilisi Körültekintő Megoldás és a nagyobbik hadművelet, a novemberi Fantomdüh között. Azokban a hónapokban az amerikai politikusok a saját pánikrohamaikkal küzdöttek. Ahelyett, hogy hagyták volna, hogy teljes erőbedobással dolgozzunk, úgy döntöttek, adnak még egy esélyt az iraki rendőrségnek és milíciának, hogy ők maguk takarítsák ki a mudzsikat és állítsák vissza a rendet. A nagy iraki politikusok azt mondták, menni fog, de hát ők Bagdadban székeltek. Fallúdzsában a rendőrök és a milícia nagy része maga is mudzsi volt.

Abban az időszakban többnyire a városon kívül maradtunk. Júniusban és júliusban hat hétig ott sem voltunk, Rámádiba mentünk, ami viszonylag nyugodt volt. Az volt a dolgunk, amikor mégis bementünk Fallúdzsába, hogy elnyerjük az ottaniak „szívét és lelkét.” Ami azt jelentette, hogy a tolmácsaink a nevünkben szépen beszéltek a mullahokkal és a közösségek vezetőivel, nem azt üvöltötték hangszórón, mint mi, hogy „Gyertek elő, kecskebaszók!”, amikor kocsival átrobogtunk a városon, arra számítva, hogy vagy ránk lőnek, vagy felrobbantanak vagy egy gránátvetővel támadnak ránk. Édességet, játékokat, supermanes képregényeket osztogattunk a gyerekeknek, szórólapot is kaptak, hogy vigyék szépen haza, ezeken elmagyaráztuk, hogy milyen szolgáltatásokat várhatnak egy kormánytól, amit a lázadók nem fognak biztosítani. A gyerekek megették az édességet, cserélgették egymás között a képregényeket, és elhajigálták a szórólapokat.

A Fantomdüh alatt egy Kalifallúdzsának (Kalifornia után szabadon) nevezett helyen állomásoztunk napokig, háztetőkön aludtunk, amikor tudtunk, közben mind a négy égtáj felé kémleltük, nem mászkálnak-e mudzsik a többi háztetőn, támadásra készen, hogy kínkeservet mérhessenek ránk. Olyan volt, mint az ezer vágás általi halál. Több száz gránátvetőt és más fegyvert begyűjtöttünk, de a mudzsik soha nem fogytak ki belőle.

Azon a nyáron olyan volt a járőrözés, mint egy nyolctól négyig tartó meló. Azokon a napokon, amikor bementünk megnyerni „a szíveket és a lelkeket”, akkor hagytuk el a támaszpontot, amikor felkelt a nap, és még sötétedés előtt visszaértünk. Bár a harcok akkor éppen csitulóban voltak, Kalifallúdzsa sötétedés után nem volt fehér embernek való.

Egy nap hazatérőben egy feje tetején álló Mitsubishi Eagle kombit pillantottunk meg az út szélén, még füstölt. Az eleje lerobbant, a vezetőülés kinyílt, és a megmaradt szélvédőn piroslott a vér.

– Bassza meg, az az alezredes kocsija! – kiáltotta Nagy Klew.

A támaszponton felállítottak egy sátrat, az volt a tábori kórház. Mivel oldala nem volt, inkább pavilonra emlékeztetett, mindkét végén nagy ventilátorokkal. A hőmérő aznap meghaladta a negyven fokot. Nem volt újdonság. Hallottuk Jamieson sikolyait.

Fiola rohanni kezdett, futás közben dobta le magáról a zsákot. Mi futottunk utána. Volt két másik páciens is a sátorban, azok is kurva szar állapotban voltak, bár valamivel fényesebben, mint Jamieson, mert ezek legalább lábra tudtak állni. Az egyiknek a karja volt felkötve, a másiknak a fejét kellett bekötni.

Jamieson egy tábori ágyon feküdt, a karjába meg csöpögött a cucc, azt hiszem Ringer-laktátnak hívják. A bal lábfej helyén nyomókötés volt, de a lábfej eltűnt, és a kötés is átvérzett már. A bal arcfele felszakadt, azon az oldalon vérzett a szeme és valahogy csálén állt a gödrében. Néhány bokorugró próbálta lefogni az alezredest, miközben egy egészségügyi katona igyekezett rávenni, hogy kapjon be pár morfiumtablettát, de az alezredes hallani sem akart róla. Rázta a fejét, a szeme rémülten kidülledt. Fiolára maradt a dolog.

– Fáj! – ordította Jamieson. Semmi sem maradt a régi, parancsolgatós (de néha vicces) alezredesből. A fájdalom elnyelte. – Fáj! Ó, a jó kurva életbe, baszottul fáj!

– Hamarosan jön a segítség, evakuálni fogják – mondta az egyik egészségügyis. – Nyugodjon meg! Ezt meg vegye be! Sokkal jobban fogja…

Jamieson felemelte véres kezét, és kiütötte a katona kezéből a pirulákat. Johnny Capps szedegette össze őket.

– Fáj! Fááááj! FÁÁÁÁÁÁJJJJ!

Fiola letérdelt az ágy mellé.

– Ide hallgasson, uram! Van egy gyógymód a fájdalomra, jobb, mint a morfium.

Jamieson megmaradt szeme Fiola felé fordult, de nem hiszem, hogy látott vele valamit.

– Briggs? Maga az?

– Igenis, uram, Briggs felcser, szolgálatára. Énekelnie kell!

– Annyira fáj!

– Énekelnie kell! Azzal megkerüli a fájdalmat.

– Tényleg igaz, uram – mondta Taco, de közben rám pislogott, hogy Mi a fasz?

– Na gyerünk! – mondta Fiola. Énekelni kezdett. Jó hangja volt. – Ha ma kimész az erdőbe…

– Ha ma kimész az erdőbe – hörögte az alezredes. Aztán: – A „Mackópiknik”? Magának kibaszottul elment az…

– Nem, csak énekeljen! – Fiola körülnézett. – Valaki segítsen már! Ki tudja ennek a kurva dalnak a szövegét?

Én véletlenül tudtam, mert anyám sokat énekelte a húgomnak, amikor kicsi volt. Addig-addig dünnyögte, amíg Cathy el nem aludt.

Nekem rohadtul nincsen se hangom, se hallásom, de énekelni kezdtem.

– Ha ma kimész az erdőbe, nagy meglepetés vár rád. Ha ma kimész az erdőbe…

– …Húzzál fel álruhát! – fejezte be Jamieson. Még mindig hörgött.

– Húzd is fel, a kurva anyád! – mondta Fiola, és tovább énekelt: – Hisz a földön minden mackó vígan összegyűlik…

A bekötött fejű katona is beszállt. Szép, erőteljes bariton hangja volt.

– Mert ma van az a nagy nap, a híres Mackó-píííík-nik!

– Adjon rá kakaót, alezredes! – mondta Pill és letérdelt mellé. – Mert ma van az a nagy nap…

– …A híres Mackó-pííík-nik! – Jamieson gyakorlatilag csak mondta ezt a sort, de a piknik első szótagját pont úgy énekelte, mint a bekötött fejű katona, jól megnyújtva, és Johnny Capps a szájába pottyantotta a morfiumtablettákat, hajrá, bombák kioldva.

Fiola a Penge Kilencekre nézett. Olyan volt, mint egy idióta karmester, aki a közönséget is bevonná az előadásba.

– Ha ma kimész az erdőbe… akkor most mindenki!

Így aztán a Penge Kilencek tagjai elénekelték a „Mackópiknik” első versszakát Jamieson alezredesnek, bár a legtöbben csak tátogtak, egészen addig, amíg harmadszorra is bele nem fogtunk. Akkor már tudták a szöveget. A két sérült is énekelt. Az egészségügyi katonák is beszálltak. A negyedik ismétlésnél Jamieson végigénekelte, miközben izzadságcseppek folytak végig az arcán. A többiek meg rohantak a sátor felé, hogy megnézzék, mi ez a hangzavar.

– Csökken a fájdalom – nyögte Jamieson.

– Kezd hatni a morfium – mondta Albie Stark.

– Nem az – felelte Jamieson. – Újra! Kérlek! Újra!

– Na akkor még egyszer! – vezényelte Fiola. – És most érzéssel! Piknikről van szó, bassza meg, nem temetésről!

Énekeltünk: Ha ma kimész az erdőbe, nagy meglepetés vár rád!

Azok a bőrnyakúak is beszálltak, akik jöttek megnézni, mi ez az egész. Mire Jamieson végre kiütötte magát, legalább ötvenen énekeltük teli tüdővel azt a kibaszott kis dalocskát, meg sem hallottuk, amikor a Black Hawk megérkezett, hogy Jamieson alezredest elvigye, csak amikor már ott kavarta a port gyakorlatilag a fejünk felett. Soha nem felejtettem el…

10

– Te meg mit csinálsz?

Billy felriadva az álomból körülnéz, és Alice Maxwellt látja a hálószoba ajtajában. A zúzódásai élesen elütnek hófehér bőrétől. A bal szeme úgy fel van dagadva, hogy félig sem tudja kinyitni, Billyt az alezredesre emlékezteti ezzel, aki ott feküdt a forró sátorban, ahol a ventilátorok a legnagyobb fokozaton működve sem értek szart sem. A haját teljesen elaludta.

– Semmit. Játszom. – Gyorsan elmenti az írást, aztán kikapcsolja a gépet és összecsukja.

– Egy videójátékhoz képest elég vadul verted a billentyűket.

– Nem kérsz valamit enni?

Alice megfontolja.

– Levesed van? Éhes vagyok, de nem akarok semmi rágósat enni. Szerintem megharaptam az arcom belső felét. Biztosan nem voltam még magamnál, mert nem emlékszem rá.

– Paradicsom- vagy csirkeleves tésztával?

– Csirkelevest, lécci.

Jó döntés, mert Billynek még két doboz csirkelevese van a kamrában, paradicsom meg csak egy. Megmelegíti a levest, és szétosztja két tányérba. A lány repetát kér, és kaphatna vajas kenyeret is? Belemártogatja a csirkelevesbe, és amikor meglátja, hogy Billy az üres tányér felett figyeli, szégyenlősen elmosolyodik.

– Úgy eszem, mint egy malac, amikor éhes vagyok. Anya is mindig azt mondta.

– De nincs itt.

– Hála istennek. Azt mondaná, megőrültem. Lehet, hogy tényleg. Megmondta, hogy bajba fogok kerülni, ha elköltözöm, és igaza lett. Először egy nemi erőszakolóval randizom, most egy lakásban vagyok egy…

– Gyerünk, kimondhatod nyugodtan!

De Alice nem mondja ki.

– Anya azt akarta, hogy maradjak Kingstonban, és menjek fodrászsuliba, mint a nővérem. Gerry jól keres, szerinte nekem is menne.

– Akkor miért ide jöttél üzleti főiskolára? Nem is értem.

– Ez volt a legolcsóbb azok között, amelyek még jónak számítanak. Kész vagy?

– Igen.

A lány elviszi a tányérokat és a kanalakat a mosogatóba, aztán zavartan elhúzza a pólót a fenekétől, amikor felszabadul a keze. A mozgása arról árulkodik, hogy még mindig nagy fájdalmai lehetnek. Arra gondol, hogy elénekeltethetné vele a „Mackópiknik” első versszakát. Vagy elénekelnék együtt, duettben.

– Min mosolyogsz?

– Semmin.

– Ahogy kinézek, ugye? Mintha címvédő meccsem lett volna.

– Nem, csak eszembe jutott valami még a seregből. A ruháid szerintem már megszáradtak.

– Valószínűleg. – De Alice megint leül. – Valaki fizetett neked azért, hogy megöld? Fizettek, igaz?

Billy a félmillióra gondol – mínusz eddigi költségek –, ami biztonságban ücsörög az offshore bankban. Aztán a másfél millióra, amit még nem fizettek ki neki.

– Bonyolult.

Alice halványan elmosolyodik, feszes szája ki sem nyílik.

– Mi nem az?

11

A lány végigpörgeti a csatornákat Billy tévéjén, az elejétől a vége felé haladva. Kicsit elidőz a TCM-en, ahol Fred Astaire Ginger Rogersszel táncol, aztán tovább nyomkodja a távirányítót. Egy darabig valami kozmetikai szerekről szóló reklámot néz, aztán kikapcsolja a készüléket.

– Szóval mit csinálsz? – kérdezi.

Várok, gondolja Billy. Mi mást csinálhatnék. Nem tud a történeten dolgozni, ha a lány is ott van a szobában. Feszélyezi, ráadásul biztosan tudni akarja majd, hogy mit ír. Arra gondol, hogy élete minden furcsa eseménye ellenére – pedig volt belőlük jó pár – ez a Pearson utcai kaland a legkülönösebb.

– Mi van ott hátul?

– Egy kis udvar, egy szedett-vedett fákkal körülvett vízelvezető árok, meg pár építmény, amik akár fészerek is lehetnek. Talán abból az időből, amikor még megállt ott a vonat. – Billy az elsötétített periszkóp-ablak felé int. Az esőt megint mintha dézsából öntenék, nincs kint semmi látnivaló. – A fészerek is üresek, ha jól sejtem.

A lány felsóhajt.

– Ez lehet a leghalottabb környék az egész városban.

Billy szívesen megmondaná neki, hogy a halott szót, csak úgy, mint az egyedülálló-t nem tesszük középfokba, a jelentésénél fogva. De nem mondja, mert a lánynak igaza van.

Alice az üres képernyőre mered.

– Netflixed nincs, ne is kérdezzem?

Ami azt illeti, van az egyik olcsó laptopon, de aztán eszébe jut egy jobb megoldás.

– Jensenéknek van. A fenti szomszédoknak. Van popcorn is, hacsak meg nem ették mindet. Én magam vettem.

– Megnézem, megszáradt-e a szoknyám.

Alice bemegy a fürdőszobába és becsukja az ajtót. Billy hallja, hogy fordul a zár, ami azt jelenti, hogy még mindig próbaidőn van. Amikor a lány előkerül, a farmerszoknya és a Black Keys-póló van rajta. Felmennek. Miközben Billy azt keresi, hol lehet a Netflix Jensenék televízióján, ami négyszer akkora, mint Billyé odalent, Alice a hálószoba ablakán kikukucskál a hátsó kertre.

– Van ott egy grillező – mondja, mikor visszajön. – Nincs letakarva és egy pocsolyában ül. Az egész udvar egy pocsolya.

Billy a kezébe nyomja a távirányítót. Alice néhány percen át keresgél a filmek között, aztán megkérdezi Billytől, tetszett-e neki a Feketelista.

– Soha nem láttam.

– Akkor elölről kezdjük.

A sorozat alapvetése elég nevetséges, de Billy belemerül, mert a főszereplő, Red Reddington lenyűgöző és találékony. Mindig egy lépéssel előbb jár, ahogy Billy is szeretne. Megnéznek három részt, odakint zuhog az eső. Billy Jensenék mikrohullámú sütőjében popcornt készít, mind a ketten bekajálnak belőle. Alice elmossa a tálat és a csepegtetőre teszi.

– Képtelen vagyok többet megnézni, belefájdul a fejem – mondja. – Te folytathatod, ha akarod. Szerintem én lemegyek.

Így lazán. Nem nagy szám. Mintha albérlőtársak lennének egy kétlakásos házban, gondolja Billy. Lehetne belőlünk szitkom. Az egzisztencialista páros. Azt mondja Alice-nek, hogy neki is elege van már, bár megfordul a fejében, hogy egy másik alkalommal jó lenne visszatérni még egy kis Redet nézni.

Bezárja Jensenék lakásának ajtaját, és hazamennek Billyhez. A popcorn után egyikük sem akar vacsorázni. Megnézik a híradót, és kis poharas pudingot esznek.

– Gyorskajamaraton – mondja Alice. – Az anyám…

– El ne kezdd! – figyelmezteti Billy.

Joel Allen meggyilkolása már nem főhír. Volt egy gázrobbanás Senatobiában, a határ másik oldalán Mississippiben, hárman meghaltak, ketten súlyosan megsebesültek. Red Bluff nyugati oldalán ideiglenesen lezárták az autópályát áradás miatt.

– Meddig akarsz itt maradni? – kérdezi Alice.

Billy maga is eltöprengett ezen. Ha azok, akik keresik – a helyi zsaruk, az FBI és valószínűleg Nick tökös legényei – azt gondolják, hogy a városban rejtőzött el, valószínűleg azt is feltételezik, hogy öt-hat napig, legfeljebb egy hétig időzik itt. Olyan hosszú ideig kell a Pearson utcában maradnia, hogy azt higgyék, mégiscsak elszelelt rögtön a lövés után. Remélhetőleg Alice nem bonyolítja meg azzal a dolgokat, hogy megszökik.

– Még négy napot. Talán ötöt. Kibírsz még ennyit, Alice? – Most először szólította a nevén? Nem emlékszik rá.

– Láttam, mennyibe került az a tabletta – mondja. – Ha itt maradok, egálban vagyunk?

Lehet, hogy a lány el akarja altatni, de Billy valahogy nem hisz ebben. Alice-nek van elég sebe, amit nyalogathat, és már rájött, hogy Billy nem veszélyes. Legalábbis rá nézve nem. Bár kulcsra zárta a fürdőszobát, amikor felöltözött, szóval bizalomügyben még akadnak hiányosságok. Csak becsapná magát azzal, ha az ellenkezőjét bizonygatná.

– Igen – mondja Billy. – Akkor egálban vagyunk.

12

Az első veszekedésükre még aznap este fél tizenegykor sor kerül. Azon tör ki, hogy ki aludjon az ágyban, és ki aludjon a kanapén. Billy ragaszkodik ahhoz, hogy Alice foglalja el az ágyat, aki viszont azt mondja, neki megfelel a kanapé is.

– Ez annyira szexista!

– A kanapén aludni szexista? Viccelsz?

– Az ilyen macsóskodás a szexista. Túl magas vagy. Le fog lógni a lábad a padlóra.

– Majd erre teszem – mutat Billy a kanapé karfájára.

– Akkor kifut a vér a lábadból, el fog zsibbadni.

– Téged viszont… – Billy tétovázik, a megfelelő szót keresi – …megtámadtak. Pihenned kell. Alvásra van szükséged.

– Azért nem akarod, hogy a kanapén aludjak, mert attól félsz, ha kint maradok a nappaliban, meglóghatok. De nem fogok meglógni. Megegyeztünk.

Igen, gondolja Billy, és ha tartja a szavát, arról is beszélnünk kell, mit fog válaszolni a kérdésekre, miután leléptem. Azon tűnődik, vajon Alice tudja-e, mi az a Stockholm-szindróma. Ha nem, el kell magyaráznia neki.

– Feldobunk egy érmét. – Billy elővesz egy negyeddollárost a zsebéből.

Alice a tenyerét nyújtja.

– Én dobom fel! Nem bízom benned, bűnöző vagy.

Erre Billy elneveti magát. Alice nem nevet, de legalább elmosolyodik egy kicsit. Billy úgy gondolja, szép mosolya lenne, ha elengedné magát.

Odaadja a lánynak a negyeddollárost. Alice felszólítja, hogy akkor válasszon, amikor az érme a levegőben van, és feldobja a negyeddollárost. Billy azt mondja, hogy írás (mindig az írást választja, ezt Tacótól tanulta el), és írás is lesz.

– Tied az ágy! – közli a lánnyal, aki most nem vitatkozik. Talán meg is könnyebbül egy kicsit. Még mindig nagyon óvatosan lépked.

Alice becsukja a hálószoba ajtaját. Már fény sem szűrődik ki alóla. Billy leveszi a cipőjét, a nadrágját és a pólót, majd lefekszik a kanapéra. A feje fölé nyúl, és eloltja a lámpát.

A másik szobában Alice nagyon csendesen megszólal:

– Jó éjszakát!

– Jó éjszakát, Alice – válaszolja Billy.

15. FEJEZET

1

Billy újra Fallúdzsában van, a babacipő azonban eltűnt.

Ő, Fiola, Taco és Albie Stark egy felfordult taxi mögött lapul, a Kilencek többi részét egy kiégett kenyérszállító autó takarja. Albie fejével Taco ölében fekszik, miközben Fiola próbálja összefércelni, ami viccnek is kurvára rossz, hiszen a Mayo Klinika összes orvosa együtt sem tudná Albie-t befoltozni. Tac nadrágja tocsog a vértől.

Semmiség, csak súrolt, mondta Albie a hádzsik orvtámadása után, amikor ők négyen lebuktak a felfordult Corolla mögé. A kezét a nyakához szorította, de mosolygott. Aztán spriccelni kezdett a vér az ujjai között, és elkezdett levegőért kapkodni.

A saroktól két házra levő épületből folyamatosan tüzelnek rájuk, mudzsik vannak az emeleti ablakban, és a tetőn is gyülekeznek már, a golyók pukk-pukk-pukk csapódnak a taxi alvázába. Tac hívott légi segítséget, és azt ordítja a pékség furgonja mögött meghúzódóknak, hogy érkezik egy harci helikopter, néhány Hellfire rakéta majd elhallgattatja azokat a faszokat, két perc, talán négy, miközben Fiola poros seggét az égnek meresztve térdel, kezét Albie nyakára szorítja, de a vér csak folyik, Albie minden szívverése újabb szökőkutat spriccel szét, és Billy látja az igazságot Tac döbbent tekintetében.

George, Donk, Johnny, Nagyláb és Klew viszonozzák a tüzet a furgon mögül, mert már látják, hogy a tetőn állók majdnem hibátlan szögből lőhetnek Billyre és a többiekre a taxi mögött, hiányos fedezék és halálos geometria egészíti itt ki egymást. Lehet, hogy kitartanak, amíg a Cobra megérkezik a Hellfire rakétákkal, lehet, hogy nem.

Billy keresi a babacipőt, azt gondolja, talán csak egy perce veszíthette el, azt gondolja, hogy itt lehet a közelében, ha végre megtalálja, varázslatosan rendbe jön minden, olyan lesz, mint amikor a „Mackópiknik”-et énekelték, de nincs nála, persze, tudta, hogy nem lesz ott, de miközben keresgél, nem kell Albie-ra néznie, aki az utolsó hörgő, rekedt levegővételekkel kínlódik, az egész világot meg akarja nézni magának, mielőtt itt kell hagynia, és Billy kíváncsi, vajon mit láthat, és mit fog látni, amikor átkel a másik oldalra, gyöngykaput, aranyhomokos partot vagy a nagy fekete semmit, és Johnny Capps azt üvölti a furgon mögül, hogy Hagyjátok ott, hagyjátok ott, hagyjátok ott és gyertek ide!, de persze nem hagyják ott, mert ilyet nem csinál az ember, nem hagyunk hátra senkit, ezt a szabályt kurvára beléjük verte Uppington kiképző őrmester, és a cipő nincs ott, a cipőcske sehol sincs, elveszítette, vele a szerencséjüket is, és Albie elmegy, már majdnem elment, azok a borzalmas halálhörgések, és van egy lyuk a bakancsán, Billy rádöbben, hogy vérzik, meglőtték a kurva lábfe…

2

Olyan gyorsan ül fel, hogy majdnem leesik a kanapéról. A Pearson utcában van, nem Fallúdzsában, és nem Albie Stark küzd levegőért.

A hálószobába siet, ahol Alice az ágyon ülve a nyakát markolászsza, borzalom, de pont úgy, mint Albie, amikor azt hitte, hogy a golyó csak súrolta. A lány szeme tágra nyílt, tele van rémülettel.

– Nedves… – Híííh. – …kendőt! – Híííh.

Billy kimegy a fürdőszobába. Megnedvesíti a kendőt, meg sem várja, hogy a víz felmelegedjen, visszafut és a lány arcára teríti, örül, hogy a szemét is eltakarhatja, mert Alice úgy kimeresztette, hogy szinte kiesik az üregéből, aztán himbálózhat az arca előtt.

A lány levegőért kapkod.

Billy elénekli neki a „Mackópiknik” első sorát.

Híííh! Híííh! Ezt kapja válaszul.

– Most te jössz, Alice! Énekelj! Segíteni fog! Ha ma kimész az erdőbe…

– Ha… ma… kimész… az erdőbe… – Minden második szótag után küzdelem a levegőért.

– Nagy meglepetés vár rád.

A kendő alatt Alice a fejét rázza. Billy megragadja a vállát, a megzúzódott vállat, tudja, hogy fájdalmat okoz vele, de azért csinálja. Bármire képes, hogy magához térítse.

– Egy levegővel, gyerünk: Nagy meglepetés vár rád.

– Nagy meglepetés… vár rád. – Híííh!

– Még nem tökéletes, de nem rossz. Most mind a két sort együtt, de adj bele egy kis érzést is! Ha ma kimész az erdőbe, nagy meglepetés vár rád. Énekelj velem! À deux!

Alice duettet énekel vele, bár a hangját tompítja a nedves kendő, amelyen mindig megjelenik egy száj alakú árnyék félholdja, valahányszor a lány levegőt vesz.

Billy leül mellé, és miközben minden levegővétel egyre könnyebbé válik, átkarolja Alice vállát.

– Minden rendben van. Rendbe jössz.

Alice leveszi az arcáról a nedves kendőt. Nyirkos hajtincsek tapadnak a homlokára.

– Mi ez a dal?

– A „Mackópiknik”.

– Mindig működik?

– Igen. – Kivéve, ha ellőtték a fél torkodat.

– Le kell töltenem a telefonomra. – Aztán a lánynak eszébe jut. – Basszus, a telefonom eltűnt.

– Letöltöm az egyik laptopra – mondja Billy, és a nappali felé int.

– Miért van ilyen sok? Mire valók?

– Életszerű. Azt jelenti, hogy…

– Tudom, mit jelent. Része az álcának. Mint a paróka és a műhas. – A tenyerével hátrasimítja a nyirkos fürtöket a homlokából. – Azt álmodtam, hogy fojtogat. Tripp. Azt hittem, most meg is öl. Azt parancsolta ilyen vicces morgós hangon, ami nem is olyan, mint az igazi hangja, hogy „Le a bugyogóval!” Aztán felébredtem és…

– Nem kaptál levegőt.

Alice bólint.

– Láttad már a Gyilkos túra című filmet? Néhány csávó kenutúrára megy benne.

A lány úgy néz Billyre, mintha a férfi megbolondult volna.

– Nem. De mi köze ehhez az egészhez?

– A „Le a bugyogóval!” abból a filmből van. – Gyengéden megérinti a lány nyakán éktelenkedő foltokat. – Az álmod egy visszanyert emlékkép volt. Valószínűleg ezt hallottad utoljára, mielőtt teljesen elveszítetted az eszméletedet, nemcsak azért, mert valamit az italodba tett, hanem mert fojtogatott is. Szerencsére nem ölt meg. Szándékosan valószínűleg nem is akart, de attól még ugyanúgy belehalhattál volna.

– Ha ma kimész az erdőbe, nagy meglepetés vár rád. Oksa, de hogy van tovább?

– Nem emlékszem az egész dalra, az első versszak valahogy így van: „Ha ma kimész az erdőbe, nagy meglepetés vár rád. Ha ma kimész az erdőbe, húzzál fel álruhát!” Az anyád sohasem énekelte neked?

– Az anyám nem énekelt. Neked jó hangod van.

– Ha te mondod!

Üldögélnek még egy kicsit. A lány már rendesen veszi a levegőt, és most, hogy a krízis véget ért, Billy nagyon is észreveszi, hogy Alice a fekete Black Keys-pólón kívül nem visel semmit (amit valamilyen csoda folytán nem sikerült lehánynia), rajta meg csak bokszeralsó van. Feláll.

– Most már minden rendben lesz.

– Ne menj el! Még ne!

Billy megint leül. A lány arrébb húzódik. Billy lefekszik mellé, először meglehetősen mereven, a karjából fon párnát a feje alá.

– Meséld el, miért ölted meg azt a pasast! – Hallgatás. – Kérlek!

– Nem éppen esti mese.

– Hallani akarom. Hogy megértsem. Mert nem tűnsz rossz embernek.

Én is mindig azt mondtam magamnak, hogy nem vagyok az, gondolja Billy, de az elmúlt események mindenképpen megkérdőjelezik. Bűntudatosan a Flamingó Dave-es rajzra pillant az éjjeliszekrényen.

– Köztünk marad. – Alice felvillant egy tapogatózó mosolyt.

Elbaszott egy esti mese, de Billy elmeséli, onnan kezdve, amikor Frank Macintosh és Paul Logan eljött érte a szállodába. Először arra gondol, hogy a neveket megváltoztatja (mint amikor elkezdte írni a történetet), de aztán úgy dönt, nem sok értelme lenne. A lány már hallott Ken Hoffról a hírekből, ugyanígy Giorgióról is. Egyetlen kivételt tesz: Nick Majarianból Benjy Compson lesz. Veszélyes lehet Alice számára később, ha ismeri a nevet.

Azt gondolta, hogy ha hangosan elmeséli a történteket, talán néhány dolog számára is világosabbá válik. Ez nem így lett, de a lány immár szabályosan veszi a levegőt. Megnyugodott. Ennyit elért a meséléssel. Alice végiggondolja a hallottakat, és kérdezni kezd:

– Az a Benjy Compson bérelt fel téged, de őt ki bérelte fel?

– Nem tudom.

– És azt a másikat, azt a Hoffot, miért kellett bevenni? Valamelyik gengszter nem tudott volna fegyvert szerezni neked? Úgy, hogy ne kapják el?

– Mert Hoffé az épület, gondolom. Ahonnan lőttem. Az ő irodaháza.

– Az épület, ahol olyan sokat vártál. Ahová beépültél.

Beépülés, gondolja Billy. Igen. Mint azok a tudósítók, akik jöttek-mentek Irakban, felvették a védőöltözetet és a sisakot, aztán elmentették a riportjaikat, átöltöztek, és mehettek haza.

– Nem is olyan sokat.

– De akkor is olyan bonyolultan hangzik.

Billy számára is.

– Szerintem most már el tudok aludni. – Alice, rá sem pillantva Billyre, hozzáteszi: – Maradhatsz, ha akarsz.

Billy, aki tisztában van azzal, hogy a teste deréktól lefelé megint cserben hagyhatja, azt mondja, inkább visszamegy a kanapéra. Alice talán meg is érti, mert ránéz, bólint, aztán az oldalára fordul és lehunyja a szemét.

3

Reggel Alice közli, hogy mindjárt kifogynak a tejből, és a Cheerios nem jó szárazon. Mintha nem tudnám, gondolja Billy. A tojást javasolja, mire a lány azt mondja, abból is csak egy van.

– Nem is tudom, miért csak fél tucatot vettél.

Mert nem számítottam társaságra, gondolja Billy.

– Tudom, hogy nem számítottál két éhes szájra – jegyzi meg a lány.

– Majd leszaladok a Zoney’s-ba. Ott van tej és tojás.

– Ha inkább a Pine téri Harpsba mennél, vehetnél tarját vagy valamit. Grillezhetnénk a hátsó udvaron, ha eláll az eső. Salátát is hozhatsz, előre mosottat, zacskóban. Nincs olyan messze.

Billy első gondolata az, hogy a lány meg akar tőle szabadulni, hogy leléphessen. Aztán a sárgás zúzódásokra néz a lány homlokán, az orra is csak most kezd lelappadni, és arra jut, hogy nem, éppen ellenkezőleg. Kezd berendezkedni. Maradni akar. Legalábbis egyelőre.

Egy kívülálló számára ez teljes őrültségnek tűnhet, viszont innen, bentről nézve igenis van értelme. Ha ő nincs ott, Alice meghalt volna az árokban, és Billy eddig semmi jelét nem mutatta, hogy ő is megerőszakolná. Ellenkezőleg, kiment és szerzett neki esemény utáni tablettát, hátha valamelyik faszfej teherbe ejtette. Gondolni kell a lízingelt Ford Fusionra is. A város másik végén vár rá. Ideje áthozni ide, hogy elindulhasson Nevadába, amikor biztonságosnak ítéli a helyzetet.

Ráadásul megkedvelte Alice-t. Tetszik neki, ahogyan a lány lassan magára talál. Jó, volt néhány pánikrohama, de kinek ne lenne pánikrohama, miután bedrogozták és többen megerőszakolták? Még nem beszélt arról, hogy visszamenne az iskolába, nem emlegette a barátait és az ismerőseit, akik aggódhatnak miatta, és az anyját sem igyekszik felhívni (vagy a nővérét, azt a fodrászt). Billy úgy gondolja, hogy Alice most egy légüres térben van. Lenyomta a pillanatkapcsolót, amíg kitalálja, hogyan tovább. Billy nem pszichiáter, de van egy olyan megérzése, hogy ez így egészséges.

Azok a faszok, gondolja Billy, nem először. Seggfejek, akik megerőszakolnak egy eszméletlen lányt. Ki csinál már ilyet?

– Oké, akkor kell bevásárlólista. Itt maradsz, igaz?

– Igen. – Mint egy előre eldöntött kérdés. – Megeszem a gabonapelyhet a maradék tejjel. A tojás a tied. – Bizonytalanul Billyre néz. – Ha így rendben van. De cserélhetünk is, ha neked úgy jobb. Végül is, a te készleted.

– Rendben van így. A hasamat meg majd felsegíted reggeli után.

A lány erre elneveti magát. Most először.

4

Miközben reggeliznek, Billy megkérdezi Alice-től, tudja-e, mi az a Stockholm-szindróma. A lány nem tudja, azért magyarázni kezdi:

– Ha engem kiszúrnak a zsaruk és bevisznek, ide fognak jönni. Mondd azt nekik, hogy nem mertél elmenni.

– Tényleg nem merek – feleli Alice –, de nem azért, mert félek tőled. Nem akarom, hogy így lássanak. Egyáltalán nem akarom, hogy lássanak, legalábbis egy ideig. Mellesleg, úgysem kapnak el. Abban a holmiban egészen másképp nézel ki. – Figyelmeztetően felemeli az ujját. – De…

– De mi?

– Kell egy esernyő, mert egy parókán mindig meglátszik, hogy paróka, ha elázik. Megállnak rajta a vízcseppek. Az igazi haj elázik és letapad.

– Nincs esernyőm.

– Keress egyet Jensenék előszobaszekrényében! A bejárati ajtó mellett, ahogy bemész.

– Mikor néztél te be az előszobaszekrénybe?

– Amikor a kukoricát pattogtattad. A nők szeretik látni, másnak mije van. – A müzlistálka és a tojás felett Billyre néz. – Te ezt tényleg nem tudtad?

5

Az esernyő másra is jó, nem csak arra, hogy megvédje a parókát az esőtől, amikor elindul a legközelebbi buszmegálló felé; eltakarhatja vele az arcát, így már kevésbé érzi magát mikroszkóp alatt vergődő bogárnak. Pontosan tudja, mit érez Alice, hiszen ő ugyanazokkal az érzésekkel küzd. Már a drogériába tett kirándulás is megviselte az idegeit, de ez most rosszabb, mert messzebbre kell mennie. Sétálhatna is a Pine térig, elég közel van, és az eső sem zuhog már, de nem mehet keresztül az egész belvároson. És van valami más is: minél inkább közeledik a távozásának időpontja, annál jobban retteg attól, hogy elkaphatják.

A zsaruk és Nick emberei mellett mi lesz, ha a David Lockridge-ként élt életéből fut össze valakivel? Elképzeli, amint a Harpsban kanyarog a kosarával, és szembetalálja magát Paul Raglanddal vagy Pete Fazióval. Lehet, hogy ők nem ismerik fel, de a nők biztosan. Hiába mondta Alice, hogy parókával és műhassal másképp néz ki, Phil biztosan ráismerne. Corinne Ackerman is. Még a pityókás Jane Kellogg is, részegen. Ebben Billy biztos. Érti ő, hogy statisztikailag nagyon kicsi az esély egy találkozásra, de történnek ilyen dolgok. Szeretőké a nap vége, okos ember tudja jól.{6}

Indulás előtt megnézte a busz menetrendjét az interneten, most a Rampart utcán várja a 3-ast a fedett buszmegállóban, három másik utassal együtt, az esernyőt pedig összecsukja, mert hülyén nézne ki kinyitva. Senki sem néz rá. Mindenki a telefonjába merül.

A parkolóházban akad egy rossz pillanat, amikor a Fusion nem indul, de aztán eszébe jut a fékpedál. Ugye, hogy ugye, gondolja.

Kocsival megy a Pine térre, egyszerre élvezi, hogy megint kormány mögött ülhet, és lesz paranoiás, mert mi van, ha koccan valakivel, vagy magára vonja a rendőrség figyelmét (két járőrkocsi is elmegy mellette a másfél kilométeren). A Harpsban vesz húst, tejet, kenyeret, sós kekszet, zacskós salátát, öntetet, meg konzerveket. Nem találkozik ismerőssel, de miért is találkozna? Az Örökzöld utca Midwoodban van, és a Midwoodban lakók a Save Martban vásárolnak.

Kifizeti az élelmiszereket Dalton Smith Mastercardjával, és visszaautózik a Pearson utcába. Leparkol a ház mögötti töredezett betonon, és lekocog a lépcsőn a táskákkal. A lakás üres. Alice elment.

6

Vett néhány vászon bevásárlótáskát az élelmiszereknek – az van rájuk írva, hogy HARPS és hogy FRISS HELYI ÁRU –, ezek most majdnem a padlót súrolják, miközben Billy az üres nappalira és konyhára mered. A hálószoba ajtaja nyitva van, látja, hogy az is üres, de azért szólítja a lányt, hátha a fürdőszobában van. Csakhogy az az ajtó is nyitva áll, ha Alice ott lenne, becsukná maga mögött akkor is, ha ő nincs itt. Ezt biztosan tudja.

Billy nem fél. Inkább… mi is ez? Megbántódott? Csalódott?

Igen, azt hiszem, igen, gondolja. Hülyeség, de így van. A lány újra felmérte a lehetőségeit, ennyi. Tudtad te, hogy megtörténhet. Vagyis tudhattad volna.

A konyhába megy, leteszi a táskákat a pultra, és meglátja a reggelről maradt edényeket a csepegtetőn. Leül, és elgondolkodik, mi legyen a következő lépés, és akkor meglát egy papírtörlőt a cukortartó alatt. A lány két szót írt rá: HÁTUL VAGYOK.

Oké, gondolja Billy, és hosszan kifújja a levegőt. Csak hátul van.

Elpakolja, aminek a hűtőszekrényben van a helye, aztán kimegy, és esernyővel a kezében megkerüli a házat. Alice kihúzta a grillsütőt a pocsolyából. A rácsokat súrolja, háttal neki. Biztosan megint Jensenék előszobaszekrényében turkált, mert a zöld esőkabát Doné lehet. A lábszára közepéig ér.

– Alice?

A lány felkiált és ugrik egyet, majdnem feldönti a grillsütőt.

– Muszáj ijesztgetni? – kérdezi, aztán sípolva mély levegőt vesz.

– Ne haragudj! Nem akartam mögéd lopakodni.

– De… – Híííh. – …sikerült.

– Énekeld el gyorsan a „Mackópiknik” első sorát! – Billy csak félig viccel.

– Nem… – Híííh. – …emlékszem rá.

– Ha ma kimész az erdőbe… – Billy felemeli a kezét és az ujjait billegteti, hogy gyerünk, gyerünk!

– Ha ma kimész az erdőbe, nagy meglepetés vár rád. Hoztál mindent?

– Igen.

– Tarját?

– Azt is. Először azt hittem, elmentél.

– Nos, nem mentem el. Nem feltételezem, hogy vettél súrolószivacsot, vagy igen? Mert ez volt az utolsó fent, és már ez is a végét járja.

– A szivacs nem volt a listán. Nem tudtam, hogy mániákus takarításba fogsz az esőben.

Alice lecsukja a sütő fedelét, és reménykedve Billyre pislog.

– Jöhet még egy kis Feketelista?

– Igen – feleli Billy, így ezt teszik. Megnéznek három részt. A második és a harmadik között Alice az ablakhoz lép és megszólal:

– El fog állni az eső. Már majdnem kisütött a nap. Szerintem ma este grillezhetünk. A salátát nem felejtetted el?

Működni fog, gondolja Billy. Nem kellene, őrültség az egész, de működni fog, ameddig működnie kell.

7

Aznap délután a nap is előbújik, de csak lassan, mintha igazából nem kívánkozna megmutatni magát. Alice megsüti a hússzeleteket, és bár kívül kicsit elszenesedtek, belül viszont egy kicsit nyersek maradtak („Nem vagyok valami híres szakács, bocsi” – mondja a lány), Billy megeszik mindent, ami elé kerül, még a csontokat is leszopogatja. Egészen jó, de a saláta még jobb. Billy észre sem vette, mennyire kiéhezett egy kis zöldre, csak akkor döbben rá, amikor enni kezdi.

Utána felmennek, megnéznek néhány Feketelista-részt, de Alice nyugtalan, átül a kanapéról a lábtartós fotelbe, amin biztosan Don Jensen trónol, amikor itthon van, aztán mégis visszaül Billy mellé. Billy emlékezteti magát, hogy a lány látta már ezeket a részeket, valószínűleg az anyjával vagy a nővérével. Egyébként ő is kezdi már kicsit unni a sorozatot, miután rájött Red Reddington módszerére.

– Hagyhatnál nekik egy kis pénzt – mondja a lány, amikor kikapcsolják a tévét és elindulnak lefelé. – A Netflixre.

Billy azt mondja, hogy így lesz, bár arra gondol, hogy a váratlan örökségnek köszönhetően Don és Bev valószínűleg nem szorul majd anyagi segítségre.

Alice közli vele, hogy most ő következik az ágyon, és a kanapén töltött éjszaka után Billy nem vitatkozik vele. Majdnem azonnal álomba merül, de valami a tudata legmélyén már felkészült arra, hogy a lány pánikrohamaira odafigyeljen, mert amikor hajnali negyed háromkor hirtelen teljesen felébred, hallja, hogy a lány sípolva levegő után kapkod.

Pont ettől az eshetőségtől tartva hagyta félig nyitva az ajtaját. Odalépked, aztán tenyerét az ajtógombra simítva megáll. Alice nagyon halkan énekel.

– Ha ma kimész az erdőbe…

Kétszer is elénekli az első versszakot. Egyre nagyobb időközönként kell levegőt vennie, aztán el is hallgat. Billy visszafekszik.

8

Egyikük sem tudja – senki sem tudja –, hogy fél év múlva egy kóbor vírus miatt lezárják Amerikát és a világ nagy részét, de az alagsori lakásban töltött negyedik napon Billy és Alice belekóstolhat abba, milyen lesz bezárkózva élni. Azon a negyedik reggelen, egy nappal azelőtt, hogy szándékai szerint elindult volna az aranyló nyugatra, Billy többször is felsprintel a harmadik emeletre és vissza. Alice rendet tesz a lakásban, amire szinte nincs is szükség, mert egyikük sem különösebben rendetlen. Gyorsan végez és leheveredik a kanapéra. Amikor Billy belép, zihálva a fél tucatszor megtett emeletkörtől, a lány egy főzős műsort néz a tévében.

– Grillcsirke – mondja Billy. – Jól néz ki.

– De miért kellene otthon vesződni vele, amikor a szupermarketben is ugyanolyan jót lehet kapni? – Alice kikapcsolja a tévét. – Bárcsak lenne valami olvasnivaló! Letöltenél nekem egy könyvet? Mondjuk egy krimit? Az egyik olcsó laptopra, nem a tiédre.

Billy nem felel. Egy ötlet, egy vakmerő, ijesztő ötlet merül fel benne.

Alice félreérti az arckifejezését.

– Nem néztem bele, csak onnan tudom, hogy a tied, mert megkarcolódott a tokja. A többi mind vadonatújnak tűnik.

Billy nem arra gondol, hogy a lány esetleg kutakodott a gépében. A jelszókérelmen úgysem jutna túl. Az M151-es spotter távcsőre gondol, arra, hogy nem magyarázta el, mire jó, mert csak önmagának írt. Amit soha nem olvas el senki. Csakhogy most van valaki, és ugyan mi baj lehet ebből, hiszen a lány máris annyi mindent tud róla.

De persze lehet belőle baj. Neki lehet baja. Ha Alice-nek nem tetszik az irománya. Ha azt mondja, hogy unalmas, és kér valami érdekesebbet.

– Mi van veled? – kérdezi a lány. – Olyan furán nézel.

– Semmi. Vagyis… én írok valamit. Olyan életrajzszerűséget. De nem hinném, hogy szeretnéd elol…

– Dehogynem.

9

Képtelen nézni, hogy a lány ott ül a Mac Próval az ölében, és olvassa a szavakat, amiket itt és a Gerard-toronyban írt, így Billy felmegy Jensenékhez megöntözni Daphnét és Waltert. Letesz egy húszdollárost az asztalra egy cetlivel, amire ráírja, hogy A Netflixért, aztán csak járkál körbe a lakásban. Úgy menetel körbe-körbe, mint a várandós apukák egy régi rajzfilmben. Megnézi a Rugert Don éjjeliszekrényének fiókjában, kiveszi, visszateszi, majd becsukja a fiókot.

Nevetséges, hogy ennyire ideges, a lány üzleti főiskolán tanul, nem irodalomkritikus. Valószínűleg végigaludta a középiskolai irodalomórákat, örült a négyesnek és a hármasnak is, és jó eséllyel annyit tud Shakespeare-ről, hogy úgy hangzik, mint a seggpír. Billy felfogja, hogy azért próbálja alulbecsülni a lány intellektusát, hogy az egóját védje, amennyiben Alice-nek nem tetszik az irománya, és felfogja, hogy ostobaságot művel, mert a lány véleménye most nem számíthat, a történet sem számíthat, hiszen ennél sokkal fontosabb dolgokkal kell most foglalkoznia. De számít.

Végül csak lemegy. Alice még olvas, de amikor felpillant a képernyőről, Billy riadtan látja, hogy a szeme kivörösödött, a szemhéja felpuffadt.

– Mi a baj?

Alice megtörli az orrát a tenyerével, gyerekes mozdulat, furán megnyerő.

– Ez tényleg megtörtént a húgoddal? Az a férfi tényleg… halálra taposta? Nem csak kitaláltad?

– Nem. Megtörtént. – A legszívesebben Billy is elsírná magát, bár akkor nem sírt, amikor a történetet megírta.

– Ezért mentettél meg? Miatta?

Azért mentettelek meg, mert ha kint hagylak az utcán, a zsaruk itt is megjelentek volna, gondolja Billy. Csak hogy ez nem a teljes igazság. Azt vajon elmondjuk magunknak valaha?

– Nem tudom.

– Annyira sajnálom, hogy ez történt veled. – Alice sírni kezd. – Én meg azt hittem, hogy az a szörnyű, ami velem történt, de…

– Az is szörnyű volt, ami veled történt.

– …ami vele történt, az sokkal rosszabb. Tényleg lelőtted?

– Igen.

– Jó. De jó! És otthonba kerültél?

– Igen. Abbahagyhatod, ha ennyire felzaklat. – De nem akarja, hogy a lány abbahagyja az olvasást, és nem is sajnálja, hogy felzaklatja. Billy örül. Megérintette a lányt.

Alice úgy markolja meg a laptopot, mintha attól tartana, hogy Billy elveszi tőle.

– El akarom olvasni a többit is. – Majd szinte vádlón hozzáteszi: – Miért nem ezzel foglalkoztál a hülye sorozat helyett?

– Gátlásos vagyok.

– Rendben. Azt értem, én is az vagyok, tehát ne bámulj rám! Olvasni akarok.

Billy szeretne köszönetet mondani a lánynak, amiért sírt, de az furcsán venné ki magát. Helyette megkérdezi, mi a mérete.

– A méretem? Miért?

– A Harps közelében van egy Goodwill bolt. Vennék neked pár nadrágot és néhány felsőt. Talán valami sportcipőt is. Nem akarod, hogy nézzelek, miközben olvasol, én meg nem akarom látni, ahogy olvasol. Azt a szoknyát már biztosan unod.

Alice huncutul Billyre mosolyog, amitől megszépül. Leszámítva a lila foltokat.

– Nem félsz esernyő nélkül menni?

– Kocsival megyek. Ne feledd, ha a zsaruk jönnek, nem én, mondd azt, hogy féltél elmenni! Mert azt mondtam, hogy úgyis megtalállak és bántani foglak.

– Visszajössz – közli Alice és leírja a méreteit.

Billy húzza az időt a Goodwillben, hogy elég időt nyerjen a lánynak. Nem lát ismerős arcot, rá sem figyel fel senki. Mire hazaért, Alice befejezte az olvasást. Amit neki hónapokba tellett megírni, azt a lány kevesebb mint két óra alatt elolvasta. És most kérdései vannak. Nem a spotter távcsővel kapcsolatban; hanem emberekről, főleg Ronnie-ról és Glenről, és arról a „szegény kis egyszemű lányról” az Örök Festék Házában. Azt mondja, tetszik neki, hogy Billy úgy írt, mint egy gyerek a gyerekkoráról, és hogy később változtatott ezen, ahogyan a történetben idősebb lett. Szerinte folytatnia kellene az írást. Azt javasolja, majd felmegy, amíg Billy ír, tévét néz és szunyókál.

– Mindig fáradt vagyok. Őrület.

– Nem az. A tested még mindig próbálja feldolgozni, amit azok a rohadékok tettek veled.

Alice megáll az ajtóban.

– Dalton? – Így hívja, pedig tudja az igazi nevét. – A barátod, Taco meghalt?

– Sokan meghaltak, mielőtt véget ért.

– Sajnálom – mondja a lány, és becsukja maga mögött az ajtót.

10

Ír. A lány reakciója fellelkesíti. Nem sok szót pazarol a 2004 áprilisa és novembere közötti nyugalmasabb időszakra, amikor az volt a feladatuk, hogy megnyerjék a helyiek „szívét és lelkét”, de egyik sem jött össze. Hozzáír még néhány bekezdést, majd rátér arra a részre, ami még mindig fáj.

Albie halála után visszavonultak pár napra, mert tűzszünetről kezdtek tárgyalni, és amikor a Penge Kilencek (most már csak Nyolcak, akik mind az ALBIE S. nevet írták a sisakjukra) visszaértek a támaszpontra, Billy mindenhol kereste a babacipőt, arra gondolt, hogy esetleg ottfelejtette. A többiek is keresték, de sehol sem találták, és aztán visszamentek, folytatták a házak megtisztítását, az első három rendben volt, kettő teljesen üres, a harmadikban meg egy tizenkét-tizennégy év körüli kisfiú lakott, aki felemelt kézzel kiáltotta, hogy Nem fegyver amerikaiak, nem fegyver szeret New York Yankees, nem lőni!

A negyedik ház volt a Játszóház.

Billy itt megáll, hogy átmozgassa magát. Arra gondol, hogy talán ő és Alice egy kicsit tovább marad a Pearson utcában, mondjuk még három napot. Amíg megírja a Játszóházat és az ott történteket. Meg akarja írni, hogy a babacipő elvesztése egyáltalán nem számított, persze, hogy nem. Azt is meg akarja írni, hogy mélyen legbelül még most sem hisz ebben.

Nyújt egy kicsit, mielőtt nekilendül a lépcsősornak, mert nem sétálhat be a sürgősségire, ha elszakad egy ínszalagja. Nem hallja a tévé hangját Jensenék ajtaja mögül, Alice valószínűleg alszik. És gyógyul, reméli Billy, bár kétli, hogy akad nő, aki teljesen rendbejön egy nemi erőszak után. Az sebet hagy, és Billy gyanítja, hogy bizonyos napokon az a seb nyilallni kezd. Gyanítja, hogy akár tíz – húsz, harminc – év elteltével is fájhat. Lehet, hogy így van, lehet, hogy másképpen. Talán csak azok a férfiak tudhatják biztosan, akiket megerőszakoltak.

Amikor felfelé fut, azokra gondol, akik ezt tették a lánnyal, és akik igazi férfiak voltak. Alice azt mondta, hogy Tripp Donovan huszonnégy éves, és Billy úgy sejti, hogy Jack és Hank, Donovan szadista szobatársai is hasonló korúak lehetnek. Férfiak, már nem fiúk. Rosszak.

Levegő után kapkodva tér vissza az alagsori lakásba, de érzi, hogy kiengedett, átmelegedett, készen áll egy újabb óra munkára, talán kettőre is. Mielőtt belefogna, a laptopon pittyen egy üzenet. Bucky Hansontól jött, aki most a Nagy Ismeretlenben húzza meg magát. Nem utaltak pénzt. Nem is fognak szvsz. Mit akarsz tenni?

Megszerzem, írja vissza Billy.

11

Aznap este leül Alice mellé a kanapéra. A lány remekül fest a fekete nadrágban és a csíkos blúzban. Amikor Billy kikapcsolja a tévét és azt mondja, hogy beszélni akar vele, Alice riadtnak tűnik.

– Valami rossz dologról van szó?

Billy megvonja a vállát.

– Majd te megmondod.

Alice figyelmesen végighallgatja, kerek szeme állja Billy pillantását. Amikor Billy befejezi a mondókáját, megszólal:

– Tényleg megtennéd?

– Igen. Meg kell fizetniük azért, amit veled tettek, de nem csak ez az oka. Az ilyenek, ha egyszer megteszik, meg fogják tenni máskor is. Még az is lehet, hogy nem te voltál az első.

– Kockázatot vállalsz. Veszélyes lehet.

Billy a Don Jensen éjjeliszekrényében rejtőzködő fegyverre gondol, és azt mondja:

– Valószínűleg nem az.

– Nem ölheted meg őket! Azt nem akarom. Mondd, hogy nem fogod megölni őket!

Ez fel sem merült Billyben. Fizetniük kell, de a leckét is meg kell tanulniuk, és ha megsemmisíti őket, elmarad a házi feladat.

– Nem – feleli. – Nem lesz gyilkolászás.

– Jack és Hank egyáltalán nem érdekelnek. Nem ők színlelték, hogy kedvelnek és nem ők hívtak meg a lakásba.

Billy nem felel, pedig őt foglalkoztatja Jack és Hank is, feltételezve, hogy részt vettek a mocsokságban, de a látottak alapján biztosra veszi, hogy legalább az egyikük részt vett benne. Valószínűleg mind a ketten.

– Tripp sorsa érdekel – mondja Alice és Billy karjára simítja a kezét. – Boldoggá tenne, ha szenvedne. Gondolom, emiatt én is rossz ember vagyok.

– Emiatt vagy ember – mondja Billy. – A rossz embereknek meg kell fizetniük. Jó magas árat.

16. FEJEZET

1

A város más részeiből hallottuk a fegyverropogást és a robbantásokat, de amíg be nem ütött a gebasz, a mi területünk a Dzsolánon viszonylag csendes volt. Szabaddá tettük az első három házat a Lima-blokknak nevezett körzetünkben, semmi gond nem volt. Kettő üres volt. A harmadikban volt egy kiskölyök, nem volt fegyvere, és be sem volt vezetékezve, hogy felrobbanthassa magát. Levetettük vele a pólóját, hogy biztosra mehessünk. Beküldtük a rendőrségre két katona csávóval, akik amúgy is arrafelé mentek a saját foglyaikkal. Tudtuk, hogy a kölyök megint az utcán lesz, mire leszáll az éj, mert az őrs gyakorlatilag forgóajtóként működött. Amúgy meg örüljön, hogy él, mert mindannyian kurvára kivoltunk Albie Stark elvesztése miatt. Din-Din ráemelte ugyan a fegyverét, de Nagy Klew eltolta a puska csövét, és közölte, hogy hagyja békén a gyereket.

– Legközelebb már Kalasnyikov lesz nála – mondta George. – Mindet meg kellene ölni. Kurva férgek.

A negyedik ház volt a legnagyobb a körzetben, egy jó nagy telken. Kupolás teteje volt, és belül egy udvaron pálmafák árnyékolták. Valami gazdag baathista kecója lehetett, nem vitás. Az egészet magas betonfal vette körül, amire labdázó, ugrálókötelező és szaladgáló gyerekek, és a rájuk vigyázó nők képét festették. Valószínűleg barátságosan szemlélték a kölyköket, de ezt nem lehetett biztosan tudni, annyira eltakarta őket az abajájuk. A kép szélén egy férfi állt. A tolmácsunk, Fáríd azt mondta, hogy ő a mutavviún, vagyis a vallási rendőrség tagja. A nők a gyerekekre vigyáznak, mondta Fáríd, a férfi meg a nőkre, nehogy olyasmit cselekedjenek, ami kéjre bátorít.

Fárídon mind jókat vigyorogtunk, mert olyan akcentusa volt, mintha a Felső-félszigetről, egyenesen Traverse Cityből érkezett volna. Sok tolmács beszélt úgy, mint a michiganiek, ki tudja miért. „Asz a kíp aszt jelenti, hogy ebbe a hászba, jöhetnek az al-atfal, vagyis a gyerekek játszani.

– Szóval játszóház – jegyezte meg Donk.

– Nem, a hászban nem jáchatnak – mondta Fáríd –, csak az udvaron.

Donk vágott egy pofát és gúnyosan elvigyorodott, de senki sem röhögte el magát. Még mindig Albie járt az eszünkben, és az, hogy tulajdonképpen akármelyikünk lehetett volna.

– Gyerünk, srácok! – mondta Taco. – Csináljuk! – Fáríd kezébe nyomta a hangosbeszélőt, amire filctollal az volt írva, hogy JÓ REGGELT, VIETNÁM, és azt mondta neki, hogy…

2

Billyt arra tér vissza Fallúdzsából, hogy Alice rohan lefelé a lépcsőn. A lány beront a lakásba, a hajtincsei röpködnek a válla mögött.

– Jön valaki! Éppen a virágokat spricceltem, és láttam, hogy egy autó fordul be a ház elé.

Billy egyetlen pillantást vet az arcára, és látja, semmi értelme megkérdezni, hogy biztos-e ebben. Feláll és a periszkóp-ablakhoz lép.

– Ők azok, ugye? Jensenék korábban visszajöttek, igaz? Kikapcsoltam a tévét, de ittam egy kávét, érezni az illatát, és a pulton van egy tányér. Meg morzsa! Tudni fogják, hogy ott járt vala…

Billy pár centire elhúzza a függönyt. Nem látná az autót, ha rendesen be tudtak volna vele állni, mert rossz a szög, de mivel a lízingelt Fusion is ott parkol, mégis látja. Kék városi terepjáró, az oldalán végigfutó karcolással. Egy pillanatig nem jut eszébe, hol látta már, de aztán beugrik neki, mielőtt a sofőr kiszállna a kocsiból. Merton Richter az, az ingatlanos, aki kiadta neki a lakást.

– Bezártad az ajtót? – Billy felfelé bök az állával.

Alice a fejét rázza, a szeme kikerekedik, fél, de talán minden rendben van. Akkor is, ha Richter lenyomja a kilincset és benéz, mert senki sem felel a kopogására. Jensenék megkérték, hogy locsolja a virágaikat. De lehet, hogy idejön, és Billyn nincs paróka, a műhasról nem is beszélve. Póló van rajta és a tornagatya.

Kinyílik a bejárati ajtó, hallják, hogy Richter belép. A hányást feltakarították, de vajon érzi-e a szagot? Nyilván nem szellőztették át a lépcsőházat.

Billy szeretne várni, hátha Richter felmegy Jensenékhez, de tudja, erre nincs idő.

– Kapcsold be a számítógépeket! – Az AllTech gépek felé int. Jesszus, Richter nem felfelé megy, hanem lefelé. – Az unokahúgom vagy!

Ennyire van ideje. Lecsapja a Mac Pro tetejét, a hálószobába rohan, és becsukja az ajtót. Amikor a fürdőszoba ajtajához ér, amelynek a másik oldalán ott lóg a műhas, hallja, hogy Richter kopog. Alice-nak muszáj ajtót nyitni, mert a ház előtt álló kocsi miatt a férfi tudja, hogy valaki van itthon. És amikor kinyitja, Richter egy fiatal lánnyal találja szembe magát, aki Billy lánya lehetne, tele van lila foltokkal, és ki van melegedve a futástól. Csakhogy Richter nem ilyesfajta testgyakorlásra fog gondolni. Nem jó.

Billy a hasat a derekára illeszti, hogy fel tudja csatolni, de rossz helyre dugja a csat végét, és a has leesik a padlóra. Felveszi és megint megpróbálja. Ez alkalommal sikerül becsatolnia, de túl szorosra húzza, és nem tudja előrecsúsztatni úgy sem, hogy behúzza a hasát. Amikor kiengedi az övet, megint leesik az a szar. Billy beleveri a fejét a mosdókagylóba, felkapja a szereléket, megpróbálja lenyugtatni magát, és becsatolja az övet. Aztán a helyére húzza a műhasat.

A hálószobából beszélgetés mormoló hangja szűrődik be. Alice vihog. Inkább idegesen, mint jókedvében. Basszus, basszus, basszus.

Magára rángat egy vászonnadrágot és egy pulóvert, mert azokkal gyorsabban elbánik, mint a gombokkal, és mert Alice-nak igaza volt, a kövér emberek szerint a bő ruhák elrejtik a túlsúlyt. A szőke paróka a komódon van. Felkapja és ráigazítja fekete hajára. A nappaliban Alice megint felkacag. Billy emlékezteti magát, nehogy a nevén szólítsa a lányt, mert simán lehet, hogy álnevet mondott a látogatónak.

Vesz két mély lélegzetet, hogy lenyugodjon kicsit, mosolyt erőltet az arcára, ami reményei szerint zavart tükröz – mint akit rajtakaptak valami nyilvánvaló dolgon –, és kinyitja az ajtót.

– Úgy látom, társaságunk akadt.

– Igen – feleli Alice. Mosollyal az ajkán fordul Billy felé, a tekintetében pőre megkönnyebbülés. – Azt állítja, ő adta ki neked a lakást.

Billy a homlokát ráncolja, az emlékezetét dolgoztatja, és elmosolyodik, amikor a név eszébe jut.

– Igen, persze, Mr. Ricker.

– Richter – feleli a férfi és a kezét nyújtja. Billy megrázza, még mindig mosolyog, és közben igyekszik kitalálni, mire gondolhat Richter. Nem tudja. De Richter biztosan észrevette a lila foltokat a lány arcán, és érzékelheti az idegességét. Ezeket nem lehet eltéveszteni. Billy tenyere meg izzad? Valószínűleg.

– Bent voltam a… – Billy tétován a háló- és a fürdőszoba felé int.

– Semmi gond – feleli Richter. Az AllTech laptopok képernyőit bámulja, amelyeken előre feltöltött lájkvadász cikkek váltják egymást: a csodatévő acai bogyó, két szokatlan trükk a ráncok ellen, az orvosok azt kérik, ezt a zöldséget ne edd, és nicsak, hogy fest most tíz egykori gyereksztár.

– Ez a munkája? – kérdezi Richter.

– Mellékállás. A sörpénzemet rendszergazdaként keresem. Sokat vagyok úton, nem igaz, kicsi?

– De igen – mondja Alice, és megint vakkantva kuncogni kezd. Richter villámgyors pillantást vet rá a szeme sarkából, és a tekintetéből Billy azt olvassa ki, hogy bármit is mondott neki Alice, amíg ő azzal a kurva műhassal veszkődött, a pasas kábé annyira hiszi el, hogy a lány Dalton Smith unokahúga, mintha azt mondták volna neki, hogy a hold zöld sajtból van.

– Lenyűgöző – mondja Richter, és a szemét összehúzva közelebb hajol a képernyőhöz, amelyen az életveszélyes zöldség (a kukorica, mint kiderült, ami nem is zöldség igazán) helyét átvette a tíz híres, megoldatlan gyilkosság (JonBenét Ramsey-vel az élen). – Egyszerűen lenyűgöző. – Feláll és körülnéz. – Tetszik, amit kihozott ebből a lakásból.

Alice összepakolt egy kicsit, de egyébként ugyanolyan minden, mint amikor Billy beköltözött.

– Mit tehetek önért, Mr. Richter?

– Nos, csak azért jöttem, hogy megosszak önnel néhány hírt. – Richter, amint rátér az üzletre, megigazítja a nyakkendőjét és az arca hivatalos mosolyt ölt. – Egy Southern Endeavor nevű cégcsoport megvette a Pond utcai raktárhelyiségeket és a Pearson utcában álló házakat, mármint azt a néhányat, amely még megmaradt. Többek között ezt is. Egy új bevásárlóközpontot terveznek ide, hogy életre keltse ezt a városrészt.

Billy kétli, hogy az internet korában egy bevásárlóközpont bármit életre keltene, saját magukat sem tudják életben tartani, de egy szót sem szól.

Alice kezd megnyugodni, ami jó.

– Bemegyek a hálóba, hagyom a férfiakat társalogni – mondja, és becsukja maga mögött az ajtót.

Billy zsebre vágja a kezét, és hintázni kezd a sarkán, mire a műhas nekifeszül a pulóvernek.

– A raktárhelyiségeket és a házakat lebontják, erre akar kilyukadni? Gondolom, akkor ezt az épületet is.

– Igen, de van hat hete új szállást keresni – mondja Richter, mintha valamiféle pompás ajándékot nyújtana át. – Attól tartok, ez a hat hét a felső határ. Adjon meg egy postacímet, mielőtt kiköltözik, barátom, én pedig boldogan visszautalok minden túlfizetést. – Richter felsóhajt. – Jensenéknek is el kell mondanom, miután itt végeztem. Nehezebb lesz, mert ők régóta itt vannak.

Nem Billy dolga, hogy elárulja, Don és Beverly egyébként is új helyet fognak keresni, akár vásárolni, amikor hazaérnek a hajóútról. De annyit elmond Richternek, hogy Jensenék egy darabig még távol lesznek, és őt bízták meg a virágaik gondozásával.

– Engem, és az unokahúgomat.

– Igazán jó szomszédságra vall. A lány pedig nagyon helyes. – Richter megnyalja a száját, talán csak azért, mert kiszáradt az ajka, talán nem. – Megvan önnek Jensenék telefonszáma?

– Persze. A tárcámban. Megbocsát egy pillanatra?

Alice az ágyon ül és tágra nyílt szemmel néz rá. Az arcából lefutott a vér, ezért a lila foltok még feltűnőbbek. Mi a helyzet, kérdezi a pillantása. És rosszul állunk?

Billy egy kézmozdulattal jelzi: Nyugi, nyugi van.

Előveszi a tárcáját és a kövér emberekre jellemző totyogó léptekkel visszamegy a nappaliba. Richter a térdére támaszkodva az egyik AllTech laptop fölé görnyed – a nyakkendője úgy himbálózik a levegőben, mint az ingaóra mutatója –, és éppen az avokádó, a természet legtökéletesebb zöldsége (ami igazából gyümölcs) jótékony hatásairól olvas. Billyt egy pillanatra megkísérti a gondolat, hogy összekulcsolt kézzel hatalmasat üssön Richter tarkójára, de amikor a pasas megfordul, már a tárcában kotorászik és előhúz egy cetlit.

– Tessék!

Richter kivesz egy noteszt a belső zsebéből, és egy ezüstceruzával lejegyzi a számot.

– Megcsörrentem őket.

– Én is szólhatok nekik, ha akarja.

– Jó lenne, mindenképpen, de nekem is fel kell hívnom őket. A munkám része. Bocsásson meg a zavarásért, Mr. Smith. Térjen vissza nyugodtan… – Szeme a hálószoba ajtajára villan. – …a munkájához.

– Kikísérem – feleli Billy. – Akarok mondani valamit róla… – A hálószoba felé bök az állával.

– Semmi közöm hozzá, barátom. A huszonegyedik században élünk.

– Tudom, de nem arról van szó.

Felmennek a lépcsőházba. Billy hátul kocog, kicsit szuszog is hozzá.

– Fogynom kellene.

– Üdv a klubban! – feleli Richter.

– Az a szegény kölyök a nővérem, Mary gyereke – meséli Billy. – Mary férje egy éve lelépett, a nővérem meg felszedte ezt a nyomorultat, szerintem valami kocsmában. Bob, vagy mi a neve. Teljesen rányomult a kislányra, és megverte, ha az nem engedelmeskedett neki, már ha érti, mire gondolok.

– Értem én. – Richter úgy bámul ki a bejárati ajtón, mint aki alig várja, hogy újra a kocsijában ülhessen. Talán kényelmetlenül érzi magát ettől a történettől, gondolja Billy. Vagy csak meg akar szabadulni tőlem.

– Van egy másik oldala is a dolognak. Mary meglehetősen indulatos, nem szereti, ha megmondják neki, merre legyen arccal előre.

– Ismerem ezt a típust – mondja Richter, még mindig az ajtón kifelé nézve. – Nagyon is jól ismerem.

– Az unokahúgom nálam lesz egy hétig, talán tíz napig is, megvárom, míg a tesóm lenyugszik kicsit, aztán visszaviszem és beszélek vele Bobról.

– Értem. Sok szerencsét! – Richter Billy felé fordul, és mosolyogva kezet nyújt neki. A mosoly őszintének tűnik. Lehet, hogy bevette a sztorit. Másrészt viszont lehet, hogy színészkedik, azt képzelheti, hogy az élete múlik rajta. Billy határozottan megrázza a kezét.

Richter felkiált:

– Nők! Élni nem lehet velük, lelőni viszont csak Alabamában lehet őket!

Vicc, tehát Billy röhög. Richter elengedi a kezét, kinyitja az ajtót, aztán visszafordul:

– Látom, leborotválta a bajuszát.

Billy riadtan a felső ajkához kap. Elfelejtette feltenni a nagy sietségben, de talán jobb is így. A bajusz trükkös kellék, masztixszal kell felragasztani, és ha ferdén tapad meg, vagy kilátszik a masztix, Richter azonnal rájön, hogy álbajusz, és elgondolkodik, hogy ez meg mi a szar.

– Beleuntam, állandóan a morzsákat kellett szedegetnem belőle – közli Billy.

Richter nevetni kezd. Talán erőlteti. Lehet.

– Értem én, barátom. Világos, mint a vakablak.

Lekocog a lépcsőn az összekarcolt terepjáróhoz, kicsit összegörnyed, talán mert csípős hideg van odakint, talán mert arra számít, hogy Billy tarkón lövi.

Int egyet, mielőtt beszáll a kocsiba. Billy visszainteget neki. Aztán lesiet a lépcsőn.

3

– Ma meglátogatom a rosszéletű udvarlódat. Holnap meg elhúzom a csíkot – mondja Billy.

Alice a szájára tapasztja a kezét, de aztán elkapja, amikor a mutatóujja hozzáér a feldagadt orrához.

– Jaj, istenem! Felismert?

– Az ösztönöm azt súgja, hogy nem, de alaposan megfigyel mindent, észre is vette, hogy nincs meg a bajuszom…

– Jesszus!

– Azt gondolta, leborotváltam, szóval az rendben van. Legalábbis azt hiszem. Megkockáztatok még egy napot. Bemutatkoztál neki?

– Azt mondtam, hogy Brenda Collins a nevem. Ő volt a legjobb barátnőm a gimiben. Te meg…

– Más nevet mondtam? Dehogy. Az unokahúgomként emlegettelek. Azt meséltem neki, hogy az anyád pasija összevert, mert nem feküdtél le vele.

Alice bólint.

– Jó. Az a sztori mindent lefed.

– Az még nem jelent semmit. A sztori egy dolog, de a szemének is hinni akar. Látott egy dagadt középkorú pasast egy összevert kiskorú lánnyal.

Alice felül, megbántottnak tűnik. Más körülmények között akár vicces is lehetne.

– Huszonegy vagyok! A törvény előtt nagykorú!

– Kérnek tőled személyit a bárban?

– Nos…

Billy bólint, az ügy lezárva.

– Talán – folytatja Alice –, ha tényleg komolyan gondolod… nos… hogy kérdőre vonod Trippet, akkor talán nem kellene holnapig várni. Indulhatunk.

4

Billy hitetlenkedve bámul a lányra, talán nem jó személyes névmást hallott. Ami még rosszabb: Alice úgy néz rá, mint aki már eldöntötte a kérdést.

– A rohadt életbe! – mondja Billy. – Neked tényleg Stockholm-szindrómád van!

– Nincs, mert nem vagyok a foglyod. Jensenék lakásából akármikor meglóghattam volna, csak a lépcsőn kell leosonnom csendesen. Észre sem vetted volna, annyira belemerültél az írásba.

Valószínűleg igaz, gondolja Billy. Ráadásul…

Alice kimondja.

– Ha el akartam volna menekülni, már az első alkalommal megteszem, amikor elmentél itthonról. Az esemény utáni tablettáért. – Elhallgat egy pillanatra, aztán folytatja: – És álnevet adtam meg neki.

– Mert megijedtél.

Alice hevesen rázza a fejét.

– A másik szobában voltál. Megsúghattam volna neki, hogy a neved William Summers, és te ölted meg azt a pasast a bíróság előtt. Hamarabb ott teremtünk volna a kocsijában, mint amilyen gyorsan magadra csatolod ezt az izét. – Játékosan belebök a műhasba.

– Akkor sem jöhetsz velem. Őrültség.

Közben egy ötlet kezd el lassan beszivárogni a gondolatai közé, mint a víz a kiszáradt talajba. Nem viheti magával egészen Vegasig, de ha kitalálnak egy történetet, amely biztosítja Dalton Smith jelenleg borzasztó nagy veszélyben forgó személyazonosságát, akkor talán…

– Egyedül is mehetsz, ha békén hagyod Trippet és a haverjait. Mert ha történik velük valami, azt összefüggésbe fogják hozni velem. Mármint Tripp és a másik kettő. A rendőrséghez biztosan nem akarnak fordulni, de engem bánthatnak.

Billy elrejti a mosolyát. A lány játszmázik vele, és egészen jól csinálja ilyen kevés felkészülési idővel. Meglehetősen nagy változás a folyton öklendező, félig eszméletlen csajhoz képest, akit az esőben horgászott ki az árokból, és aki éjszakánként néha pánikrohamot kap. Billy úgy gondolja, hogy jó irányba változik. Ráadásul igaza is van – azok hárman azonnal összefüggésbe hoznák Alice-szel, ha történik velük valami. Feltéve persze, hogy Alice az egyetlen, akit a múlt héten randevút ígérve megerőszakoltak. Valószínűleg így van.

– Igen – folytatja Alice, miközben összehúzott szemmel figyeli Billyt, és minden erejével igyekszik megdolgozni. – Szerintem maradjanak inkább büntetlenek. – Aztán megkérdezi, Billy min mosolyog.

– Semmin. Csak annyi, hogy kedvellek. A barátom, Taco azt mondta volna, hogy van benned spiritusz.

– Nem tudom, mit jelent.

– Nem számít. Viszont azoknak a csávóknak meg kell fizetniük azért, amit veled tettek. Gondolkodnom kell.

Alice megkérdezi:

– Segíthetek csomagolni, miközben te gondolkodsz?

5

De Billy csomagol. Nem tart sokáig. A lány új ruháinak nincs hely a bőröndben, a fürdőszobaszekrény felső polcán talál egy könyvesboltból származó, hosszú fülű reklámszatyrot, és belehányja a holmikat. Az AllTech laptopokat egymásra pakolja és kiviszi a Fusionbe.

Miközben pakol, Alice egy konyharuhával, egy üveg fertőtlenítővel és vízzel felmegy Jensenékhez, és minden felületet letöröl. Különös figyelmet fordít a távirányítóra, amelyet mind a ketten használtak, és a villanykapcsolókról sem feledkezik meg. Billy segít neki az alagsori lakásban is törölgetni, főleg a fürdőszobában: a szanitereket, a tusolófejet, a tükröt, a vécélehúzót. Körülbelül egy óra alatt végeznek.

– Szerintem minden megvan – mondja Alice.

– Jensenék lakáskulcsa?

– Ja, persze! – feleli a lány. – Még nálam van. Letörlöm, és… mi legyen? Becsúsztassam az ajtó alatt?

– Majd én. – De előtte magához veszi Don Jensen Rugerét. Az övébe dugja, a műhas alá. Az XL-es pulóver eltakarja. A pisztoly drága jószág, öt- vagy hatszáz dollár, és Billynél nincs annyi készpénz. Két ötvenest és egy százdollárost hagy az éjjeliszekrényen, meg egy cetlit, amin az áll, hogy Elvittem a fegyveredet. Kiegyenlítem a tartozást, amikor odajutok. Ha odajut, inkább. De mi lesz Daphnéval és Walterrel? Szomjan halnak a párkányon? Ők lesznek a növényvilág Rómeó és Júliája? Erre még gondolni is hülyeség, amikor annyi más gondja van.

Azért van, mert Bev nevet adott nekik, gondolja. Még egyszer utoljára megöntözi őket, hátha szerencsét hoznak. Aztán megérinti a farzsebét, ahová Shan flamingós rajzát rejtette.

A lakásban előhúzza Alice mobiltelefonját a zsebéből, és a lány felé nyújtja. A SIM-kártyát visszatette bele.

Alice vádló tekintettel veszi el tőle.

– Nem is veszett el. Végig nálad volt.

– Mert nem bíztam benned.

– És most igen?

– Most már igen. Lassan fel kell hívnod az anyádat. Különben aggódni fog.

– Előfordulhat – mondja Alice. Aztán érzékelhető keserűséggel hozzáteszi: – Úgy egy hónap múlva. – Felsóhajt. – Jó, de akkor mit mondjak neki? Lett egy barátom, akivel egy csirkeleves és a Feketelista hozott össze?

Billy elgondolkodik, de semmi sem jut eszébe.

Alice közben már mosolyog is.

– Tudod, mit? Azt mondom neki, hogy abbahagytam az iskolát. Azt el fogja hinni. És hogy Cancúnba megyek néhány barátommal. Azt is el fogja hinni.

– Biztos?

– Igen.

Ebben az egy szóban benne van az egész anya-lánya kapcsolat, gondolja Billy, a könnyekkel, a vádaskodásokkal és a bevágott ajtókkal együtt.

– Ezen még dolgoznod kell egy kicsit – mondja. – Most viszont indulnunk kell.

6

Sherwood Heightsnál két kijárat is van az államközi autópályáról, mind a kettő mellett sorban állnak a gyorséttermek, az önkiszolgáló benzinkutak és a motelek. Billy megkéri Alice-t, keressen egy olyan motelt, ami nem szállodalánc tagja. Miközben a lány buzgón olvasgatja a táblákat, ő előhúzza a Rugert az övéből és az ülés alá teszi. A második kijáratnál Alice rámutat a Penny Pines Motelre, és megkérdezi, Billy mit gondol. Billy azt feleli, jó lesz. Dalton Smith hitelkártyájára kivesz két szomszédos szobát. Alice a kocsiban várja, amiről Billynek az Amazing Rhythm Aces egy régi száma, az egyéjszakás kalandokról szóló „Third Rate Romance” jut eszébe.

Beviszik a holmijukat. Billy kiveszi a Mac Prót a válltáskából és a billegő kisasztalra teszi, majd visszahúzza a cipzárt és a táskát a vállára veszi.

– Az meg mire kell?

– Kellékek. Megyek vásárolni. Meg jól is mutat. Profin. Mi a számod?

Alice megadja neki, Billy elmenti a telefonkönyvébe.

– Megvan a lakás címe, ahol ezek a pasasok laknak? – Ezt a kérdést már korábban fel kellett volna tennie, de mással voltak elfoglalva.

– A számot nem tudom, de a Landview lakóparkban van, a 10-es út mellett. Az utolsó buszmegálló, mielőtt a busz megfordul a repülőtérnél. – Alice megragadja Billy karját és az ablakhoz húzza. Mutogatni kezd. – Biztos vagyok benne, hogy az ott a Landview lakópark, az a három ház balra. Tripp a C épületben lakik, vagyis mind ott laknak.

– Harmadik emelet.

– Igen. A lakás számára nem emlékszem, de a folyosó végén van. Be kell ütni egy kódot, hogy bejuss, de nem láttam, mi az. Akkor nem tűnt fontosnak.

– Be fogok jutni. – Billy reméli, hogy így lesz. Az ő szakterülete a fegyverek, nem a biztonsági zárakkal való bütykölés.

– Visszajössz, mielőtt elindulnál oda?

– Nem, de kapcsolatban maradunk.

– Ma éjjel itt alszunk?

– Nem tudom. Attól függ, hogy alakulnak a dolgok.

Alice még megkérdezi, hogy biztos-e a dolgában, mire Billy azt feleli, hogy igen. És tényleg biztos benne.

– Lehet, hogy rossz ötlet.

Lehet, de Billy akkor is véghez akarja vinni, ha tudja. Azok ott tartoznak.

– Ha azt mondod, hogy ne csináljam, nem csinálom meg.

Erre Alice megragadja a kezét és megszorítja. Jéghideg az érintése.

– Vigyázz magadra!

Billy a folyosó közepéről visszafordul. Egy kérdést elfelejtett feltenni. Bekopog, Alice ajtót nyit.

– Hogy néz ki Tripp?

A lány előveszi a telefonját, és egy képet mutat.

– Ezt aznap este lőttem, amikor moziba mentünk.

A pasas, aki drogot tett Alice italába, aki a két haverjával együtt megerőszakolta, majd kihajította az ócska furgonból, mint egy szemeteszsákot, egy zacskó popcornnal a kezében mosolyog. Ragyog a szeme. A fogsora hófehér, egyenes. Billy szerint úgy néz ki, mint egy fogpasztareklám.

– Rendben. És a másik kettő?

– Az egyik alacsony és szeplős. A másik sokkal magasabb volt, barna bőrű. Nem emlékszem, melyik volt Jack, és melyik Hank.

– Nem számít.

7

Az Airport pláza az út mellett van, nem messze a moteltől, még a midwoodinál is nagyobb Wallmart bevásárlóközpont részeként. Billy lezárja az autót, nem megfeledkezve arról, hogy a fegyver ott van az ülés alatt, és bevásárol. A maszkot könnyen elintézi. Halloweenig még hetek vannak hátra, de a boltok mindig jóval hamarabb kipakolják az ünnepi szarságokat. Vesz egy olcsó távcsövet, egy csomag erős kábelkötegelőt, egy pár vékony kesztyűt, egy Magic Wand botmixert és egy Easy-Off sütőtisztító spray-t. Odakint két zsaru – igaziak, nem vidámparki biztonsági őrök – issza a kávéját, és a farmotorokról beszélgetnek. Billy biccent feléjük.

– Szép napot, biztos urak!

Azok bólintanak és folytatják a megkezdett beszélgetést. Billy egészen a parkoló közepéig a kövér emberek totyogó lépteivel halad, aztán futólépésben folytatja. A fegyvert és a bevásárolt holmit a válltáskába pakolja, aztán megteszi a két kilométeres utat a Landview lakóparkig. Meglehetősen elit hely, tökéletesen megfelel szexéhes szingliknek, de annyira mégsem előkelő, hogy biztonsági őrrel figyeltessék egy fülkéből, és ebben a napszakban a C épület előtti parkoló is szinte üres.

Billy a bejárattal szemben áll meg, leveszi a műhasat és vár. Húsz perccel később egy Kia Stinger áll meg, és két fiatal nő száll ki belőle bevásárlótáskákkal. Billy felemeli a távcsövet. A nők a bejárati ajtóhoz mennek, és bepötyögik a kódot, de az egyikük útban van, Billy nem lát semmit. Újabb húsz perc múlva egy férfi érkezik… de nem az, akire Billy vár. Jó ötvenes lehet. Ő is beáll Billy és a billentyűzet közé, a távcsőnek semmi haszna.

Ez így nem fog menni, gondolja Billy.

Megkísérelhetne bejutni egy lakóval is („Tartaná az ajtót egy pillanatig? Köszönöm!”), de az valószínűleg csak a filmekben működik. Ráadásul üresjárat van most. Negyven perc alatt csak ketten érkeztek, és még senki sem jött ki.

Billy a vállára veszi a laptoptáskát, és az épület háta mögé kerül. Az első dolog, amit egy kisebb parkolóban megpillant, a furgon. Most el tudja olvasni a lökhárító-matricát: ÜRES A KOCSIM, TELE A TÖKÖM. Hacsak le nem robbant a járgány, ami bármikor előfordulhat, az egyik szarházi nyilván otthon van.

A hátsó bejáratnak tűnő ajtó bal oldalán két nagy szemeteskonténer áll. A jobb oldalon egy kempingszék és egy asztal van, az asztalon hamutartó. Az ajtót résnyire kitámasztották egy téglával, mert önzáródó, és aki ide jár cigizni, nem akar azzal veszkődni, hogy újra és újra a kulcsát használja.

Billy az ajtóhoz megy és bekukkant a résen. Sötét, kihalt folyosót lát. Valahonnan zene szűrődik ki, Axl Rose vonyítja, hogy „Welcome to the Jungle”. Tíz méterre jobbról és balról nyitott ajtók. A zene a jobb oldali mögül jön. Billy gyors léptekkel elindul a folyosón. Amikor idegen helyen jársz, viselkedj úgy, mintha otthon éreznéd magad. A bal oldali helyiség egy mosókonyha; néhány érmével működő mosógép és szárító van benne. A jobb oldali levezet az alagsorba.

Van lent valaki, együtt énekel a zenével. Nem is csak énekel. Billy nem látja, csak az árnyékát, és az árnyék táncol. Az a valaki, valószínűleg az épület gondnoka, félbehagyta a munkát kicsit – vagy egy megszakítót akar beállítani vagy fedőfestéket keres –, hogy a Dancing with the Stars szereplőjének képzelhesse magát.

A folyosó végén van egy méretes teherlift, a fülke oldalán bútorvédő fóliával, de Billynek eszébe sem jut használni. A gépház az alagsorban lehet, és ha a lift elindul, az árnyéktáncos biztosan meghallja. A lift bal oldalán van egy ajtó, LÉPCSŐ felirattal. Billy felmegy a harmadik emeleti lépcsőfordulóba. Kicipzározza a válltáskát. Felveszi a kesztyűt és a maszkot. A kábelkötegelőket a nadrágzsebébe teszi. A Rugert a bal kezébe fogja, a sütőtisztító spray-t a jobba. Résnyire kinyitja a lépcsőház ajtaját, és kikukkant a kis előtérbe. Üres. A folyosó is az. Van egy lakás a bal oldalon, egy a jobb oldalon és egy a folyosó végén. Ott laknak a szadista szobatársak.

Billy tehát odamegy. Van csengő, de nem használja, hangosan, erősen kopog. Tart egy pillanatnyi szünetet. Aztán még hangosabban megkoppantja az ajtót.

Léptek közelednek.

– Ki az?

– Rendőrség, Mr. Donovan.

– Ő nincs itt. Én csak az egyik lakótársa vagyok.

– Nem mondja. Nyissa ki az ajtót!

Az ajtót nyitó férfi barna bőrű és legalább tizenöt centiméterrel magasabb Billynél. Alice Maxwell jó esetben is csak 162 centi, és a gondolat, hogy ez a megtermett férfi tornyosult fölé, feldühíti Billyt.

– Mi a… – A pasas szája tátva marad, amikor meglátja a Melania Trump-maszkot viselő behatolót laptoptáskával a vállán.

– Le a bugyogóval! – kiáltja Billy, és a sütőtisztítóval a házigazda szemébe fúj.

8

Jack vagy Hank, valamelyik a kettő közül, hátratántorodik és a szeméhez kap. Az arcán hab folyik, csomókban potyog le az álláról. A pasas keresztülbucskázik egy lábtartón, amely egy magas, zárt fonott szék előtt áll – Billy úgy emlékszik, talán „tojásszék” a neve –, és elterül. Az már biztos, hogy szexéhes szinglik nappalija ez, íves, kétszemélyes kanapéfélével – „szereposztó dívány”, ahogy Billy ismeri – a nagyképernyős tévékészülék előtt. Egy kerek asztalon laptop van, a repülőtérre néző széles ablaknál pedig egy bárpult magasodik. Billy egy felszálló repülőgép láttán arra gondol, hogy ez a szarházi most biztosan szívesebben ülne rajta, ha látná. Becsapja a bejárati ajtót. A csávó ordít, hogy megvakult.

– Még nem, de meg fogsz, ha nem mosod ki a szemed nagyjából azonnal, így aztán jól figyelj! Nyújtsd ide a két kezed!

– Nem látok! Nem látok!

– Nyújtsd ide a két kezed és segítek.

Jack vagy Hank a padlószőnyegen vergődik. Nem engedelmeskedik, próbál felülni, és egyszerűen túl termetes, nem lehet vele szórakozni. Billy ledobja a laptoptáskát és hasba rúgja. A pasasból hangosan távozik a levegő. Szétköpködi a habot a szőnyegen.

– Érthetetlen voltam? Nyújtsd ki a kezed!

A férfi szemét összeszorítva kinyújtja a kezét, az arca és a homloka vérvörös. Billy letérdel, összefogja a pasas csuklóit és egy kábelkötegelővel olyan gyorsan összeköti, hogy a földön hentergő fel sem fogja, mi történik.

– Ki van még itthon? – Billy biztos benne, hogy senki. Ha lenne, a férfi ordítására már előkerült volna.

– Senki! Jesszus, a szemem! Ég!

– Állj fel!

Jack vagy Hank feltápászkodik. Billy a vállánál fogva a konyha felé irányítja.

– Masírozz előttem!

Jack vagy Hank nem masírozik, leginkább botorkál, a kezét kinyújtva tapogatja az útjába eső akadályokat. Gyorsan és zihálva kapkodja a levegőt, de nem sípol úgy, mint Alice; nem kell megtanítani neki a „Mackópiknik” első versszakát. Billy addig lökdösi, míg a pasas övcsatja a mosdókagylónak ütközik. A csaptelepen van permetezőfej is. Billy megnyitja a vizet és a permetezőt Jack vagy Hank arcára irányítja. Ő is elázik közben, de az rendben van. Még fel is frissül.

– Ég! Még mindig éget!

– Majd elmúlik – mondja Billy, és tényleg el fog múlni, de remélhetőleg nem egyhamar. Le merné fogadni, hogy Alice-nek is égett ott lent. Talán még mindig ég. – Mi a neved?

– Mit akar tőlem? – A férfi sír. A húszas évei derekán, talán a végén járhat, magas, és legalább száz kiló, de úgy bömböl, mint egy kisbaba.

Billy a férfi hátába böki a Rugert.

– Pisztoly van nálam, ne akard, hogy még egyszer megkérdezzem. Tehát mi a neved?

– Jack! – A férfi szinte sikoltja. – Jack Martinez! Kérem, ne lőjön le, kérem!

– Menjünk a nappaliba, Jack! – Billy maga előtt taszigálja a férfit. – Ülj le a fonott székbe! Látod?

– Egy kicsit – sírja Jack. – Kurvára homályosan. Ki maga? Miért…

– Ülj le!

– Elveheti a tárcámat. Nincs benne sok, de Trippnek van kétszáz dollárja a szobájában, az asztal felső fiókjában, vigye el és menjen!

– Ülj le!

Megragadja Martinez vállát, megfordítja, és a fonott szék felé tolja. A széket egy horog és kötél segítségével a mennyezethez erősítették, és enyhén kileng a férfi súlya alatt. Martinez véreres szemével Billyre bámul.

– Ülj egy kicsit és szedd össze magad!

A bárpulton van néhány szalvéta a jegesvödör mellett. Vászonból, nem papírból, szépek. Billy elvesz egyet és odalép Martinez elé.

– Ne moccanj!

Martinez mozdulatlanul ül, Billy megtörli az arcát, megszabadítja az utolsó habmaradéktól is. Aztán hátralép.

– A másik kettő hol van?

– Miért?

– Te nem kérdezel, Jack. Én kérdezek. A te dolgod, hogy válaszolsz, hacsak nem óhajtasz még egy kis habot. Vagy egy golyót a térdedbe, ha nagyon felingerelsz. Értve vagyok?

– Igen! – Martinez nadrágjának ölén sötét foltok ütköznek ki.

– Hol vannak?

– Tripp bement az RBKF-re, hogy a konzulensével találkozzon. Hank dolgozik. Eladó a JossBanknál.

– Mi az a JossBank?

– Joseph A. Bank, egy férfidivat…

– Jól van, tudom, mi az. És az RBKF?

– Red Bluff Közösségi Főiskola. Tripp ott végzős. Részidőben. Történész. Az ausztrál–magyar háborúból írja a szakdolgozatát.

Billy először arra gondol, felvilágosítja ezt az idiótát, hogy Ausztráliának semmi köze az 1848-as magyar forradalomhoz, de miért tenné? Más leckét akar tanítani neki.

– Mikor jön haza?

– Nem tudom. Úgy emlékszem, azt mondta, kettőkor találkoznak. Lehet, hogy hazafelé beugrik egy kávéra, előfordul.

– Hogy felcsípjen egy baristát, talán – közli Billy. – Mármint ha a lány még új a városban, és abban reménykedik, hogy összejön egy kedves sráccal.

– Tessék?

Billy belerúg a lábába. Nem erősen, de Martinez felkiált, és a szék megint kileng. Kilengő szék három kilengős szobatársnak.

– Na és Hank? Mikor ér haza?

– Négykor végez. Miért…

Billy felemeli a sütőtisztítós flakont. Martinez biztos nem lát még rendesen, de tudja, mi az, és elhallgat.

– És te, Jack? Mivel keresed a sörrevalót?

– Daytrade kereskedő vagyok.

Billy a kerek asztalon levő laptophoz lép. Számok villóznak rajta, a legtöbb zöld. Szombat van, de valaki valahol most is kereskedik, mert a pénz sohasem alszik.

– Tied az a furgon ott hátul?

– Nem, Hanké. Nekem egy Miatám van.

– A furgon lerobbant?

– Igen, elszállt a hengerfejpakolás. Ezen a héten az én kocsimmal jár dolgozni. A bolt az Airport Plazában van.

Billy odahúz egy széket a függő ülőalkalmatossághoz. Leül Martinezzel szemben.

– Veled végeztem is, Jack. Ha jól viselkedsz. Jól viselkedsz?

– Igen!

– Ami azt jelenti, hogy amikor a szobatársaid hazajönnek, szépen csendben maradsz. Nem figyelmezteted őket. Legfőképpen Trippel van elszámolnivalóm, de ha figyelmezteted őt vagy Hanket, te kapod, amit Trippnek szánok. Értesz? Világos?

– Igen!

Billy előhúzza a telefonját, és felhívja Alice-t. A lány megkérdezi, jól van-e, és Billy azt mondja, hogy igen.

– Egy Jack Martinez nevű pasas van itt mellettem. Szeretne neked mondani valamit. – Billy Jack orra alá dugja a telefont. – Mondd meg neki, hogy egy haszontalan szarházi vagy.

Jack nem tiltakozik, talán mert már meghunyászkodott, vagy mert tényleg haszontalan szarházinak érzi magát. Billy ebben reménykedik. Azt reméli, hogy még a daytrade kereskedőknek is van mit tanulniuk.

– Én… haszontalan szarházi vagyok.

– Most pedig kérj bocsánatot!

– Bocsánat – mondja Martinez a telefonba.

Billy visszaveszi a telefont. Alice hangja elfúl. Azt mondja, legyen óvatos, és Billy megígéri neki, hogy az lesz. Befejezi a hívást, és figyelmét a függőszékben ülő, vörös arcú férfira fordítja.

– Tudod, hogy miért kértél bocsánatot?

Martinez bólint, és Billy úgy dönt, ennyi elég is.

9

Ülnek, az idő telik. Martinez azt mondja, hogy még mindig ég a szeme, ezért Billy megnedvesít egy újabb szalvétát a csapnál, és letörli az arcát, a szeménél óvatosan. Martinez megköszöni. Billy azt gondolja, egyszer vissza fogja nyerni trumpos arroganciáját, de az is rendben van, mert Martinez soha többé nem fog nőket erőszakolni. Rehabilitálta.

Fél négy körül valaki érkezik. Billy beáll az ajtó mögé, de először a Melania-maszk szájához emeli az ujját, csendre inti Martinezt. Martinez bólint. Tripp Donovan érkezett haza, Hanknek még korán van. A kulcs megzörren a zárban. Donovan fütyörészik. Billy megragadja a Ruger csövét, és hajlított könyökkel felemeli a fegyvert.

Donovan még mindig fütyörészve belép. Nagyon sukár csávónak tűnik márkás farmernadrágjában és egy rövid bőrdzsekiben, az összképet egy monogrammal ellátott aktatáska és egy sötét tincsein vagányul megülő siltes sapka hangolja tökéletesre. Meglátja az összekötözött kezű Martinezt a függőszékben, és abbahagyja a fütyülést. Billy kilép és rácsap a fegyver tusával. Nem túl erősen.

Donovan megtántorodik, de nem rogy össze, mint a pasasok a tévében, amikor leütik őket egy pisztollyal. Megfordul, a szeme tágra nyílik, és a tarkójához nyúl. Billy rá irányítja a fegyver dolgos végét. Donovan a kezére bámul. Vérfolt van rajta.

– Megütöttél!

– Jobb, mint amit én kaptam – mondja Martinez duzzogva, ami majdnem vicces.

– Miért van rajtad maszk?

– Tedd össze a kezed! A csuklódat.

– Miért?

– Mert lelőlek, ha nem teszed.

Donovan összeteszi a kezét, nem vitatkozik tovább. Billy a hasánál az övébe tűzi a pisztolyt. Donovan megindul felé, de számított erre. Félreáll, és egy lökéssel rásegít, a fickó egyenesen a csukott ajtóba száll. Felkiált. Billy megragadja a trendi bőrdzseki gallérjánál fogva – talán a Joseph A. Bankban vásárolta –, hátrarántja, és elbuktatja kinyújtott lábában. Donovan hanyatt esik. Vérzik az orra.

Billy letérdel mellé, de először hátradugja Don Jensen pisztolyát, nehogy Donovan elérhesse, majd elővesz egy kábelkötegelőt.

– Tedd össze a kezed a csuklódnál!

– Nem!

– Az orrod vérzik, de nem tört el. Tedd össze a kezed, vagy azt is elintézem!

Donovan összeteszi a kezét. Billy megkötözi, és felhívja Alice-t, hogy ketten már megvannak, egy maradt. Donovannek nem adja oda a telefont, mert a pasas nem áll készen a bocsánatkérésre. Legalábbis még nem.

10

Tripp Donovan a kétszemélyes kanapén ül, és igyekszik párbeszédet kezdeményezni Billyvel. Azt állítja, tudja, miért van itt Billy, de akármilyen baromságot is mondott neki az a csaj, Alice, csak magát akarja védeni. Viszketett neki, akarta, megkapta, barátokként váltak el, ennyi a történet.

Billy egyetértőn bólogat.

– Hazavittétek.

– Így igaz, hazavittük.

– Hank furgonjával.

Donovan szeme erre megrebben. Megvan benne a vonzerőnek és a pimaszságnak az a varázslatos keveréke, ami egész életében jó szolgálatot tett neki, megint arra bankolt, hogy a Melania Trump-maszkot viselő behatolónál is működni fog, de erre a kérdésre nem számított. Mert a kérdező tud valamit.

– Nem, a Szerelemgép lerobbant, ott van hátul a parkolóban.

Billy egy szót sem szól. Martinez sem mond semmit, és Donovan nem veszi észre lakótársa elbasztad pillantását. Donovan Billyre összpontosít.

– Az egy Pro? – A laptoptáska felé bök az állával. – Nagyon állat.

Billy egy szót sem szól. Izzad a műanyag maszk alatt, a legszívesebben levenné. Alig várja, hogy befejezze, amiért jött, és elhúzhasson ebből a szexre hangolt legénylakásból.

Háromnegyed ötkor megint megcsörren egy kulcs a zárban, és belép a harmadik kismalac, egy alacsony és elegáns dagadék, fekete, háromrészes öltönyben, amelyet egy olyan vörös nyakkendő dob fel, mint a vér Alice Maxwell csípőjén. Hank nem okoz problémát. Meglátja Donovan véres arcát és Martinez feldagadt szemét, így amikor Billy azt mondja neki, hogy nyújtsa ki a két kezét, alig-alig ellenkezik, hagyja, hogy megkötözzék a kábelkötegelővel. Billy a kerek asztalhoz vezeti.

– Mindenki itt van – mondja. – Répa, retek, mogyoró, beszélgetni jaj, de jó!

– Van pénz az asztalfiókban – mondja Donovan. – A szobámban. Meg egy kis anyag is. Első osztályú kokain, ember! Három és fél gramm!

– Nálam is van készpénz – szól közbe Hank. – Csak egy ötvenes, de… – megvonja a vállát, ez van, ezt kell szeretni. Billynek majdnem tetszik. Ami hülyeség, tudván, hogy mit tett. A szeme alatt és a szája körül hullasápadt a bőr a rémülettől, de viselkedik, és igyekszik jó képet vágni a dologhoz.

– Pontosan tudjátok, hogy nem pénzről van szó.

– Már megmondtam, hogy… – fog bele Donovan.

– Az egészet tudja, Tripp – szólal meg Martinez.

Billy Hank felé fordul.

– Mi a vezetékneved?

– Flanagan.

– És a furgon ott hátul, a Szerelemgép… a tied?

– Igen. De lerobbant. A hengerfejpakolás…

– Elszállt, tudom. De a múlt héten még semmi baja sem volt, igaz? Szépen hazavittétek vele Alice-t, miután végeztetek vele?

– Egy szót se! – vakkant fel Donovan.

Hank meg sem hallja.

– Maga kicsoda? A pasija? A bátyja? Ajjaj.

Billy egy szót sem szól.

Hank kifújja a levegőt. Majdnem hörögve.

– Tudja, hogy nem vittük haza.

– Mi csináltatok vele?

Donovan:

– Egy szót se! – Mint valami refrén.

– Rossz tanács, Hank. Meséld el szépen, sok fájdalomtól kíméled meg magad!

– Kiraktuk.

– Kiraktátok? Nevezzük így, amit csináltatok?

– Rendben, kidobtuk – mondja Hank. – De ember… Hát beszélt, oké? Tudtuk, hogy van nála elég pénz és telefon, hogy hívjon egy Ubert. Beszélt!

– Értelmesen beszélt? – kérdezi Billy. – Társalgott? Kurvára kíváncsi vagyok ám, mit merészelsz állítani.

Hank persze nem állít. Sírni kezd, ami Billy számára elárul valami mást.

Felhívja Alice-t. Nem utasítja Hanket, hogy mondja Alice-nek, milyen haszontalan szarházi, mert a pasas könnyeiből látszik, hogy pontosan tudja. Annyit mond, hogy Hank kérjen bocsánatot. Amit az meg is tesz, még őszintén is hangzik. Már ha ér valamit.

Billy Donovan felé fordul:

– Akkor már csak te maradtál.

11

A szexéhes szinglik meghúzzák magukat. Egyikük sem rohan az ajtó felé, mert tudják, hogy a maszkos behatoló a nyakuknál fogva kapná el őket. Billy előveszi a botmixert a laptoptáskából. Karcsú, húszcentis, rozsdamentes acélhenger. A vezetékből két drót segítségével hajtogattak csinos masnit.

– A következőre gondoltam – mondja Billy. – A férfiaknak fogalmuk sincs, milyen, ha az embert megerőszakolják, amíg meg nem erőszakolják őket. Mr. Donovan most belekóstolhat egy nagyon hasonló élménybe.

Donovan fel akar ugrani a kanapéról, de Billy visszalöki. Amikor lehuppan, a párna fingó hangot ad. Martinez és Flanagan nem moccannak, kikerekedett szemmel bámulják a botmixert.

– Tehát most állj szépen fel, told le a nadrágodat és az alsódat, aztán feküdj a hasadra!

Donovan elsápad. A szeme még jobban kikerekedik, mint a lakótársainak. Billy nem számított azonnali engedelmességre. Előhúzza a Rugert az övéből. Eszébe jut Pablo Lopez, a Játszóház egyik áldozata a rajából. Nagyláb Lopez kívülről fújta Piszkos Harry szónoklatát, amelyik azzal zárul, hogy Tedd fel magadnak a kérdést: Szerencsés vagyok? Mit mondasz, haver? Billy nem emlékszik az egészre, de valami ilyesmi volt.

– Ez nem az én fegyverem – mondja. – Kölcsönvettem. Tudom, hogy töltve van, de nem tudom, milyen tölténnyel. Nem néztem meg. Ha nem hasalsz le azonnal lehúzott gatyával, bokán lőlek. Durr bele! Tedd fel magadnak a kérdést: kerek hegyű vagy üreges? Ha üreges, valószínűleg fogsz tudni járni, de piszokul fog fájni, rehabon töltöd az ifjúságodat, és életed végéig sántítani fogsz. Ha viszont ólomhegyű van benne, a lábfejed nagy részének adios. Íme az ajánlat: vagy részt veszel a golyóruletten, vagy marad a seggbe kúrás. A te döntésed.

Donovan bőgni kezd. A könnyei nem hatják meg Billyt; legszívesebben pofán vágná a pasast a Ruger tusával, hogy lássa, egy mozdulattal mennyi fogpasztareklámba illő fogat tud kiütni.

– Hadd fogalmazzak másképpen! Vagy elviseled a rövidebb időtartamú fájdalmat és a megaláztatást, vagy életed végéig húzhatod a lábad. Már ha le nem amputálják. Öt másodperced van. Öt… négy…

Háromnál Tripp Donovan feláll és lehúzza a nadrágját. A farka nokedli méretűre zsugorodott, a golyói alig látszanak.

– Uram, muszáj… – kérdezné Martinez.

– Kussolj! – kiált rá Hank. – Megérdemli. Valószínűleg mindannyian megérdemeljük. – Aztán Billy felé fordulva folytatja: – Csak hogy tudja, én nem raktam be, csak a hasához értem.

– Elmentél? – Billy pontosan tudja a választ erre a kérdésre.

Hank lehajtja a fejét.

Donovan lefekszik a szőnyegre. A segge hófehér, a farpofáit összeszorítja.

Billy letérdel az elterült pasas csípője mellé.

– Szerintem jobb, ha nem mocorogsz, Donovan. Mármint nem többet, mint amennyit muszáj. Hálás lehetsz, hogy nem kapcsolom be ezt az izét. Megfordult a fejemben, elhiheted.

– Szétbaszom a fejed! – zokogja Donovan.

– Rajtad kívül ma senkit sem fognak itt szétbaszni.

Billy a botmixer végét Donovan jobb farpofájához érinti. Donovan összerezzen és felkiált.

– Bevásárlás közben eszembe jutott a síkosító is; testápoló, masszázsolaj, akár vazelin, de aztán mégsem vettem. Alice-nek sem jutott síkosító, igaz? Hacsak nem köptél a tenyeredbe, mielőtt beraktad.

– Kérem, ne! – zokogja Donovan.

– Alice is ezt mondta? Valószínűleg nem, túlságosan el volt kábulva ahhoz, hogy bármit mondjon. Egy dolgot mondott csak: „Ne fojtogass!” Nyilván többet is hozzátett volna, ha képes rá. Na gyerünk, Donovan! Maradj nyugton! Azt nem mondom, hogy élvezd!

12

Billy nem nyújtja el a dolgot, ahogyan először tervezte. Nem viszi rá a lelke. Sem a gyomra. Amikor végez, lefotózza Trippet és a másik kettőt a telefonjával. Aztán kihúzza a botmixert Trippből, letörli az ujjlenyomatait és eldobja a konyhagépet. A henger begurul a kerek asztal alá, amelyen Martinez laptopja van.

– Mindenki marad a helyén. Már majdnem vége a bulinak, feltéve, hogy nem basszátok el a célegyenesben.

Billy a konyhába megy és egy hámozókéssel tér vissza. Látja, hogy egyik pasas sem mozdult el a helyéről. Billy megkéri Hank Flanagant, hogy nyújtsa ki a kezét. Hank kinyújtja, és Billy elvágja a kábelkötegelőt.

– Uram! – szól Hank félénken. – Elveszítette a parókáját.

Igaza van. A szőke paróka úgy hever a szegélylécnél, mint egy döglött állat. Talán nyúl. Akkor eshetett le, amikor Donovan neki akart menni Billynek, ő meg az ajtónak vágta. Gondolt arra, hogy rögzítse a parókát, mielőtt elindult az alagsori lakásból? Billy nem emlékszik rá, de úgy sejti, hogy nem. Nem próbálja meg felvenni, mert a maszkkal is eléggé küzd, a szabad kezében fogja.

– Mindenkiről készítettem fotókat, de mivel Donovan az egyetlen, akinek egy botmixer áll ki a seggéből, ő a műsor sztárja. Nem hiszem, hogy kihívjátok a zsarukat, mert akkor azt is el kell magyaráznotok, miért törtem be ide és miért nem hiányzik sem pénz, sem ingóság. Ha mégis úgy döntötök, hogy kiókumláltok valami sztorit, amiben nem szerepel a csoportos nemi erőszak, a kép felkerül az internetre. Magyarázattal ellátva. Kérdés?

Nincs kérdés. Ideje indulni. Elrakhatja végre a maszkot, és a lépcsőházig felveheti a parókát. De akar valamit mondani, mielőtt elmegy. Úgy érzi, muszáj. Először egy kérdés ötlik fel benne: egyikőtöknek sincs lánytestvére? Anyjuk nyilván van, az még Billynek is volt, bár nem végezte túl jól a dolgát. De a kérdés költői lenne. Prédikáció, nem tanítás.

Csak ennyit mond:

– Szégyelljétek magatokat!

Kimegy a lakásból, és miközben végigsiet a folyosón, leveszi a maszkot és belegyűri a laptoptáskába. Arra gondol, hogy ő sem sokkal jobb azoknál a pasasoknál, bagoly mondja verébnek, de ez a fajta gondolkodás nem szerencsés. Azt magyarázza magának, miközben felhúzza a parókát és lekocog a lépcsőn, hogy ő már csak olyan, amilyen, ebből kell kihozni a legjobbat. Sovány vigasz, de a sovány is jobb, mint a semmi.

17. FEJEZET

1

Alice biztosan az ajtó mögött várta, mert amikor Billy bekopog hozzá, azonnal kinyitja. És megöleli Billyt. Billy megriad egy pillanatra, el akar húzódni a lánytól, de amikor meglátja Alice arcán a megbántottságot, visszaöleli. Giorgio és Nick pasis hátba veregetéseit leszámítva Billyt már nagyon régen nem ölelte meg senki rendesen. Aztán rájön, hogy ez nem igaz, Shanice Ackerman gyakran megölelte. Akkor is jólesett, és most is.

Bemennek. Megmondta Alice-nek, hogy jól van, amikor a kocsiból felhívta hazafelé, de a lány megint megkérdezi, és ő megint úgy felel, hogy tényleg jól van.

– És… elintézted őket?

– Igen.

– Mind a hármat?

– Igen.

– Akarom tudni?

– Egyiküknek sem lesz szüksége orvosra, de mind a hárman megfizettek. Maradjunk ennyiben.

– Rendben, de kérdezhetek valamit, amit már korábban is megkérdeztem?

Billy azt mondja, hogy igen.

– Értem tetted vagy a húgodért?

Billy átgondolja a választ.

– Azt hiszem, mindkettőtökért.

Alice egy bólintással lezárja a témát.

– Az a paróka úgy néz ki, mintha egy hurrikán borzolta volna fel. Van fésűd?

Alice a férfi neszesszerében találja meg, majd kitárt tenyerére húzza a parókát, és gyors mozdulatokkal fésülni kezdi.

– Itt maradunk éjszakára?

Billy ezt már átgondolta a rövid úton visszafelé.

– Szerintem igen. Nem hiszem, hogy attól kellene tartanunk, hogy a dilis trió ránk hívja a zsarukat. – A telefonján levő képekre gondol. – És már késő is van.

Alice keze megáll, és a lány egyenesen Billy szemébe néz.

– Vigyél magaddal! Kérlek! – Billy hallgatását elutasításnak véli. – Nekem itt semmim sincsen. Sem a főiskolára, sem a kávézóba nem mehetek vissza. Haza sem mehetek. Nem is mennék. Ezek után nem. El kell mennem ebből a városból! Újra kell kezdenem. Kérlek, Dalton! Kérlek!

– Rendben. De el fog jönni a pillanat, amikor el kell válnunk. Ezt felfogod, ugye?

– Igen. – A lány maga elé tartja a parókát. – Jobb?

– Sokkal. A barátaim Billynek szólítanak. Oké?

Alice elmosolyodik.

– Oké.

2

Van egy Slim Chickens gyorsétterem pár száz méterre a szervizúton. Billy az autós részen vásárol ételt és turmixokat. Örömet szerez neki, ahogyan a lány a csirkés-baconös szendvicset méregetve a következő falatot tervezi, miközben még az előzőt rágja. Nem tudja, miért tetszik ez neki ennyire, de tetszik. Megnézik a helyi híradót. Csak egy anyag szól a bíróság előtti gyilkosságról. Semmi új nincs benne, egy kétperces töltelék az időjárás-jelentés előtt. A világ továbblépett.

– Meg leszel egyedül ma éjjel?

– Igen. – Alice elcsór egy krumplit Billytől, mintha ezzel bizonyíthatná is.

– Ha nem kapsz levegőt…

– „Mackópiknik”, tudom.

– És ha az nem működik, dörömbölj a falon!

– Oké.

Billy kidobja a szemetet.

– Akkor jó éjszakát! Nekem még dolgom van.

– A történeteden dolgozol?

Billy a fejét rázza.

– Máson.

Alice kétségbeesettnek tűnik.

– Billy… ugye nem lógsz meg előlem az éjszaka közepén?

Ez egy olyan tökéletes és teljes fordulat, hogy megnevetteti Billyt.

– Nem, semmi olyat nem tervezek.

– Esküdj!

Billy behajlítja a kisujját, ahogy Shannel néha, Cathyvel gyakran tette.

– Esküszöm.

Alice is behajlítja a kisujját, mosolyogva összeakaszkodnak.

– Ne feküdj le túl későn, mert holnap kora reggel indulunk. Hosszú az út – mondja Billy.

Most már csak azt kell kitalálnia, hová vezet az az út.

3

A szomszédos szobában üzenetet ír Bucky Hansonnak.

Meglátogathatlak, ahol vagy? Illetve látogathatunk, van velem egy lány. Megbízható, de kellene neki új személyi. Nem maradunk sokáig. Amikor megkapom, amivel tartoznak nekem, te is megkapod, amit megígértem.

Elküldi és vár. Ő és Bucky majdnem a kezdetektől ismerik egymást. Billy vakon megbízik benne, és azt gondolja, Bucky is bízik őbenne. Egymillió dollár ráadásul elég rendes kenőanyag.

Öt perc múlva pittyen a telefonja.

SCOTS élő Skipper’s Smokehouse 2007 69 El Camino YT. Töröl és NV.

Már évek óta nem kommunikáltak így egymással, de Billy emlékszik rá, mit jelent az NV: Ne válaszolj! Az, hogy Bucky ennyire kódban írt, nagy óvatosságra vall. Lehet, hogy hallott valamit. Ha így van, semmi jót nem jelent.

Billy azt is tudja, mi az a SCOTS. Southern Culture on the Skids, Bucky kedvenc zenekara. A „69 El Camino” az egyik számuk. Billy rákattint a YouTube-ra, és beírja a keresőbe, hogy SCOTS élő Skipper’s Smokehouse. A Southern Culture on the Skids gyakran játszhatott abban az étteremben az évek során, mert legalább negyven videós válogatást töltöttek fel különböző dalokkal. A „69 El Camino”-ból csak öt van, és egy 2007-ből. Billy kiválasztja, de nem indítja el. Homályos mobiltelefon-felvétel, a hang biztos recsegni fog, és nem a zenéért jött.

A videónak valamivel több mint négyezer megtekintése van, és a hallgatók több száz kommentet hagytak. Billy legörget az utolsóhoz, Hanson199 írta. Kettő perccel ezelőtt.

Remek dal, áll a kommentben. A sidewinderi Edgewood kocsmában láttam tőlük egy tízperces verziót.

Billy választ ír, Taco04-nek nevezi magát. Röviden fogalmaz. Remélem, hamarosan látom őket!

Kitörli a Buckynak írt üzenetét és Bucky válaszát is a Scots-videóval kapcsolatban, aztán rámegy a Google-ra. Egyetlen Sidewinder nevű város van az Egyesült Államok szárazföldi részén. Colorado állam. Edgewood nevű kocsma nincsen, ellenben van egy Edgewood Mountain Drive-nak nevezett út.

Üzenetet ír Alice-nek: 5kor indulunk, OK?

A válasz – vettem – nem késik.

Billy letölt egy alkalmazást az egyik AllTech laptopra. Beletelik egy kis időbe, mert a Penny Pines WiFi-je kurva lassú. Amikor a letöltés készen van, olvas egy órát, aztán forró vízzel hosszasan lezuhanyozik. Mielőtt lefekszik, beállítja az ébresztőórát a telefonján, bár tudja, hogy semmi szükség rá. Kalifallúdzsáról álmodik. Nem meglepő.

4

Még sötét van, amikor kevéske holmijukat bepakolják a Fusion hátsó ülésére. Billy beállítja az egyik olcsó AllTech gépet a konzolra, és felteszi töltőre.

– Tudtam, hogy az egyik ilyen ócskaság egy nap jól fog jönni!

– Tényleg tudtad? – Alice még félig alszik.

– Nem, de néha mázlija is lehet az embernek.

Amikor a lány beköti a biztonsági övet, Billy megnyitja az alkalmazást, amelyet az előző éjjel töltött le. Sivító hangot hallanak, mint a régi típusú modemeknél. Lehalkítja.

– Ez meg mire jó?

Billy odahajol és rábök egy nem feltűnő alsó panelre, a kesztyűtartótól balra.

– Az ott a fedélzeti diagnosztika, amit OBD-ként emlegetünk. Mindenféle dolgot művel, és mivel ez egy lízingelt autó, arra is jó, hogy belője a helyzetünket, ha az autókereskedésben valakinek eszébe jut ellenőrizni. Amit meg is tesznek abban a pillanatban, amikor elhagyjuk az államhatárt, mert a rendszer értesítést küld róla. Ez az applikáció viszont összezavarja. Ha bárki ránéz, azt fogja látni, hogy az OBD megkergült.

– Reméled, hogy azt fogják hinni.

– Fő az önbizalom – mondja Billy. – Készen vagy? Nem akarsz utoljára szétnézni a szobában?

– Indulásra kész vagyok. – A lány immár teljesen éber. – Hova megyünk?

– Coloradóba.

– Colorado, jesszus! – Gyerekesen cseng a hangja. – Milyen messze van?

– Nagyjából ezerötszáz kilométer. Kétnapos út.

Alice elmosolyodik.

– Akkor jobb, ha indulunk.

– Vettem – mondja Billy, és az automata váltót menethelyzetbe teszi. Öt perccel később már az autópályán zúgnak nyugat felé.

5

Megállnak enni és tankolni Muskogeeben, a kisvárosban, amelyet Merle Haggard tett híressé. Alice az AllTechen kutakodik, és Billyt az Arrowhead bevásárlóközponthoz irányítja. Amikor odaérnek, rámutat egy narancssárga napellenzős épületre.

– Mi az az Ulta? – kérdezi Billy.

– Sminkesbolt. Te mész be. Én nem akarok ilyen arccal.

Billy nem hibáztatja. Fiatal, egészséges, és bár a lila foltok halványodni kezdtek, egészen világos, hogy valaki a közelmúltban bántalmazta. Alice elmagyarázza Billynek, hogy mit vegyen, Billy pedig megveszi. A termék neve Dermablend Cover Creme. Olcsóbb, mint az esemény utáni tabletta, de amikor Billy a kosárba teszi a fixáló púdert és az ecsetet is, máris nyolcvan dollárnál jár.

– Drága mulatság vagy – mondja, mikor átnyújtja a lánynak a kis csomagot.

– Várj, amíg az eredményt meglátod!

Izgatott a hangja. Billynek tetszik a dolog. Messze van már attól a lánytól, aki a tükörképét sem bírta elviselni… de még nem elég messze. Alice délután elalszik a kocsiban, miközben északnyugat felé tartanak, és egy óra múlva nyögdécselni kezd. A kezét is védekezőn emeli maga elé. Az egyikkel véletlenül hozzáér a műszerfalhoz, mire egy halk kiáltással felriad. Aztán újra felkiált. A harmadiknál már a torkához kap.

– „Mackópiknik”, azonnal! – szól rá Billy. Már lassít is az autóval, átmegy a leállósávba.

– Jól vagyok, menjünk tovább! Már jól vagyok. Rosszat álmodtam.

– Mit álmodtál? – kérdezi Billy, lekapcsolja a vészvillogót és visszatér az utazósávba.

– Már nem emlékszem.

Hazudik, de az is rendben van.

6

Kansasben, egy Protection nevű kisvárosban állnak meg éjszakára, mert majdnem félúton van az úti céljuk felé, és azért is, mert mind a kettőjüknek tetszik az ötlet, hogy egy szintén Protection, vagyis oltalom nevű motelben szálljanak meg. Ez alkalommal Alice is ott volt a bejelentkezésnél, de a recepcióspult mögött álló pasas szinte rá sem néz. Egy nő lehet, hogy megnézte volna magának, gondolja Billy. A smink jó minőségű, és Alice ügyesen festette ki magát, de nem tökéletes. Billy megkérdezi a lányt, hozzon-e vacsorát, de az a fejét rázza. Készen áll arra, hogy nyilvános helyen megjelenjen, és ez is jó hír. A Don’s Place nevű étteremben vacsoráznak, ami gyakorlatilag az egyetlen hely Protectionben, ahol ételhez lehet jutni. Az étlapon többnyire hamburger és bundás virsli szerepel.

– Az az ember, akihez megyünk… – mondja Alice. – Milyen?

– Bucky hatvanöt-hetven éves lehet most. Sovány, mint egy gebe. Tengerészgyalogos volt. Nagyjából sörön, cigarettán, Slim Jim snack kolbászon és rock and rollon él. Ért a számítógépekhez, bő a kapcsolatrendszere, és remek összekötő.

– Kiket köt össze?

– Profi bűnözőket. Nem kiskölyköket, nem drogosokat, nem forrófejű, mániákus lövöldözőket. Részben ügynök, részben tehetségkutató.

– Az alvilág részére.

Billy elmosolyodik.

– Nem tudom, van-e még olyan, hogy alvilág. Szerintem a digitális kor elég rendesen kivégezte.

– És munkát talál az olyanoknak, mint te. – Alice lehalkítja a hangját. – A bérgyilkosoknak.

Amennyire Billy tudja, ő az egyetlen bérgyilkos, akivel Bucky dolgozik, de nem tiltakozik. Hogyan is tehetné, ha egyszer igaz? Újra elmondhatná a lánynak, hogy ő csak azokat öli meg, akik megérdemlik, de minek? Vagy elhiszi, vagy nem. Akárhogy is nézzük, vitatható. A múltján nem tud változtatni, de a jövőjén szeretne. Ahogy a fizetését is szeretné megkapni. Megkereste azt a pénzt.

– Szerintem Buckytól kapsz új személyit. Ez az egyik munkája. Új ember lehetsz. Ha akarsz.

– Akarok. – Alice nem is gondolkodik a válaszon. – Bár egyszer majd fel szeretném hívni az anyámat. – Halkan felnevet és a fejét csóválja. – Már arra sem emlékszem, mikor hívott utoljára. Tényleg nem.

– De te beszéltél vele?

– Igen. Amíg oda voltál… meglátogattad Trippet és a szobatársait.

– Ugye nem azt mondtad neki, hogy Cancúnba mész?

Alice elmosolyodik.

– Elfogott a kísértés, de nem. Azt mondtam neki, hogy lett egy fiúm, akivel szakítottunk, amikor otthagytam az iskolát, és kell egy kis gondolkodási idő, amíg kitalálom, hogyan tovább.

– És nem mondott semmit?

– Jó ideje már, bármit teszek, mindig mond valamit. Nem beszélhetnénk valami másról, kérlek?

7

A következő nap csak az utazásról szól, nagyrészt az I-70-esen. Alice, aki még mindig fizikai és lelki traumákból gyógyul, sokat alszik. Billy a történet fallúdzsai részére gondol, amit ott tárol egy pendrive-on a laptoptáskában. Arról pedig Albie Stark jut eszébe, aki mindig arról beszélt, hogy hazamegy, előveszi a Harley-t, és elindul New Yorkból San Franciscóba. Csak semmi Blue Highway turistaútvonal, meg ilyen szarság, mondta. Végig autópályán. Százharminccal, gyerünk, jól meghúzatom. Erre már nem került sor. Albie ott halt meg egy rozsdás, ócska fallúdzsai taxi mögött, és az utolsó szavai azok voltak, hogy Semmiség, csak súrolt. Csak utána kezdett levegőért kapkodni, mint Alice, amikor pánikrohama van, de Albie-nak a „Mackópiknik” első sorát sem volt esélye elénekelni.

Megállnak enni és tankolni egy Quinter nevű kisvárosban, még Kansasben. Egy Waffle Delight nevű palacsintázót találnak, de amikor kiszállnak a Fusionből, és elindulnak felé, látják, hogy a pultnál zsaruk üldögélnek. Alice tétovázik, de Billy csak megy, és nincs is semmi baj. A zsaruk egy pillantásra sem méltatják őket.

– Ha nem viselkedsz feltűnően, az emberek legtöbbször észre sem vesznek – magyarázza Billy, amikor elindulnak visszafelé az autóhoz.

– Legtöbbször?

Billy megvonja a vállát.

– Bármi bármikor megtörténhet. Kockáztatsz és reméled a legjobbakat.

– Fatalista vagy.

Billy nevetni kezd.

– Inkább realista.

– Van különbség?

Billy kezét a Fusion kilincsén nyugtatva a lányra néz. Valahogy mindig meglepi.

– Talán túl okos vagy te ahhoz az üzleti főiskolához – mondja. – Szerintem többre is vihetnéd.

8

Alice megint alszik, tele a hasa palacsintával és baconnel. Billy időnként rápislant. Egyre jobban és jobban kedveli. Tetszik neki, amit lát. Rácsapni az ajtót egy egész életre és kinyitni egy újra? Hány ember tenne ilyet, akkor is, ha megteheti?

Alice négy óra körül felébred, nyújtózkodik és felkiált. Tágra nyílt szemekkel bámul ki a kocsi szélvédőjén.

– Szent csipkebokor!

Billy nevetni kezd.

– Ezt még nem hallottam.

– A Sziklás-hegység! Uramisten, hát nézd már!

– Nem semmi, az biztos.

– Láttam már képeken, de az nem ugyanaz. És még csak itt kezdődik!

Igaz. Több száz kilométert tettek meg sík területen, és most hirtelen itt terem előttük.

– Arra gondoltam, hogy még ma odaérünk Buckyhoz, és szerintem menne is, de nem akarok a 19-es úton kockáztatni sötétedés után. Valószínűleg kanyargós. – Azt nem teszi hozzá, hogy nem akar tíz és éjfél között odaérni Buckyhoz felkapcsolt fényszórókkal. Oka van, hogy Bucky ennyire óvatosan tájékoztatta a hollétéről. – Nézd meg, van-e valami névtelen motel Denvertől északra.

Alice a fiatalokra jellemző fürgeséggel kezeli a Dalton-telefont.

– Van egy hely, Antilop Motorospihenő a neve. Az eléggé névtelen neked?

– Tökéletes. Milyen messze van?

– Körülbelül negyven kilométerre. – Alice pötyög és görget még egy kicsit. – Egy Byers nevű városban van. A pulykavadászatról és az azt követő bálról híres, de csak novemberben esedékes. Arról nyilván lemaradunk.

– Milyen kár!

– Nos – mondja a lány –, szar ügy. Az élet egy buli, de minden buli véget ér.

Billy gyors pillantást vet rá, kicsit riadtan.

– F. Scott Fitzgerald?

– Prince – feleli Alice. – Felfoghatatlanul szépek ezek a hegyek. A naplementét látni sem akarom. Szerintem megszakad a szívem. És csak azért lehetek itt, mert megerőszakoltak és kidobtak az esőbe. A jelek szerint mindennek oka van.

Billy már sokszor hallotta ezt a mondást, de mindig felingerli.

– Én nem hiszek ebben. Képtelen vagyok rá.

– Oké. Ne haragudj. – A lány mintha félne egy kicsit. – Nem akartalak…

– Ha hinnék benne, azt jelentené, hogy valami vagy valaki fontosabb volt a sorban, mint a húgom. Vagy mint Albie Stark. Vagy Taco. Vagy Johnny Caps, aki soha többé nem fog járni. Ebben semmi okszerűség nincsen.

Alice nem felel. Amikor Billy ránéz, a lány az ölében szorosan összekulcsolt kezére mered, az arcán könnyek folynak.

– Jesszus, Alice, nem akartam, hogy sírj.

– Persze, hogy nem – mondja a lány, és letörli a bizonyítékot az arcáról.

– Csak arról van szó, hogy ha van Isten, piszok rosszul végzi a dolgát.

Alice előremutat, a Sziklás-hegység kékes gerincére.

– Ha van Isten, Ő csinálta azokat is.

Nos, gondolja Billy, van abban valami, amit a lány mond.

9

Könnyen szereznek két szomszédos szobát az Antilop Motorospihenőben; a parkolóban álló autók számából Billy azt következteti ki, hogy valószínűleg az egész folyosó az övék. A közeli Burger Büfében esznek. A motelben Billy bedugja a pendrive-ot, amelyen a története van. Megnyitja a dokumentumot, és odagörget, ahol abbahagyta: amikor Taco átnyújtja Fárídnak a JÓ REGGELT, VIETNÁM-feliratos hangosbeszélőt. Aztán becsukja. Nem fél megírni a Játszóházban történteket, részletekben nem akarja megírni. Egy csendes helyre lenne szüksége, ahol kiönti magából, mint a mérget a fiolából. Úgy gondolja, nem fog sokáig tartani, de azok az órák sűrűk lesznek.

Odamegy az ablakhoz és kinéz rajta. Minden szoba előtt van két kempingszék. Alice ott ül az egyikben és a csillagokat nézi. Billy hosszan bámulja a gyönyörködő lányt. Nem kell ahhoz pszichiáter, hogy tudja, mit jelent neki Alice: ő Cathy, felnőtt változatban. A pszichiáter esetleg azt is megpróbálná belemagyarázni, hogy Alice Robin Maguire, vagyis Ronnie Givens is az Örök Festék Házából, de az nem lenne igaz, mert ő meg akarta dugni Robint, jó sok éjszakán át erre a kedves álomképre önkielégített, Alice-t viszont nem akarja megdugni. Gondoskodni akar róla, ami jóval több a dugásnál.

Veszélyes, hogy gondoskodni akar róla? Persze, hogy az. Az is ugyanannyira veszélyes, hogy most már Alice is törődik vele, bízik benne, függ tőle? Persze, hogy az. De ahogy ott ül és a csillagokat nézi, az már biztosan jelent valamit. Ha rosszul alakulnak a dolgok, mindegy lesz, de most jelent valamit. A lány lába elé terítette a hegyeket és a csillagokat, nem örökbe, csak annyira, hogy láthassa őket, és ez sokat jelent.

10

Kora reggel indulnak, és nyolckor már Denver külterületén járnak. Lapos. Háromnegyed kilenckor átautóznak Boulderen. Lapos. És aztán bumm, már ott is vannak a hegyekben. Az út pontosan olyan kanyargós, ahogyan Billy képzelte. Alice felegyenesedik ültében, a fejét mintha dróttal rángatnák, tágra nyílt szemmel nézi a mély szakadékokat a jobb oldalon, és a meredek, fás hegyoldalakat a balon. Billy megérti. New Englandből jött, megtett egy rövid és teljesen kellemetlen utat Közép-Nyugatra, ez neki újdonság, lenyűgöző. Billy a büdös életben nem fogja feldolgozni, hogy Alice-t meg kellett erőszakolni ahhoz, hogy eljusson a Sziklás-hegység lábához, de örül, hogy eljuthatott. Tetszik neki a lány ámulata. Nem is tetszik neki, szereti.

– Tudnék itt élni – mondja a lány.

Keresztülautóznak Nederlanden, a kisváros úgy fest, mintha hozzácsapták volna a peremén álló hatalmas bevásárlóközponthoz. A parkoló tömve van. Billy, aki szinte bármit elhisz, most akkor sem hinné el, ha pisztolyt fognának a fejéhez, hogy a következő év kora tavaszán a parkoló munkanapokon is elhagyatott lesz, és a legtöbb bolt bezár.

– Be kell mennem oda – mondja Alice és mutatja, hogy hova. Az arcán vörös foltok ütköznek ki. – A drogériába.

Billy bekanyarodik a parkolóba és talál is helyet.

– Valami baj van?

– Nem, de nemsokára megjön a mikulás. Két héttel korábban, de érzem, hogy jön. Görcsölök.

Billy emlékszik, mit írtak az esemény utáni tablettához mellékelt tájékoztatón.

– Biztos, hogy nem akarod, hogy én…

– Nem, majd én. Nem maradok sokáig. Jesszus, remélem, nem piszkoltam össze a nadrágom.

– Ha mégis, majd veszünk… – Egy újat, akarja befejezni a mondatot, de a lány már ki is pattan a kocsiból, és siet a Walgreens felé, szinte futólépésben. Néhány perccel később egy kis csomaggal tér vissza.

Billy megkérdezi, jól van-e. Alice azt válaszolja, szinte kurtán-furcsán, hogy igen, jól van. A városon kívül egy festői kitérőhöz érnek, és a lány megkéri Billyt, hogy álljon meg és parkoljon le a többi kocsitól távol. Aztán azt kéri tőle, hogy ne nézzen oda. Billy elfordítja a fejét, és meglát egy sárkányrepülő idiótát egy olyan mély szakadék felett, mint egy szúrt seb. Ilyen messziről úgy fest, mintha a csávó nem is lenne mozgásban. Billy hallja, hogy a lány mocorog, lehúzza a cipzárt, zörgeti a zacskót, aztán egy surranó hang kíséretében lehúzza a papírcsíkot arról a holmiról, amire szüksége van – Billy feltételezi, hogy betét, tamponnal biztosan nem próbálkozik, még nem –, majd megint a cipzárral veszkődik.

– Most már idenézhetsz.

– Nem, te nézd! – Billy a sárkányrepülőre mutat. A csávó élénkpiros overallt és sárga sisakot visel, ami lószart sem fog érni, ha beleütközik a hegyoldalba.

– Uram… atyám! – Alice ernyőt formál a kezével a szeme előtt.

– Ne feledkezzünk meg a szent csipkebokorról sem.

Alice vigyorog. Őszintén vigyorog. Olyan jó látni. Aztán megismétli:

– Tudnék itt élni.

– És azt csinálnád? – bök a sárkányrepülőre Billy.

– Talán azt nem. – Alice elhallgat, gondolkodik. – Vagy mégis.

– Indulhat a mandula? Vettél mindent, ami kell?

– Vettem, uram – feleli Alice elmésen.

11

Billy örül, hogy nem folytatta az utat előző nap, mert még két órát vezet Sidewinderig. Bevásárlóközpontot nem találnak, a belváros mindössze egyetlen, szuvenírboltokkal, éttermekkel, western kiegészítőket árusító butikokkal és bárokkal teli utca. Utóbbiból jó sok van, ilyen nevekkel, hogy Vadlovas Kocsma, Csizma & Sarkantyú, Telep és 187. Edgewood nevű kocsma nincsen, de Billy erre számított.

– Mókás név egy bárnak – mondja Alice és a 187-re mutat.

– Az – feleli Billy, de az ivó előtt sorakozó motorkerékpárokat elnézve egyáltalán nem találja viccesnek. A 187-es paragrafus vonatkozik ugyanis Kalifornia büntető törvénykönyvében az emberölésre.

Alice az ő telefonja segítségével navigál, mert a Fusion GPS-e a lokátorral együtt lefagy.

– Másfél kilométer, talán picivel több. Balra.

Másfél kilométer elég ahhoz, hogy kiérjenek a városból. Billy lelassít, és meglátja az Edgewood Mountain Drive jelzést. Bekanyarodik. Szép házak és svájci típusú nyaralók mellett haladnak el, amelyek távolabb vannak az út zajától, a legtöbb bekötőutat meg lánc zárja le, hiszen a síszezonig van még hat hét. A 108-as számú ház után megszűnik az útburkolat. A korábban sima aszfalt után először csak meg-megugrik az autó, aztán egyenesen hullámvasutazni kezd. Billy bevesz egy keskeny S kanyart, és belehajt egy kiszáradt vízelvezetőbe. A kocsi akkorát ugrik, hogy kikapcsolódik a biztonsági övük.

– Biztos vagy benne, hogy ez a jó irány? – kérdezi Alice.

– Igen. A 199-es számot keressük.

Alice rápillant a telefonra.

– Nincs olyan szám.

– Nem vagyok meglepve.

Nyolcszáz méter múlva a poros út is véget ér, és egy füves nyomvonalon találják magukat, ahol a két keréknyom közötti kiemelkedésen vadvirágok nőnek. Billy úgy gondolja, hogy egy régi faszállító út maradványa lehet. Sűrűsödnek a fák. Ágak csapkodják a Fusion oldalát. A nyom egyre meredekebb. Billy a legutóbbi jégkorszak óta megmaradt, kiálló sziklákat kerülgeti. Alice egyre kényelmetlenebbül feszeng.

– Ha ez itt véget ér, három kilométeren át kell majd rükvercben haladnod, mert nincs hely…

Billy bevesz egy utolsó, éles kanyart is, és az út valóban véget ér. Egyenesen előttük egy meredek emelkedőn hosszú faház áll, telefonpózna-szerű oszlopok tartják.

Billy és Alice kiszáll, kezükkel a homlokukat árnyékolva pislognak a veranda felé. Bucky Hanson feláll a hintaszékből, és a gerendakorláthoz lép. New York Rangers baseballsapkát visel, és dohányzik.

– Cső, Billy. Már azt hittem, eltévedtetek.

– Ő is azt hitte. Bucky, ez itt Alice Maxwell.

– Örvendek, Alice. És Billy, nahát! Mióta nem találkoztunk személyesen?

– Már vagy négy éve – mondja Billy. – De lehet öt is.

– Gyertek be! A lépcső ott van oldalt. Éhesek vagytok?

12

Billy attól tartott, hogy régi kedves fixere és ügynöke esetleg neheztelni fog rá, amiért egy idegent is magával hoz erre a helyre, amely nyilvánvalóan vészhelyzetekre tartogatott menedék, de Bucky nagyon kedves Alice-szel. Ugyan nem áll elő azzal a dumával, hogy aki Billy barátja stb., stb., de szívélyesen viselkedik, és a lány a kezdeti elfogódottság (vagy óvatosság) után felenged. Bár Billy közeléből nem mozdul el.

A konyha takaros, tágas, napfényes. Billy sajtos makarónit melegít a mikrohullámú sütőben.

– Szeretnék csinálni nektek huevos rancherost, egészen jó vagyok benne, de még nem rendezkedtem be rendesen. A készletek még nincsenek feltöltve. Utána itt meghúzom magam, amíg ez a meló lecseng. Remélhetőleg happy enddel.

– Én kevertelek bele ebbe, nagyon sajnálom – mondja Billy.

Bucky elhessegeti.

– Én hoztam tető alá a megállapodást, tisztában voltam a kockázattal. – Letesz egy-egy gőzölgő tányért a két vendég elé. – És te, Alice? Hogyan találkoztál George Bush háborújának veteránjával?

Alice úgy bámulja a sajtos makarónit, mintha egészen lenyűgözné a látvány. Elpirul.

– Fogalmazzunk úgy, hogy az utcán szedett fel.

– Valóban? Hűha. Megmutatta már neked, milyen az, amikor hülyének tetteti magát? Nem semmi. Mutasd csak meg neki, Billy!

Billynek nem akarózik, Alice nem olyan, mint az a köcsög Nick és Giorgio, de Bucky megengedte, hogy néhány napig nála húzzák meg magukat, ezért egy ilyen egyszerű kérést nem akar visszautasítani. De nem is kell visszautasítania.

– Már láttam. – Alice előbb elhallgat, aztán hozzáteszi: – Fogjuk rá.

Billyre pillant, mielőtt újra a tányérjára meredne, egy villámgyors sandítás az egész, de arra elég, hogy Billy meggyőződjön róla, a lány a történet első részéről beszél. Arról a részről, amit úgy írt, hogy Nick és Giorgio valószínűleg a háta mögött olvasták.

– Pompás, igaz? – kérdezi Bucky, és leül a saját tányérjával. – Billy minden nehéz könyvet elolvas, ugyanakkor név szerint felsorolja a Riverdale gimi összes tanulóját az Archie’s képregényekből, és azt is tudja, honnan szerezte Batman a köpenyét.

Billy azt gondolja, hogy na jó, egy kis móka belefér. Nagyra nyitja a szemét és vontatottan beszélni kezd:

– Arról fogalmam sincsen.

Bucky felkacag, és villájával, amelyen ott lóg egy szál makaróni a fogak között, Billy felé bök.

– Apám, még teljesen a régi vagy.

Alice felé fordul.

– Szóval csak úgy felszedett az utcán? Ez pontosan mit jelent?

– Hogy megmentette az életemet.

Bucky szemöldöke a homlokára szalad.

– Nofene! Mindent hallani akarok ezzel kapcsolatban. Illetve mindennel kapcsolatban. Főleg azt, hogy mi ment félre.

Billy alaposan megfontolja a választ.

– Alice-t leszámítva minden – mondja, és nevetni kezd. Nem tehet róla.

13

Megint ott kezdi, amikor Frank Macintosh és Paulie Logan felvették a szállodából, és egészen a végéig meséli, csak az utolsó részt nagyolja el, annyit mond, hogy néhány pasas durván elbánt Alice-szel, de már elintézte őket.

Bucky nem kérdezi meg, hogyan. Összeszedi a tányérokat, a mosogatókagylóhoz viszi őket, és folyatni kezdi a forró vizet. Az Edgewood Mountain Drive legvégén megbújó kis házban van mikrohullámú sütő és műholdvevő antenna, de mosogatógép nincsen.

– Majd én megcsinálom – mondja Alice, és feláll.

– Nem, nem csinálod meg – feleli Bucky. – Csak pár darab van, a jénait még be is kell áztatni. Ha ráég a sajt, nagyon gáz. Billy, mennyi ideig akartok maradni? Csak azért kérdezem, mert ha sokáig, akkor el kell szaladnom a szupermarketbe.

– Nem tudom, de szívesen bevásárolok én.

– Én is megyek – szól közbe Alice. – Csak adj egy listát. – Belenéz a hűtőbe. – Kell zöldség is.

Bucky meg sem hallja. Háttal állva, a mosogató mellől szól vissza:

– Billy, téged üldöznek. Nem csak Nick és a bandája, négy másik rivális szervezet is, és isten tudja hány szabadúszó. Ez az a ritka, bár nem elképzelhetetlen eset, amikor mindenki egy hullámhosszon van. Bizonyos csetszobákban te vagy a fő téma, Mr. Summerlockként emlegetnek.

– Billy Summers és David Lockridge egyben – jegyzi meg Billy.

– Pontosan.

– Dalton Smitht említette már valaki? – Istenem, kérlek, csak ezt ne, fohászkodik magában.

– Amennyire én tudom, Dalton Smith még rendben van, de ezeknek a csávóknak hozzáférése van a legjobb nyomozó szervekhez, olyan alakulatokhoz, amelyekhez képest az FBI amatőrnek tűnik, ha hagytál elvarratlan szálat, akár egyet is, Dalton Smith sincs biztonságban.

Bucky visszafordul a mosogatókagylótól, kivörösödött kezét beletörli egy konyharuhába, és egyenesen Alice-re néz. Egy szót sem kell szólnia, értik, mit akar mondani.

Billy megszólal:

– Alice nem elvarratlan szál. Amikor elmegyünk innen, ő megy a maga útján, egy másik névvel. Már ha össze tudod szedni a papírokat.

– Azt simán. Egy dolgot már meg is csináltam. Az internet igazi aranybánya, amikor a legmodernebb eszközökkel kötik össze. – Visszaül az asztalhoz. – Mit szólsz az Elizabeth Andersonhoz?

Alice riadtnak tűnik, aztán félénken elmosolyodik.

– Szerintem jó. De nem választhatok én nevet magamnak?

– Jobb, ha nem. Túl könnyű olyat választani, ami köthető a múltadhoz. Ezt sem én választottam. A számítógép. Van egy névgenerátornak nevezett oldal. – Billyre néz. – Ha te bízol benne, nekem annyi is elég. Mi van Jensenékkel? És az ingatlanközvetítő pasas? Tudhatják, hogy Dalton Smithen kívül más is vagy?

Billy a fejét rázza.

– Szóval tiszta vagy, ez jó, mert vérdíjat tűztek ki a fejedre.

– Mennyit?

– A csetszobák szerint hatmillió dollárt.

Billy eltátja a száját.

– Szívatsz? Miért? A melóért csak kettőt akartak fizetni.

– Mit tudom én.

Alice úgy kapkodja a fejét egyikről a másikra, mintha tenisztornát nézne.

Bucky folytatja:

– Nick intézi a dolgot, de szerintem ez is annyira az ő pénze, mint az a kétmillió, amit neked ígértek.

Billy az asztalra könyököl, fejét két lazán ökölbe szorított keze között támasztja meg.

– Ki fizet hatmilliót azért, hogy megöljenek egy orvlövészt, aki lelőtt egy másik orvlövészt?

Bucky felkacag.

– Ezt el ne felejtsd! Már majdnem olyan jó, mint az öt görög öt törököt dögönyöz.

– De ki? És miért? Joel Allen egy senki volt, amennyire én tudom.

Bucky a fejét rázza.

– Nem tudom. De fogadjunk, hogy Nick Majarian tudja. Talán lesz alkalmad megkérdezni tőle.

– Ki az a Nick Majarian? – kérdezi Alice.

Billy felsóhajt.

– Benjy Compson. A pasas, aki miatt ebben a csávában ülök.

Hazugság. Saját maga miatt ül benne.

14

Végül Billy úgy dönt, hogy ő és Alice három, esetleg négy napig marad Buckynál. Be akarja fejezni a Játszóházról szóló részt. Nem fog sokáig tartani, de ki kell gondolnia a következő lépést is. Kell-e vajon egy másik hosszúcsövű puska is, távcsővel, a Ruger mellé? Nem tudja. Kell-e egy másik kézifegyver, talán egy Glock, ami a szánalmas hat helyett tizenhét lövedéket is elbír? Nem tudja. A Ruger, ez a játékpisztoly jól jöhet, hiába nem kedveli. Lesz alkalom arra, hogy használja? Nem tudja ezt sem, de Bucky azt állítja, hogy hangtompítót felszerelni a GP-re nem nagy kunszt. Már ha nem bánja, hogy házilag barkácsolják össze, és néhány lövés után szétesik. Bucky szerint itt vidéken minden alkatrész hozzáférhető.

– Tudok szerezni egy M249-est, ha akarod. Körbe kell kérdezősködnöm, de ismerek néhány alakot, akiktől megkérdezhetem. Megbízhatóak, tartják a szájukat.

Mármint egy SAW-t tud szerezni. Billyben felidéződik egy röpke, ám ragyogó emlékkép a Nagy Joe Kleczewskiről, aki egy ilyen fegyverrel állt a Játszóház mellett. A fejét csóválja.

– Maradjunk a hangtompítónál.

– Hangtompító a Ruger GP-re, vettem.

Alice dokumentumai három nap alatt elkészülnek, de amikor ő és Billy leugranak Sidewinderbe élelemért, Bucky megkéri, hogy vegyen hajfestéket is.

– Szerintem a jogsidon legyél szőke. A szemöldöködet viszont hagyd sötéten! Jól fog állni neked.

– Gondolod? – Alice kételkedik, de érdekli a dolog.

– Igen. Üzleti főiskolára jártál, erre fűzzük fel a dolgokat. Tudsz gyorsírni?

– Igen. Rhode Islanden, egy nyári tanfolyamon tanultam. Elég gyorsan ment.

– Telefonokra válaszolni? „Dignam Chevrolet, kit kapcsolhatok?”

Alice a mennyezetre függeszti a szemét.

– Jó, hát az alapkészségek megvannak, és amennyire a gazdaság dübörög, ez elég is lesz. Néhány szép ruha, szép cipő, egy vidám mosoly, és Beth Anderson máris megtalálhatja a helyét a világban.

De Bucky nem elégedett. Alice nem figyel fel erre, de Billy igen. Csak nem tudja, mi az oka.

15

Elmennek vásárolni, ezért Billy felveszi a parókáját, meg egy sötét szemüveget, amit Bucky halászik elő egy halom limlom – ő hóbelevancnak hívja – közül, amit még nem sikerült elpakolni. A szupermarketben Billy készpénzzel fizet. Visszamennek az Edgewood Mountain Drive-ra, az autó koppan, huppan, morcos bakugrásokkal halad az utolsó három kilométeren.

Alice segít Buckynak kipakolni. A férfi gyanakodva nézegeti a főzőbanánt, amit a lány vásárolt, de egy szót sem szól. Amikor végeznek, Alice közli, hogy belefáradt már a négy falba, és megkérdezi, elmehet-e sétálni. Bucky elmagyarázza neki, hogy ha a hátsó ajtón keresztül megy ki, az ösvény az erdőbe vezet.

– Meredek az út, de fiatal vagy és erős. Viszont szúnyogriasztó nem ártana. Nézz szét a fürdőszobában!

Alice felgyűrt ingujjal tér vissza, mint egy kamionos, és szúnyogriasztót ken a karjára. Az arca is fénylik tőle.

– A farkasoktól ne félj! – mondja Bucky. Aztán amikor meglátja a lány riadt képét: – Csak vicceltem, kölyök! Az öregek szerint az ötvenes évek óta nem láttak errefelé farkast. Levadászták mindet. A medvéket is. De ha másfél kilométert megteszel, őrületes látvány vár rád. Mit tudom én hány kilométernyi szurdok és szakadék fölött átnézhetsz egy kiterjedt, lapos síkságra a másik oldalon. Volt ott valamikor egy hotel, de sok holddal ezelőtt leégett. – Halkabban folytatja. – Állítólag kísértetek is voltak benne.

– Vigyázz, hova lépsz! – figyelmezteti Alice-t Billy. – Nem akarod kitörni a bokádat.

– Vigyázni fogok.

Amikor elmegy, Bucky mosolyogva fordul Billy felé.

– „Vigyázz, hova lépsz, nem akarod kitörni a bokádat!” Mi vagy te, az apja? Bár a korod alapján éppen lehetnél.

– Hagyjuk már Freudot! Csak a barátom. Nem tudnám pontosan elmagyarázni, hogyan történt, de megtörtént.

– Azt mondtad, durván elbántak vele. Azt jelenti, amire gondolok?

– Igen.

– Mindannyian?

– Kettő a háromból. A harmadik a hasára élvezett. Legalábbis ezt mondta.

– Jesszusom, pedig annyira… olyan…, tudod, mit akarok mondani.

– Nem az.

– Nem, hát persze, hogy nem. Valószínűleg soha nem lesz az, teljesen biztos nem.

Billy arra gondol, hogy a legtöbb elkeserítő gondolathoz hasonlóan ez is valószínűleg igaz.

Bucky hoz két sört és kimennek a ház elé a verandára. Billy alatta parkolta le a Fusiont, szemben a Cherokeeval.

– Legalább igyekszik megbirkózni a helyzettel – mondja Bucky, miután elhelyezkedik a hintaszékben. Billy egy másikat húz oda. – Van benne kurázsi.

Billy bólint.

– Van.

– Ért a jelekből is, ahogy mondják. Talán nem is akart sétálni menni, azért indult el, hogy beszélgethessünk.

– Gondolod?

– Igen. Beköltözhet a vendégszobába, amíg itt vagytok. Egyelőre van benn egy rakás holmi, de kipakolom. Ágynemű nincs az ágyon, talán a házban sem, de láttam pár takarót a gardrób egyik polcán. Három-négy éjszakára az is megfelel. Mivel nem alszotok együtt, te felmész a padlásra. Az év legnagyobb részében vagy megfősz, vagy megfagysz odafenn, de most éppen tökéletes. Van valahol egy hálózsák. Lehet, hogy a Cherokee csomagtartójában.

– Jól hangzik. Köszi.

– A legkevesebb, amit megtehetek egymillió dollárért. Hacsak nem gondoltad meg magad.

– Nem gondoltam meg magam. – Billy Buckyra sandít. – De nem hiszed, hogy megkapom.

– Lehet, hogy megszerzed. – Bucky előhúz egy doboz füstszűrő nélküli Pall Mallt az ingzsebéből – Billy nem is tudta, hogy gyártanak még ilyet – és megkínálja Billyt vele, de az a fejét rázza. Bucky egy régi Zippóval rágyújt, az öngyújtó oldalán ott van a tengerészgyalogosok emblémája, és a Semper Fi{7} felirat. – Már régen megtanultam, hogy ne becsüljelek alá, William.

Némán ücsörögnek még egy ideig, a két férfi hintaszékben. Billy korábban úgy gondolta, hogy a Pearson utca csöndes, ehhez képest viszont mintha a belvárosban lett volna. Valahol a messzeségben láncfűrész sivít, de lehet, hogy egy aprítógépet hall. Azonkívül csak egy lágy szellő sóhajtozik a fenyőfák között aláfestő zeneként. Billy egy madarat követ a szemével, mereven kitárt szárnyakkal siklik az égbolton.

– Magaddal kellene vinned.

Billy riadtan fordul Bucky felé. Bucky ölében egy régi bádog hamutartó van, tele szűrő nélküli csikkel.

– Tessék? Megőrültél? Én meg arra gondoltam, hogy esetleg itt maradhatna veled, amíg én megkeresem Nicket Vegasban.

– Maradhatna, de inkább vidd magaddal! – Bucky elnyomja a cigarettáját, félreteszi a hamutartót és előredől. – Nagyon figyelj most rám, mert nem vagyok biztos abban, hogy eddig figyeltél. Keresnek. Olyan kemény csávók, mint az a Dana Edison, akit emlegettél. Tudják, hogy a zsaruk nem fogtak el, tudják, hogy Nick átvágott, és tudják, hogy nagyon jó esély van arra, hogy már el is indultál megszerezni, ami jár neked. Hogy a hátsórészéből fogod előrángatni a pénzt, ha másképpen nem megy.

– Pont mint Shylock – morogja Billy.

– Azt én nem tudom, nem láttam a filmet, de ha azt gondolod, hogy ezzel megvezetheted őket… – Megpöccinti a szőke parókát, ami viseltessé vált, cserére szorul. – …akkor tényleg meghülyültél. Tudják, hogy megváltoztattad a külsődet, különben sohasem jutottál volna ki Red Bluffból. És ha kocsival közlekedsz, a Vegasba vezető utak száma véges. Mindet figyelik.

Igaza lehet, de Billynek nem tetszik az ötlet, hogy Alice-t veszélyeztesse. Hiszen éppen a veszélytől akarja távol tartani.

– Az első dolog, amiről gondoskodnod kellene, az a rendszám a járgányodon. – A veranda alatt álló kocsikra mutat. – Akad itt is Dixielandes rendszám, de nem olyan sok.

Billy nem felel. Letaglózza a saját ostobasága. Beállította a zavaróberendezést, hogy a Fusion fedélzeti számítógépét blokkolja, de végigturnézta a Közép-Nyugatot a kék-rombuszos rendszámmal. Mintha kiírta volna a kocsira, hogy ITT VAGYOK!

Buckynak nem kell gondolatolvasót játszani, Billy arcára rá van írva minden.

– Most már ne ostorozd magad! Majdnem mindent jól csináltál, ahhoz képest, amilyen gyorsan mozogsz.

– Egyetlen ballépés elég ahhoz, hogy hurokba kerüljön az ember feje.

Bucky nem tiltakozik, rágyújt egy újabb cigarettára, és azt mondja, kétli, hogy olyan helyeken keresnék Billyt, mint Oklahoma és Kansas.

– Nyugatra fognak összpontosítani. Szorosra húzzák a hálót. Idaho, Utah, talán Arizona, de mindenekelőtt Nevada. Amíg Vegasba nem érsz, bárhol lehetsz.

Billy bólint.

– Ráadásul, ha megláttak és követtek volna, már itt lennének. – Bucky int egyet, és a cigaretta füstje csíkot húz a levegőben. – Elszigetelt hely. Lövöldözéshez kiváló. Szerintem jól állsz, melletted a szerencse. Ami nem is árt, mert a lízingelt autó papírjain a Dalton Smith név szerepel, igaz?

– Igen.

– Van személyid más néven is?

Billynél még ott van David Lockridge jogosítványa és a Mastercard, már amennyi haszna van ezekből.

– Olyan nincs, ami nem ismert.

– Majd csinálok neked, egy ideig jó lesz. A Névgenerátort használom. Viszont ha hitelkártyát is gyártok mellé, azt ne használd! Csak bemutatóra szól. A rendszámcserét hagyjuk is, kocsit kell cserélned. A lízingelt autó egy ideig itt maradhat, amúgy is bűnronda.

– Ellenben kényelmes – mondja Billy, és belekortyol a sörébe.

– Van pénzed? Az előleged tíz százalékát utaltad át nekem, szóval feltételezem, hogy van.

– Negyvenezer körül, de nem készpénzben. Befektetési számlákon Red Bluffban.

– Dalton Smith nevén, ugye?

– Igen.

Bucky cigarettája a körmére ég. Elnyomja.

– Sidewinder keleti részén van egy üzlet, Ricky használtautó-kereskedése. Nem túl egyenes cég. De ott vehetsz valamit. Nem, jobb ötletem van, én veszek valamit. Készpénzzel fizetek, te meg adsz nekem Dalton Smith-csekket az összegről. Addig nem váltom be, amíg nem végeztél ezzel a szaros hadművelettel.

– Ha engem megölnek, ráfizetsz.

Bucky elhessenti.

– Nem BMW-ről beszélek, négy kerékről, ami gurul, ameddig kell. Ezerötszáz dolcsi, legfeljebb kétezer. Lehet, hogy nem is személyautó lesz. Egy ócska kisteherautó jobb lenne, nyikorgó, rozsdás rugókkal, de működő motorral. – A napba néz és számolgat. – Talán még egy nyitott utánfutót is veszek mellé, amilyenben a tájépítészek szállítják a fűnyírókat, a lombszívókat, meg az összes ilyen szart.

Billy már látja is a lelki szemei előtt. Kisteherautó, amelynek az ajtaján repedezik a festék, rozsdásodik a küszöblemez, és a fényszórókat Bondo gitt tartja a helyén. Kopott cowboykalapot csap a fejére, igen, ez az álca működhet. Úgy festene, mint bármelyik napszámos.

– Még mindig egy egyedülálló férfit keresnek – folytatja Bucky –, és itt jön a képbe Alice. Betértek egy út menti büfébe, ahol néhány fejvadász kávézik és az 50-es főutat figyeli, azok meg csak annyit látnak, hogy jött valami csávó a lányával vagy az unokahúgával egy lelakott Dodge-ban vagy F-150-ben.

– Nem fogom Alice-t olyan helyzetbe belekeverni, ami véressé fajulhat.

Az a legrosszabb az egészben, hogy a lány önszántából is belekeveredne.

– Magaddal vitted, amikor elintézted azokat seggfejeket, akik megerőszakolták?

Persze, hogy nem vitte magával, egy közeli motelben hagyta, de még mielőtt ezt elmesélhetné, nyílik az ajtó, és megjelenik Alice.

16

Amikor kilép hozzájuk a verandára kipirult arccal, mosolyogva, kócos, szénakazalra emlékeztető hajjal, Billy csak egész halványan lepődik meg attól, hogy – ma legalábbis – csoda szép.

– Milyen gyönyörű ott fent! – lelkendezik a lány. – Akkora a szél, hogy majdnem feldöntött, de úristen, Billy, szembenézhetsz az örökkévalósággal!

– Egy tiszta nap – bólogat Billy mosolyogva.

Alice ugyan nem érti a kulturális referenciát vagy túlságosan is eltelt a látvánnyal, mert egy picit sem mosolyog vissza.

– Felhők voltak az égen felettem, de alattam is. Láttam egy ilyen hatalmas madarat… nem hiszem, hogy kondorkeselyű volt, de…

– Lehetett az is – szól közbe Bucky. – Van belőlük itt is, de én még nem láttam egyet sem.

– És odaát, a másik oldalon, ez őrület, de szerintem láttam azt a hotelt, amiről beszéltél. Aztán pislogtam, olyan erős volt a szél, hogy könnyezni kezdtem, és amikor megint odanéztem, eltűnt.

Bucky nem mosolyog ezen.

– Nem te vagy az egyetlen, aki látta. Én nem vagyok babonás, de a közelébe sem mennék annak a helynek, ahol valaha a Panoráma hotel állt. Rossz dolgok történtek ott.

Alice-nek egyik fülén be, a másikon ki.

– Gyönyörű volt a táj, és gyönyörű volt az út is. És tudod mi a helyzet, Billy? Láttam egy kis faházat körülbelül háromszáz méterre innen.

Bucky bólogat.

– Valami nyaralóféle, úgy vélem. Vagyis az volt.

– Tisztának és száraznak tűnt, még egy asztal és pár szék is volt benne. Ha kinyitod az ajtót, van elég fény is. Dolgozhatnál ott a történeteden, Billy. – Alice tétovázni kezd. – Hogyha akarsz, persze.

– Lehet, hogy fogok. – Billy Bucky felé fordul. – Mikor is vetted meg ezt a helyet?

Bucky elgondolkodik.

– Tizenkét éve? Nem, azt hiszem több, talán tizennégy. Hogy megy az idő, igaz? Minden évben egyszer vagy kétszer feljövök ide egy hétre, hétvégére. Lássanak a városban. Nem árt, ha ismerős arcnak vélnek.

– Milyen néven futsz?

– Elmer Randolph. Az első és a második keresztnevem, az igazi. – Bucky feláll. – Látom, hoztatok tojást, azt hiszem, most érkezett el a huevos rancheros ideje.

Bemegy. Billy feláll és elindul utána, de Alice elkapja a karját a csuklója felett. Billy visszaidézi magában, milyen volt a lány arca, amikor a zuhogó esőben a karjában cipelte át a Pearson utcán, a szeme élettelen kavicsként meredt előre résnyire nyitott szemhéja alól. Ez már nem ugyanaz a lány. Ez egy jobb lány.

– Tudnék itt élni – ismétli meg Alice.

18. FEJEZET

1

A vendégeire való tekintettel Bucky rákapott arra, hogy a verandán dohányozzon, bár az a párszáz Pall Mall, amelyet azóta szívott el, hogy New Yorkból ideköltözött, a falakba ivódva kísérti a szaglószerveiket. Billy másnap reggel csatlakozik hozzá, amíg Alice zuhanyozik. És énekel közben, ami valószínűleg a gyógyulás egyik legbiztosabb jele.

– Azt állítja, valami könyvön dolgozol – mondja Bucky.

Billy felkacag.

– Kétlem, hogy annak lehetne hívni.

– Azt is mondja, hogy ma szívesen dolgoznál rajta a kis nyári lakban.

– Lehet.

– Azt mondja, hogy jó írás.

– Szerintem meg nem tudja mivel összevetni.

Billy erre nem harap rá.

– Arra gondoltam, hogy ő meg én ma délelőtt bevásárolunk, hagyunk téged dolgozni. Neked új paróka kell, neki meg ilyen női holmik. Nem csak hajfesték.

– Már meg is beszéltétek?

– Őszintén szólva igen. Általában öt körül kelek, illetve kelt a hólyagom, és miután elvégeztem a dolgomat, kijöttem cigizni, ő meg már itt volt. Együtt néztük meg a napfelkeltét. Beszélgettünk egy kicsit.

– Milyennek láttad?

Bucky az énekszó felé nyújtja a nyakát.

– Szerinted hogyan hangzik?

– Egészen jól.

– Szerintem is. Lehet, hogy Boulderbe is elmegyünk, ott nagyobb a választék. Hazafelé beugrunk Ricky Pattersonhoz a használtautó-kereskedésbe. Megnézzük, mi a helyzet. Aztán esetleg megebédelünk Handy Andynél.

– De mi van, ha téged is keresnek?

– Te vagy a célkeresztben, Billy. Gondolom, engem New Yorkban kerestek, talán a húgomhoz is beugrottak Queensben, aztán reménytelen esetként elföldelték a dolgot.

– Remélem, hogy igazad van.

– Mondok neked valamit: először a Buffalo Exchange-be vagy a Common Threadsbe ugrunk be. Veszek egy cowboykalapot, a fejembe húzom, egészen a fülemig. Jíha! – Bucky elnyomja a Pall Mallt. – Számára te vagy a világmindenség. Azt mondja, hogy nálad keményebb töke nincs senkinek.

– Remélem, nem éppen így mondta.

A fürdőszobában még mindig zubog a víz. A lány énekel, ami jó, de Billy arra gondol, azért a hosszas fürdés, mert nem győzi eleget sikálni magát ahhoz, hogy újra tiszta legyen.

– Igazából – mondja Bucky – az őrangyalának hívott.

2

Fél órával később, miután a gőz kitisztult a fürdőszobából, Alice az ajtóhoz lép, miközben Billy borotválkozik.

– Nem bánod, ha elmegyek?

– Kicsit sem. Érezd jól magad, tartsd nyitva a szemed, és ne fogd vissza magad, ha olyan hangosan hallgatja a zenét, hogy berezonálnak a fogtöméseid, nyugodtan állítsd le! Régen mindig feltekerte a hangerőt, ha Creedence- vagy Zep-számot játszottak. Kétlem, hogy sokat változott volna.

– Szeretnék venni néhány szoknyát és felsőt, valamint hajfestéket és parókát neked. Egy olcsó sportcipőt. És fehérneműt, ami nem olyan, mintha … – Alice tétován elhallgat.

– Nem olyan, mintha egy teljesen tanácstalan nagybácsi kínjában vásárolta volna? Ne légy tekintettel az érzéseimre! Kibírom.

– Jó, amit vettél, de nem ártana, ha lenne több. Meg egy melltartó, aminek egyik pántját sem kell összecsomózni.

Billy elfeledkezett erről. Mint a Fusion rendszámáról.

Bár Bucky már visszatért a verandára, ahol éppen rágyújt és egy pohár narancslét iszogat (Billy nem érti, hogy lehet ezt a kettőt egyszerre csinálni), Alice halkabban folytatja:

– Csak nincsen annyi pénzem.

– Majd Bucky kifizeti neked, én meg kifizetem Buckynak.

– Biztos?

– Persze.

Alice megragadja Billy szabad kezét, és megszorítja.

– Köszönöm. Mindent köszönök.

Az, hogy köszönetet mond Billynek, egyszerre őrület és tökéletesen észszerű cselekedet. Paradoxon, más szóval. De Billy ezt megtartja magának, és csak annyit mond, hogy szívesen.

3

Bucky és Alice negyed kilenckor indul el a Cherokeeval. Alice kisminkelte magát, a lila foltoknak nyoma sincsen. Smink nélkül sem sok látszana belőlük, gondolja Billy. Már egy hét eltelt a Tripp Donovan-randi óta, és a fiatal szervezet gyorsan gyógyul.

– Hívj fel, ha kellek!

– Igen, apuci – feleli Bucky.

Alice azt mondja Billynek, hogy fel fogja hívni, de Billy érzékeli, hogy lélekben már úton van, Buckyval beszélget, mint a normális emberek (mintha ebben a helyzetben lehetne bármi normális), és azon jár az esze, mi mindent fog látni a boltokban, ami újdonság a számára. Talán fel is próbál néhány holmit. Ma reggel a megerőszakolt lányra csak a fürdőszobában hosszan csobogó víz utalt.

Miután elmennek, Billy is elindul az ösvényen, amelyet Alice előző nap használt. Megáll a kis faháznál, amit Bucky nyaralónak hív, és bekukkant. A deszkapadló festetlen, a bútorzatot egy kártyaasztal és néhány összecsukható szék jelenti, de mi más kellene ide? Nyilván a szövegszerkesztő és egy kóla a hűtőből.

Nahát, micsoda élete van az íróknak, gondolja, aztán eltűnődik, kitől hallotta. Irv Dean volt az, igaz? A Gerard-torony biztonsági őre. Milyen régen volt, egy másik életben. Tényleg másik élet volt. David Lockridge élete.

Elmegy az ösvény végéig, a szakadék felett átnéz a síkságra, és eszébe jut, vajon neki is megjelenik-e Alice fantomszállodája. Nem jelenik meg, csak néhány elszenesedett gerendát lát ott, ahol egykor az épület állt. Kondorkeselyű sincsen.

Visszamegy a házba a Mac Próért és egy doboz kóláért. Lepakol mindent a nyári lak kártyaasztalára. A szélesre tárt ajtó elég fényt enged be. Óvatos mozdulatokkal ereszkedik le az egyik összecsukható székre, de a bútordarab erősnek bizonyul. Megnyitja a dokumentumot és legörget ahhoz a részhez, ahol Taco átadja a raj hangosbeszélőjét Fárídnak, a tolmácsnak. Már éppen folytatná onnan, ahol Merton Richter félbeszakította, amikor észrevesz egy képet a falon. Feláll, hogy közelebbről is megnézze, mert a házikó távolabbi sarkában van – elég fura hely egy festménynek –, és a reggeli fény nem ér el rendesen odáig. Egy csomó állat alakúra nyírt sövény van rajta. Bal oldalon egy kutya, jobb oldalon néhány nyúl, középen két oroszlán, és egy bikának tűnő valami az oroszlánok mögött. De az is lehet, hogy rinocérosz. Kontármunka az egész, az állatokhoz használt zöld festék túl erős, és a művész valami okból kifolyólag az oroszlánok szemét egy ecsetvonással vörösre festette, hogy ördögibb külsőt kölcsönözzön nekik. Billy leveszi a festményt és a fal felé fordítja. Tudja, ha nem tenné, a szeme állandóan odatévedne. Nem azért, mert jó kép, hanem azért, mert nem jó.

Kinyitja a kólásdobozt, belekortyol egy nagyot, és munkához lát.

4

– Gyerünk, srácok! – mondta Taco. – Csináljuk! – Fáríd kezébe nyomta a hangosbeszélőt, amire filctollal az volt írva, hogy JÓ REGGELT, VIETNÁM, és utasította, hogy a szokásos köszöntőt mondja el a ház lakóinak, ami abból állt, hogy vagy kijönnek azonnal, még a saját lábukon, vagy csak később, de akkor hullazsákban. Fáríd elmondta a mondókáját, de nem jött ki senki. Általában ez volt a jelzés, hogy indulhatunk befelé, miután elkántáltuk, hogy A Sötét Lovak mi vagyunk, ellenségtől nem fosunk, de ez alkalommal Taco azt mondta Fárídnak, hogy ismételje meg. Fáríd kérdő pillantást vetett rá, de tette, amire utasították. Megint semmi. Taco utasította, hogy na, még egyszer.

– Mi van veled? – kérdezte Donk.

– Mit tudom én – felelte Taco. – Valami nem stimmel. Először is, nem tetszik az a kupolán körbeérő erkély. Látjátok? – Láttuk, tényleg ott volt. Alacsony betonkorlát védte. – A mudzsik simán ott guggolhatnak mögötte. – Látta, hogy mind őt bámuljuk. – Nem, nem tojtam be, de valahogy gyanús.

Fáríd a szónoklata közepén tarthatott, amikor megjelent Hurst kapitány, az új századparancsnok, úgy állt terpesztett lábbal a nyitott tetejű Jeepben, mintha ő lett volna George S. Baszommeg Patton hadúr. Vele szemben, az utca másik oldalán volt három lakóház, kettőt már befejeztek, a harmadik félkészen állt, mind a háromra nagy T betűt fújtak, ami azt jelentette, hogy tiszta. Mármint elvileg. Hurst még zöldfülű volt, nem volt tisztában azzal, hogy néha a mudzsik visszaszivárognak, és hogy még egy kezdetleges optikán keresztül is olyan nagynak látszik a feje, mint egy halloweentök.

– Mire várnak, őrmester? – ordította. – Lemegy a nap! Tisztítsák meg azt a kurva haciendát!

– Igen, uram, igenis! – felelte Taco. – Csak adunk nekik egy utolsó esélyt, hogy élve megússzák.

– Ne fárasszák magukat ezzel! – kiáltotta Hurst kapitány és elhajtott.

– Ez totál flúgos – jegyezte meg Nagyláb Lopez.

– Rendben – mondta Taco. – Gyülekező!

Szorosan összebújtunk, mi, a Penge Nyolcak, akik egykor Penge Kilencek voltunk. Taco, Din-Din, Klew, Donk, Nagyláb, Johnny Caps és Fiola a varázsgyógyszeres táskájával. Meg én. Olyan volt, mintha kívülről figyeltem volna magunkat. Néha előfordult velem ilyesmi.

Szórványos fegyverropogásra emlékszem. A Kiló blokkban valahol mögöttünk felrobbant egy gránát, hallottuk a becsapódás tompa hangját, elsült egy páncéltörő gránátvető is, talán a Papa blokkban. Emlékszem egy helikopter hangjára a távolból. Emlékszem arra, hogy egy idióta belefújt a sípba, vít-vít-vít, a jóisten tudja, miért. Emlékszem, milyen meleg volt, az izzadságcseppek csíkot húztak mocskos arcunkon. És a gyerekekre az utcában, mindig voltak gyerekek, rockos vagy rapes pólókban, a golyók hangjára és a robbanásokra ügyet sem vetve, mintha azok nem is lennének, sebes térdükön egyensúlyozva szedegették fel az üres hüvelyeket, amelyeket újra megtöltöttek és szétosztottak a harcosaik között. Emlékszem, hogy kitapogattam az övemre erősített babacipőt, és nem volt ott.

Utoljára kulcsoltuk össze a kezünket. Szerintem Taco érezte. Én bizonyosan éreztem. Talán mindannyian éreztük, nem tudom. Emlékszem az arcukra. Emlékszem Johnny English Leather parfümjének illatára. Mindennap felfújt magára egy kicsit, beosztotta, neki ez volt a kabalája. Emlékszem, egyszer azt mondta, hogy nem hal meg az, akinek úriemberillata van, Isten nem engedné.

– Kezeket ide, srácok! – mondta Taco, és csináltuk. Buta, gyerekes – egy háborúban sok minden van, ami buta és gyerekes –, de bennünket felspannolt. És ha tényleg vannak abban a nagy, kupolás házban mudzsik, kapnak egy kis időt, hogy egymásra nézzenek, hogy elgondolkozzanak, mi a faszt csinálnak itt, miért kellene meghalniuk egy vén, félig szenilis imám istenképe miatt.

– A Sötét Lovak mi vagyunk, ellenségtől nem fosunk! A Sötét Lovak mi vagyunk, ellenségtől nem fosunk!

Összefont kezünket egyszerre meglendítettük, és felálltunk. Az én vállamon volt egy M4-es és egy M24-es is. Mellettem Nagy Klew egyik karjában a könnyű géppuskát tartotta, ami megtöltve lehetett vagy tizenegy kiló, a lőszertartó hevedert meg úgy viselte széles vállán átvetve, mint egy vállszalagot.

A külső udvar kapujánál gyűltünk össze. Az utca másik oldalán álló félkész ház cikcakkos árnyékot vetett a falfestményre, amely ettől úgy nézett ki, mint egy sakktábla – néhány mezőben gyerekek, rájuk vigyázó nők és a mutavviún a többiben. Nagylábnál ott volt az M870-es faltörő puska, egy ajtókhoz használt fegyver, amivel a kapuzárat lehetett atomjaira lőni. Taco félreállt, hogy Láb elvégezhesse a feladatát, de amikor Pablo kísérletképpen meglökte a kaput, horrorfilmekre jellemző nyikorgással kinyílt. Tacóval összenéztünk, két alacsony rangú bőrnyakú golyómágnes, akiknek egy gondolat jár a fejében: ez meg miféle faszság már?

Taco megvonta a vállát, mintha azt akarná mondani, hogy ez van, aztán elindult előttünk futólépésben az udvaron át, lehajtott fejjel, összegörnyedve. Mentünk utána. A macskakövön egy elárvult focilabda volt. George Dinnerstein futtában, talpéllel elrúgta.

Úgy értünk át az udvaron, hogy a ház rácsos ablakaiból egyszer sem lőttek ránk, a cementfalnál álltunk meg, négyen a kétszárnyú, nehézfából faragott, legalább két és fél méter magas ajtó egyik, négyen a másik oldalán. Mindkét ajtón ott volt a baathista dandárok szimbóluma: két keresztbe rakott handzsár egy szárnyas horgony felett. Újabb hudujel. Körülnézve Fárídot kerestem, ott állt a kapunál. Látta, hogy őt nézem, és megvonta a vállát. Értettem én. Fárídnak egy feladata volt, ami nem ez.

Taco Donkra és Klewra mutatott, intett, hogy menjenek balra és nézzék meg az ablakot. Én és Nagyláb jobbra indultunk. Bekukkantottam az ablakon, abban reménykedve, hogy még időben behúzom a nyakamat, ha egy mudzsi úgy dönt, hogy lerobbantja a fejemet, de senkit sem láttam és senki sem lőtt rám. Egy nagy, kör alakú helyiséget láttam szőnyegekkel, egy alacsony díványt, egy könyvespolcot, amelyen egyetlen puha kötésű könyv hevert, és egy oldalára borult dohányzóasztalt. Az egyik falon futó lovakat ábrázoló falikárpit volt. A helyiség majdnem olyan magas volt, mint egy kisváros katolikus templomának a hajója, legalább tizenöt méter a kupoláig, amelyet a táncoló porszemek miatt szilárdnak tűnő fénysugarak világítottak meg. Lebuktam, hogy Nagyláb elfoglalhassa a helyemet. Mivel nem robbantották le a fejemet, ő egy kicsit hosszasabban szemlélődött.

– Innen nem látom az ajtót – mondta Láb. – Rossz a szög.

– Tudom.

Visszafordultunk Taco felé. A kezemmel bizonytalanul intettem, ami azt jelentette, hogy talán jó a helyzet, talán nem. A másik oldalról Donk ugyanezt az üzenetet közvetítette egy vállrándítással. Lövöldözést hallottunk, volt, amit a távolból, volt, amit közelebbről, de a Lima blokkból semmit. A nagy, kupolás házban csend honolt. A focilabda, amit Din-Din elrúgott, az udvar sarkában állt meg. A házat valószínűleg elhagyták, ettől függetlenül folyamatosan azt a kurva cipőcskét kerestem az övemen.

Mi nyolcan összehúztuk magunkat az ajtó két oldalán.

– Egysoros oszlopban megyünk! – mondta Taco. – Ki kéri a tortahabot?

– Majd én! – mondtam.

Taco a fejét rázta.

– A múltkor is te mentél be elsőnek, Billy. Bízd rá a piszkos munkát másra is!

– Én kérem! – mondta Johnny Caps, mire Taco azt felelte, hogy akkor a tied, és ezért van az, hogy én tudok járni, Johnny meg nem. Ennyire egyszerű. Szó sincs arról, hogy Istennek terve lenne. Mikádózik.

Taco Nagylábra mutatott, aztán a kétszárnyú ajtóra. A jobb oldalin egy nagy méretű fémretesz volt, úgy nyúlt ki, mint egy pimasz, fekete nyelv. Láb megrángatta, de nem engedett. Az udvar tehát nyitva volt, talán mert néhány kölyök jobb időkben bejárt játszani, de a házat bezárták. Taco bólintott Nagylábnak. Láb a vállához igazította a fegyvert, amely különleges faltörő hüvelyekkel volt töltve. Mi, többiek egyes oszlopba rendeződtünk – a legnépszerűbb felállás – Johnny mögött. Klew volt a második, mert nála volt a gépfegyver. Taco állt Klew mögött. Én voltam a negyedik a sorban. Fiola a legvégén volt, mint mindig. Johnny hiperventillált, így spannolta magát. Láttam, hogy mozog a szája: Gyerünk, gyerünk, bassza meg, gyerünk!

Láb megvárta Tacót, és amikor Tac jelzett, Láb belelőtt a zárba. A jobb oldali ajtófél egy nagy darabja is kirepült vele. Rázkódva dőlt befelé.

Johnny nem tétovázott. A vállával meglökte a bal ajtószárnyat, és berontott, azt üvöltve, hogy „Banzáj, faszszopó…”

Eddig jutott, amikor a mudzsi, aki azon az oldalon az ajtó mögött várta, tüzet nyitott egy Kalasnyikovval, nem Johnny hátára, hanem a lábára.

A nadrágja úgy fodrozódott, mint a szélfútta tó vize. Johnny felkiáltott. Leginkább meglepetten, mert fájdalmat még nem érezhetett. Klew behátrált a helyiségbe, és azt ordította, hogy „Kifelé, katonák!” Kirohantunk, és amikor tiszta lett a helyzet, Klew tüzet nyitott a gépfegyverrel. Sorozatlövésre állította, nem egyesre, és az ajtó rárepült a mögötte álló pasasra, csak úgy röpködtek a faszilánkok, a keresztbe tett handzsárok semmivé váltak. A mudzs testét csak a ruhája tartotta össze. Mégis az övéhez erősített kézigránát felé tapogatózott. Elérte, de kiesett a kezéből, benne a biztosítékkal. Klew elrúgta. Taco válla felett megláttam Johnnyt. Már érezte a fájdalmat. Üvöltve botorkált, a vér a bakancsába folyt.

– Hozzátok ki! – mondta Taco Klew-nak, aztán felordított: Felcser!

Johnny tett még egy lépést, aztán elterült. Azt üvöltötte, hogy „Eltaláltak, istenem, telibe!” Klew Tacóval a nyomában megindult előre, és abban a pillanatban kezdtek el tüzelni ránk felülről. Tudnunk kellett volna. A kupolát átszövő poros fénysugarak elárulhatták volna őket, hiszen kintről nem láttunk ablakokat. A betonba ütöttek lyukakat, csak éppen a kupola körül futó erkély derékig érő fala eltakarta őket.

Klew-t mellkason lőtték, a géppisztolyába kapaszkodva tántorodott hátra. A golyóálló mellény ezt még felfogta, de a következő sorozat torkon találta. Taco felpillantott a fénysugarakra, aztán a gépfegyver után nyúlt. Egy lövedék vállon találta. Kettő másik visszapattant a falról. A negyedik az arca alsó részét érte. Az álla mintha zsanéron függött volna. Felénk fordult, a vér legyezőszerűen spriccelt belőle, intett, hogy hátráljunk, aztán lerepült a koponyája teteje.

Valaki ököllel rám vert, először azt hittem, hátulról meglőttek, aztán Fiola rohant el mellettem, a hátizsákja már nem volt a hátán, az egyik pántját fogta.

– Ne, ne, a tetőn vannak! – kiáltotta Nagyláb. Megragadta a hátizsák másik pántját, és visszarántotta a felcserünket, és Clayton „Fiola” Briggs kizárólag ennek köszönheti, hogy még az élők birodalmában van.

A hatalmas helyiség padlóján záporoztak a lövések, a padlócsempe szilánkjai a levegőbe repültek. A szőnyegeket ért golyók nyomán por és szövetfoszlányok szálltak fel. A falikárpiton is megjelent egy lyuk, mellkason találta az egyik száguldó lovat. A dohányzóasztal megpördült egy lövéstől. A tetőn lapuló mudzsahedinek folyamatosan tüzeltek. Taco és Klew teste meg-megvonaglott, mikor lövés érte őket, talán csak biztosra akartak menni, vagy a dühüket vezették le így, valószínűleg mindkettő igaz volt. Johnnyt azonban nem bántották, a padló közepén feküdt egy egyre növekvő vértócsában. Iszonyúan üvöltött. Könnyedén kilőhették volna, de nem ez volt a céljuk. Johnny volt a kikarózott kecskecsali.

Az egész, onnantól kezdve, hogy Láb kilőtte az ajtót, addig, hogy az erkélyen rejtőző mudzsik golyózáport zúdítottak Tac és Klew holttestére, másfél perc volt. Talán kevesebb. Amikor rosszra fordulnak a dolgok, nem érdemes pazarolni az időt.

– Ki kell hoznunk Cappsie-t! – mondta Donk.

– Ezt akarják – felelte Din-Din. – Nem hülyék, te se legyél az!

– Elvérzik, ha itt hagyjuk – szólt közbe Fiola.

– Majd én! – mondta Láb, és szinte kétrét görnyedve berohant az ajtón. Megragadta a hurkot Johnny golyóálló mellényének a hátán és húzni kezdte, miközben pattogtak körülötte a golyók. Egészen a mudzsi holttestéig jutott, amikor ő is bekapott egyet az arcába, és így ért véget az El Paso-i Pablo Lopez élete. Hanyatt esett, és a felkelők immár őt használták céltáblának. Johnny folyamatosan üvöltött.

– Én oda tudok menni érte – mondta Din-Din.

– Láb is ezt gondolta – felelte Donk. – Azok a seggfejek jól lőnek. – Felém fordult. – Mihez kezdjünk most, Billy? Kérjünk légi úton segítséget?

Mindannyian tudtuk, hogy egy Hellfire rakéta elintézné a mudzsikat az erkélyen, de közben Johnny Capset is elveszítenénk.

Megszólaltam:

– Majd én kihozom őket.

Nem bocsátottam vitára a dolgot. Azon a ponton már túl voltunk. Visszarohantam az udvaron át, az M4-et ledobtam a macskakőre.

– Visszavonultok, főnök? – kérdezte Fáríd.

Nem feleltem, átszaladtam a félkész épülethez az utca másik oldalán. Ajtó nem volt rajta. Odabent árnyék volt és nedves cementillat. A lobbi igazi kincsesbányának bizonyult, konzervekkel, élelmiszercsomagokkal és Hershey csokoládéval. Volt egy raklap Coca-Cola is, rajta egy halom magazin, legfelül a Field & Stream-mel. Egy vállalkozó kedvű iraki tádzsír használhatta a helyet áruforgalmazáshoz.

Felrohantam a lépcsőn. Az első lépcsőfordulóig rengeteg volt a szemét. A másodikon valaki felfújta a falra, hogy JENKIK HAZA, régi kedvenc ez, sohasem veszít a bájából. Még mindig hallottam a fegyverropogást és Johnny Capps üvöltését az utca túloldaláról. Nem hallottam, amikor Pete Cashman bekapta, de bekapott egyet. Din-Din azt mesélte, hogy Donk utolsó szavai azok voltak, hogy „Ki tudom hozni, nem gond. Közel van.”

A falak a negyedik emeleten véget értek, a napfény ökölcsapásként ért. Megkerültem egy beszáradt cementtel teli talicskát, arrébb hajítottam néhány deszkát és mentem tovább. Úgy lihegtem, mint egy kutya, patakokban folyt rólam az izzadság. A lépcső a hatodikon ért véget, ami rendben is volt, mert egy magasságba kerültem a kupola tetejével, és ráláttam az erkélyre.

Hárman voltak. Nekem háttal térdeltek. Az M24-es szíját a jobb vállamra húztam, szépen, szorosan, és a puskacsövet megtámasztottam az egyik befejezetlen falból kiálló, nekem pont kézre eső acélrúdon. Azok hárman röhögtek, és úgy éljenezték egymást, mintha focimeccsen lettek volna, ahol a kedvenc csapatuk nyerésre áll. A középső pasas fejére céloztam. Nem volt akkora, mint egy halloweentök, de így is megfelelt. Meghúztam az elsütőbillentyűt, és hókuszpókusz, eltűnt a fej. Csak vér és agyvelő csorgott le a kupola íves oldalán, ahol eddig volt. A másik kettő döbbenten meredt egymásra – ez meg mi volt?

A másodikat is leszedtem, mire a harmadik a cementkorlátnak vetette magát, talán azt gondolta, elég magas ahhoz, hogy megvédje. Nem volt az. Túl alacsony volt. Hátba lőttem. Mozdulatlanul elfeküdt. Nem volt golyóálló mellénye. Valószínűleg azt hitte, Allah majd fedezi, de Allahnak aznap máshol volt dolga.

Lerohantam a lépcsőn, át az utcán. Fáríd még mindig ott álldogált. Din-Din és Fiola bement a Játszóházba, Fiola ott térdelt Johnny mellett. Már levágta a nadrág szárát. Csontszilánkok tapadtak az anyaghoz, átszúrták Johnny bőrét. Din-Din Fiola adó-vevőjébe ordított valakivel, hogy sérültjeink vannak, sok sérült, Lima blokk, nagy kupolás ház, evakuálni, de azonnal, mentés kell!

– Fáj! – üvöltötte Johnny. – Jesszusom, ez KURVÁRA fáj!

– Vedd be! – utasította Fiola. Morfiumtabletta volt a kezében.

– Jesszusom, bár meghaltam volna, bárcsak megöltek volna, ISTENEM, VESS VÉGET ENNEK!

Fiola két ujjával szétfeszítette Johnny száját, és belepottyantotta a tablettákat.

– Rágd el ezeket, és meglátod Istent!

– Mi történt itt, katonák?

Megfordultam, és megpillantottam Hurstöt. Még mindig terpeszben állva próbálta hozni Patton ezredes figuráját, de kurvára kezdő volt még ehhez az egészhez.

– Minek néz ki? – kérdezte Din-Din. – Fallúdzsa, az történt. Uram!

Fiola megszólalt:

– Ha nem kap AZONNAL vért, meg fog…

5

Ami Billyt visszahozza Irakból, akár Irakban is ott lehetett, Kalifallúdzsa végtelenített aláfestő zenéjeként: Angus Young gitárja, amint átfonja a „Dirty Deed Done Dirt Cheap” minden ütemét. A jelek szerint Bucky és Alice visszatért a bevásárlókörútról. Billy az órájára pillant, és látja, hogy negyed négy van. Már órák óta itt ül, és észre sem vette az idő múlását.

Befejezi a félbemaradt utolsó mondatot, elmenti a munkáját, elpakolja a laptopot, és már éppen indulna, amikor véletlenül ránéz a képre, amelyet levett a falról és még be is fordította, nehogy elvonja a figyelmét a sok ragyogó, primitív szín. Visszateszi a kampóra, talán (valószínűleg) mert még mindig tengerészgyalogos üzemmódban van, és eszébe jut „Szopjon Le” Uppington őrmester szólása: tüntessenek el minden nyomot, mielőtt távoznak!

A homlokát ráncolva méregeti a képet. A sövénykutya a jobb oldalon van, a sövénynyulak a balon. Azelőtt nem fordítva volt? És az oroszlánok most nem közelebb vannak?

Rosszul láttam, ennyi, gondolja, de mielőtt kilépne a nyári lakból, újra leveszi a képet a falról. És be is fordítja.

6

A zene egyre hangosabb, ahogy a házhoz közeledik. Mivel szomszédai nincsenek, Bucky úgy üvölteti, ahogyan kedve tartja. Biztosan valami válogatás, mert amikor közelebb ér, az AC/DC-t a Metallica váltja fel.

Hazahoztak egy új járművet is – legalábbis számukra új –, és Billy alaposan megnézi, mielőtt felmegy a házba. A veranda alatt már nincsen hely, ezért a beálló végébe parkolták. Egy valamikor kék, most szürke Dodge Ramet vettek, egy Quad Cab modellt a huszonegyedik század elejéről. A fényszórók körül nincsen Bondo gitt, de a hosszú ülést fekete ragasztószalaggal javították meg, és a küszöblemez igen rozsdás. Csak úgy, mint a plató, amin egy Lawn-Boy fűnyíró áll, talán még a kisteherautónál is öregebb. A kocsira egy kétkerekű, jócskán viseltes utánfutót akasztottak, de semmi sincs rajta.

Mire Billy elindul a lépcsőn a veranda felé, a Metallica helyett immár Tom Waits recsegi a „16 Shells from a Thirty-Ought-Six” című nótát. Billy megáll az ajtóban. Bucky és Alice a nappali közepén táncolnak. Alice egy vadonatúj, testhezálló, ujjatlan felsőt visel, az arca kipirult, a szeme ragyog. Lófarokba fogott hajával – tényleg akkora, mint egy ló farka, leér a háta közepéig – úgy néz ki, mint egy kamasz lány. Kacag, megfeledkezve mindenről. Talán azért, mert Bucky kurvára nem tud táncolni, vagy mert egyszerűen jól érzi magát.

Bucky mindkét kezével békejelet mutat Billynek, és folytatja a szteppelgetést. Megpördül a tengelye körül, miközben Alice a másik irányba fordul. Utóbbi meglátja az ajtófélfának támaszkodó Billyt, ráz egyet a csípőjével, mire összefogott haja végigseper a hátán. A Tom Waits-dal véget ér. Bucky a hifitoronyhoz lép, és lekapcsolja Bob Segert, mielőtt az rázendíthetne a „Betty Lou”-ra. Aztán lerogy a kanapéra és megveregeti a mellkasát.

– Vén vagyok már a brékhez.

Alice, akit még évek választanak el attól, hogy vén legyen a brékhez, Billy felé fordul, és majdnem szétfeszíti az izgalom:

– Láttad a kisteherautót?

– Láttam.

– Maga a tökély, igaz?

Billy bólint.

– Öt perc alatt elfelejti mindenki, aki látja. – A lány válla fölött Buckyra pillant. – Jól fut?

– Ricky azt mondja, hogy egy vén csotrogányhoz képest egészen rendben van. Kicsit sok olajat fogyaszt, de ennyi. Alice és én elvittük egy tesztvezetésre, és jól ment. A felfüggesztés kissé megkopott, de ennyi nyilván elvárható egy ilyen idős kisteherautótól. Ricky háromezer háromszázért adta.

– Én vezettem visszafelé – dicsekszik Alice. Még mindig feldobódott hangulatban van a bevásárlás vagy a tánc vagy mindkettő után. Billy nagyon örül ennek. – Sebváltós, de azon tanultam. A nagybátyám tanított meg. Egyes enged, kettes mehet, hármasban a városban, négyes-ötös úton van.

Billynek muszáj nevetnie. Ő az Örök Festék Házában tanult meg vezetni, hogy jobban kivehesse a részét a feladatokból, miután Gad – a történetben Glen Dutton – beállt a seregbe. Mr. Stepenek – a történetben Mr. Speck – neki is megtanította ezt a rigmust.

– Vettem neked valamit – mondja Alice. – Alig várom, hogy lásd!

A másik szobába szalad érte, Billy meg Buckyra mered. Bucky bólint és feltartott hüvelykujjával jelzi, minden rendben.

Alice egy dobozzal tér vissza, amelynek a tetején a KÜLÖNLEGES JELMEZEK felirat áll cirkalmas folyóírással. Billy felé nyújtja.

Billy kinyitja, és előhúz egy új parókát, amely valószínűleg kétszer olyan drága, mint az, amit az Amazonon rendelt. Nem szőke, hanem fekete, sok őszülő hajszállal, és hosszabb, mint Dalton Smith tincsei. Sűrűbb is. Billy első gondolata az, hogy ha ebben egy zsaru megállítja, bajban lesz a jogosítványban levő fénykép miatt. Ezt követi egy második gondolat, egy sokkal jelentősebb, amely minden más gondolatot kiűz a fejéből.

– Nem tetszik, ugye? – kérdezi Alice. Lehervad az arcáról a mosoly.

– Jaj, dehogynem! Nagyon is.

Megkockáztat egy ölelést. A lány visszaöleli. Akkor ez rendben is van.

7

Azon a napon, amikor Billy és Alice megérkezett, nyárias idő volt, de a Buckynál töltött második este már hűvösebb, a ház körül süvítő szél pedig kifejezetten hideg. Billy a veranda alól felhoz néhány felhasított juharfa rönköt, és Bucky befűti a kis Jøtul kályhát a konyhában. Aztán leülnek az asztal köré, és végignézik a képeket, amelyeket Bucky nyomtatott, néhányat a Google Earthről, másokat a Zillow-ról. Egy ház, az azt körülvevő telek, a belső helyiségek és a kényelmi szolgáltatások vannak rajtuk, a cím Cherokee Drive 1900, Paiute. Utóbbi Las Vegas egyik északi peremvárosa, a ház pedig egy bizonyos Nick Majarian lakhelye.

A ház a Paiute-előhegység oldalához simul. Hófehér, négyszintes, és mindegyik szint valamivel beljebb kezdődik, hogy az összhatás egy gigantikus lépcsősorra emlékeztessen. Las Vegas belvárosának panorámája éjjel lélegzetelállító lehet, gondolja Billy, főleg a tetőről.

A Google Earth megmutatja, hogy az ingatlant magas fal veszi körül, a főkaputól egy bekötőút – majdnem másfél kilométer hosszú – vezet a lakóházig. Körülbelül kétszáz méterre a háztól van egy istálló. A közelben bekerített legelő és gyakorlópálya a lovaknak. Van három melléképület is, egy nagy és két kicsi. Billy úgy sejti, hogy az alkalmazottak élnek a nagy épületben, amely régen hálóbarakk lehetett, lehet, hogy még ma is az. A másik kettő javítóműhely és raktárhelyiség lehet. Garázst nem lát, meg is kérdezi Buckyt.

– Szerintem ebbe az első emelkedőbe építették bele – mondja Bucky és a ház mögötti fás részre mutat. – Mondjuk inkább hangár, mint garázs. Legalább egy tucat autó belefér. Vagy több. Ha jól hallottam, Nick szereti a klasszikus modelleket. Úgy sejtem, mindenki viszket valahol, amit csak pénzzel lehet megvakargatni.

Van sok minden, amit pénzzel nem lehet megvakarni, gondolja Billy.

Alice a Zillow-képeket szemléli.

– Atyaég, legalább húsz szoba van. És nézzétek a medencét ott hátul!

– Szép – bólogat Bucky. – Minden van, ami kell. És lehet, hogy ő maga is tett hozzá, mert a képek még azelőttről vannak, hogy Nick megvette az ingatlant. Tizenöt milliót fizetett. Láttam a Zillow-n.

Tőlem meg sajnálta azt a másfél millát, gondolja Billy.

A ház külső részéről készült Zillow-képek megmutatják, amire a Google Earth nem alkalmas. Például a gyepet, ami élénkzöld, és helyenként virágágyások pettyezik. A legelő is olyan zöld. Pálmafaoázisok is vannak, kerti bútorral a fák jótékony árnyékában. Hány millió liter víz kell ahhoz, hogy ezt a sivatagi Édenkertet életben tartsák? Mennyi kertész? Mekkora személyzet? És mennyi tökös legény lógathatja itt a lábát, hátha megjelenik egy Billy Summers nevű bérgyilkos a vérdíj fennmaradó részéért?

– Nick Hegycsúcsnak hívja – folytatja Bucky. – Kutakodtam egy kicsit, elképesztő, mi mindenre rá lehet bukkanni egy számítógép segítségével, ha az ember tudja, hogyan kell elég mélyre leásni. Nick 2007 óta van itt, és mivel a ház háta mögött hegy áll, eddig nem zavarta meg senki a nyugalmát. Lehet, hogy időközben óvatlanabb lett, de én ebből nem indulnék ki.

Nem, gondolja Billy, ebből nem lehet kiindulni. Azt, aki megszabadul egy olyan réges-régi társtól, mint Giorgio Malachini, nem lehet könnyedén elintézni. Egyetlen feltételezésnek van helye, mégpedig annak, hogy Nick keresi őt. Várja. Arra viszont nem gondol, mennyire dühös Billy. Alkut kötöttek. Ő elvégezte a ráeső részt. Nick pedig ahelyett, hogy tartotta volna a szavát, átverte. Aztán megpróbálta megölni. Szemtől szemben ezt talán tagadni fogja, de Billy tudja. Mind a ketten tudják.

Bucky rábök egy pontra a Google Earth egy légi felvételén.

– Ez a kis négyzet a kapusház, ott mindig van valaki. Őrzik. Erre bizonyosan számíthatsz.

Billynek kétsége sincsen. Azon gondolkodik, vajon hány emberrel őrizteti Nick a kis birodalmát. Egy Sylvester Stallone- vagy Jason Statham-filmben tucatnyian lennének, felfegyverezve mindennel, a könnyű géppuskától a vállról indítható rakétáig, de ez a való világ. Talán öten vannak, talán csak négyen, automata pisztollyal, sörétes puskával vagy mindkettővel. De belőle csak egy van, és még véletlenül sem olyan, mint Sylvester Stallone.

Alice az egyik Google Earth-képet az asztal közepére húzza.

– Ezt itt mi? Egyik Zillow-képen sem látom.

Bucky és Billy megnézi. Ott van valami, ahol a fal nyugati része a sziklás hegyoldalba ér. Egy idő után Bucky megszólal:

– Szerintem szervizkapu. Egy ingatlanközvetítő oldalán az ember nem mutogat ilyesmit, a szeméttárolót sem teszik fel. Az ingatlanközvetítőket a pompa érdekli. Te mit gondolsz, Billy?

– Nem tudom. – De már kezdi sejteni. Minél többet gondol az ütött-kopott kisteherautóra, annál jobban tetszik neki. És az új paróka is. Az is tetszik neki.

8

Vacsora után Alice tábort ver a fürdőszobában, hogy befesse a haját. Amikor Bucky sörrel kínálja („Erősítésnek!”), elfogadja. Mind a ketten hallják, amikor kattan mögötte a zár. Billyt nem lepi meg. Sejti, hogy Buckyt sem.

Bucky hoz még két üveg sört a hűtőből. Felvesz egy könnyű dzsekit, Billy magára húz egy pulóvert, kimennek a verandára, és letelepednek egymás mellé a hintaszékekbe. Bucky a sörösüvege nyakát Billyéhez koccintja.

– A sikerre!

– Jó kis tószt – mondja Billy, és belekortyol a sörbe. – Szeretném megköszönni, hogy befogadtál minket. Tudom, hogy nem számítottál vendégekre.

– Komolyan mondtad, hogy akarsz egy hangtompítót a Rugerre?

– Igen. Tudsz szerezni egy Glock 17-est is, és lőszert mind a két fegyverhez?

Bucky bólint.

– Elvileg nem gond errefelé. Mi másra van szükséged?

– Egy bajuszra, ami illik a parókához. Nincs időm megnöveszteni. – Van más is, de Alice tudni fogja, hol kell beszerezni őket.

– Mit akarsz csinálni? Talán ideje megosztanod velem, hogy le tudjalak beszélni róla.

Billy elmondja. Bucky figyelmesen hallgatja, és egy idő után bólogatni kezd.

– Elmenni hozzá kockázatos, olyan, mintha az oroszlán sörényét a ketrecében akarnád kifazonírozni, de működhet. A fejvadászok valószínűleg a belvárosban kutatnak utánad, főleg Nick kaszinója körül. A Dupla Dobókockánál, vagy mifenénél.

– Dupla Dominó.

Bucky előrehajol és Billyre néz.

– Figyelj, ha az a pénz aggaszt, amit nekem ígértél…

– Nem az.

– …akkor engedd el! Jól állok anyagilag, és örülök, hogy nem kell a városban élnem. Már azt sem értem, mi a faszért maradtam ott ilyen sokáig. Egy nap valaki úgyis bombát dob az Ötödik sugárútra, vagy jön egy fertőző betegség, ami Petri-csészét csinál mindenkiből Manhattantől Staten Islandig.

Billy azt gondolja, hogy Bucky túl sok rádiós beszélgetőműsort hallgat, de nem mond semmit.

– Nem a te vagy az én pénzemről van szó, bár elveszem tőle, ha nála van. Átvert. Kibaszott velem. Rossz ember. – Billy érzékeli, hogy egyre inkább az együgyű én beszédmódját kezdi használni, de nem érdekli. – Megölte Giorgiót, vagy megölette. Velem is azt akarta csinálni.

– Rendben – mondja Bucky csendesen. – Értem én. Becsületbeli ügy.

– Nem becsület, őszinteség.

– Beismerem, tévedtem. Most pedig idd meg a sörödet!

Billy kortyol egyet és a ház felé bök az állával, ahol zubog a víz a tusolóban. Megint.

– Milyen volt a bevásárlásnál? Minden rendben volt vele?

– Többnyire. Mielőtt beugrottunk a Common Threadsbe a cowboykalapodért – el is felejtettem megmutatni, gyönyörű jószág –, volt valami gond a légzésével, és dünnyögni kezdett. Nem tudtam kivenni, mi az, de egy idő után megint jól volt.

Billy tudja, mi volt az.

– A használtautó-kereskedésben aztán elemében volt. Kiszúrta a kisteherautót, és lealkudta Rickyvel négyezer-négyszázról háromezer-háromra. Amikor Ricky háromezer-ötnél kötni kezdte az ebet a karóhoz, Alice karon ragadott és közölte, hogy „Menjünk Elmer, kedves fiú, de komolytalan!” Hihetetlen, ugye?

– Én elhiszem! – mondja Billy. Nevetni kezd, de Bucky nem nevet vele. Elkomolyodik az arca. Billy megkérdezi, van-e valami gond.

– Még nincs, de lehet. – Bucky leteszi a sörösüveget, és szembefordul Billyvel. – Mi ketten törvényen kívüliek vagyunk, oké? Nem használják ezt a szót mostanában, de a tényen nem változtat. Alice viszont nem az, de ha veled marad, az lesz. Mert szerelmes beléd.

Billy is leteszi az üvegét.

– Bucky, én nem… nem is…

– Tudom, hogy nem akarod lefektetni, és azt sem hiszem, hogy ő le akarna feküdni veled a történtek után. De megmentetted az életét és összeraktad…

– Nem én raktam össze…

– Rendben, lehet, hogy nem, de időt és teret biztosítottál neki, hogy megtehesse ő maga. Azon nem változtat, hogy szerelmes beléd, és addig követ, ameddig hagyod, és ha hagyod, tönkreteszed.

Miután letette a terhet – mert Billy most már biztos benne, hogy ezért a szónoklatért jött ki a házból –, Bucky megáll levegőt venni, felkapja a sört, az üveg tartalmának felét lehúzza, és hatalmasat böfög.

– Nyugodtan vitatkozz velem! Az, hogy nálam maradhattok pár napig, nem jogosít fel arra, hogy ne hallgassak végig egy ellenvéleményt, szóval hajrá, mondd el te is a magadét!

De Billy nem teszi.

– Vidd magaddal Nevadába, persze! Keressetek egy olcsó helyet valahol a városon kívül, és hagyd ott, amíg lerendezed az üzletet! Ha megúszod a kalandot és hozzájutsz a pénzedhez, adjál neki belőle és küldd vissza a keleti partra! Mondd meg neki, hogy ugorjon be hozzám is, és emlékeztesd, hogy a hamis papírokkal csak rövid ideig álcázhatja magát! Simán lehet Alice Maxwell újra.

Bucky felemeli a mutatóujját, amelyen a köszvény első göcsörtös jelei már megmutatkoznak.

– De csak ha kimarad belőle! Capisce? Vetted?

– Igen.

– Ha nem sikerül a terved, valószínűleg egyáltalán nem kerülsz ki élve. Az nagyon nehéz lesz neki, de tudnia kell róla. Megegyeztünk?

– Megegyeztünk.

– Mondd meg neki, hogy ha néhány napon belül nem hall felőled, majd te megmondod, hány napról legyen szó, vissza kellene jönnie ide. Én adok neki egy kis pénzt. Egy ezrest, talán ezerötszázat.

– De nem kell…

– Akarok. Megkedveltem. Nem nyavalygós, pedig a történtek után éppen nyavalyoghatna is. Ráadásul abból a pénzből lesz, amit te kerestél nekem. Te vagy most az egyetlen ügyfelem. Az utóbbi négy évben nem is volt más. Nem vállalok több pénzügyi csúnyáskodást. Túl könnyen visszaüthet rám, ha valami félremegy, a börtönhöz meg már öreg vagyok.

– Rendben. Köszönöm. Köszönöm.

Már nem hallatszik vízcsobogás. Bucky a hintaszék karfája felett Billyhez hajol.

– Tudod, egy kiscica is ragaszkodni kezd a kutyához, ha a kutya úgy dönt, hogy gondoskodik róla, ahelyett, hogy üldözné vagy megenné. A fenébe, még egy kiskacsa is! Kötődnek. Ő hozzád kötődik, Billy, és nem akarom, hogy baja essen.

Kinyílik a fürdőszoba ajtaja, Alice lép ki a verandára. Egy régi, kék fürdőköpenyt visel, amely nyilván Buckyé; annyira hosszú, hogy a lányon majdnem földig ér. Alice felfogta a haját vagy egy tucatnyi csattal, és zacskót húzott rá. A platinaszőkének a közelében sem lesz, talán mert a haja eleve olyan sötét volt, de így is nagy a változás.

– Mit gondoltok? Tudom, hogy most még nehéz megmondani, milyen lesz, de…

– Jól néz ki – feleli Bucky. – Mindig elfogult voltam a piszkosszőkékkel. Az első exem is az volt. Megláttam a zenegép mellett, és tudtam, hogy meg kell kapnom. Jó nagy hülye voltam.

Alice szórakozott mosollyal jutalmazza, de Billyre néz, az ő véleménye számít. Billy pontosan tudja, miről beszélt Bucky. Eszébe jut egy videó, amit a YouTube-on látott, abban egy madár fürdött a kutya vizestálkájában, miközben a kutya – egy dán dog – csak ült és nézte. És arra a régi mondásra gondol, ami arról szól, hogy ha megmented valakinek az életét, onnantól kezdve felelős vagy érte.

– Nagyon jól nézel ki – mondja, és Alice elmosolyodik.

19. FEJEZET

1

Billy és Alice öt napig maradnak Buckynál. A hatodik nap reggelén – azon a napon, amelyen Isten állítólag a mező vadjait és az ég madarait teremtette – bepakolnak a Dodge Rambe, felkészülnek az indulásra. Billy a szőke parókát és az üveglencséjű szemüveget viseli. Mivel a kisteherautó egy Quad Cab modell, a hosszú ülés mögé be tudják pakolni kevéske holmijukat. Az ősrégi fűnyíró még ott van a platón. Közben csatlakozott hozzá egy sövényvágó, egy lombfújó, és egy régi Stihl láncfűrész. Az utánfutón, amely üres volt, amikor Billy először látta, most négy papírhordó áll a Lowe’sból. A két férfi megrugdosta egy kicsit, hogy használtnak tűnjenek, és telepakolták őket kéziszerszámokkal, amelyeket egy bank ingatlanárverésén vásároltak meg Nederlandben. A hordókat gumipókokkal erősítették az utánfutó oldalához.

– Úgy kell kinézned, mint egy huszonegyedik századi vadnyugati vándor – jegyezte meg Bucky, miközben a hordókat rugdosták. – Azokból van bőven a kilenc nyugati államban. Sodródnak, dolgozgatnak itt-ott, aztán továbbállnak.

Alice megkérdezte tőle, melyik az a kilenc nyugati állam, mire Bucky egyesével megnevezte őket: Colorado, Wyoming, Montana, Utah, Arizona, Új-Mexikó, Idaho, Oregon, és – persze – Nevada. Billy úgy gondolja, a kocsi rendben van. Lehet, hogy felesleges elővigyázatosság az előttük álló útra; Buckynak igaza van, a fejvadászok Vegasra és a környékére összpontosítanak. Később viszont, amikor elérnek a Hegycsúcshoz, életbevágó lesz, hogy milyen jármű van alattuk.

– Kellemes napok voltak – mondja Bucky. Kertésznadrágot és egy Old 97’s pólót visel. – Örülök, hogy eljöttetek.

Alice megöleli. A frissen festett szőke tincsek remekül mutatnak a reggeli fényben.

– Billy? – Bucky a kezét nyújtja. – Vigyázzatok magatokra!

Billy majdnem megöleli, hiszen mostanában mintha az lenne a divat, de aztán mégsem. Soha nem volt az ilyen baráti ölelkezéseknek a híve, még a sivatagban sem.

– Köszönöm, Bucky. – A két tenyerébe fogja Bucky kezét, és gyengéden megszorítja, nem feledkezik meg a köszvényről. – Mindent.

– Szívesen.

Beszállnak. Billy beindítja a motort. Először rángat, de aztán engedelmessé válik. Bucky majd keres valakit, aki hazaviszi a Fusiont, hogy megóvja Dalton Smith nevét. Még egy szívesség, gondolja Billy.

Az ócska kisteherautó orrát az út felé fordítja. Amikor elsőbe teszi a sebességváltót, Bucky hevesen integetni kezd, és megkerüli az autót az anyósülés felé. Alice letekeri az ablakot.

– Viszont akarlak itt látni – mondja Bucky a lánynak. – Maradj ki Billy dolgaiból, ne keveredj bele semmibe! Értetted?

– Igen – feleli Alice, és Billy arra gondol, hogy csak azt mondja, amit Bucky hallani akar. Ami rendben is van, teszi hozzá Billy gondolatban. Hallgatni fog rám. Remélem.

Egy utolsó dudaszóval gurulni kezd. Másfél órával később nyugatra fordulnak az I-70-es útra, Las Vegas felé.

2

Beaverben, Utah államban állnak meg éjszakára. Egy újabb nevenincs motel, de nem rossz. A Crazy Cow étteremben egy kosár rántott csirkét rendelnek, és hazafelé menet vesznek néhány doboz Budot a Ray’s 66-ben. Később kiülnek a két szomszédos szoba elé, egymás mellé húzzák a motelekben szinte kötelező kempingszékeket, és megisszák a hideg sört.

– Elolvastam a történet többi részét, amíg úton voltunk – mondja Alice. – Igazán jó. Alig várom a folytatást.

Billy a homlokát ráncolja.

– Nem terveztem, hogy a Fallúdzsa utáni részt is megírom.

– Kalifallúdzsa – mondja Alice mosolyogva. Aztán hozzáteszi: – De nem akarod megírni, hogyan keveredtél bele abba, hogy embereket ölsz pénzért?

Billy felszisszen, annyira rosszul hangzik. És persze igaz. Látja a lány is.

– Rossz embereket, nyilván. Azt is szeretném tudni, hogyan találkoztál Buckyval.

Igen, gondolja Billy, írhatnék róla, talán kellene is. Mert mi tagadás, ha az ajtó mögött rejtőzködő mudzsi megölte volna Johnny Cappset, ahelyett, hogy a lábát lövi szét, Billy Summers nem lenne most itt. És Alice sem. Egyfajta megvilágosodásként éri a felfedezés – bár lehet, hogy nem kellene –, hogyha Johnny Capps meghal, akkor Alice Maxwell is belehalt volna a sokkba és a hidegbe a Pearson utcában.

– Talán majd megírom. Ha lesz rá alkalom. Mesélj magadról, Alice!

A lány felkacag, de nem olyan felszabadultan, könnyedén, ahogyan Billy szereti. Ez egy olyan hárító nevetés.

– Röviden össze tudom foglalni. Egész életemben igyekeztem a háttérben meghúzni magam. Az első és egyetlen érdekes dolog az életemben, hogy veled lehetek. A csoportos nemi erőszakot leszámítva, persze. – Szánalmas kis horkantást hallat.

De Billy nem hagyja annyiban.

– Tehát Kingstonban nőttél fel. Az anyád nevelt fel téged és a nővéredet. És még? Biztos van ott más is.

Alice a sötétedő égre mutat.

– Életemben nem láttam még ennyi csillagot. Még Buckynál sem.

– Ne válts témát!

A lány megvonja a vállát.

– Jó, de unalmas lesz. Az apámnak bútorboltja volt, az anyám volt a könyvelője. Meghalt szívinfarktusban, amikor nyolcéves voltam, Gerry, a nővérem meg tizenkilenc, és fodrásznak tanult. – Alice megérinti a haját. – Ő azt mondaná, hogy elrontottam.

– Valószínűleg ezt mondaná, de jól néz ki. Folytasd!

– Az iskolában négyes tanuló voltam. Randiztam párszor, de nem volt pasim. Voltak menő gyerekek, én sohasem voltam az. Voltak népszerűtlenek, tudod, akiket mindig megszívatnak meg kiröhögnek, de én közéjük sem tartoztam. Többnyire csináltam, amit anyám és a nővérem mondtak.

– Kivéve a fodrászsulit.

– Majdnem arra is igent mondtam, mert biztos voltam benne, hogy úgysem vesznek fel semmiféle okosoknak való főiskolára. Sok tantárgyat nem is tanultam, ami ahhoz kellett. – Elgondolkodik. Billy hagyja. – Aztán egy éjszaka feküdtem az ágyamban, majdnem elaludtam, de egy pillanat alatt éber lettem. Egy pillanat alatt felébredtem. Majdnem kiestem az ágyból. Történt már veled ilyen?

Billy Irakra gondol.

– Sokszor.

– Arra gondoltam, hogy „Ha beiratkozom, ha megteszem, amit akarnak, sohasem lesz vége. Egész életemben azt fogom csinálni, amit ők akarnak, és egy nap arra ébredek, hogy itt öregedtem meg Kingstonban.” – Billy felé fordul. – Tudod, mit mondana anyám és Gerry, ha megtudnák, mi történt velem Tripp lakásában, és hogy mit művelek most is, hogy itt vagyok veled? Azt mondanák, hogy „Most nézd meg magad!”

Billy kinyújtja a kezét, szeretné megérinteni a lány vállát. Alice azonban még előtte odafordul felé, és Billy meglátja a nőt, akivé válhat, ha az idő és a végzet kegyesek hozzá.

– És tudod, hogy én mit mondanék erre? Azt mondanám, hogy nem érdekel, ez most az én időm, megérdemlem, hogy eljöjjön az én időm, és pontosan ezt akarom.

– Rendben – mondja Billy. – Oké, Alice. Minden rendben.

– Igen. Rendben van. Naná, hogy rendben van. Főleg, ha nem öleted meg magad.

Ezt Billy nem tudja megígérni, így aztán nem is felel. Még egy ideig bámulják a csillagokat, megisszák a sörüket, és Alice némán ül, csak akkor szólal meg, amikor közli, hogy megy lefeküdni.

3

Billy nem fekszik le. Buckytól érkezett két üzenet. Az elsőben az áll, hogy a Hegycsúcson dolgozó tájépítész cég neve Növények & Kertek. A csapatot irányító főnök neve vagy Kelton Freeman, vagy Hector Martinez, de az is lehet, hogy valaki teljesen más. Elég nagy a fluktuáció.

A következő üzenetben azt írja, hogy Nick gyakran időzik a Duplában hét közben, de hétvégén igyekszik hazajutni Pauite-i birtokára. Főleg vasárnap. A Giants meccseit sohasem hagyja ki, teszi hozzá Bucky. Aki ismeri, tudja ezt.

Az ember elköltözhet New Yorkból, gondolja Billy, de New York sohasem költözik ki az ember szívéből. Visszaír: A garázzsal kapcsolatban mizu?

Bucky gyorsan válaszol: Semmi.

Billy magával hozta a Google Earth és a Zillow képeit is. Nézegeti őket egy darabig. Aztán kinyitja a laptopot, és kikeres néhány spanyol kifejezést. Ha és amikor eljön az idő, nem kell spanyolul beszélnie, de most újra és újra hangosan kimondja, az emlékezetére bízza őket. Majdnem biztos, hogy nem lesz mindre szüksége. Lehet, hogy egyre sem. De az a legjobb, ha felkészülten megy.

Me llamo Pablo Lopez.

Esta es mi hija.

Estos son para el jardín.

Mi es sordo y mudo

Pablo Lopeznek hívnak.

Ő a kislányom.

Ezt a kertbe hoztam.

Siketnéma vagyok.

4

A Crazy Cow-ban reggeliznek, aztán útra kelnek. Billy nem akarja megerőltetni a vén kocsit, nem is kell. Háromszáz kilométerre lehetnek Vegastól, és Billy nem tervez rámozdulni Nickre vasárnapig, amikor a profik meccset játszanak, és a lakóház a Cheeroke út végén valószínűleg akkor a legcsendesebb. Se kertészek, se tájrendezők, és remélhetőleg tökös legények sem. Megnézte a meccsek időpontját, a Giants a Cardinalsszal küzd meg keleti idő szerint délután négykor, ami Nevadában délután egy órát jelent.

Hogy elüsse az időt, elmeséli Alice-nek, hogyan kötött ki abban a szektorban, amiből nyugdíjazni akarja magát. Johnny Capps volt az első szem abban a láncban, amely itt ér véget a 70-es államközin, bár az utolsó láncszemet még rá kell kovácsolnia.

– Őt lőtték lábon abban a házban. Akit életben hagytak, hogy becsaljanak benneteket.

– Igen. Clay Briggs, Fiola, stabilizálta az állapotát, és légi úton kimenekítették. Johnny rengeteg időt töltött egy lerobbant virginiai kórházban, és rákapott a kábszerre, miközben megpróbálták rehabilitálni, amit nem lehet rehabilitálni. A végén az állam tolókocsiban küldte haza Queensbe, kemény drogosként.

– Ez olyan szomorú.

Nos, meséli tovább Billy, legalább a drogos sztori jó véget ért Johnny számára. Az unokatestvére, Joey segített rajta, ő az a csávó, aki megtartotta az olasz Cappizano vezetéknevet, bár nyilván mindenki Johnny Cappsnek hívja. Az egyik nagyobb New York-i szervezet – és persze a drogterjesztésért felelős Sinaloa kartell – engedélyével Joey Capps felépített egy saját kis szervezetet, a méretéből ítélve inkább egy kis csoportot. Felajánlotta sebesült háborús hős unokatestvérének a könyvelői pozíciót, de csak ha leszokik.

– És leszokott?

– Le. Elmesélte az egészet, amikor újra összetalálkoztunk. Elvonóra ment, az unokatestvér fizette, aztán az anonim drogosokhoz járt hetente háromszor-négyszer, egészen a pár évvel ezelőtt bekövetkezett haláláig. A tüdőrák legyűrte.

Alice a homlokát ráncolja.

– Az anonim drogosokhoz járt, hogy leszokjon a drogról, de nyolctól négyig drogot terjesztett?

– Nem terjesztette, számolta és mosta a kereskedelemből származó pénzt. De ja, az már majdnem ugyanaz, és egyszer rá is mutattam neki erre. Tudod, mit mondott? Hogy leszokott alkoholisták dolgoznak a bárokban világszerte. Szponzorált is egyeseket, mondta, közülük néhányan leszoktak és folytatták az életüket. Így mondta: folytatták az életüket.

– Istenkém, amikor nem tudja a bal kéz, mit csinál a jobb.

Billy elmeséli a lánynak, hogy majdnem feliratkozott egy újabb menetre a cumizdában, aztán úgy döntött, hogy hülye lenne – szuicid hülye –, így leszerelt. Sodródott, próbálta kitalálni, mi lehet a következő lépés egy olyan embernek, akinek évekig semmi más dolga nem volt, mint másokat fejbe lőni. Ekkor lépett vele kapcsolatba Johnny.

Van egy csávó Jersey-ben, mondta, aki bárokban szed fel csajokat, aztán összeveri őket. Valószínűleg valami gyerekkori trauma miatt viselkedik így, mondta Johnny, de a faszomba a gyerekkori traumákkal, ez egy nagyon rossz ember. Az utolsó áldozata azóta is kómában van, és véletlenül éppen a Cappizano család tagja. Másod- vagy harmadunokatestvér, de akkor is Cappizano. Az egyetlen gond az, hogy a pasas, ez a nőverő, egy nagyobb és jóval erősebb szervezet tagja, amely a folyó másik oldalán, Hobokenben székel.

Joey magával vitte Johnny Cappset a megbeszélésre, amelyet ennek a szervezetnek a fejével folytatott, és kiderült, hogy a New Jersey-i tag nem sok hasznot hajtott ennek a szarházinak sem. A pasas sok fejfájást okozott, egy undok fattyú, stronzo madre volt, gyűrűkkel mindkét kezén, amelyek jól jöttek, amikor nőkből verte ki a szart, ahelyett, hogy hazavitte és megdugta volna őket, mint minden normális férfi, akár még seggbe is, fottimi nel culo, akad, aki azt szereti, férfi is, nő is. Viszont egyetlen nő sem szereti, ha szétütik az arcát.

A megbeszélés eredménye az volt, hogy a capo nem adhat engedélyt Joey Cappsnak a stronzo madre kilövésére, mert annak megtorlás lehet a vége. Ellenben, ha egy kívülálló követi el, és ha mindkét fél – a hobokeni szervezet és a sokkal kisebb Queens-i csapat – közösen fizeti, ki lehet húzni a tüskét. Hívjuk maffiadiplomáciának.

– Tehát Johnny Capps felhívott.

– Így van.

– Mert te voltál a legjobb.

– A legjobb, akit ismert. És ismerte a múltamat is.

– Tudott a férfiról, aki megölte a húgodat.

– Igen. Kutattam egy kicsit a pasas múltjában én is, mielőtt elvállaltam a munkát. Meglátogattam azt a nőt is, aki kómába esett miatta. Gépek tartották életben, világos volt, hogy nem jön vissza. A monitor… – Billy vízszintes vonalat húz a kormány felett. – Szóval elintéztem. Nem sokban különbözött a meló attól, amit Irakban csináltam.

– Szeretted?

– Nem. – Billy habozás nélkül felel. – A sivatagban sem, és itt sem szeretem. Soha.

– Johnny unokatestvére szerezte a többi munkát is?

– Még kettőt igen, aztán volt egy, amit nem vállaltam el, mert a pasas… nem is tudom…

– Nem tűnt elég rossznak?

– Valami ilyesmi. Aztán Johnny bemutatott Buckynak, Bucky bemutatott Nicknek, és most itt vagyunk.

– Ha jól sejtem, több is van a sztoriban.

Jól sejti, de Billy nem akar többet mesélni, főleg a Nick és mások számára elvégzett melók részleteibe nem akarja beavatni a lányt. Még sohasem beszélt erről senkinek, és viszolyogva hallja a kimondott szavakat életének erről a szakaszáról. Aljas, ostoba. Alice Maxwell főiskolai hallgató és nemierőszak-túlélő pedig itt ül egy ócska kisteherautóban egy pasassal, aki embereket ölt a megélhetésért. Ez volt a kibaszott munkája. Meg fogja ölni Nick Majariant is? Ha alkalma adódik rá, valószínűleg. Felmerül a kérdés: a becsületért ölni jobb, mint pénzért? Valószínűleg nem, de attól még megcsinálja.

Alice egy ideig hallgat, átgondolja a hallottakat. Aztán megszólal:

– Azért mesélted nekem mindezt, mert azt gondolod, nem biztos, hogy le fogod tudni írni. Igazam van?

Igen, de Billy nem akarja hangosan kimondani.

– Billy?

– Azért mondtam el neked, mert tudni akartad – böki ki végül Billy, és bekapcsolja a rádiót.

5

Bejelentkeznek egy újabb nevenincs motelbe. A Vegas külterülete körül futó körgyűrű mellett sok ilyen van. Miközben Billy Dalton Smith és Elizabeth Anderson néven bejelenti magukat, Alice négy dollárt dob az egyik automatába a lobbiban. Az ötödik után tíz kocsikerékre emlékeztető zseton hullik a tálcára nagy csörömpöléssel, mire a lány felsikkant, mint egy gyerek. A recepciós két lehetőséget ajánl: tíz dollárt vagy ugyanekkora értékben kedvezményt a szállásra.

– Milyen az étterem? – kérdezi Alice.

– A büfé egész jó. – A recepciós halkabban folytatja: – Inkább a pénzt válaszd, kis szívem.

Alice elveszi a pénzt, és kiugranak a hamburgereshez. Alice ragaszkodik ahhoz, hogy most ő fizessen, és Billy nem vitázik vele.

Utána Billy szobájában a lány leül az ablak mellé, és a belváros felé özönlő, véget nem érő forgalmat, a szállodák és a kaszinók neonfényeit bámulja.

– A bűn városa – ámuldozik –, én meg itt ülök egy motelszobában egy jóképű fickóval, aki kétszer annyi idős, mint én. Az anyám összeszarná magát.

Billy hátravetett fejjel kacagni kezd.

– És a nővéred?

– El sem hinné. – A lány rábök valamire. – Az ott a Paiute-hegység?

– Ha északra van, akkor igen. Bár szerintem előhegységnek hívják. Ha ez számít.

Alice odafordul felé, és már nem mosolyog.

– Mondd el, mit tervezel!

Billy elmondja, és nem csak azért, mert szüksége van a lány segítségére az előkészületeknél. Alice figyelmesen hallgatja.

– Szörnyen veszélyesnek hangzik.

– Ha bűzlik valami, kihátrálok a dologból, és újratervezek.

– De fogod tudni, hogy bűzlik? Úgy, ahogy a barátod, Taco is megérezte a ház előtt, ott Fallúdzsában?

– Emlékszel rá, igaz?

– Fogod tudni?

– Azt hiszem, igen.

– De attól még belevágsz. Ahogy bementél a Játszóházba is, és látod, mi lett belőle.

Billy hallgat. Erre nem lehet mit mondani.

– Bárcsak veled mehetnék!

Billy erre sem mond semmit. Egyrészt már a gondolat is halálos rémülettel tölti el, ráadásul a terv nem működne, ha a lány ott lenne vele, és ezt Alice is pontosan tudja.

– Mennyire fontos neked az a pénz?

– Meglennék nélküle is, a legtöbb úgyis Buckyé lesz. De én nem a pénzért megyek. Nick rosszul bánt velem. Meg kell fizetnie ezért, ahogy a téged megerőszakoló fiúk is megfizettek a tettükért.

Most Alice-en a hallgatás sora.

– Van még valami más is. Nem hiszem, hogy Nick ötlete volt engem megölni, miután elvégeztem a melót, és tudom, hogy nem ő tűzte ki a hatmillió dolláros vérdíjat a fejemre. Tudni akarom, ki volt az.

– És hogy miért?

– Igen, azt is.

6

Másnap reggel Billy első dolga megnézni az öreg Dodge-ot, mert a szerszámokat csak odaerősítették, de nem lakatolták le. Minden megvan. Billy nincs meglepve, egyrészt azért, mert minden darab a platón és az utánfutón meglehetősen ósdi és kopottas, másrészt viszont az évek során szerzett tapasztalatai azt mutatják, hogy az emberek többsége becsületes. Nem veszik el, ami nem az övéké. Azok, akik igen – az olyanok, mint Tripp Donovan, Nick Majarian és aki Nick mögött áll –, rohadtul felhúzzák.

Majdnem küld egy üzenetet Buckynak, hogy derítse ki, milyen kocsival jár most Nick – valószínűleg a Dupla Dominó parkolóházának VIP részén parkol vele, nyilván valami puccos jószág egyedi rendszámmal –, de nem teszi. Bucky minden bizonnyal megszerezné az információt, ugyanakkor felhívhatja magára a figyelmet. Erre van Billynek a legkevesebb szüksége. Abban reménykedik, hogy Nick mostanra már óvatlanabbá vált.

Miután kinyitnak a boltok, ő és Alice beugranak a legközelebbi Ultra Beauty üzletbe. Most Billynek van szüksége sminkre, de hagyja, hogy Alice válogassa össze a dolgokat. Aztán a lány kaszinóba akar menni. Rossz ötlet, de olyan izgatott és reménykedő, hogy Billy képtelen nemet mondani.

– De nem egy nagy szállodában, és nem a Strip környékén – mondja.

Alice kutakodik kicsit a telefonján, és a kelet-vegasi Tunya Tom szálloda és játékterem felé irányítja Billyt. Belépés előtt a lánytól kérnek személyazonosító iratot, és Alice roppant lazán villantja meg Elizabeth Anderson új jogosítványát. Miközben tátott szájjal kering odabent, megcsodálja a rulettasztalokat, a kockázókat, a blackjackjátszmákat, és az örökké forgó szerencsekereket, Billy egy bizonyos típusra hasonlító férfiakat keres. De egyet sem lát. Csak öregasszonyok és vénemberek vannak itt a világ végén, akik nem bánják, ha elnyelik a pénzüket.

Újra nyugtázza, hogy Alice már nem az a lány, akit behozott a zuhogó esőről. Jól halad a javulás útján, viszont ha Billy terve dugába dől, és a lányt még több fájdalom éri, mint korábban, az már az ő sara lesz. Arra gondol, hogy á, hagyni kellene ezt a szart, és visszavinni Coloradóba. Aztán eszébe jut, hogyan ajánlgatta neki Nick azt az úgynevezett „biztonságos házat”, pedig pontosan tudta, hogy a Wisconsinba vezető út Billy számára tíz kilométeren belül véget ér, amikor Dana Edison szétloccsantja a fejét. Nicknek meg kell fizetni ezért. Találkoznia kell az igazi Billy Summersszel.

– Olyan hangos! – jegyzi meg Alice. Az arca kipirult, a szeme cikázik, mindent egyszerre akar látni. – Mit csináljak?

Miután felméri a rulettasztalt, Billy odavezeti a lányt, és vesz neki zsetont ötven dollárért, de közben folyamatosan azt mondja magában, hogy rossz ötlet, rossz ötlet. A kezdők szerencséje Alice számára látványosan működik. Tíz percen belül már kétszáz dollárja van, a vendégek hangosan éljenzik. Billyt hidegen hagyja, az ötdolláros játékgépekhez vezeti a lányt, aki eltölt ott is egy fél órát, és nyer még harminc dollárt. Aztán Billy felé fordul:

– Nyomd meg a gombot, figyelj, nyomd meg a gombot, figyelj, mindig ugyanaz! Elég nagy hülyeség, nem?

Billy megvonja a vállát, de önkéntelenül elvigyorodik. Eszébe jut Robin Maguire, aki azt mondta, csak az számít mosolynak, ha a fogsorod is látszik, különben semmi az egész.

– Te mondtad, nem én – feleli. És felvillantja a fogsorát.

7

A kaszinó után a Century 16.-ban kötnek ki, és nem csak egy, mindjárt két filmet néznek meg, egy vígjátékot és egy akciófilmet. Amikor kijönnek a moziból, már majdnem sötét van.

– Nem eszünk valamit? – kérdezi Alice.

– Boldogan megállok valahol, de tele vagyok popcornnal és savanyú gumicukorral.

– Akkor csak egy szendvicset. Akarsz hallani valami jót az anyámról?

– Persze.

– Nagy néha, amikor jó kislány voltam, tartottunk egy különleges napot, ő hívta így. Reggelire ehettem csokis palacsintát, és aztán azt csinálhattam, amit akartam: például kaphattam a Green Line Apothecary boltban csokis-vaníliás szódát vagy egy plüssállatot – ha olcsó volt –, vagy elmehettem busszal a végállomásig, amit imádtam. Ostoba kiskölyök voltam, igaz?

– Nem – feleli Billy.

Alice természetes mozdulattal megfogja a kezét, mintha semmiség lenne, és lóbálni kezdi, miközben visszafelé sétálnak a kocsihoz.

– Ez is egy olyan nap volt. Különleges.

– Remek.

A lány odafordul Billy felé.

– Nehogy megölesd magad! – Szenvedélyes a hangja. – Nehogy!

– Nem fogom – ígéri Billy. – Rendben?

– Rendben – bólint Alice. – Így már rendben.

8

Ő maga azonban nincs rendben aznap éjjel. Billy az ébrenlét és az álom határán szendereg, különben sohasem hallaná meg Alice kopogását. Utóbbi halk és tapintatos, szinte bocsánatkérő. Pár pillanatig Billy azt hiszi, része az álmának, amiben megjelent Shanice Ackerman is, de aztán gyorsan visszaérkezik a Vegas peremén levő motelszobába. Felkel, az ajtóhoz megy, és kikukucskál a kémlelőnyíláson. A lány ott áll bő, kék pizsamanadrágjában, amit még Buckyval vásárolt. A lába meztelen, kezével a torkát markolássza, és levegő után kapkod. Hangosabban zihál, mint ahogyan kopogott.

Billy kinyitja az ajtót, megfogja Alice szabad kezét, és bekíséri a szobába. Amint becsukja az ajtót, énekelni kezd:

– Ha ma kimész az erdőbe… énekelj velem, Alice!

A lány a fejét rázza, és újabb hörgő lélegzetet vesz.

– Nem tudok…

– Dehogynem. Ha ma kimész az erdőbe…

– Húzzál fel… – Híííh. – …álru… – Híííh.

Alice dűlöngél, ájulásközeli állapotban van. Billy azon csodálkozik, hogy nem esett össze a folyosón.

Megrázza a lányt.

– Nem, nem, nem így van. Próbáld újra! Következő sor.

– Nagy meglepetés vár rád? – Alice még mindig zihál, de már kevésbé fest úgy, mint aki minden pillanatban elvágódhat.

– Pontosan. Akkor most együtt! És ne mondd a szöveget, hanem énekeld! Ha ma kimész az erdőbe…

A lány csatlakozik hozzá.

– Nagy meglepetés vár rád. Ha ma kimész az erdőbe, húzzál fel álruhát! – Mély levegőt vesz, amit aztán szaggatottan enged ki: hú… hú… hú… – Le kell ülnöm.

– Mielőtt elesel – bólogat Billy. Még mindig fogja Alice kezét. A lefüggönyözött ablaknál álló székhez vezeti.

Alice leül, felpislog Billyre, és frissen festett szőke tincseit félresimítja a homlokából.

– Megpróbáltam a szobámban, de nem ment. Most miért működött?

– Mert kellett valaki, akivel duettet énekelhetsz. – Billy leül az ágy szélére. – Mi volt az? Rémálom?

– Szörnyű volt. Az egyik fiú… férfi… egy konyharuhát tömött a számba. Hogy fejezzem be a kiabálást. De lehet, hogy sikoltoztam. Azt hiszem, Jack volt az. Nem kaptam levegőt. Biztos voltam benne, hogy megfulladok.

– Tényleg megtették?

Alice a fejét rázza.

– Nem emlékszem.

De Billy tudja, hogy megtették bizony, és a lány is tudja. Ő maga is megtapasztalt már ilyesmit, bár nem annyira hevesen és nem olyan gyakran, mint mások. Nem tartotta a kapcsolatot az Irakban megismert bőrnyakúakkal – Johnny Capps kivétel volt –, de vannak bizonyos honlapok, amelyeket néha meglátogat.

– Teljesen természetes, egy túlélő harcos elméje így küzd meg a traumával. Vagyis így próbál megküzdeni vele.

– És ez lennék én? Túlélő harcos?

– Igen, ez vagy. Nem biztos, hogy mindig működik a dal. Az arcodra terített nedves kendő sem működik mindig. Léteznek más trükkök is pánikrohamok leküzdésére, az interneten olvashatsz róluk. Olyan is előfordul, hogy csak ki kell várnod a végét.

– Azt hittem, jobban vagyok – súgja Alice.

– Jobban is vagy. Ugyanakkor most is stresszhelyzetben vagy. – És én okoztam, gondolja Billy.

– Itt maradhatok ma éjjel? Veled?

Billy majdnem nemet mond, aztán a lány könyörgő, sápadt arcára néz, és megint azt gondolja, hogy én okoztam.

– Rendben. – Azt kívánja, bár más is lenne rajta a bő bokszeralsón kívül, de hát ez van.

Alice lefekszik, aztán Billy is bebújik mellé. A hátukon fekszenek. Az ágy keskeny, a csípőjük összeér. Billy a mennyezetet bámulja, és azt mantrázza, hogy nem fog felállni. Mintha egy kutyától kérné, hogy ne üldözze a macskát. A combjuk is összeér. A lányé meleg és izmos a pizsamán keresztül. Billy nem volt nővel Phil óta, ezzel a lánnyal meg nem is akar lenni, de hát istenem…

– Segíthetek? – Alice hangja halk, de nem félénk. – Nem szeretkezhetek veled… tudod, igaziból… de tudok segíteni. Örömmel kisegítelek.

– Nem, Alice. Köszönöm, de nem.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

– Rendben. – A lány az oldalára fordul, el Billytől, közelebb a falhoz.

Billy megvárja, amíg Alice lélegzetvétele lelassul, szelíddé, egyenletessé válik. Akkor kimegy a fürdőszobába, és segít magán.

9

Eltelik néhány nap, tényleg csak egy pár, olyan, mintha nyaralnának, és aztán majdnem itt az idő. Az út mellett van egy Target, reggeli után ott vásárolnak. Alice vesz egy nagy tégely hidratálót és egy szórófejes flakont. Meg fürdőruhát. Magának egy visszafogott kék darabot. Billynek bő szárú, trópusi halakkal díszített úszónadrágot. Vásárol neki egy koptatott kertésznadrágot is, sárga munkáskesztyűt, gombos farmerkabátot, és egy pólót, valami nagyon vegasi felirattal.

Úsznak egyet a motel medencéjében, ami szerintük a szálláshely legjobb szolgáltatása. Alice víziröplabdázik néhány kölyökkel, miközben Billy egy nyugágyról figyeli őket. Annyira természetesnek tűnik! Lehetnének apa és lánya, úton Los Angeles felé, talán munkát keresnek, talán rokonokat, akiket meg lehet kicsit pumpolni hosszú lejáratú kölcsönért vagy szállásért.

A recepciósnak igaza volt a büfével kapcsolatban – többnyire sajtos tésztát és őskori marhasültet kínálnak barna szósszal –, de kétórányi medencézés után Alice mindent befal, amit elé tesznek, még repetáért is visszamegy. Billy képtelen versenyre kelni vele, bár fénykorában – például az alapkiképzés alatt – simán az asztal alá ette volna. Ebéd után a lány aludni akar. Billy nincs meglepve.

Négy óra körül megint vásárolni indulnak, most éppen egy Nőj Nagyra, Bébi! nevű kertészeti áruházba. Alice reggeli jókedve már elpárolgott, de meg sem kísérli, hogy lebeszélje Billyt a másnapi tervéről. Billy hálás ezért. A győzködés vitához vezethetne, és esze ágában sincs Alice-szel vitatkozni. Az esetlegesen utolsó közös napjukon meg pláne nem.

Amikor leparkolnak a motelnél, Billy a hátsó zsebébe nyúl, és előhúz egy összehajtogatott papírlapot. Kinyitja, gyengéden kisimítja, aztán a Targetben vásárolt ragasztószalaggal a műszerfalhoz erősíti. Alice a rózsaszín flamingót ölelő kislányra néz.

– Ki ez?

Shanice gondos zsírkrétarajza kicsit elmosódott, de a flamingó bárgyú fejétől Shanice buksijáig repkedő szíveket tisztán ki lehet venni. Billy megérinti az egyiket.

– Az a kislány, aki a szomszédban lakott Midwoodban. De holnaptól a lányom lesz. Ha muszáj.

10

Billy bízik abban, hogy az emberek nem lopnak, de csak egy bizonyos pontig. Az ósdi szerszámok és a hordók biztonságban vannak, de ha valaki meglátja a Nőj Nagyra, Bébi!-ben vásárolt holmikat, kísértésbe eshet, ezért becipelik a táskákat Billy fürdőszobájába. Négy húszkilós Miracle-Gro palántaföldet vettek, öt négykilós Buckaroo gilisztakomposztot és tizenkét kiló Black Kow trágyát.

Alice inkább Billyre hagyja az utóbbit. Fintorog, és közli, hogy a trágyaszag a zsákon is átüt.

Utána tévét néznek a lány szobájában, és Alice megkérdezi Billytől, vele tölti-e az éjszakát. Billy azt feleli, hogy jobb lenne, ha nem.

– Szerintem nem tudok egyedül elaludni – mondja Alice.

– Szerintem én sem, de meg kell próbálnunk. Gyere csak ide! Ölelj meg!

Alice alaposan megszorongatja. Billy érzi, hogy a lány remeg, nem azért, mert fél tőle, hanem mert félti. Egyáltalán nem szabadna félnie, nem ezt érdemli, gondolja Billy, de ha már muszáj, akkor jobb így. Sokkal jobb.

– Állítsd be az ébresztőt hatra! – kéri a lánytól, miután elengedi.

– Nem kell.

Billy elmosolyodik.

– Azért csak csináld meg! Nehogy meglepetés érjen.

A szobájában aztán ír egy üzenetet Buckynak: Hallottál N felől?

Bucky azonnal válaszol. Nem. Valószínűleg ott van, de nem biztos. Bocs.

Semmi gond, írja vissza Billy, aztán beállítja az ébresztőt a telefonján ötre. Kevés az esélye annak, hogy aludni fog, de lehet, hogy őt fogja meglepetés érni.

Szendereg is egy keveset, és Shanice-ről álmodik. A kislány összetépi Flamingó Dave képét, és azt mondja, hogy gyűlöllek gyűlöllek gyűlöllek.

Billy négykor felébred, és amikor egyik kezében az új kesztyűkkel kimegy, Alice ott ül a minden motelben megtalálható kempingszékek egyikén egy SZERETEM LAS VEGAST feliratos pulóverbe burkolózva, és a vékonyra fogyott holdat nézi.

– Szia! – mondja Billy.

– Szia!

Billy a járda széléhez sétál, és az új kesztyűket beledörzsöli a földbe. Amikor elégedett az eredménnyel, lecsapkodja róluk a földet, és feláll.

– Hideg van – mondja Alice. – Az jól jön neked. Felveheted a munkáskabátot.

Billy tudja, hogy hamar felmelegszik az idő, amikor felkel a nap. Igaz, hogy október van, de a sivatagban vannak. De akkor is felveszi a kabátot.

– Ennél valamit? Tojásos McMuffint? A Meki non-stop nyitva van.

Alice a fejét rázza.

– Nem vagyok éhes.

– Kávé?

– Az jól jönne.

– Tejszín, cukor?

– Feketén, kérlek!

Billy bemegy a kihalt lobbiba, és a minden motelben megtalálható Bunn kávéfőzőből visz mindkettejüknek egy pohárral.

– Olyan közelinek tűnik, hogy szinte megérintené az ember. Hát nem gyönyörű?

– Az, de te reszketsz. Menjünk be!

Alice Billy szobájában leül az ablak melletti székre és a kávéját kortyolgatja, majd a poharat leteszi a kisasztalra, és álomba merül. A pulóver túl nagy, félrecsúszik, szabaddá téve az egyik vállát. Billy azt gondolja, hogy pont olyan gyönyörű, mint a hold. Leül, issza a kávéját, és a lányt nézi. Tetszik neki, ahogyan hosszan, lassan lélegzik. Az idő telik. Az a dolga, gondolja Billy.

11

Amikor fél nyolckor felébreszti a lányt, Alice megszidja, amiért hagyta aludni.

– Még le kell fújnunk téged. A cuccnak legalább négy órán át száradnia kell, hogy működjön.

– Minden rendben. A meccs egykor kezdődik, én meg nem mozdulok rá Nickre minimum fél kettőig.

– Akkor is, már egy órája megcsinálhattuk volna a biztonság kedvéért! – Alice felsóhajt. – Gyere át a szobámba! Ott csináljuk.

Néhány perccel később Billy félmeztelenül masszírozza be a hidratálót a kézfején, az alkarján és az arcán. Alice figyelmezteti, hogy ne hagyja ki a szemhéját és a tarkóját sem. Amikor Billy elkészül, Alice munkához lát a barnítóval. Az első réteg öt perc alatt fent van. Ahogy végez, Billy a fürdőszobába megy és megnézi magát a tükörben. Fehér embert lát, aki úgy barnult le, mint a kőművesek.

– Nem elég jó – mondja.

– Tudom. Megint kend le magad hidratálóval!

Alice másodszor is lefújja. Amikor Billy visszamegy a fürdőszobába, hogy újra megszemlélje az eredményt, még mindig nem elégedett.

– Nem is tudom – mondja Alice-nek, amikor előjön. – Lehet, hogy nem volt jó ötlet.

– Pedig az. Emlékszel, mit mondtam? Az elkövetkező négy-hat órában folyamatosan barnul be. A cowboykalappal és a kertésznadrággal… – Alice kritikus pillantást vet Billyre. – Ha nem gondolnám, hogy elmennél chicanónak, megmondanám.

Most fog megkérni arra, hogy adjam fel az egészet és térjek vissza vele Coloradóba, gondolja Billy. De a lány nem erre kéri. Azt mondja, hogy öltözzön fel, az ő szavaival „a jelmezbe”. Billy visszamegy a szobájába, felveszi a fekete parókát, a pólót, a kertésznadrágot, a munkáskabátot (zsebében a kesztyűkkel), és a viseltes cowboykalapot, amelyet együtt vettek Boulderben. Lecsúszik a füléig, emlékezteti magát, hogy majd fel kell tolnia egy kicsit, amikor eljön az idő, hogy kilátszódjon őszes, hosszú, fekete haja.

– Jól nézel ki. – Tárgyilagos hang, kivörösödött szempár. – Nálad van a notesz és a ceruza?

Billy megpaskolja a kertésznadrág mellzsebét. Jó nagy, elfér benne a hangtompítós Ruger is a notesz mellett.

– Máris sötétebb vagy. – Alice halványan elmosolyodik. – Még jó, hogy senki nem kiált politikai korrektségért.

– Szükség törvényt bont – mondja Billy. A kertésznadrág oldalsó zsebébe nyúl, amelyikben nincs Glock, és előhúz egy guriga papírpénzt. Néhány húszast leszámítva ennyi maradt. – Vedd el! A biztonság kedvéért.

Alice ellenkezés nélkül zsebre vágja.

– Ha ma délután nem hívlak, várj! Fogalmam sincs, milyen a térerő innen északra. Ha ma este nyolcra, legkésőbb kilencre nem érek vissza, egyáltalán nem jövök vissza. Akkor maradj itt éjszakára, holnap jelentkezz ki, és egy Greyhound busszal menj el Goldenbe vagy Estes Parkba! Hívd fel Buckyt! Elmegy érted. Oké?

– Nem oké, de értem. Hadd segítsek, kiviszem a trágyát a kocsidhoz!

Kétszer is fordulnak, aztán Billy becsapja a plató ajtaját. Utána csak állnak és nézik egymást. Néhány álmos szemű vendég – két ügynök és egy család – kirángatja a bőröndjét, indulni készülnek.

– Ha nem kell egyre odaérned, maradhatnál még egy órát – mondja Alice. – Akár kettőt is.

– Azt hiszem, jobb, ha elindulok.

– Igen, talán igazad van – feleli Alice. – Menj, mielőtt kiborulok!

Billy megöleli. Alice szenvedélyesen magához szorítja. Billy arra számít, hogy azt mondja majd, vigyázzon magára. Hogy arra kéri majd, ne haljon meg. Hogy még egyszer utoljára kérlelni kezdi, talán könyörögni is, hogy ne menjen. De Alice nem tesz ilyet. Billyre néz és azt mondja:

– Szerezd meg, ami jár neked!

Elengedi Billyt, és elindul a motel felé. Amikor odaér, megfordul, és felmutatja a telefonját.

– Hívj fel, amikor végeztél! Ne felejtsd el!

– Nem felejtem el.

Ha lehet, gondolja. Felhívlak, ha tudlak.

20. FEJEZET

1

Vegastól egy órára északra, a 45-ös úton Billy egy ARCO benzinkút és egy másik benzinkútláncról elnevezett vegyesbolt, a Terrible Herbst mellett működő Dougie’s Donuts fánkozóhoz érkezik. A kaminonos pihenőt hatalmas parkoló veszi körül, amelynek egyik oldalán alvó szörnyekként horkolnak az olajkutak. Billy megtankol, vesz egy üveg narancslét és egy fonott fánkot, majd leparkol hátul. Megfordul a fejében, hogy felhívja Alice-t, csak mert szeretné hallani a hangját, és úgy gondolja, esetleg a lány is szívesen hallaná az övét. A túszom, gondolja. A Stockholm-szindrómás túszom. Csak a lány már nem az, talán nem is volt az soha. Visszaidézi, amit mondott: Szerezd meg, ami jár neked! Alice nem rettenthetetlen, nem változott át a képregények harcos királynőjévé (legalábbis még nem), de nagyon szenvedélyes. Már a kezében van a telefon, amikor az jut eszébe, hogy a lány is olyan keveset aludt előző éjjel, mint ő. Ha netán már visszabújt az ágyba, és kiakasztotta a NE ZAVARJANAK táblát, ő sem fogja felébreszteni.

Megissza a narancslét, megeszi a fánkot, várja, hogy teljen az idő. Amiből bőven van annyi, hogy a kételkedés beszivárogjon a gondolatai közé. Bizonyos szempontból – több szempontból – olyan ez, mint a Játszóház, csak most nincs mögötte egy egész raj, hogy fedezzék. Nem lehet biztos abban, hogy Nick a Hegycsúcson tölti a hétvégét. Fogalma sincs, mennyi embert hozott magával haza. Néhányat biztosan, nem fejvadászokat egy másik társaságból, hanem a saját embereit, és Billy azt sem tudja, hol helyezi el őket. Van egyfajta elképzelése a belső elrendezésről a Zillow-képek alapján, de azon változtathattak is, miután Nick megvásárolta az ingatlant. Ha Nick tényleg ott van és a Giantsnek szurkol, Billy nem tudja, hol nézi a meccset. Azt sem tudja, hogy egyáltalán bejuthat-e a szervizkapun. Talán sí, talán no.

Van ott egy sor mobil vécé is, Billy az egyikben könnyít magán, megszabadul a kávétól és a narancslétől. Amikor kijön a fülkéből, egy fekete csaj álldogál a közelben nyakpántos pólóban és olyan rövid farmerszoknyában, hogy kilátszik a bugyija vonala. Úgy fest, mint aki nem aludt egy szemet sem, és kemény éjszaka áll mögötte. Az elkenődött szempillaspirál Billyt – Billy együgyű én-jét – a Kasszafúrókra emlékezteti a Donald kacsa és Dagobert bácsi képregényekből, amelyeket néha turkálókban és garázsvásárokon vásárol.

– Hé, szépfiú! – szólal meg a parkolós pillangó. – Mit szólsz egy randihoz?

Ennél jobb lehetőség nem is kínálkozhatna, hogy Billy gyakorolhassa kicsit az új fedősztorit. Előveszi a noteszét és a ceruzát az overallja mellzsebéből, és leírja, hogy mi es sordo y mudo.

– Az meg mi a faszt jelent?

Billy mindkét kezével megérinti a fülét, aztán az egyikkel a száját is megütögeti.

– Felejtsd el! – fordul el tőle a lány. – Nem fogok migráns faszt szopni.

Billy felderülve néz utána. Nem kell a migráns fasz, ugye, gondolja. Nem lettem ettől John Howard Griffin,{8} de megteszi.

2

Tizenegyig a fánkozó mögött parkol. Az idő alatt látja, hogy a fekete csaj és a kolléganői igyekeznek rávarrni magukat a kamionsofőrökre, de hozzá senki sem közelít. Billy szerint ez jól is van így. Párszor kiszáll a kocsiból, úgy tesz, mint aki a holmiját ellenőrzi, pedig csak a lábát akarja kinyújtani és kimozgatni az izmait.

Negyed tizenkettőkor beindítja a kisteherautó motorját (a gyújtás először nem működik, meg is ijed egy kicsit), és folytatja útját északra a 45-ösön. A Paiute-előhegység egyre közelebb húzódik. Már hét kilométerről látja a Hegycsúcsot. Másmilyen, mint az a ház, amit Nick abban a városban bérelt, ahol Billy elvégezte a munkát, de ugyanolyan ronda.

Miközben a GPS arról tájékoztatja, hogy egy kilométer múlva rá kell fordulnia a Cherokee Drive-ra, Billy ismét egy pihenőhelyhez ér, ezúttal csak egy lehajtóhoz. Leparkol az árnyékban, ismét használja a mobil vécét, mert felidézi Taco Bell szólását: Minden alkalmat használj ki a harc előtt pisilésre!

Amikor kijön, megnézi a karóráját. Fél egy van. A nagy fehér haciendán Nick néhány tökös legényével lassan letelepszik a televízió elé a meccs előtti beszélgetős műsorra. Talán nachost ropogtatnak és Dos Equist isznak. Billy felébreszti a Siri applikációt, aki közli vele, hogy negyvenpercnyire van az úti céljától. Rákényszeríti magát még egy kis várakozásra, és nem enged a kísértésnek, nem hívja fel Alice-t. Inkább kiszáll a kocsiból, kivesz egy feszítővasat az egyik piszkos hordóból, és üt néhány lyukat a Ram kipufogódobjába, ami már amúgy is szedett-vedett. Ha egy pöfögő, harákoló vén furgonnal állít oda a szervizkapuhoz, még inkább adja a szerepét.

– Oké – szólal meg hangosan. Arra gondol, hogy végigmondja a Sötét Ló rigmust, de nem akar nevetségessé válni. Ráadásul amikor utoljára együtt, összekapaszkodva (kivéve Albie Starkot) elszavalták, nem alakultak éppen jól a dolgok. Elfordítja a slusszkulcsot. A motor csak pörög. Amikor elkezd kihagyni, Billy lekapcsolja, vár egy kicsit, egyszer lenyomja a gázpedált, és újra próbálkozik. A Dodge azonnal beindul. Azelőtt is hangos volt. Most még hangosabb.

Billy ellenőrzi a forgalmat, ráhajt a 45-ösre, és befordul a Cherokee Drive-ra. Az emelkedő egyre meredekebb. Az első kilométeren még vannak más, visszafogottabb házak az út két oldalán, de aztán eltűnnek, és a Hegycsúcs magasodik előtte.

Minden út ide vezetett, elmélkedik Billy, és próbál nevetni ezen a gondolaton, amely nemcsak ómenszerű, de elbizakodott is. A gondolat azonban nem távozik, és Billy megérti, hogy azért nem, mert igaz. Minden út ide vezetett. Igen.

3

A levegőt szinte harapni lehet Las Vegas füstkatlanja felett, és talán még fel is nagyítja a dolgokat, mert mire Billy megközelíti a körülkerített birtok főkapuját, a ház szinte mintha hátradőlne, nehogy ráomoljon. A fal túl magas ahhoz, hogy átlásson felette, de tudja, hogy van egy őrposzt mögötte, és ha ember is van benne, a vén tragacsot máris videóra vették.

A Cherokee Drive a Hegycsúcsnál ér véget. Előtte azonban a bal oldalon leválik róla egy földút. Két táblát vertek le a két szélén. A baloldalin az áll, hogy KARBANTARTÁS ÉS KÉZBESÍTÉS, a másikon pedig az, hogy KIZÁRÓLAG ENGEDÉLLYEL RENDELKEZŐ JÁRMŰVEK. A KIZÁRÓLAG szót pirossal írták.

Billy ráfordul a földútra, a kalapját nem felejti el egy kicsit feljebb tolni. Megtapogatja az overall mellzsebét (a hangtompítós Rugerrel) és az oldalzsebet (a Glockkal) is. A fegyvereket hülyeség lenne bemérni, kézifegyverrel csak közelre lehet célozni, de eszébe jut, hogy egyiket sem lőtte be, és a töltényeket sem ellenőrizte. Mekkora poén lenne, ha elő kellene kapni a Glockot, és besülne. Vagy ha a Ruger hangtompítója, amit talán egy kristálymetrajongó csávó rakott össze sufnituning módszerrel, eltömítené a csövet és a fegyver a kezében robbanna fel. Ezen már késő elmélkedni.

A birtok fala Billy jobb oldalán magasodik. A bal oldalon az úthoz olyan közel nőnek a pinyon fenyők, hogy az ágaik súrolják a kocsi oldalát. Billy el tudja képzelni, milyen az, amikor nagyobb járművek – kukásautók, gázszállítók, szennyvizesek – küzdik át magukat, miközben a sofőrök cifra káromkodásokat eresztenek meg minden alkalommal, amikor erre a kitérőre kényszerülnek.

Aztán a fal derékszögben fordul, ott már nincsenek fák. A húszfokos emelkedő is véget ér. Billy sík területre érkezik, valószínűleg a ház és a birtok miatt dózerolták egyenletesre. A szervizút hurokszerűen visszakanyarodik egy jóval szerényebb bejárat irányába, Billy pont ezt keresi. A fal mögül előtűnik a rozsdavörösre festett istállóépület felső öt métere. A tető fémből van, fénytávíróként veri vissza a napsugarakat. Billy egy gyors pillantás után elkapja a tekintetét, nem akarja, hogy a látását befolyásolja.

A kapu nyitva áll. A két oldalán virágágyások vannak. A falra kamerát szereltek, de úgy lóg, mint egy törött nyakú madárka. Billynek ez tetszik. Gondolt már arra korábban, hogy Nick esetleg leeresztett egy kicsit, lazábban veszi a biztonságot, és íme a bizonyíték.

A bal oldali virágágyásban egy mexikói asszony térdel bő kék ruhában, és palántakiszedő kanállal turkálja a földet. A közelében egy drótkosár félig tele van levágott virággal. A sárga kesztyűt talán pont ott vette, ahol Billy is a sajátját. Egy akkora szalmasombrerót visel, ami szinte komikus. Először csak a hátát lehet látni, de amikor meghallja a furgont – hogyne hallaná –, megfordul, és Billy már látja is, hogy egyáltalán nem mexikói. A bőre napsütötte és cserzett, de fehér nő. Egy idős fehér hölgy, egészen pontosan.

Felemelkedik, és széttett lábbal gyökeret ver a kisteherautó előtt, elállja az utat. Csak akkor lép a vezetőülés mellé, amikor Billy lelassít, megáll, és lehúzza az ablakot.

– Te meg ki a fasz vagy és mit akarsz? – Aztán egy újabb pluszpont járul a letört kamera mellé, mert hozzáteszi: – Qué deseas?

Billy feltartja a mutatóujját – várjál csak –, és előveszi a noteszt a mellzsebéből. Egy pillanatra leblokkol, de aztán eszébe jut, mit akar, és írni kezd: Estos son para el jardín.

– Értem én, de mit keresel itt vasárnap? Mondjad csak, Pedró!

Billy lapoz, és leírja, hogy mi es sordo y mudo. Siketnéma vagyok.

– Nem mondod! Angolul tudsz? – Nagy gonddal formálja a hangokat.

A keskeny arcban felvillanó sötétkék szempár végigméri Billyt. Billyben két dolog vetődik fel. Az egyik az, hogy ha Nick lazított is a biztonságon… azért nem teljesen. A kamera letört, és a legényei meccset néznek vele a házban, de ez a nő mégis itt van a kanalával és a virágokkal megrakott kosárral.

Talán régi barátja, Robin pont erre mondta volna, hogy gebasz van, de lehet, hogy nem is az, mert egy közeli fa árnyékában ott van egy üveg víz és egy zsírpapírba csomagolt szendvics. Amiből arra következtet, hogy a nő még egy darabig itt akar maradni. Talán a meccs végéig, amíg haza nem küldik.

Ez az egyik dolog. A másik meg az, hogy ismerősnek tűnik. Nagyon is ismerősnek.

A nő benyúl a kocsi ablakán és csettint egyet Billy orra előtt. Az ujja bűzölög a cigarettafüsttől.

– Érted? Lo entiendes?

Billy a hüvelyk- és mutatóujját kicsit széthúzva mutatja, hogy igen, érti, de csak egy keveset.

– Fogadjunk, ha azt mondanám, hogy mutasd meg a zöldkártyádat, összeszarnád magad. – Olyan rekedt hangon kacag fel, ahogyan beszél. – Szóval mit keresel itt vasárnap, mi amigo?

Billy megvonja a vállát, aztán a fal felett magasodó istállóépület felé bök.

– Ja, ja, sejtettem ám, hogy nem teadélutánra jöttél. Mit kell bevinned az istállóba? Mutasd csak!

Billynek mindez egyre kevésbé tetszik. Kis részben azért, mert a nő maga is megnézhetné a kerti eszközökkel megrakott platót, nagyobb részben meg amiatt a kellemetlen érzés miatt, hogy valahol látta már ezt az asszonyt. Ami kizárt. Ahhoz túl öreg, hogy Nick házőrző kutyája legyen, ráadásul a megbízója nőt soha nem is alkalmazna erre a posztra. Nick gondolkodása korszerűtlen, a nő meg koros, biztosan egy alkalmazott, akit kihajtottak ide, hogy tartsa szemmel a szervizkaput, amíg meccset néznek, az asszony meg úgy döntött, ha már itt van, szed egy kis virágot a házba. De Billynek akkor sem tetszik a dolog.

– Gyerünk, ándale! – A nő megint csettintgetni kezd Billy orra előtt. Billynek ez sem tetszik, bár ez a fajta felsőbbrendűség – ha mondhatjuk így, Trump-féle előítélet – is azt mutatja, hogy az álca működik.

Billy az ajtót nyitva hagyva kiszáll, és a kisteherautó platója mellé lép. A nőt a plató nem érdekli, az utánfutóhoz megy. Belenéz a hordókba, megvetően szippant egyet, aztán a platóra is felnéz.

– Hogyhogy csak egy zsák trágya van nálad? Az meg mire elég?

Billy megvonja a vállát, mint aki nem érti.

A nő lábujjhegyre emelkedik, és rácsap a zsákra.

– Csak egy! Egy! Solo uno!

Billy megvonja a vállát, ő csak a kiszállító.

A nő felsóhajt és legyint egyet.

– Na, kurva jó. Menjél be! Én fel nem hívom Hectort vasárnap délután, hogy miért egy siketnémát küld egy maréknyi szarral, valószínűleg ő is azt a kurva meccset nézi. Vagy egy másikat.

Billy megvonja a vállát, még mindig nem érteni mit mond.

– Vidd be azt a szart! Tómalo! Aztán húzd el a beled a legközelebbi cantiná-ba, talán a második félidőre odaérsz!

Ekkor kellett volna felismernie. Volt valami a pillantásában. De elmulasztja. Viszont szerencséje van. Amikor bemászik a fülkébe és a kormány mögé csusszan, a bal oldali visszapillantó tükörben meglátja, mire készül az asszony. A vállát behúzva még időben hátraveti magát, így az ültetőkanál csak megkarcolja a felkarját. Billy rácsapja az ajtót a nő kezére, a kanál a padlóra esik.

– Ó, bassza meg!

Az asszony akkora lendülettel, olyan erővel rántja ki a karját, hogy leveri a sombrerót, amely alól előtűnnek felcsatolt, ősz tincsei. Billy abban a pillanatban jön rá, hol látta korábban.

A nő a kertészruha zsebébe nyúl. Billy villámgyorsan kiugrik a kocsiból, és fejbe rúgja, az arca bal felén találja el. A nő elterül a virágágyásban. Kiesik a zsebéből, amit keresett. Egy mobiltelefon. Billy életében először bántott nőt, és amikor látja a liluló foltot, Alice jut eszébe, de nem bánja a tettét. Az a telefon fegyver is lehetett volna.

A nő is felismerte. Először nem, de aztán igen. Egészen a végéig jól leplezte. Ennyit az overallról, az önbarnítóról, a parókáról és a cowboykalapról. Ennyit Shan képéről, amit a műszerfalra ragasztott, és amiről azt mondhatta volna (büszke, apai mosoly kíséretében), hogy a lánya csinálta. Azért bukott le, mert a nő alaposan megnézte magának a róla készült képeket, és Red Bluffban személyesen is találkozott vele? Vagy azért, mert nőből van, és a nők gyorsabban átlátnak a szitán? Utóbbi szexista baromságnak hangzik, bár Billy szerint van benne valami.

– Te szemét geci! Te vagy az!

Nahát, Nick giccsházában olyan kedvesnek tűnt, gondolja Billy. Majdhogynem kifinomultnak. Persze akkor szolgálatkész üzemmódban volt. Már emlékszik rá, hogy Nick a nő kezébe nyomott egy rakás pénzt a szakács részére, aki meggyújtotta a sült fagylaltot, de neki nem adott semmit. Mert rajta volt a bérlistán. Sőt, családtag! Milyen vicces!

A nő kábultnak tűnik, de ez is lehet trükk. Akármi legyen, Billy örül, hogy az ültetőkanál a kocsiban maradt. Átkarolja a nő vállát, és segít neki felülni. Az asszony arca feldagad, mint egy lufi, ezért Billy megint Alice-re gondol, de Alice sohasem nézett olyan tekintettel, mint ez a nő. Mintha fel akarná nyársalni, meg ilyesmi.

Billy a szabad kezével előhúzza a Rugert a zsebéből és a fegyver csövét a nő ráncos homlokához nyomja. Frank Macintosht néha Frankie Elvisként, néha Napelemes Elvisként emlegetik (sohasem a szemébe). A haját ugyanúgy feltupírozza elöl, mint a nő. Ugyanaz a haj, ugyanaz a keskeny arc, ugyanaz a hajas háromszög a homloka közepén. Billy azt gondolja, hogy jóval hamarabb felismerte volna, és ezzel egy csomó kellemetlenségtől megkímélte volna magát, ha a nő nem viseli azt a hatalmas sombrerót.

– Szia, Marge! Most nem vagy olyan udvarias, mint aznap este, amikor felszolgáltad nekünk a vacsorát.

– Te szemét áruló! – sziszegi a nő, és arcon köpi Billyt.

Billyben ágaskodni kezd egy szinte leküzdhetetlen indulat, és a legszívesebben újra megütné a nőt, de nem azért, mert leköpte. Letörli a nyálat az arcáról, emiatt elengedi az asszonyt, tartsa meg magát. A jelek szerint tökéletesen alkalmas rá. Lehet, hogy elmúlt már hetvenéves és egész életében dohányzott, de nem adja magát könnyen, ezt még Billy is elismeri.

– Fordítva tudod. Nick a szemét áruló. Elvégeztem a munkát, és ahelyett, hogy kifizetett volna, átvert és meg akart ölni.

– Nick soha nem tenne ilyet. Kiáll az embereiért.

Lehet, hogy igaz, gondolja Billy, de én nem vagyok az embere, soha nem is voltam. Egyszerű, független zsoldos vagyok.

– Nem vitatkozom, Marge. Szorít az idő.

– Szerintem eltörted a kurva karomat!

– Te meg el akartad vágni az ütőeremet. Ami engem illet, egálban vagyunk. Hányan nézik a meccset?

A nő nem válaszol.

– Frankie is itt van?

A nő most sem válaszol, de egy villanás abban a sötét szempárban elárulja Billynek, amit tudni akar. Felkapja a mobiltelefont, lepöcköli róla a földet, és a nő felé nyújtja.

– Hívd fel, és mondd meg neki, hogy itt van egy pasas a Növények & Kertektől, hozott trágyát és palántaföldet. Csak semmi aggodalom! Mondd azt, hogy…

– Nem.

– Mondd azt, hogy beengedted, és utasítottad, hogy rakodjon le az istállóban.

– Nem.

Billy megint a nő két szeme közé nyomja a Ruger csövét.

– Mondd meg neki, Marge!

– Nem.

– Mondd meg neki, vagy szétloccsantom előbb a te agyadat, aztán Frankét!

A nő megint arcon köpi. Legalábbis próbálkozik vele, de nem igazán sikerül. Mert kiszáradt a szája, gondolja Billy. Fél, de nem fog engedelmeskedni. Még ha engedelmeskedne is, vagy lebuktatja a hangjával, vagy egyszerűen magára vállalja az egész műsort, és üvölteni kezd, hogy Itt van, itt van az a szemét geci áruló Billy Summers!

Önkéntelenül Alice-re gondol, de emlékezteti magát, hogy ez itt nem Alice, soha nem is lehetne az, és halántékon csapja Marge-ot. A nő szeme fennakad, visszahanyatlik a virágok közé. Billy megáll felette egy percre, hogy lássa, lélegzik, aztán a kocsiba hajítja a telefont. Beszállna ő is, de aztán meggondolja magát, visszamegy, és kidobja a levágott virágokat a kosárból. A virágok alatt egy adó-vevő készülék és egy King Cobra .357 Magnum revolvert talál. Szóval nem csak kertészkedett. És nem véletlenül küldték ki ide. Jó vastag bőr van a pofáján. A kocsiba hajítja az adóvevőt és a pisztolyt is.

Tíz hosszú másodpercen keresztül nem sikerül elindítania a kocsit, magában dohog, hogy édes istenem, miért most? Aztán mégis elindul, behajt vele a birtokra. A fal után három méterrel áll meg, üresben hagyja a kocsit, és bezárja a kaput. Hatalmas acélzár van rajta. Benyomja a kettős reteszt a helyére és visszaül a kilyuggatott kipufogódob miatt mennydörgő járműbe. Amikor a lyukakat ütötte, jó ötletnek tűnt. Most nem annyira.

Miközben visszamászik a fülkébe, Marge Macintosh ordítva dörömbölni kezd a kapun. „Hé! Hé! Summers az! Summers ül a kocsiban!” Billy nem hiszi, hogy bárki meghallaná, akkor sem, ha a kipufogódob rendben működne, de csodálja a nő életerejét. Olyan erősen ütötte meg, ahogy csak bírta, de máris jelentkezik a repetáért.

Csakhogy nem ütötted meg olyan erősen, ahogy csak bírtad, gondolja. Alice járt a fejedben, ezért visszafogtad magad.

Most már késő, és valószínűleg nem is számít. A nőnek körbe kellene futnia a fal mentén és átverekednie magát a fenyőrengetegen, hogy a főkapu melletti őrhelyen posztolókat értesítse… már ha van ott valaki egyáltalán.

Hát persze, hogy van. Amikor Billy elhalad az istálló és a bekerített legelő mellett, előbukkan egy pasas. Géppisztoly van nála, vagy sörétes puska, most a vállán lóg. Nyugis alaknak tűnik. Kérdő mozdulattal felemeli a kezét: Qué pasa?

Ahelyett, hogy elindulna a ház felé, ahogyan eredetileg tervezte, Billy feltartott hüvelykujjal kidugja a kezét az ablakon, aztán lefordul az őrház irányába.

Megáll. A fegyveres pasas – egy Mossberg az – elindul felé. Billy rádöbben, hogy ismeri. Bár itt még nem járt, három-négy alkalommal megfordult Nick tetőtéri lakosztályában a Dupla Dominó felett, és kétszer ez a pasas is ott volt. Valami Sal. De Frank sasszemű anyjával ellentétben, Sal nem ismeri fel.

– Mi újság, haver? – kérdezi. – Beengedett az öreglány?

– Be. – Billy nem is próbálkozik spanyolos akcentussal, úgy hangzana, mint az a faszkalap Speedy Gonzales. – Hoztam aláírnivalót. Megtennéd?

– Nem tudom – feleli Sal. Kezd összezavarodni. Billy azt gondolja, hogy elkéstél, amigo, elkéstél. – Megnézem, mi az.

Billy siketnéma notesze kilóg a mellzsebéből. Megpaskolja.

– Itt van.

Benyúl a notesz mögé, és előrántja Don Jensen Rugerét. Csodaszámba megy, de simán kicsusszan, még az izzó alakú hangtompító sem akad bele semmibe. Lő. Sal western stílusú ingének két gyöngyházgombja között megjelenik egy lyuk. A fegyver olyan hangot ad, mint amikor kipukkan egy lufi, és mit ad isten, a hangtompító két füstölgő darabra esik szét, az egyik fele a földre, a másik a padlóra pottyan.

– Meglőttél! – mondja Sal és hátratántorodik. Tágra nyílik a szeme.

Billy nem akarja megint meglőni, mert a második lövés hangosabb lenne, és nincs is rá szükség. Sal összegörnyed, és lehorgasztott fejjel térdre esik. Mintha imádkozna. Aztán előrezuhan.

Billy először arra gondol, hogy magával viszi a Mossberget, de aztán otthagyja. Ahogy Marge-nak is megmondta, szorítja az idő.

4

A nagy házhoz hajt. Három kocsi parkol előtte, egy szedán, egy városi terepjáró és egy Lamborghini, ami nyilván Nické. Billy emlékszik rá, hogy Bucky mesélt neki Nick autómániájáról. Billy lekapcsolja a zajos jármű motorját, és felsétál a lépcsőn. Az egyik kezében ott a siketnéma notesz. Eltakarja vele a Glockot. Megölt egy embert, és bár Sal valószínűleg rossz ember volt, aki sok rossz dolgot cselekedett Nick parancsára, Billy ezt nem tudja biztosan. Most pedig még több embert fog megölni, feltéve, hogy nem őt ölik meg. Erre majd később gondol. Ha lesz később.

Már majdnem megnyomja a csengőt, de elbizonytalanodik. És ha nő nyit ajtót? Ha igen, Billy nem tudná lelőni. Akkor sem tudná lelőni, ha emiatt minden szarul alakul majd. Jó lenne, ha körbeszaglászhatna a ház körül, kicsit szétnézhetne, de erre nincs idő. Elvis mama már a hadiösvényre lépett.

Megpróbálkozik az ajtóval. Kinyílik. Billy meglepődik ugyan, de nem találja döbbenetesnek. Nick eldöntötte, hogy ő úgysem jön ide. Ráadásul vasárnap délután van, süt a nap, és Amerikában meccsnap van. A Giants gólt szerezhetett. A televízióban ujjong a tömeg, néhányan élőben is. Nem a közelben, de nem is messze.

Billy visszarakja a noteszt a mellzsebébe, és elindul a hangok irányába. Az történik, amitől tartott. A széles folyosón egy csinos kis latin-amerikai nő jelenik meg, egy valószínűleg sörrel teli Igloo hűtőtáska tetején hot dogokkal megrakott tálcát egyensúlyoz. Billynek még arra is van ideje, hogy felidézze egy régi Chuck Berry-sláger szövegét, Túl édes, hogy tizenhétnél több legyen. Meglátja Billyt és a fegyvert, kinyílik a szája, a hűtőtáska megbillen, és a hot dogos tálca csúszni kezd. Billy visszatolja a helyére.

– Gyerünk! – mondja, és a nyitott ajtó felé mutat. – Ott menj ki! Jó messzire!

A lány egy szót sem szól. Tálcával a kezében kisétál a napfénybe. A tartása tökéletes, gondolja Billy, és a fekete hajon megcsillanó napsugár a bizonyíték, hogy Isten nem teljesen gonosz. A lány egyenes háttal, felemelt fejjel lemegy a lépcsőn. Nem néz hátra. A tömeg felkiált. A televízió előtt ülő férfiak is. Valaki azt ordítja, hogy „Basszátok meg őket, Nagy Kékek!”

Billy elindul a padlócsempés folyosón. Két Georgia O’Keeffe-nyomat között – az egyik oldalon fennsíkok, a másikon hegyek – egy ajtó nyitva áll. A pántok közötti résen lefelé vezető lépcsősort lát. Éppen sörreklám megy a tévében. Billy a nyitott ajtó mögött állva várja, hogy véget érjen, azt szeretné, hogy megint a meccsre figyeljenek.

Aztán Nick a lépcsősor aljáról felkiált:

– Maria! Hol van már az a hot dog?

Amikor nem érkezik válasz:

– Maria! Haladj már!

Valaki megszólal:

– Megyek, megnézem. – Talán Frank az.

Léptek dobognak a lépcsőfokokon. Valaki megjelenik a folyosón és balra fordul, feltehetően a konyha felé. Frank az, tényleg. Billy hátulról is felismeri: a pompadour fésüléssel próbálja elrejteni a napelemes foltot. Kilép az ajtó mögül és követi, a külső talpélén jár, örül, hogy sportcipőt húzott. Frank bemegy a konyhába, és körülnéz.

– Maria? Hol van, kicsim? Kellene a…

Billy ráver a kopasz foltra a Glock tusával, jó magasról indítja az ütést és minden erejét beleadja. Vér fröccsen, Frank összerogy és zuhanás közben beveri a fejét a helyiség közepén álló vaskos asztalba. Az anyja feje kemény volt, talán Frank ezt is örökölte tőle a homlokába nőtt haj mellett, de Billy kétli, hogy ebből az ütésből fel tud állni. Egy darabig biztosan nem, de lehet, hogy soha. A filmekben mindig fejbe verik a csávókat, akik alig vagy egyáltalán nem sérülnek meg és pár perc múlva felkelnek, de a való világban ez nem így működik. Frank Macintosh belehalhat az agyvizenyőbe vagy egy szubdurális vérömlenybe. Öt perc múlva is megtörténhet, de előfordulhat, hogy öt évig fekszik kómában. Sőt, az is lehetséges, hogy korábban magához tér, de addig valószínűleg nem, amíg Billy elvégzi a munkát. Ettől függetlenül lehajol, és átkutatja. Franknél nincs fegyver.

Csendesen visszaoson a folyosóra. A meccs valószínűleg folytatódik, mert a tömeg megint ordít. Nick férfibarlangjában az egyik pasas is kiabálni kezd, hogy „Kapd már el a nyakát, a picsába! Ez az! Erről beszélek!”

Billy lassan lekocog a lépcsőn. Három férfi ül a gigantikus tévéképernyő előtt. Ketten kagylófotelben. A harmadik kagylófotel – valószínűleg Franké – üres. Nick a kanapé közepén terpeszkedik. New York Giants-pólóba bújtatott hasa előtte domborodik, egy tál popcornt egyensúlyoz rajta. A másik kettőnél is van kukorica, ami jó, lefoglalja a kezüket. Billy mind a kettőt ismeri. Az egyikkel Nick lakosztályában és a Dominó irodájában találkozott. Talán könyvelő, de az biztos, hogy számokkal foglalkozik. Billy nem emlékszik a nevére, Mikey, Mickey, esetleg Markie. A másik meg az álközművek egyik munkása volt a furgonnal. Valami Reggie.

– Jó sokáig tartott – mondja Nick. A másik kettő már meglátta Billyt, de Nick csak a közvetítésre figyel a televízió képernyőjén. – Tedd oda a…

Aztán végre észreveszi társai döbbent arckifejezését, elfordítja a fejét, és meglátja Billyt, aki két lépésre áll tőle a szőnyegen. A Nick arcára kiülő rettegés és ámulat nagy megelégedettséggel tölti el Billyt. Nem kárpótlás az elmúlt öt hónapért, a közelében sincs annak, de lépés a jó irányba.

– Billy? – A Nick hasán egyensúlyozott popcornos tál felborul, a kukoricaszemek szétszóródnak a szőnyegen.

– Helló, Nick! Gondolom, nem örülsz a találkozásnak, én annál inkább. – A Glockkal a könyvelőféle pasas felé bök, aki már korábban felemelte a kezét. – Mi a neved?

– Ma-Mark. Mark Abromowitz.

– Le a földre, Mark! Te is, Reggie! Hasra! Kezeket, lábakat szét! Mintha hóangyalkák lennétek.

Nem vitatkoznak. Félreteszik a kukoricástálat – óvatos mozdulattal –, és lefekszenek a földre.

– Nekem családom van – panaszolja Mark Abromowitz.

– Jó hír. Viselkedj rendesen, és akkor viszontláthatod őket. Van nálatok fegyver? – Nicket kérdeznie sem kell, mert abban a nevetséges focista öltözékben nincs hova rejteni fegyvert, még a bokájához sem.

A földön fekvők a fejüket rázzák.

Nick megint Billy nevét kiáltja, ez alkalommal nem kérdő hangsúllyal, hanem örömmel. Kétségbeesetten igyekszik visszaidézni a régi, kastély urához méltó kedélyességet, de szikráját sem leli.

– Te meg merre jártál? Próbáltam kapcsolatba lépni veled!

Billy akkor sem felelne erre a nevetséges hazugságra, ha nem nyomasztaná éppen egy másféle gond. Lát egy negyedik fotelt is, mellette egy félig üres tálat.

– A földön tartják Barkley-nál – mondja a kommentátor –, Jones megy elöl, és…

– Kapcsold ki! – utasítja Nicket Billy. Nick a ház ura, a kanapé királya, persze, hogy nála van a távirányító.

– Tessék?

– Hallottad! Kapcsold ki!

Amikor Nick a tévékészülék felé mutat a távirányítóval, Billy örömmel látja, hogy kicsit remeg a keze. A meccs eltűnik. Most csak ők vannak itt négyen, de a negyedik üres fotel a tállal arról árulkodik, hogy az osztálylétszám nem teljes.

– Hol van? – kérdezi Billy.

– Kicsoda?

Billy az üres fotelre mutat.

– Billy, elmagyarázom neked, miért nem tudtam veled azonnal kapcsolatba lépni. Volt egy kis gond nálam. Az…

– Fogd be! – Micsoda öröm kimondani, és micsoda öröm, hogy többé nem kell együgyűnek tettetnie magát. – Mark!

A könyvelő lába megremeg, mintha áramütés érte volna.

– Hol van?

Mark azonnal felel, bölcs ember.

– Kiment a mosdóba.

– Kussolj már, seggfej! – morogja Reggie, mire Billy bokán lövi. Fel sem fogja, mit tesz, de ugyanolyan jól céloz, mint régen, és pont annyira bánja a lövést, mint amennyire sajnálja, hogy Franket kupán vágta a konyhában. Reggie is benne volt abban, hogy a jó öreg Billy Summerst eltegyék láb alól. Besuvasztották volna a furgon hátuljába, kocsikáztak volna vele egy kicsit a városon kívülre, aztán egy golyó a fejbe, téma lezárva. Ráadásul meg kell mutatnia ennek a kis barlangi hármasnak, hogy ki itt a főnök.

Reggie felsikolt és a hátára fordul, próbálja elkapni a bokáját.

– Te szarházi! Meglőttél, baszd meg!

– Fogd be, vagy én fogom be neked! Ha nem hiszed, kipróbálhatjuk! – A fegyver csövét Abromowitz felé fordítja, aki kidülledő szemmel mered rá. – Hol van a mosdó? Mutass arra!

Abromowitz a heverő mögé mutat. Három flippergép sorakozik a fal mellett, a fények villognak rajtuk, de a csipogást lekapcsolták a meccs miatt. Mellettük van egy csukott ajtó.

– Nick! Mondd meg neki, hogy jöjjön ki!

– Gyere már ki, Dana!

Tehát ő a hiányzó ember, gondolja Billy. Reggie közműves munkatársa. A kis vörös kontyos csávó, aki olyan szemtelenül beszélt velem a Gerard-toronyban. Talán nem ő szabadult meg Ken Hofftól, de Billy szerint ő lehetett. Persze, hogy Edison az, hiszen egy történetben minden szereplőnek legalább kétszer fel kell tűnnie: Dickens szabálya. És Zoláé.

A férfi nem jön elő.

– Gyere már, Dana! – kiáltja Nick. – Minden rendben.

Semmi válasz.

– Fegyver van nála? – kérdezi Billy Nicktől.

– Mi van, hülyéskedsz? Azt hiszed, hogy amikor meghívom a haverjaimat meccset nézni, felfegyverezve jönnek?

Billy így felel:

– Az majd nyilván kiderül. Nick, a földön heverő barátaid tudják, hogy jól lövök? Hogy ez a munkám?

– Jól lő – mondja Nick. Lebarnult bőre sárgásra fakul. – A tengerészgyalogságnál tanulta. Mesterlövész.

– Odamegyek a mosdóhoz és meggyőzöm Danát, hogy bújjon elő. Reggie, szerintem te nem tudsz elfutni, de Mr. Abromowitz még igen. Ha megpróbálja, lelövöm. Ez rád is vonatkozik, Nick!

– Nem megyek sehova – feleli Nick. – Elsimítjuk a dolgot. Megmagyarázom…

Billy megint közli vele, hogy fogja be, és megkerüli a kanapét. Nick most háttal van neki, könnyen fejbe lőheti, ha meg kell tennie. Reggie-t és a könyvelőt eltakarja a kanapé, de Reggie bokáját szétlőtte, és nem hiszi, hogy Abromowitz, a családos ember gondot okoz. Dana Edison viszont aggasztja.

Megáll az ajtóhoz legközelebbi flippergép mellett. Megszólal:

– Gyere elő, Dana! Ha előbújsz, túlélheted. Különben biztosan nem.

Billy nem számít válaszra, nem is érkezik.

– Rendben, bemegyek!

Menjen be a fene, gondolja, de megragadja a kilincset. Abban a pillanatban, amikor megrázza, Edison tüzelni kezd, de olyan gyorsan, hogy Billy alig tudja megszámolni a négy lövést. Az ajtó vékony, a lövések nem lyukakat ütnek rajta, nagy szilánkok röppennek a levegőbe. Billy mozgást érzékel a háta mögött, de oda sem figyel. Nick és Abromowitz megpróbálhatnak elmenekülni, de egyik sem fog belefutni Edison fegyverének hatóterébe, hogy őt lebirkózzák, ahogy az a két muksó sem rohant be a Játszóházba, hogy Johnny Cappset megmentsék.

Edison arra számít, hogy ellenfele elbizonytalanodik, ha egyáltalán él még, így Billy nem tétovázik. A szilánkos ajtó elé lép és belelő fél tucatszor. Edison felsikolt. Némi zörgés után – és ilyen abszurd dolog csak a valóságban történhet meg – a vécé öblíteni kezd.

A szeme sarkából Billy meglátja, hogy Abromowitz gazellaszerű szökellésekkel elindul a földszintre. Fogalma sincs, hogy Nick mire készül, nem lódul Abromowitz után, találgatni viszont nincs idő. A zár mellett berúgja az ajtó maradékát. Szinte kirepül a tokból. Dana Edison keresztben fekszik a vécékagylón, a feje és a torka vérzik. A Glockja a tusolóban hever a keret nélküli szemüveggel együtt. A jelek szerint lenyomta az öblítőkart, amikor elzuhant. A szeme megrebben, Billyre néz.

– Or… vost…

Billy a vécékagyló oldalán csorgó vért bámulja. Orvos már nem segíthet Danán. Egyirányú jegyet váltott a pokolba. Billy kezében fegyverrel a férfi fölé hajol.

– Emlékszel, mit mondtál nekem utoljára, amikor meglátogattál a Gerard-toronyban?

Edison rekedten felsóhajt. Vér spriccel a sebéből.

– Én emlékszem. – Billy a Glock csövét Edison halántékához nyomja. – Azt mondtad, „Ne vétsd el!”

Meghúzza a ravaszt.

5

Amikor kijön a mosdóból, Reggie a kanapé előtt térdel. Billy látja a feje búbját. Miután észreveszi őt, ráfog egy kis ezüstpisztolyt, ami addig valamelyik párna alatt rejtőzhetett. Szóval Nick mégsem volt fegyvertelen. Billy kétszer belelő a kanapé hátába, mielőtt Reggie tüzelhetne, erre a férfi hátrahanyatlik, eltűnik a szeme elől. Billy három sietős lépéssel a kanapénál terem és átkukucskál felette. Reggie a hátán fekszik, a pisztoly ott van a szőnyegen, egyik kinyújtott keze mellett. A szeme nyitva van, a tekintete kezd üvegesedni.

Miért nem volt elég neked az a szétlőtt boka, gondolja Billy. Azzal még tudtak volna valamit kezdeni az orvosok.

A férfibarlang mélyén valami eldől. Üvegcsörömpölés hallatszik, és egy káromkodás – „M’qifsh Karin!”{9} Billy összehúzza magát és arrafelé veszi az irányt. A tévészoba mögötti részen a lámpákat lekapcsolták, de a félhomályban is látja Nicket. Háttal áll neki. Egy kivilágított billentyűzeten nyomkodja a gombokat egy páncélajtó mellett. Ebben az előzővel szomszédos helyiségben van egy biliárdasztal néhány vintage játékgéppel, és egy gurulós zsúrkocsival, amely feldőlt és üvegszilánkok között hever, a kiömlött whiskey illata szinte csípi a szemet.

Nick kétségbeesetten nyomkodja a gombokat, közben még mindig albánul vagy hogy káromkodik, a nyelven, amit gyerekkorában tanult, és amit a szitkozódáson kívül teljesen elfelejtett. Csak akkor hagyja abba, amikor Billy rászól, hogy fejezze be és forduljon meg.

Nick teszi, amit mondanak neki. Halálra vált arckifejezése helyénvaló, mert könnyen meghalhat. Ennek ellenére mosolyog. Erőtlenül, de mégis.

– Rossz irányba indultam el. Követnem kellett volna Markot, de… – Megvonja a vállát.

– Ez a pánikszoba? – kérdezi Billy.

– Igen. És tudod, mi az ábra? Elfelejtettem azt a kurva kódot. – Nick a fejét csóválja. – Á, hülyeség. Leblokkoltam a kódon. Négy számjegy az egész, és csak annyi jutott eszembe, hogy a második szám a kettes.

– És most tudod? – kérdezi Billy.

– 6247 – feleli Nick, és még nevet is hozzá.

Billy bólint.

– Bárkivel előfordulhat.

Nick méregetni kezdi. Megnyalja az ajkát, ami kifényesedik a nyáltól.

– Másképpen beszélsz. Másképpen is nézel ki. Soha nem voltál olyan ostoba, mint amilyennek mutattad magad, igaz? Giorgio megmondta, de nem hittem neki.

– Mielőtt megöletted – jegyzi meg Billy.

Nick szeme kimered, Billy esküdni merne rá, hogy döbbenetében.

– Giorgio nem halt meg, Brazíliában van. – Billy arcát kémleli. – Nem hiszel nekem?

– Az után a sok szar után, amit megetettél velem, miért kellene elhinnem bármit is?

Nick megvonja a vállát, mintha azt mondaná, érthető.

– Leülhetek? Nem tart meg a lábam.

Billy a Glock csövével a biliárdasztal melletti három ülésre mutat. Nick rogyadozó léptekkel a középsőhöz botorkál és leül. Maga mögé nyúl, és felkapcsolja a zöld filcfelület fölött lógó három lámpát.

– Soha nem kellett volna elvállalnom azt a munkát. De az a sok pénz… elvakított.

Billy úgy sejti, van egy kis ideje. Hiba lenne sokáig húzni a dolgot, de lehet, hogy megteszi. Mert válaszokat akar. A pénz másodlagos. És nem is valószínű, hogy megkapja. Csak a mozifilmekben tárolnak a gengszterek halomnyi pénzt a pánikszobában. Manapság számítógépen utalnak. A pénz fizikai valójában szinte nem is létezik. A pénzből szellem lett a gépben.

– Malac májbajos. Lefogadtuk volna, hogy a szíve adja fel, amilyen dagadt, de a májával lett gond. Átültetésre van szüksége. Az orvosok szerint kizárt dolog, ha nem ad le a súlyából egy kicsit, mondjuk egy mázsát. Ha nem, meghal a műtőasztalon. Így aztán elment Brazíliába.

– Egy fogyókúrás táborba?

– Egy erre szakosodott klinikára. Ha leszerződsz velük, addig nem hagyhatod el a kórházat, amíg el nem éred a kitűzött célt, és hagynak elmenni. Malac tudta, hogy ez az egyetlen megoldás, különben rohanna egy sajtos tripla Whopperért, ahogy pénzhez jut.

Billy kezd hinni neki. Nick többnyire jelen időben beszél Giorgióról, és ebben következetes. Bizonyos szempontból olyan ez, mint amikor a halálosan megsebesült Edison zuhanás közben lehúzta a vécét. Van, ami annyira bizarr, hogy biztosan igaz. A gondolat, hogy Malac Georgie él és egy fogyókúrás gulagon senyved, pont ilyen.

– Giorgio tudta, hogy könnyen azonosítani fogják, miután kinyírtad Joel Allent, hiszen akkora, mint egy kibaszott bálna, de nem bánta. Azt állította, így garantálta, hogy az utolsó pillanatban se szálljon ki, új máj ide vagy oda. Ráadásul nyugdíjazni is akarta magát.

– Tényleg? – Billy lefogadta volna, hogy Giorgio az a fajta barom, aki igavonás közben múlik ki.

– Igen.

– Naplemente Brazíliában?

– Szerintem Argentínában.

– Drágának hangzik. Miféle nyugdíjbónuszt zsebelt be azért, hogy segítsen engem csapdába csalni?

Nick habozik, aztán csak kinyögi:

– Hárommilliót.

– Három Giorgiónak, hat meg az én kiiktatásomért.

Nick nagyot néz, és összeroskad a széken. Arra gondol, hogy ha Billy tudja, a leghalványabb esély is elszállt, hogy élve megússza ezt az egészet. Valószínűleg igaza van.

– Az a tetves másfél millió meg fájt neked, amivel nekem tartozol? Tudtam, hogy zsugori vagy, Nick, de nem sejtettem, hogy szélhámos is.

– Billy, mi soha nem akartunk téged…

– Dehogynem. Azt akarom, hogy kimondd, különben itt helyben megöllek.

– Amúgy is meg fogsz ölni – feleli Nick, és bár a hangja nyugodtnak tűnik, egy könnycsepp gördül le pufók, de gondosan borotvált arcán.

Billy nem válaszol neki.

– Na jó, igen. Meg akartunk ölni. Az egyezséggel járt. Dana dolga volt.

– Számodra én lettem volna Oswald.

– Nem az én ötletem volt, Billy. Megmondtam az ügyfélnek, hogy a meló után te mindenképpen kiszállsz. Ő viszont erősködött, és ahogy mondtam, a pénz elvakított.

Billy megkérdezhetné, mennyit kapott Nick, de akarja tudni? Nem akarja.

– Ki az ügyfél?

Felelet helyett Nick a pánikszobába vezető ajtóra mutat.

– Nekem van pénzem. Ha nem is másfél millió, de nyolcvanezer biztosan, valószínűleg százezer is. Odaadom neked és megszerzem a többit.

– Ezt el is hiszem – mondja Billy. – Mint ahogy azt is, hogy megnyertük a háborút Vietnámban, és hogy a holdra szállást megrendezték. – Eszébe jut valami más is. – A tűzről tudtál?

Nick csak pislog a témaváltás hallatán.

– Tűz? Milyen tűz?

– Nem csak a villanó üstök szolgáltak elterelésre aznap. Egy közeli város raktárában tűz ütött ki kevéssel a lövés előtt. Én előre tudtam róla, mert Hoff elmesélte.

– Hoff mesélte? Az a budalla?{10}

– Biztos, hogy nem tudtál róla?

– Nem.

Billy elhiszi neki, de azt akarta, hogy kimondja, és hogy közben lássa az arcát. Amúgy sem számít. Már régen maga mögött hagyta.

– Ki volt az ügyfél?

– Meg fogsz ölni?

Azt kellene tennem, gondolja Billy. Bőven megérdemled.

– Ki volt az ügyfél?

Nick felemeli a kezét és lassan végighúzza az arcán, letörli az izzadságot a homlokáról és a nyálat az ajkáról. A tekintete elárulja, hogy feladta a reményt, amiből kezdetben sem volt sok.

– Ha elmondom, imádkozhatok, mielőtt elintézel? Vagy nem elég neked, hogy megölsz, az is kell, hogy egy örökkévalóságon át a pokolban égjek? – Kibuggyan a többi könny is.

– Imádkozhatsz. De előbb az ügyfél nevét!

– Roger Klerke.

Billy először arra gondol, Nick azt mondja, Clerk, mint a pénztáros angolul, de aztán a férfi lebetűzi neki. A név ismerősen cseng, de nem tartozik Nick köréhez. Bucky Hansonéhoz sem, ami azt illeti. Inkább az újságokban vagy blogokban vagy egy podcastben hallhatott róla. Talán a tévében. Politika? Üzleti élet? Billyt egyik sem érdekli igazán.

– World Wide Entertainment – mondja Nick. – Nem csoda, ha nem ismered, a WWE végül is csak az egyik a világ négy legnagyobb médiakonglomerátuma közül.

Nick próbál mosolyogni – mint amikor a halálos ágyán fekvő fickó gyenge poénnal próbálkozik –, de Billy nem figyel rá. Igyekszik visszapörgetni a történteket, egészen az elejére. Az első találkozáshoz Ken Hoff-fal, aki egészen bizonyosan nem készült Dél-Amerikában letelepedni nyugdíjasként.

– Meséld csak el!

Nick elmeséli, és Billyt annyira elképeszti, amit hall – és annyira iszonyodik is tőle –, hogy elveszíti az időérzékét. Elfelejti, hogy nem mindenkit közömbösített a Hegycsúcson, de aztán odafentről üvöltést hall. Ilyen hangot csak egy anya ad ki magából, amikor felfedezi, hogy a fia eszméletlenül hever, talán haldoklik. Vagy már meg is halt.

– Élni akarsz, Nick? – Költői kérdés.

– Igen. Igen! Ha életben hagysz, gondoskodom róla, hogy megkapd a pénzedet. Az utolsó centig. Ünnepélyesen megígérem. – A könnyek elapadtak, miközben a történetet mesélte, de a halálbüntetés felfüggesztésének lehetősége előcsalja őket.

Billyt nem érdekli Nick ígérete, akár ünnepélyes, akár nem. A pánikszoba dísztelen páncélajtajára mutat. Odafentről megint üvöltés hangzik, aztán szavak is: „Segítség! Valaki segítsen már!”

– Van bent fegyver?

Nick már nem főnök, nem nagylelkű vendéglátó, aki öt hónappal korábban még tárt karokkal üdvözölte Billyt, de nem is pezsgőt szopogató megbízó, aki segíteni akart neki kiszállni. Igényei az emberi lét legalapvetőbb szükségletére korlátozódnak, nem akar mást, mint lélegezni, ezért Billy őszintének könyveli el meglepett pillantását.

– A pánikszobában? Miért tartanék ott fegyvert?

– Menj be! Zárd be az ajtót! Nézd meg a karórádat! Várj egy órát! Ha hatvan perc előtt kijössz, vagy itt vagyok még, vagy nem. – Inkább az utóbbi, gondolja Billy. – Ha itt vagyok, megöllek.

– Nem jövök ki! Dehogy! És a pénz…

– Azzal kapcsolatban majd megkereslek.

Talán, gondolja Billy. Lehet, hogy már nem is akarom, azok után, amit tettem és akinek tettem. Az a mentségem, hogy akkor nem tudtam, de gyenge mentség.

– Állítsd le a fejvadászokat! Mondd el nekik, hogy eljöttem ide, lövöldözés volt, meghaltam. Ha valaki ezek után a fejemet akarja, reménykedj abban, hogy megölnek, mert ha nem, visszatérek és én öllek meg téged. Ugyanezt elmondhatod Klerke-nek is. Erre kérem, és ha ellenkezik, visszatérek és megölöm. Értetted?

– Igen! Igen!

Billy arrafelé int, ahol a tévékészülék áll a férfibarlangban.

– Azt a mocskot meg takarítsátok fel! Tűnjön el! Értetted?

– Segítség, nem ébred fel! – Ez felülről jön.

– Értetted?

– Igen. És te mit akarsz…

– Húzzál befele!

Nicknek ez alkalommal nem gyűlik meg a kóddal a baja. Az ajtó valószínűleg olyan szorosan zár, mint az űrhajók légzsilipje, mert halk surrogással nyílik ki. Nick bemegy. Egy utolsó pillantást vet Billyre, a szeme már nem hisz abban, hogy ura mindannak, amit lát, bosszúnak ez is megteszi. Mármint megtenné, ha így maradna. Billy tudja, hogy nem fog.

– Egyszer az életben legyél tisztességes!

Nick behúzza az ajtót, a zár tompa kattanással a helyére ugrik. A székek mellett egy kampón biliárdgolyókkal teli vászonzsák lóg. Billy leveszi, a golyókat az asztal zöld filcfelületére szórja. A mosdóból magához veszi Edison Glockját és Nick dugifegyverét is felkapja Reggie merev ujjai mellől. A két pisztolyt a vászonzsákba teszi. Aztán átkutatja Reggie nadrágzsebét, kellemetlen, ám szükséges feladat, mert nem szándékozik az ócska, megbízhatatlanul induló pickuppal elhajtani innen. Megtalálja Reggie kocsijának slusszkulcsát.

A saját pisztolyát az overall mellzsebébe dugta. A lépcsőn felfelé előhúzza. Már hallja is, hogy Frank anyja – akire lassan úgy gondol, mint a Terminátor mátkájára – telefonon beszél.

– Nicknél! Igen, te idióta! Nicknél! Szerinted miért téged hívlak, és nem a kórházat?

Billy a folyosón át a konyhába megy, megint talpélen járva. Marge-nak, vagyis Elvis mamának csak a mozgó árnyékát látja, a vonalas telefon rugós zsinórjának árnyával együtt. A Mossberg vadászpuska Frank Macintosh szétvetett lába mellett hever. Valószínűleg Sal, a kapuőr fegyvere az.

Magamhoz kellett volna vennem, amikor lehetőségem volt rá, gondolja Billy.

– Igyekezzetek! Alig lélegzik!

Billy térdre ereszkedik, és nyújtott karral előrehajol. Az asszony egy törölközővel itatta fel a vért Frank tarkójáról, aztán a nyakszirtjéhez nyomta. A puskát a sátorvasnál fogva lassan maga felé húzza, azt remélve, hogy Marge nem hallja és nem fordul meg. Nem akar vele többet bajlódni.

Hirtelen hűvös bökést érez a tarkóján, és tudja, hogy Nick az. Szóval mégis volt fegyver a pánikszobában. Kijött, felosont a lépcsőn, és most a fegyvert Billy fejére fogja. Billy megfordul, roppan egyet a nyaka, valószínűleg ez lesz az utolsó hang, amit hall, legalábbis ebben az életben. De nincs ott senki.

Talpra áll. A térde megreccsen. Frank anyja meghallja, előbújik a hűtőszekrény mögül (ami nem olyan nagy, mint a tévé, de majdnem) és Billyre mered. Az arca egyetlen lila folt, és Billy megint Alice-re gondol. Marge kezében még ott van a telefon, de a feszesre húzott zsinór nem nyúlik hosszabbra. A nő vicsorogva kinyitja a száját.

Billy a pisztollyal Frank elterült testére céloz, majd a Glock csövét az ajkához emeli: Csitt!

A vicsorgás megmarad, de Marge bólint.

Billy egészen a bejárati ajtóig hátrál.

6

Az aszfalton parkoló városi terepjáró hűtőrácsán ugyanaz a hármas rombuszminta van, mint Reggie slusszkulcsán. Amikor Billy beleül, érzi rajta az új autók illatát, bár utóbbi vesztésre áll a megboldogult előző tulajdonos cigarettájának bűzével szemben. A műszerfalon egy Table Talk sütis fémdoboz tele van csikkekkel. Billy lehúzza az ablakot és kihajítja. Újabb feltakarítanivaló Nicknek.

Marge kilép az ajtón. A ragyogó napsütésben úgy fest, mint egy két lábon járó hulla.

– Ha a fiam meghal, elkaplak! – süvölti. – Ha meghal, a világ végére is utánad megyek!

Valószínűleg megtenné, gondolja Billy, de Frank megérdemelte, amit kapott, és maga is, kedves asszonyom.

Nem volt alkalma megmutatni a pólójára írt feliratot Nicknek, de a nő figyelmét felhívja rá.

Elhajt Sal holtteste mellett, ki a nyitott kapun. Amikor eléri a 45-ös utat, felhívja Alice-t, megmondja neki, hogy jól van. Minden várakozással ellentétben tényleg így van. Egyedül Marge ültetőkanala okozott egy kisebb hámsérülést.

– Hála istennek – mondja Alice. – És te… sikerült…

– Két óra múlva ott leszek, lehet, hogy hamarabb is. Szereztem egy új járgányt. Egy zöld Mitsubishi Outlandert. Szeretném, ha összepakolnál. Elmegyünk. Majd az úton mindent elmesélek.

Semmit sem fog kihagyni. A lány megérdemli, hogy ismerje a teljes igazságot, pláne mert a segítségét fogja kérni. Ezt ugyan még nem döntötte el teljesen, az alakuló tervnek egyelőre halvány körvonalai vannak, de hajlik rá. A végső döntés a lányé lesz, de szilárd érvek szólnak amellett, hogy bevegye. Alice érteni fogja, gondolja.

– Visszamegyünk a… tudod, a barátodhoz?

– Először igen. Vagy ott maradsz, vagy jöhetsz velem a keleti partra, hogy befejezzük ezt a melót. A te döntésed.

A válasz tétovázás nélkül megérkezik.

– Megyek veled.

– Ne most döntsd el! Várd meg, amíg elmesélem, hová megyek. És hogy miért.

Bontja a hívást. Előtte terül el Las Vegas szmogos katlanja, alig várja, hogy maga mögött hagyhassa. A felirat, a nagyon vegasi felirat, amit Franknek nem, csak az anyjának tudott megmutatni, így szól: AKI JÁTSZANI AKAR, FIZESSEN. Másnak is fizetnie kell: mégpedig Roger Klerke-nek.

Nagyon, nagyon rossz ember.

21. FEJEZET

1

Alice az ócska pickup parkolóhelye előtt várja. A lány abban a pillanatban szorosan magához öleli, amint Billy kiszáll a kocsiból. Habozás nélkül. Billy ugyanúgy öleli vissza. Amikor ezzel végeznek, Billy egyrészt elámul, másrészt elszomorodik Alice első kérdésétől, mert az egy immár törvényen kívüli fiatal lány gondolkodásmódját tükrözi.

– Biztonságos ezzel a kocsival menni? Nem fog lekapcsolni a rendőrség?

– Biztonságos. A nyomkövetőt már kiiktatták. Nem lepődtem meg rajta. – A tulajdonosa halott, Nick pedig nem fogja kihívni a zsarukat. Túl sok dolog szorulna magyarázatra. Billy olyan információk birtokába jutott, amelyekkel kilőhetné az űrbe Nicket minden tevékenységével együtt.

– Mindent elpakoltam. Nem volt sok.

– Rendben. Menjünk! Útközben foglalhatnál helyet egy wendoveri motelben. Ott van a város rögtön a utahi államhatár után.

Alice végigméri a jelenlegi szállásukat.

– Nem vagyok biztos abban, hogy az ilyen helyeknek van honlapjuk. Talán van, de… – Megvonja a vállát.

– Akkor egy motelláncban foglalj! A Dalton Smith-név még tiszta, és nincs már rajtunk nyomás. Senki se fog bennünket keresni.

– Biztos?

Billy elgondolkodik, és arra jut, hogy biztos. Nicknek azt mondta utoljára, hogy egyszer az életben legyél tisztességes, és úgy véli, hogy Nick, aki azt hitte, hogy ott fog meghalni a férfibarlangban, most az lesz. Egy darabig legalábbis. Ráadásul van más ok is. Ha Billynek sikerül eljutnia Klerke-hez, Nick nem kerül bajba, és nagy valószínűséggel a hatmillió dolláros fejpénz is ott várja valamelyik számlán.

Eközben Alice őt nézi és vár.

– Biztos. Menjünk!

2

Hosszú történet, de Wendover ötórányira van, Billynek rengeteg ideje lesz elmesélni, amit megtudott és amire ebből következtet. Mielőtt útnak indulnak, bekapcsolja a telefonját, és Google-on rákeres Roger Klerke-re. A rövid életrajz szerint 1954-ben született, tehát most hatvanöt éves, de a mellékelt fényképen legalább tíz évvel idősebbnek tűnik. Savóképű, kopaszodó, ráncos, tokás. A szeme olyan, mintha a megereszkedett bőr redői közé csillogó kis élősködők költöztek volna be.

– Ez a férfi áll az egész fostenger mögött – mondja és átadja a telefont a lánynak.

Alice pötyögtet és görget a képernyőn, miközben Billy elindul a 15-ös út felé. A lány a telefon fölött görnyed, türelmetlenül kisimítja a haját az arcából.

– Azt a rohadt… A Wikipedia szerint övé az egész világ, legalábbis a média.

Billy újra az első találkozásra gondol Ken Hoff-fal, amikor az ernyő árnyékában üldögéltek a Napfolt Café egyik asztalánál, azzal az épülettel szemben, ahonnan Billynek lőnie kellett. Hoff előtt egy pohár fehérbor volt, Billy cukormentes üdítőt ivott, és Hoff már akkor is tompa kétségbeesést árasztott magából. Ehhez társult, mint egy egypetéjű ikertestvér, az a fajta életszemlélet, amely miatt addig is mindig bajba került, és ami újra és újra bajba fogja sodorni. Arról a szent meggyőződésről volt szó, amely talán még gyerekkorában vésődött be, hogy ő a Ken Hoff csodálatos élete című film főszereplője, és teljesen mindegy, mennyire fordulnak rosszra a dolgok, a végén mégis övé lesz a csaj, az aranyóra és minden más.

– Napilapok, honlapok, egy filmstúdió, két streaming csatorna…

– És televízió – tette hozzá Billy. – Erről se feledkezz meg! Például Red Bluffban a 6-os csatorna, az egyetlen, amelyik hozzájutott a bíróság épülete előtti gyilkosság felvételeihez.

– Gondolod, hogy…

– Igen.

– Basszus! – jegyezte meg halkan Alice.

A lényeg az, hogy az idén kicsit megszorultam. Nem ezt mondta Hoff? Elakadt a pénzforgalom, mióta bevásároltam magam a WWE-be, de három partner mellett hogyan mondhattam volna nemet?

– Ő a World Wide Entertainment tulajdonosa – folytatja Alice. – Az eleve egy hálózat, plusz tizenkét kábelcsatorna. Az egyik az a hírcsatorna, amelyiken Trumpot istenítik. Van egy rakás megveszett hírmagyarázó…

– Tudom, melyik csatornákról beszélsz.

Nézte már a WWE News24-et, mindenki belenézett már. Mindig az megy a szállodai lobbikban és a repülőtereken. Billy néha belehallgat egy-egy jobboldali írástudó baromságaiba, aztán vagy továbbmegy, vagy ha nála van a távirányító, átkapcsol egy mozicsatornára. Arról fogalma sem volt, hogy a helyi televízióállomásokat privatizálták. Azt sem tudta (legalábbis eleinte), hogy Hoff miről beszélt, és nem is érdekelte. Nem hitte, hogy fontos. De az volt. Nagyon is. Hoff így keveredett bele. Ezért nem rohantak a 6-os csatorna híradósai Codyba a tűzhöz. Ezért kellett Ken Hoffnak meghalnia a saját garázsában.

– Ez a pasas akarta, hogy kinyírd Joel Allent? Ez a pasas? Annyira öreg. És gazdag.

Igen, gondolja Billy. Öreg, gazdag, és már régóta császárnak képzeli magát. Ken Hoff csak gondolta, hogy egy film főszereplője. Roger Klerke tényleg az. Olyan ember, aki szerint neki minden jár, és nemcsak azt várja el, hogy elé terítsék a javakat, de a felszolgálás is tökéletes legyen. Így került képbe a Joel Allen haláláról készült felvétel.

Én voltam a pincér, gondolja Billy.

– Meséld el, mi történt a Hegycsúcson!

Billy elmeséli, csak azt az egy részletet hagyja ki, amit Nick mondott neki, mielőtt ő beküldte a pánikszobába, mint egy szobafogságra ítélt rossz gyereket. Amikor befejezi, a lány megszólal:

– Azt tetted, amit kellett.

Ez igaz, ugyanakkor ez egy fiatal nő véleménye, aki csak nemrég kezdhetett alkoholt vásárolni. Billy biztos abban, hogy Ken Hoff is így gondolta.

– Igen, de rossz döntések vezettek addig a pontig, ahol kénytelen voltam megtenni.

– Az az öreg hölgy – mondja Alice a fejét csóválva. – Elképesztő. Szerinted rendben lesz?

– Ha a fia meghal, akkor nem.

Billy megörül Alice pillantásának. Ha a lány annyira biztonságban érzi magát mellette, hogy képes megharagudni rá, akkor még mindig jó úton jár a gyógyulás felé.

– Szerinted nincs felelőssége a fia munkája miatt? Bűnözőknek dolgozni?

Billy erre nem tud mit felelni.

– Most akkor azt is meséld el, amit kihagytál! Amit az a gengszter mondott neked. Mondd el nekem, hogy miért!

Már az államközin hajtanak. Az árnyékok egyre hosszabbra nyúlnak. A Giants–Cardinals-meccs lassan véget ér. Az egyik csapat nyer, a másik nem. A takarítók útnak indulnak a Hegycsúcs felé. Billy a tempomatot valamivel száztíz alá lövi be.

– Nick felbérelte Joel Allent egy gyilkosságra, de csak közvetített. Még ezt is elmondta, bár ő maga ügynöknek hívta magát. Roger Klerke akarta elvégeztetni a munkát, milliókat fizetett érte. A Puget-szorosban, egy szigeten találkoztak, ott kötötték meg az egyezséget.

– Kit akart megöletni?

– A fiát.

3

Alice úgy rezzen össze, mintha becsaptak volna mellette egy ajtót.

– Peter vagy Paul, vagy valami ilyen név! Neki kellett volna átvenni a céget az apjától.

– Patrick – helyesbít Billy. – Tudtál róla?

– Többé-kevésbé. Anyám állandóan a News24-et nézte.

Alice anyja, meg Amerika kábelcsatornákat bámuló, hírekre kiéhezett tévénézőinek hetven százaléka, gondolja Billy.

– Én inkább kimentem a szobából, gyűlölöm azt az okádást, de annyit nem ér, hogy összevesszek anyámmal miatta. Viszont egy hétig ez volt a főhír, még Trumpot is megelőzte. – Alice Billyre pillant. – Most már tudom, hogy miért. Klerke-é a News24.

– Pontosan.

– Azt állították, hogy valami bandaháború volt, és Patrick Klerke-et összetévesztették valakivel.

– Nem bandaháború volt, és nem tévesztettek össze senkit senkivel. Klerke lakása egy többszörösen biztosított épületben volt. Egy bandatag soha nem jutott volna be a kapun, az épületbe meg pláne nem. A lövést sem hallotta senki. Allen valószínűleg susogót használt.

– Hogy mit?

– Hangtompítót.

– A 24 állandóan a nyomozók nyakában lihegett, de nem fogtak el senkit. Mert addigra Allen már nem volt a városban.

– Az Óperenciás-tengeren is túl volt – bólogat Billy. – És ha nem lövi le azt a két pasast, mert nagyot bukott a pókeren, még most is éldegélhetne az Óperenciás-tengeren is túl. Vagy ha nem megy vissza LA-be, és nem téveszt össze egy írónőt egy kurvával.

– De miért tett ilyet Klerke… a saját fiával? Miért?

– Csak azt tudom mondani, amit Nick is mesélt nekem. Valószínűleg van ott még más is, de nem volt sok időm.

– Annak az embernek az anyja miatt. Marge miatt.

– Igen, Marge miatt. Tudtam, hogy elindul a főkapu felé, biztos voltam benne, hogy ismeri a kódot, én meg otthagytam az őrt…

– Salt.

– Igen, őt. A fegyverével hagytam ott. Szóval csak a rövidített változatra volt időm.

– Akkor mondd el azt!

– Klerke öreg. Nem nagyon öreg, de korához képest öreg, egy rakás egészségügyi problémával. Meg kellett neveznie az utódját, az igazgatótanács kedvéért, gondolom, és a legtöbben arra számítottak, hogy Patrick lesz az, a legidősebb fiú. De Patrick drogos volt és bulizott, mint egy állat, már április végén elköltötte az éves illetményét, május elsején meg ott pitizett az apjánál zsebpénzért.

Alice elmosolyodik.

– Inkább az anyjához kellett volna mennie. Az anyák meggyőzhetőbbek.

– Patrick anyja túladagolta magát és meghalt. Tablettával. De lehet, hogy öngyilkos lett. Vagy gyilkosság történt. Klerke pedig elvált a fiatalabb fiú anyjától. Őt Devinnek hívják.

– Azt hiszem, őt is láttam a tévében. Valamit nyilatkozott.

Billy bólint.

– Nick története emlékeztetett a tücsök és a hangya meséjére, azzal a különbséggel, hogy az apa okos volt, látta a különbséget. Patrick volt a tücsök. Devin, a négy évvel fiatalabb testvér pedig a hangya. Szorgalmas és okos. Szakadatlanul gürcölt. Hajtotta magát, meg minden. Klerke összehívta a fiúkat, és közölte velük, hogyan döntött. Patrick dühöngött. Szerinte az ő briliáns ötletei miatt tört előre a WWE, az öccse csak egy irodai robot.

Billy a fényképen látott gúnyos kis szempárra gondol, és elképzeli, amint Klerke tesz valami érzéketlen megjegyzést, például azt, hogy A legtöbb briliáns ötletedet a hibbant hiphop sztárjelölt haverjaidtól szedted fel kokainozás közben. Akárhogy is fogalmazott, az idősebb fiú begurult. A legtöbb esetben a düh tehetetlenséggel párosul, azonban Roger Klerke-nek volt egy gyenge pontja, és Patrick vagy tudta már, vagy nem sokkal azután szerzett tudomást róla.

– Azt nem tudom, honnan tudhatta meg, Nick nem mesélte el. Talán ő sem tudja. Az is lehet, hogy Patrick a gazdag semmittevők életét élő haveri körének egyik tagjától kapott fülest. Vagy véletlenül hallott meg valamit. Nem volt azonban teljesen ostoba, addig kötögette össze a pontokat, amíg eljutott egy kis házig Tijuana mellett.

– Egy bordélyig.

– Nem egészen az. Maga Klerke pénzelte, mesélte Nick, kizárólag saját használatra. Kemény sarcot fizetett minden évben a Félix testvéreknek, akik a Tijuana Kartellt irányítják. Más mozgatórugók is szerepet játszhattak. Én pénzmosásra gyanakszom. Nem számít. Nick azt mesélte, hogy Klerke soha nem vitte oda a barátait, nehogy kiszivárogjon valami.

– Patrick is üzletelt a kartellekkel? – kérdezi Alice. – Drogot terített nekik? Van erre valami szó.

– Beszállító – feleli Billy. – Az is lehet.

– Lehet, hogy tőlük hallotta akkor. Az egy elvarratlan szál.

Billy megveregeti a vállát.

– Remek. Soha nem fogjuk biztosan tudni, de jóval több értelme van, mint annak, hogy a haverjaitól hallhatta.

Alice elmosolyodik a dicséret hallatán, de csak kicsit. Pontosan tudja, merre tart a történet, gondolja Billy. Egy nála kevésbé intelligens lány, vagy akit még nem erőszakoltak meg, nem jönne rá, de Alice mindkét feltételnek megfelel.

– Klerke szereti a fiatal lányokat.

– Mennyire fiatalokat? – kérdezi Alice.

– Nick azt mondta, hogy a tizenhárom-tizennégy éveseket.

– Jesszusom!

– Van ennél rosszabb is. Akarod hallani?

– Nem, de azért mondd el!

– Volt legalább egy alkalom – Nicknek azt mondta, hogy csak egyszer történt, ha ér bármennyit a szava –, amikor egy jóval fiatalabb lány is megjelent.

– Tizenkét éves? – Alice arca arról árulkodik, hogy nem számít, mekkora szarházi a vén gennyláda, ő hinni akar abban, hogy a romlottságnak van határa.

– Klerke szerint nem lehetett több tíznél, és Patricknek fényképes bizonyítéka volt erről. Roger Klerke azt mesélte Nicknek a szigeti találkozójukon, hogy „elég részeg voltam, és ki akartam próbálni, hogy milyen.”

– Édes istenem! – Alice elsápad.

– A többi meg olyan egyszerűen történt, ahogyan a dominók borulnak fel. Patrick egy pendrive-on tartotta a képeket. Megesküdött arra, hogy máshová nem töltötték fel őket, és a férfi, aki fotózott, már a sivatagban fekszik holtan. Azt mondta az apjának, hogy ő akar a vezérigazgató lenni. Az apja szavazati jogot biztosító részvényeit is akarta, mert akkor az igazgatótanács nem vétózhatja meg az irányt, amit a WWE számára kijelölt. Azt akarta, hogy az öccse – „az a seggfej tesóm”, Nick szerint így hívta – költözzön át a chicagói irodába, ami a médiavilágban Szibériával ér fel. Ezeket a változásokat 2019. január 1-jével akarta végrehajtatni, és mindent írásban követelt. Csak és kizárólag akkor adja át a képeket tartalmazó pendrive-ot.

– Honnan lehetett Klerke biztos abban, hogy nincs több kép?

Billy megvonta a vállát.

– Lehet, hogy volt. De mi más választása lehetett? Patricknek annyi esze azért volt, hogy tudja, ha a képek napvilágot látnak, a cég részvényei mélyrepülésbe kezdenek, a vezérigazgató személyétől függetlenül.

Alice elgondolkodik és így szól:

– A kölcsönösen biztosított megsemmisítés elve. Nagyjából.

– Lehet. Azt hallottam Nicktől, hogy Klerke beleegyezett a feltételekbe, és úgy volt, hogy amint a jogász elkészíti a szándéknyilatkozatot, amelyben kihirdeti, hogy Roger Klerke nyugdíjba vonul és a céget idősebb fiára bízza, és ezt a nyilatkozatot megjelentetik az igazgatótanácsi ülés jegyzőkönyvében, Patrick átadja a pendrive-ot az apjának. Aki aztán megsemmisíti. Patrick arra sohasem gondolt, hogy az apja felkeresi Nick Majariant, és felbérel valakit, hogy ölje meg őt. Meghaladta a képzelőerejét.

– Nem a tücsök és a hangya meséje ez. Inkább egy Shakespeare-dráma. A véresebbek közül.

– Patrick halálával Devin veszi át a vállalat vezetését, amikor Klerke leköszön, és az egészségi állapotát tekintve ez nincs messze.

Billy lehajt egy pihenőhelyre, mert a Mitsubishit meg kell tankolni, és az ő torka is kiszáradt, szeretne egy hideg italt. Alice a vegyesbolt választékát nézegeti és ellátogat a mosdóba, amíg Billy fizet. Amikor visszaül a kocsiba, sír.

– Bocsánat! – Egy kis fehér zacskóban hozza, amit vásárolt. Kivesz belőle egy csomag papír zsebkendőt, megtörli az orrát, és mosolyogni próbál. – Amíg a mosdóban voltam, foglaltam szobát a wendoveri Ramada Innben. Állítólag szép hely.

– Remek. És nem kell bocsánatot kérned.

– Folyton arra a borzalmas emberre és a gyerekre gondolok. Halált érdemel.

Ez a terv, gondolja Billy.

4

Mire befejezi a mondókáját – ismét összeszőve a Nicktől hallottakat a saját következtetéseivel, amelyeket a Hegycsúcsról visszafelé tett – az autópályán több jármű is felkapcsolja a fényszóróját.

– Klerke azt mondta Nicknek, hogy a legjobb embert akarja a melóra, aki elvégzi a munkát, aztán felszívódik és soha többé nem beszél róla. Nick azt felelte neki, hogy ismer egy ilyen pasast…

– Téged?

– Azt mondta, hogy először rám gondolt, de még Buckyig sem jutott el. Biztos volt abban, hogy úgysem vállalom el, mert Patrick Klerke nem volt elég rossz ember ahhoz, hogy az aggályaimat félretegyem. Allennek utalta ki a munkát egyszerű eltakarításként.

– Ezt így hívta? Eltakarítás?

– Igen. Nyolcvanezer dollárban egyeztek meg, húsz előtte, a többi utána. Gyakorlatilag ugyanazt a fizetési módszert alkalmazták, mint amit nekem ígértek, csak kisebb számokkal.

Alice bólogat.

– Nem akarta, hogy Allen megismerje a munka igazi jelentőségét. Hogy mennyi minden múlik rajta.

– Így van. Nick úgy érezte, ez rendben is van, mert Allen olyan volt, mint amilyennek én akartam látszani mindig, szerelő, aki fegyverrel old meg problémákat csőkulcs és számítógép helyett. Adott Allennek képeket Patrick bérházáról, magáról a lakásról, megadta neki a szervizbejárat belépőkódját, mindent megkapott, hogy a munkát simán, gyorsan elvégezze. – Billy elhallgat egy pillanatra. – Ezeket nem Nick mesélte, de dolgoztam már vele korábban. Ismerem a dörgést. Egyedül a miértet nem mondta el Allennek, Allen meg nem firtatta.

– Patricktól viszont megkérdezte, igaz? Mielőtt megölte.

Billy elgondolkodik ezen.

– Lehetséges, de nem vallana egy olyan pasasra, mint Joel Allen. Az a fajta, aki letudja a melót és kész. Nem cseverészik, céloz, lő.

– Lehet, hogy Patrick felajánlotta neki a pendrive-ot cserébe az… – Alice elhallgat. – De azt nem tehette, igaz? Nem is volt nála. Azt gondolta, célba ér, amint a kinevezését bejelentik az igazgatótanácsnak.

– Nick nem tudja, mi történt, és Allen már nem mesélheti el, hogyan értesült Klerke-ről és a tijuanai gyerekről, de nekem van elképzelésem. Allennek azt mondták, hogy a gyilkosságot tüntesse fel rablógyilkosságként, amit Patrick egy drogos haverja követett el valamelyik Los Angeles-i felhasználói körből. Azt mondták neki, vegyen magához minden pénzt és ékszert, amit talál. Az ékszereket, az órákat, az aranyláncokat meg az összes ilyen szart el kellett dobnia, de a pénzt megtarthatta egy kis bónuszként. Szóval miután végzett Patrickkel, Allen átkutatta a lakást, és lehet, hogy talált egy képet, talán többet is, amelyeket a fiú megtartott. Egyet biztosan, amin az apja arca szép tisztán látszik, miközben… csinálta, amit csinált. Van ennek így értelme?

Alice olyan hevesen bólogat, hogy a hajtincsei táncba kezdenek.

– Fogadjunk, hogy pont így történt. Ha a kép vagy a képek egy széfben voltak, Allen megkaphatta annak a kódját is a többi információval együtt. Szerinted felismerte a képen szereplő férfit?

Az alapján, amit Billy Joel Allenről tud, nem hinné, hogy a WWE üzleti csatornáját vagy a Bloomberg híreit nézte.

– Először valószínűleg nem, de nem tarthatott sokáig, hogy kiderítse. Néhány Google-os kereséssel megtudhatta, hogy egy pedofil milliárdos fiát ölte meg.

Alice feszülten figyel. Beszippantotta az ügy. Billy arra gondol, hogy a Red Bluff-i ilyen-olyan üzleti főiskolán csak elvesztegetné a tehetségét. Fodrásziskola? Hagyjuk már!

– Szóval ez a bérgyilkos, ez a szerelő, ez a takarító két vagyont érő információ birtokába jutott: majdnem biztos az, hogy az apa bérelte fel fia gyilkosát, és hogy az apa megerőszakolt egy gyereket. Mert ki akarta próbálni, hogy milyen. – A lány szemében elhalványul a fény, amikor ezt mondja.

– Kétlem, hogy pénzzé akarta tenni, amit megtudott, bár későbbre tervezhette. Azzal tisztában lehetett, hogy kockázatos megzsarolni egy olyan gazdag és befolyásos embert, mint Roger Klerke. Leosztott lapként akarta megtartani. De aztán ki kellett terítenie, nem pénzért, hanem a saját ostobasága miatt.

Duplán ostoba volt, gondolja Billy, ha az írónőt is beleszámoljuk.

– Mintha azt akarta volna, hogy elkapják – jegyzi meg Alice. – Többszörös gyilkosokkal előfordul. – Rádöbbenve, hogy mit mondott, megérinti Billy csuklóját. – Már azokkal, akiknek nincsenek erkölcsi megfontolásai.

„Ezt így hívják?”, tűnődik Billy.

– Kétlem, hogy el akarta fogatni magát. Ha sikerült rájönnie, miért olyan értékes ingóság az a kép, szerintem nem volt teljesen hülye.

– Ha nem volt teljesen hülye, miért ölte meg azt az embert egy pókerjátszma miatt? És miért támadta meg azt a nőt Los Angelesben?

Nos, gondolja Billy, Allen azt hitte, hogy a pókerpartnere csalt. És az író lefújta paprikaspray-vel. Alice kérdésére azonban egyik sem elegendő válasz.

– Tudod, miért? Merő arroganciából. Megálljunk valahol vacsorázni?

Alice a fejét rázza.

– Menjünk tovább és együnk, amikor megérkezünk. Hallani akarom a többit is.

5

A történet többi részét illetően Billy szilárdabb talajon mozog, bár itt is sok a találgatás. Miután Allent letartóztatták testi sértésért és nemi erőszak kísérletéért, sejthette, hogy szinte azonnal összekötik a keleten, Red Bluffban elkövetett emberöléssel és emberölési kísérlettel. A megyei börtönben élénk kereskedelem folyt, főleg feltöltős mobiltelefonokkal. Allen szerezhetett egyet, felhívta Nicket, és megmondta neki, hogy amennyiben vissza kell térnie Red Bluffba, és emberölésért bíróság elé állítják egy olyan államban, ahol még létezik a halálbüntetés, egy bizonyos gazdag ember, akinek a monogramja R. K., az egész életét börtönben tölti majd, ahol nagy valószínűséggel Harvey Weinstein fogja seggbe dugni személyesen. És amennyiben bármi történne Allennel a Los Angeles-i börtönben, R. K. keservesen megbánja.

– Nick kapcsolatba lépett Roger Klerke-kel. Klerke pedig, szinte bizonyosan egy közvetítőn keresztül, felvett egy drága ügyvédet, aki megtámadta a kiadatást. Nick és Klerke újra találkozott azon a szigeten és felvázoltak több lehetséges forgatókönyvet is. A drága jogtudor nyilván a gyorshívólistán volt. Amennyiben beszéltek vele, biztosan azt mondta nekik, amit Nick már eleve tudott: egy ideig el tudja húzni a kiadatási folyamatot, de a végén Allent fel fogják ültetni egy repülőre, visszaküldik, és bíróság elé állítják. Mert az előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölés megelőzi a súlyos testi sértést.

– Ekkor bízott meg téged Majarian.

– Igen, akkoriban. Hogy beépíthessen oda, ahonnan lőnöm kell. Addigra Allent eltávolították a közös zárkából, mert megtámadták. Gondolom, azt is megrendelésre. Lehet, hogy az ő ötlete volt, lehet, hogy az ügyvédé. Akárhogy is, kapott egy magánlakosztályt, amíg a kiadatási folyamat zajlott. Rendszeresen találkozott a drága ügyvéddel, aki azt mondta neki, hogy minden a terv szerint halad. Illetve haladni fog, amikor visszakerül a keleti partra. Vagy elintézik a szökését és új személyazonosságot kap, vagy megolajoznak bizonyos kerekeket, lefizetnek bizonyos tanúkat, bizonyos kulcsfontosságú bizonyítékokat eltüntetnek, és Allen szabadon elsétálhat, a saját személyijével.

– Nem volt oka kételkedni.

Billy a fejét rázza.

– Az olyanok, mint Allen, mindenben kételkednek. De nem volt más választása.

– És mi lett a képpel? Vagy képekkel? A leosztott lappal?

– Szerintem Klerke és Nick emberei is keresték a kiadatási eljárás egész ideje alatt. Ez volt az egyik ok, amiért az eljárást elhúzták. És szerintem végül meg is találták. Annyi biztos, hogy a szövetségiek nem tartóztatták le Roger Klerke-et.

– Lehet, hogy megelőzzük őket – mondja Alice.

Billynek nem tetszik a többes szám első személy, de nem javítja ki. Csak halvány terve van, és amikor élesedik, lehet, hogy ki is hagyhatja Alice-t belőle. De aztán eszébe jutnak Bucky szavai: Szerelmes beléd, és addig követ, ameddig hagyod, és ha hagyod, tönkreteszed.

6

– Ó, nézd! Hiszen ez egy palota! – Alice így lelkendezik, amikor megérkeznek a Wendover Ramada Inn elé vasárnap este háromnegyed kilenckor. – Úgy értem az előző három motellel összehasonlítva.

A két szomszédos szoba távol áll a palotától, de szépek, és a jelek szerint a folyosó szőnyegét is gyakran porszívózzák.

– Fogsz tudni aludni? – kérdezi Alice.

– Igen. – De lehet, hogy nem.

A lány a szemébe néz.

– Veled alszom, ha akarod.

Billy Roger Klerke fiatal hús utáni vágyára gondol – ami legalább egy gennyes alkalommal nagyon fiatal húsnak bizonyult – és a fejét rázza.

– Kedves felajánlás, értékelem is, de inkább ne.

– Biztos?

Alice még mindig nem veszi le a pillantását Billyről, kísértésbe jön vajon? Hát persze.

– Köszönöm Alice, de nem. Te fogsz tudni aludni?

– Holnap odaérünk Buckyhoz?

– Valószínűleg.

– Akkor fogok tudni aludni. Kedvelem. Biztonságban érzem magam vele.

Billy nem biztos abban, hogy Alice akkor is így érezne, ha tudná, mi mindenbe keveredett Elmer „Bucky” Hanson az utóbbi években, de tudja, mit akar a lány mondani, és úgy gondolja, igaza van. Alice és Bucky kötődik egymáshoz.

– Jó éjszakát! – Most először csókolja meg a lányt a szája sarka mellett.

– Jó éjszakát! Ja, és tessék! – Alice a benzinkúton vásárolt holmikkal teli fehér táskát Billy kezébe nyomja. – Babaolaj és törlőkendő. Törölj le magadról annyi kencét, amennyit csak tudsz, aztán állj be a zuhany alá! Nem jön le az egész, de a nagyját leszedheted. – Az ajtóhoz lép, bedugja a kártyát, aztán visszafordul. – És hagyj vaskos borravalót, mert a nagyja az ágyneműn fog kikötni!

– Rendben. – Billy magától nem gondolt erre, bár másnap biztosan eszébe jutna, amikor az ágyneműt meglátja.

Alice elindul befelé, aztán a válla felett hátrapillant. Az arca ünnepélyes, de nyugodt.

– Szeretlek.

Billy fejében meg sem fordul, hogy hazudnia kellene. Azt mondja, hogy ő is szereti, és bemegy a szobájába.

7

Felhívja Nicket. Nem biztos abban, hogy a férfi fogadja a hívását, de az beleszól a telefonba.

– Ki az? – Aztán a választ meg sem várva: – Te vagy az?

– Én vagyok. Rendet tettél?

– Holnapra meglesz.

– Senkit sem nyírtam ki, akit nem volt muszáj.

Hosszú hallgatás, Billy csak szuszogást hall. Aztán Nick megszólal:

– Tudom.

– Mi van Frankkel?

– Kórházba vitték. Az anyja felhívta az állatorvosomat. Rivers doki meg küldött egy magánmentőt. Marge vele ment.

– Kemény nő.

– Marge? – Nick nevetni kezd. – Azt az oldalát nem is ismered.

Dehogynem, gondolja Billy. Ha őt ütöttem volna kupán a Glock tusával, nem Franket, a fegyver visszapattant volna.

– Dagadt barátunk még mindig az élők birodalmát élvezi?

– Fél órával ezelőtt még igen, akkor hívtam fel ugyanis, hogy elmeséljem neki a történteket. Azt mondta, nem vettelek elég komolyan téged. Azt feleltem, hogy szerintem négy gengszter és Marge elég komolynak hangzik. Miért kérdezed?

– Ő közvetített Mr. K-nak, amikor Vegasba jött? Egy ilyen feladattal őt bíznád meg.

– Sokkal okosabb vagy, mint gondoltam – morogja Nick, szinte mintha magában beszélne. – Okosabb, mint ahogy bárki feltételezte. Malacot leszámítva, talán.

– Ő volt vagy nem ő volt?

– Ja, ja. Nagyjából. Amikor tudta, hogy K. a városba jön, összeültek Judy Blatnerrel. Átnézték a portfóliót, kerestek valakit, aki tetszene neki. Tíz-tizenkét évvel ezelőtt kettőt is küldtek volna, de aztán romlott az állóképessége. Úriembernek ne hívjuk, de szőkék előnyben.

– Szőkék és fiatalok.

– Naná – feleli Nick. – De a vegasi lányok soha nem voltak tizennyolc évnél fiatalabbak. Judy régóta a szakmában dolgozik, legálisan közvetít kísérőket. Ami azt jelenti, hogy nincs kimondva a szex, de nem is kell. Mindenki tudja. A kiskorúaktól távol tartja magát. Mintha mérgezőek lennének. Azok is.

Billy gyomra felfordul a gondolattól, hogy egy ilyen tokás varangy hozzáérhet egy Alice korabeli lányhoz.

– Amikor kiskorút akart, átment a határon.

– Igaz.

– A dagadt telefonszámát akarom. Megadod?

– Mr. K-ra hajtasz?

Igen, de ezt egy feltöltős telefonon nem hajlandó bevallani, hiába biztos abban, hogy Nick a saját telefonjának tisztaságáról gondoskodik. Megismétli a kérését, Giorgio száma kell neki. Nick megadja.

– Szóba áll velem?

– Majd utasítom rá. Azt mondom neki, hogy csak üzletelni akarsz. Soha nem egyezett volna bele ebbe a buliba, ha nem kell olyasmit tennie, ami rákényszeríti az életmódváltásra. Ha mindenképpen okolni akarsz valakit, okolj engem! Nekem nem kell száz kilót leadnom, hogy új májat kaphassak a dokiktól. Ahogy mondtam, a pénz elvakított.

Billy azt gondolja, hogy ennél őszintébb beismerést Nicktől soha többé nem fog hallani.

– Mondd meg neki, hogy csak üzlet. Joel Allen már lefutott ügy.

– Mit mondjak, mikor hívod?

– Ma este nem, és talán egy ideig még nem. Mikorra ütemezték be az átültetést?

– Még semmikorra, és decemberig biztosan nem kerítenek sort rá. Addig Malacnak még nagyon sok fehérjeturmixot kell meginnia és rengeteg kelkáposztát elrágnia.

– Rendben. – Billy a mobilszámot Dalton Smith tárcájába rejti, Dalton Smith hitelkártyái mögé. – Vigyázz magadra, Nick!

– Várj!

Billy kíváncsian várja, mit akar még mondani Nick.

– Soha nem az volt az egész mögött, hogy K. nem akarta kifizetni neked a másfél milliót. Neki az zsebpénz. Hanem az, hogy ragaszkodott hozzá, hogy megszabaduljunk tőled, miután elvégezted a munkát. Azt mondta, nem fogja még egyszer azt a hibát elkövetni, mint Joel Allennel. Érted, ugye?

– Igen. – Nick meg beleegyezett. Azt is érti.

– Az Edward Woodley név él még? A barbadosi számla?

– Igen. – Bár néhány jelképes betétet és készpénzfelvételt leszámítva 2014 vagy 2015 óta nem piszkálta.

– Nézz rá holnap! Hála istennek, Mark Abromowitzot nem ölted meg. Nem egy észkombájn, de be kell érnem vele, mióta Malac lelépett Dél-Amerikába. Háromszázezret tudok most biztonságosan átutalni, de majd teszek hozzá, amikor tudok. A végén meglesz a másfél milliód.

Egyszer az életben legyél tisztességes, mondta Nicknek Billy, amikor visszaadta az életét, és nofene, a pasas próbálkozik, ahogyan tud. Pénzzel.

– Nem fogsz hálálkodni, és nem is tartok rá igényt – mondja Nick. – Jó alkalmazott vagy, Billy. Elvégezted a munkát.

Billy elköszönés nélkül bontja a vonalat.

8

Letörölgeti magát a kendőkkel és a babaolajjal, aztán beáll a tus alá, és addig marad, amíg a lecsorgó barna víz kitisztul. De a két fürdőlepedőre is jut bőven a kencéből.

Alice azt kérdezte tőle, képes lesz-e aludni, és ő igent mondott, de nagyon sokáig nem tud elaludni. A Hegycsúcson töltött idő – ami valószínűleg mindössze egy óra volt, talán kevesebb is, de ötnek tűnt – pörög a fejében. Főleg az a rész, amikor elkapta Edisont. A repülő szilánkok. A lehúzott vécé.

Azt feleltem neki, hogy szerintem négy gengszter elég komolyan hangzik, mondta Nick, de Sal nem kapta le a Mossie-t a válláról, Frank nem fordult meg és Reggie-nél sem volt semmi, a főnök dugifegyverét akarta használni. Csak Dana Edison vette komolyan a helyzetet; még szarni is magával vitte a pisztolyát. És persze Marge. Ő nagyon komoly volt, az álcán is azonnal átlátott.

Vaskos borravalót hagyok a takarítóknak, gondolja. Egy húszast.

Átfordul a hasára, és már-már elalszik, amikor eszébe jut valami, ami nem tetszik neki, így megint hanyatt vágja magát és a sötétbe bámul. Nem, egyáltalán nem tetszik neki a dolog. Shan rajzát Flamingó Freddyről – vagy Flamingó Dave-ről – otthagyta a pickup műszerfalára ragasztva. Lett volna ideje levenni, de eszébe sem jutott. A lehető leghamarabb el akart húzni a picsába.

Felejtsd el, mondja magában. Semmit sem jelent.

Ami lehet, hogy igaz, de nem segít a dolgon. Mert a rajz rózsaszín – vagyis az volt, ha jól sejti –, mint a babacipő Fallúdzsában. Amelyik nem volt vele, amikor csapdába ejtették őket a Játszóházban. Megint elveszített egy kabalát. Győzködheti magát, hogy babonaság az egész, pont olyan, mint amikor a népek elhiszik, hogy a leégett hotel Sidewinderben kísértetek tanyája lett, de akkor is kellemetlen érzés. Azt a rajzot elsősorban szeretetből készítették neki.

Aludj már, seggfej, gondolja.

Végül sikerül neki, de hajnalok hajnalán kiszáradt szájjal, ökölbe szorított kézzel ébred. Annyira élénk volt az álom, hogy hirtelen azt sem tudja, a Ramada Innben van, vagy a Gerard-torony irodájában. A történetén dolgozott, és valószínűleg a korai napok egyike lehetett, mert még mindig az együgyű én hangján írt. Kopogtattak. Billy ajtót nyitott, Ken Hoffra vagy Phil Stanhope-ra számítva, de inkább Hoffra. Egyikük sem volt az. Marge jelent meg abban a bő, kék ruhában, amelyet a szervizkapunál viselt. Csakhogy most sombrero helyett Vegas Golden Knights-sapkát húzott a fejére, és ültetőkanál helyett Sal Mossbergje volt nála.

– Megfeledkeztél a flamingóról, te szemét geci! – mondta és felemelte a fegyvert. A cső torkolata olyan nagynak tűnt, mint az Eisenhower-alagút bejárata.

Felébredtem az álomból, mielőtt lelőhetett volna, gondolja Billy a mosdóba menet. Pisilés közben Rudy Bellre, alias Taco Bellre gondol. A rémálmok közös pénznemnek számítottak Irakban, főleg a Fallúdzsáért folytatott csata idején, és Taco abban hitt (vagy azt mondta, hogy hisz benne), hogy aki egy álomban meghal, ott halhat meg a priccsen.

– Halálra rémülni, ember – mondta Taco. – Micsoda vég, nem?

De ebből az álomból kikerültem, mielőtt meghúzhatta volna a ravaszt, gondolja Billy, miközben visszabotorkál az ágyába. Nem semmi volt az a nő. Mellette Dana Edison a puccos kis kontyával úgy festett, mint egy pitiáner zsebtolvaj.

A szoba kihűlt, de nem kapcsolja be a fűtést, mert valószínűleg hangos lesz – a motelfalakban mindig hörögnek a vezetékek. Bebugyolálja magát a takaróba, és szinte azonnal elalszik. Nem jön újabb álom.

9

Alice inkább egy autós tükörtojásos szendvicsre szavaz a leülős reggeli helyett, mert azonnal útnak akar indulni.

– Szeretném újra látni a hegyeket. Szeretem őket, bár kapkodnom kellett a levegőt, amíg hozzá nem szoktam a magassághoz.

Billy elmosolyodik.

– Oké, menjünk!

Röviddel azután, hogy átérnek Coloradóba, Billy meghallja, hogy a laptopja felcsilingel, most először… nem is emlékszik rá, mióta. Évek is lehetnek. A következő elágazásnál lehajt az útról, magához húzza a hátsó ülésről és kinyitja. A csilingelés azt jelenti, e-mailt kapott néhány talonban tartott e-mail-címének egyikére, ez esetben a woodyed66@gmail.com-ra. Az üzenet egy Travertin nevű cégcsoporttól érkezett. Még soha nem hallott ilyen vállalkozásról, de kétsége sem volt afelől, ki állhat mögötte. Rákattint és elolvassa.

– Mi az? – kérdezi Alice.

Megmutatja neki. A Travertine cégcsoport háromszázezer dollárt utalt át Edward Woodley barbadosi bankszámlájára. A közleményben annyi áll, hogy „az elvégzett munkáért”.

– Azt küldte, akire gondolok? – kérdezi Alice.

– Semmi kétség – feleli Billy. Ismét elindulnak. Szép ez a nap.

10

Öt óra körül megérkeznek Buckyhoz. Billy már Rifle-ból felhívja az érkezésük várható időpontjával és az új kocsiról is beszámol neki, így Bucky az ajtóban állva fogadja őket. Farmer és polárpulóver van rajta, egyáltalán nem úgy fest, mint aki egykor New Yorkban élt és dolgozott. Talán itt a boldogabbik énje került elő, gondolja Billy. Alice-ről tudja, hogy így van.

A lány szinte még járó motor mellett ugrik ki a kocsiból. Bucky szélesre tárt karokkal felrikkant:

– Szia, Nyuszi!

Alice rohan és kacagva beletemetkezik az ölelésbe.

Nézzenek oda, gondolja Billy. Nézzenek csak oda!

22. FEJEZET

1

Olyan sokáig maradnak Bucky hegyi menedékében, hogy egy korai hóvihar szinte be is temeti őket (egy napra). A vihar vadsága egyszerre elkápráztatja, megörvendezteti és megrémíti Alice-t. Igen, meséli, látott már havat Rhode Islanden, sokat is, de a feje felett is kavargó hófúvást még nem. Amikor eláll a vihar, Buckyval kimennek hóangyalkát játszani a ház háta mögé. Hosszas könyörgés után a veterán tengerészgyalogos-bérgyilkos is csatlakozik hozzájuk. Két nappal később megint tizenöt fok fölé emelkedik a hőmérséklet, és a hó elolvad. A fák megtelnek madárdallal és a frissen kiolvadt víz hangjával.

Billy nem tervezte, hogy ilyen sokáig maradnak. Alice miatt. Győzködi Billyt, hogy be kell fejeznie a történetet. A szavakkal még elbírna. De a hangjából kicsengő hittel már nem, az sokkal meggyőzőbb. Túl késő visszafordulni, mondja a lány, és némi megfontolás után Billy belátja, hogy igaza van.

Nincsen áram abban a kis nyári lakban, ahol a Játszóházról és az ott történtekről írt, ezért felcipel magával egy akkumulátoros hősugárzót, amely felmelegíti annyira a helyiséget, hogy írni tudjon. Legalábbis kabátban. Valaki megint felakasztotta az állatos képet, és Billy megesküdne rá, hogy az oroszlánok sokkal közelebb vannak és vörösebb a szemük. A sövénybika közöttük van, nem mögöttük.

Azelőtt is így volt, erősködik Billy. Így kellett lennie, mert a festmények nem változnak.

Ez igaz, egy racionális világban igaznak kell lennie, de a kép még mindig nem tetszik neki. Leveszi (újra), és a fal felé fordítva letámasztja (újra). Megnyitja a történetet és legörget az aljára. Először lassan megy a munka, Billy állandóan a távoli sarok felé pislant, mintha arra számítana, hogy a kép egy varázsütésre a helyére kerül. Nem történik ilyesmi, és fél óra elteltével már csak a képernyőn sorakozó szavakat látja. Az emlékek kapuja kinyílik, ő pedig besétál rajta. Az október nagy részét a kapu másik oldalán tölti, még a nagy hóvihar napján is felbotorkál a kunyhóba egy Buckytól kölcsönkapott csizmában.

Ír a sivatagban töltött idő végéről és a – szó szerint utolsó pillanatban meghozott – döntésről, hogy leszerel. Ír a hazatérés utáni kulturális sokkról: Amerikában senki sem aggódott holmi orvlövészek és robbanóeszközök miatt, senki sem rándult össze és takarta el a fejét, amikor nagyot durrant egy kipufogó. Mintha az iraki háború nem is létezne, és a célok, amelyek érdekében a barátai az életüket adták, nem számítanának. Ír az első munkájáról, amikor azt a jersey-i nőverő pasast intézte el. Megírja, hogyan találkozott Buckyval, és ír az összes többi melóról. Nem festi le magát szebb színekben, mint amilyen valójában volt, és túl gyorsan ír ahhoz, hogy pontosan fogalmazzon, de többnyire mégis sikerül neki. Úgy áradnak belőle a szavak, mint hóolvadás után a domboldalon, a fák között lezúduló víz.

Homályosan érzékeli, hogy Bucky és Alice erős szövetséget kötött. Arra gondol, hogy Alice talált egy remek apapótlót korán elveszített édesapja helyére. Bucky számára meg olyan, mintha született volna egy lánya. Billy a leghalványabb szexuális érdeklődést sem fedezi fel közöttük, nincs is meglepve. Még sohasem látta Buckyt nővel, és bár – nyilván – ritkán találkozott vele személyesen, a férfi alig beszélt nőkről, amikor együtt voltak. Billy azt gondolja, hogy Bucky Hanson a két házassága ellenére is meleg lehet. De csak azt tudja, az érdekli, hogy Alice boldog.

De nem Alice boldogsága a legfontosabb számára azon az októberen. Hanem a történet, és a történetből immár könyv lett. Ehhez nem fér semmi kétség. Billyt cseppet sem zavarja, hogy soha senki nem fogja látni (talán csak Alice Maxwell). Az írás számít igazán, ebben a lánynak igaza volt.

Halloween előtt nagyjából egy héttel, egy ragyogóan napsütéses, erősen szeles napon Billy megírja, hogyan érkezett meg Alice-szel (a nevét Katherine-re változtatta) Bucky (a nevét Halra változtatta) házába, hogyan tárta szét a karját Bucky – Szia, Nyuszi! – és hogyan rohant az ölelésébe Alice. Itt akár be is fejezheti a történetet, gondolja.

Egy másolatot készít a pendrive-ra, lecsukja a laptopot, kikapcsolja a hősugárzót és megáll. A sövényállatos kép visszakerült a falra a kunyhó távolabbi sarkába, és a sövényoroszlán még mindig közelebb van. Megesküdne rá. Aznap este vacsoránál megkérdezi Buckytól, ő tette-e vissza. Bucky tagadja.

Billy Alice-re pillant, aki így szól:

– Én azt sem tudom, miről beszéltek.

Billy megkérdezi, honnan van a kép. Bucky megvonja a vállát.

– Fogalmam sincs, de szerintem azok a sövényállatok valamikor a régi Panoráma előtt voltak. A hotel előtt, ami leégett. Úgy emlékszem, a kép már ott lógott a falon, amikor megvettem ezt a házat. Nem járok fel gyakran, amikor itt vagyok. Nyári laknak hívom, de mindig hideg van ott, nyáron is.

Billy is észrevette ezt, de ő az ősznek tudta be. Ennek ellenére elképesztő munkát végzett, majdnem száz oldalt írt. A borzongató kép ellenére. Talán egy vérfagyasztó történethez kell is egy vérfagyasztóan hűvös szoba, gondolja. Ennél jobb magyarázatot úgy sem fog találni, hiszen az egész folyamat egy rejtély számára.

Alice barackos pitét sütött desszertnek. Amikor kihozza az asztalra, megkérdezi:

– Elkészültél, Billy?

Billy már mondaná, hogy igen, de aztán meggondolja magát.

– Majdnem. El kell varrnom még néhány szálat.

2

Másnap hideg van, de amikor Billy visszamegy a kunyhóba, nem kapcsolja be a hősugárzót és a képet sem veszi le a falról. Arra a következtetésre jut, hogy Bucky úgynevezett nyári lakjában kísértetek tanyáznak. Soha nem hitt ilyesmiben korábban, de most már igen. Nem a képről van szó, vagy nem csak a képről. Kísérteties volt az egész év.

Leül az egyetlen székre és elgondolkodik. Nem akarja Alice-t belevonni abba, ami most következik – a munka vége –, de ebben a jéghideg, rejtelmes hangulatú szobában belátja, hogy muszáj. Mást is belát. A lány menni akar vele, mert Roger Klerke nem egyszerűen rossz ember, hanem minden bizonnyal a legrosszabb, akinek a kiiktatására Billyt eddig felbérelték. Csakhogy most ő bérelte fel saját magát.

Folyton arra a borzalmas emberre és a gyerekre gondolok. Halált érdemel.

Alice nem akarta, hogy Tripp Donovan meghaljon, és talán Klerke halálát sem akarná, ha a férfi megmaradt volna a tizenhét, tizenhat, akár tizenöt éves lányoknál. Azt akarná, hogy megfizessen érte, de nem a végső árat. Csakhogy Klerke továbbment. Klerke ki akarta próbálni, hogy milyen.

Billy a térdére támaszkodva ül, az ujjbegyei lassan elzsibbadnak, a lélegzete felhősre fagyasztja a levegőt. A Shanice Ackermannál nem sokkal idősebb kislányra gondol, akit a tijuanai kisházba vittek. Elképzeli, hogy egy plüssállatot szorongat vigaszként, valószínűleg mackót, nem rózsaszín flamingót. Súlyos, közelgő lépteket hall a folyosóról. Billy nem akar ezekre a dolgokra gondolni, mégis megteszi. Talán kell is. Talán ez a kísértetjárta helyiség a kísérteties képpel a segítségére lesz.

Előveszi a tárcáját és kikeresi a cetlit, amire Giorgio telefonszámát írta. Elindítja a hívást, bár tudja, kevés esélye van arra, hogy a férfit elérje. Lehet, hogy a dagadt a rehab konditermében izzad vagy a medencében, vagy már el is vitte egy infarktus. De Giorgio a második kicsöngésre felveszi.

– Halló!

– Halló, Mr. New York-i Ügynök! Itt David Lockridge. Mit szólsz? Befejeztem a könyvet.

– Billy, jesszusom! Lehet, hogy nem hiszed el, de örülök, hogy élsz.

Nofene, máris fiatalabb a hangja, gondolja Billy. Erőteljesebb is.

– Én is örülök, hogy élek – feleli.

– Nem akartalak átcseszni. El kell hinned! De…

– Választanod kellett és te megtetted – folytatja Billy. – Örültem annak, hogy átbaszott, akiben megbíztam? Na, örültem? Nem. De megmondtam Nicknek, hogy lezárt ügy, és komolyan is gondolom. Csakhogy tartozol nekem valamivel, és remélem, elég férfi vagy ahhoz, hogy fizess. Információkra van szükségem.

Rövid hallgatás. Aztán…

– Az én telefonom tiszta. A tied?

– Az is.

– Bízom benned. Klerke-ről beszélünk, igaz?

– Igen. Tudod, hol van?

– Már nem jár Vegasba, szóval vagy Los Angelesben, vagy New Yorkban. Megtudhatom. Nem olyan nehéz lekövetni.

– Azt tudod, ki szerzi neki a lányokat abban a két városban?

– Én csináltam Judyval, mielőtt visszavonultam. – Billy nem érez a hangjában semmiféle kelletlenséget.

– Judy Blatner? Nick azt mondja, a nő nem foglalkozik kiskorúakkal.

– Nem is. Tizennyolc alatt senkivel. Régen az is megfelelt Klerke-nek. Aztán fiatalabbakat akart. Felhívott. Azt mondta, csibét szeretne. Az volt a jelszó.

Csibe, gondolja Billy. Jesszusom!

– Judy ismer olyan pasasokat, akik hajlandóak ilyen fiatalokat is felhajtani. Néha én üzleteltem Klerke-kel. Néha Judy maga.

– Judynak Tijuanában is vannak emberei?

Giorgio halkabban folytatja, bár a telefonja tiszta.

– Arra a kislányra gondolsz. Se Judynak, se nekem, se Nicknek nincs közünk hozzá. Azt a kartell rendezte. Klerke kérésére.

– Nézzük, jól értem-e. Ha Los Angelesbe jön, és megkívánja a csibét, neked vagy Judynak telefonál, és egyikőtök összeköti egy ottani emberrel. Egy striciről beszélünk. – Billy keresi a megfelelő kifejezést. Ami a csibéhez is illik. – Egy csirkefuttatóval.

– Pontosan. A keleti parti házában Montauk Pointnál pedig a New York-i pasast hívja. Nem tudom, hány randevút bonyolított le Klerke, mióta eljöttem.

Randevú, gondolja Billy.

– Concierge-szolgáltatás?

– Úgy is mondhatni. Ezért fizet. Sok pénz cserél gazdát, Billy.

Most jön a nagy kérdés.

– Judy hívta már őt valaha? Ha például hall valakiről, aki Klerke étlapjára való?

– Egyszer-egyszer biztosan volt ilyen. Mostanában gyakrabban, mert a pasas olyan korba lépett, hogy a kiskakasát egyre nehezebben fogja munkára.

– Ha felhívnád Judyt, hogy van itt egy lány, aki tetszene Klerke-nek, egy igazán különleges lány, továbbadná az infót?

Giorgio hallgat, átgondolja a dolgot. Aztán így szól:

– Igen. A csapdát kiszagolja, az orra nagyon érzékeny, de megtenné. Gyűlöli azt a pasast a tijuanai eset óta, és ha megérzi, hogy valaki ki akar baszni vele, talán még meg is szervezi a dolgot, örömujjongás közepette. Én is ugyanígy érzek.

De nem gátolt meg abban, hogy üzletelj vele, gondolja Billy. Judyt sem.

– Rendben. Felhívlak majd.

– Itt leszek. Nincs hova mennem, és nem is akarok. Először utáltam, most már szeretem. Az alkoholisták sem bánják a józanságot, ha belekóstolnak.

– Mennyit fogytál?

– Ötvenöt kilót – feleli Giorgio talán jogos büszkeséggel. – Már csak negyvenöt van.

– Jól hangzik. Nem is zihálsz annyira. Lehet, hogy a műtétet is elkerülheted, ha lefogysz.

– Dehogy. A májam bekrepált, az nem jön rendbe. Feliz navidad, tudod, a boldog karácsonyt után két nappal lesz a műtét, és jobban teszed, ha addig leboltolsz velem mindent. A dokik itt brutálisan őszinték. Hatvan-negyven százalék esélyem van, hogy túlélem.

– Felhívlak. – Imádkozni azonban nem fogok érted, gondolja Billy.

– Remélem, elkapod annak a gyerekmolesztálónak a tökét.

Akinek dolgoztál, gondolja ismét Billy.

Ki sem kell mondania, Giorgio megteszi helyette.

– Tény, hogy én is összejátszottam vele. Sok pénzről volt szó, én meg élni akartam.

– Értem én. – Billy gondolatban úgy folytatja, hogy de attól még tárt karokkal várnak a pokolban, Georgie. És ha tényleg létezik az a hely, ott biztosan találkozunk. Iszunk egyet. Kénköveskálit.

– Éreztem én, hogy csak tetteted a hülyét.

– Nick is ezt mondta. Majd beszélünk!

– Ne várj sokáig! – mondja Giorgio.

3

Ideje elmondani Alice-nek, mi jár a fejében, és Bucky is megérdemli, hogy részese legyen a beszélgetésnek. A konyhaasztalnál, egy kávé mellett vázolja fel az elképzelését. Amikor befejezi a mondókáját, azt javasolja, hogy Alice gondolja át a dolgot. A lány azt feleli, arra nincs szükség, benne van.

Bucky szemrehányó pillantást vet Billyre, az olvasható ki belőle, hogy sikerült a sötét oldalra állítanod, de egy szót sem szól.

– Azt mondtad, tőled még kérnek személyit a bárban, igaz? – kérdezi Alice-től Billy.

– Igen, bár még csak párszor voltam. Egy hónappal azelőtt töltöttem be a huszonegyet, hogy… tudod, amikor találkoztunk.

– Soha nem volt hamis személyid?

– Nem működött volna – szól közbe Bucky. – Hát nézz már rá!

Mind a ketten a lány felé fordulnak. Alice elpirul és lesüti a szemét.

– Hány évesnek mondanád? – kérdezi Billy Buckytól. – Úgy értem, ha nem tudnád.

Bucky elgondolkodik.

– Tizennyolc. Talán tizenkilenc. De húsznak valószínűleg nem.

Billy Alice-hez fordul:

– Hány évesnek tudnád átalakítani magad? Ha mindent beleadsz?

A kérdés felkelti a lány érdeklődését, megfeledkezik arról, hogy két férfi mustrálgatja – az arcát és a testét is. Persze, hogy érdekesnek találja. Huszonegy évesen azon már biztosan eltűnődött, hogyan látszódhatna idősebbnek és érettebbnek, de fiatalabbnak? Miért is tenne ilyet?

– Szerintem egy rugalmas mellkasszorítóval elérhetem, hogy kisebb legyen a mellem. A transz férfiak is azt viselik. – Újra elpirul. – Tudom, hogy egyébként sem nagy, de egy mellkasszorítóval szinte teljesen, tudjátok… lapos lehetek. Nem azt szereti Klerke? És a hajam… – Összefogja a tarkójánál. – Levágathatom. Nem rövid pixie-re, egy kis copf maradhat. Mint a gimis lányoknak.

– Ruha?

– Nem tudom. Ezen még gondolkodnom kell. Smink nem kell, vagy csak egy nagyon kevés. Talán egy rózsaszín rágógumiszínű rúzs…

Billy megkérdezi:

– Szerinted a tizenöt menne?

– Kizárt – mondja Bucky. – Tizenhét, jó esetben.

– A tizenhétnél szerintem többre vagyok képes – mondja Alice, és feláll. – Elnézéseteket kérem, kell egy tükör.

Amikor otthagyja a férfiakat, Bucky áthajol az asztal felett, és nagyon halkan megszólal:

– Meg ne ölesd!

– Nem tervezem.

– A tervek néha rosszul sülnek el.

4

Másnap Billy ismét felhívja Giorgiót a fagyos nyári lakból. Eszébe jutott ugyanis, hogy talán nem is lesz szüksége Alice-re. Hiszen ő mesterlövész, a messzi célpont a specialitása. A képre függeszti a tekintetét, miközben beszélnek, félig arra számítva, hogy a sövényállatok megmozdulnak. Nem mozdulnak meg.

Először azt kérdezi meg Giorgiótól, hogy Roger Klerke esetében tudja-e használni mesterlövészi képességeit.

– Kizárt dolog. A birtok Montauk Pointnál tizenhat hektár. Nick háza Nevadában ehhez képest egy sufni.

Billy csalódott, de nem lepi meg a dolog.

– Most ott van?

– Most ott van. Éósznak hívja a birtokot, valami görög istennő után. A Post pletykarovata szerint hálaadás előttig ott marad, aztán felül a puccos magánrepülőjére és az ünnepekre visszatér Kaliforniába megmaradt fiával és örökösével.

Kalifallúdzsa, gondolja Billy.

– Kíséretet visz magával?

Giorgio felkacag, a nevetésből azonban sípolás lesz, szóval talán mégsem lett belőle teljesen új ember.

– Úgy érted, mint Nick? Azt hallottam, hogy Klerke-nél minden helyiségben van egy tévékészülék némára állítva, és mindegyiken más csatorna megy. Az a kísérete.

– Nincsenek biztonsági őrök? – Billy nem hisz a fülének. Klerke Amerika egyik leggazdagabb embere.

– A birtokon? Ha úgy tudja, hogy halott vagy, senki. Ráadásul te elvileg nem tudhattad, ki pénzelte az Allen-melót.

– Azt hiheti, hogy a fizetésemért ugrottam be Nickhez.

– Pont így. Biztos vagyok benne, hogy egy biztonsági szolgálat a rendelkezésére áll, ha szüksége van rá, és valószínűleg pánikgombja is van, de az egyetlen teljes munkaidős alkalmazottja az asszisztense. William Petersen. Mint a CSI-ban.

Billy hallott már a sorozatról, de nem látott belőle egy részt sem.

– Petersen asszisztens és testőr egyben?

– Nem tudom, hogy dzsúdózik, krav magázik, vagy mifene, mindenesetre fiatal és izmos, azt is feltételezhetjük, hogy ért a lőfegyverekhez. Bár a birtokon belül valószínűleg egy sincs rágyógyulva a csípőjére vagy a hóna alá.

Billy elraktározza az információt.

– A következőre lenne szükségem tőled. Egyetlen dolgot kell elküldened. Ha megteszed, kvittek vagyunk.

– Várj egy pillanatot… oké. – Elkomolyodik a hangja. – Megteszem, amit kérsz, ha tudom. Ha nem tudom megtenni, azt is megmondom. Toljad!

És Billy tolja. Giorgio figyelmesen hallgatja és feltesz néhány kérdést, de Billy előre látott minden felvetődő problémát.

– Működhet, ha a lány tényleg átmegy a rostán. Szeretném, ha e-mailen küldenél néhány képet róla. Leginkább portrét, és néhány teljes alakosat visszafogott öltözetben. Majd én kiválasztom, melyikeken tűnik a legfiatalabbnak. – Elhallgat, majd így folytatja: – Nem igazi tinédzserről van szó, igaz?

– Nem – feleli Billy. Hanem egy majdnem tinédzserről, akinek az egyetlen szexuális élményét Rohypnollal vagy valami hasonló gyógyszerrel tompították le (valószínűleg irgalmasabb így).

– Jó. Judy New York-i emberét Darren Byrne-nek hívják. Klerke üzletelt már vele korábban, szóval nem adhatod ki magad neki, de mondjuk a testvérének igen. Vagy unokatestvérének.

– Igen, azt lehet. – Bár akkor szüksége lesz valami stricihez illő öltözékre is. – Klerke azt akarja majd, hogy az egész éjszakát ott töltse?

– Jaj, nem, dehogy! Leparkolsz, vársz. Elintézi a dolgát, ha a Viagra működik, aztán ülhet is vissza a lány a kocsiba. Egy, legfeljebb két óra az egész.

Annyi nem lesz, gondolja Billy. Sokkal kevesebb lesz, kár a Viagráért.

– Rendben! Innen elindulunk a keleti part felé…

– Te és Bucky?

– Én és a lány. Amikor letanyázunk valahol Mountauk…

– Szálljatok meg Riverheadben. Van egy Hyatt és ott a Hilton Garden Inn is.

Még mindig vág az eszed, gondolja Billy. Szinte várja Giorgio ajánlatát, hogy majd ő foglal nekik szállást.

– Amikor elfoglaljuk a helyünket, felhívlak.

– Rendben, de először küldj néhány képet a bigéről.

– Bige?

– A lányról, Billy. Muszáj, hogy a megfelelő lány legyen. Fiatal, de ugyanakkor üde. Ha kurvás, felejtsd el!

– Értettem. – Billynek eszébe jut még egy dolog. – Tudsz valamit Frank Macintoshról? Még élt, amikor leléptem, de elég nagyot ütöttem rá.

– Rivers doki stabilizálta az állapotát, de aztán nem tudott érte tenni semmit. Agyvérzést kapott, és Nick szerint azzal egyidőben infarktust is. Az anyja elszállíttatta Renóba. Egy elfekvőben van. Palliatív ellátás, vagy mi a neve.

– Sajnálattal hallom – mondja Billy, és tényleg sajnálja.

– Margie a közelben kivett egy lakást. Nick fizeti az egészet.

– Kómában van?

– Jobb lenne, ha abban lenne. Nicknek azt mesélte Marge, hogy sokat alszik, és amikor magához tér, sületlenségeket beszél. Rángógörcsei vannak és rengeteget üvölt.

Billy nem mond semmit. Nem is tudja, mit mondhatna.

Giorgio viszont némi csodálattal a hangjában így szól:

– Te aztán tényleg alaposan megüthetted. Elvis elhagyta az épületet.

5

Billy, Bucky és Alice Boulderbe megy, ahol Alice három különböző plázát is végigjár, olyan boltokban vásárol, mint a Deb, a Forever21 vagy a Teen Beat. Minden ruhadarabot megtárgyal Buckyval, aki majd elkészíti a képeket, amelyeket Giorgio (vagy Judy Blattner) továbbküld Klerke-nek. Billy a nyomukban jár, az eladók egy része gyanakodva pislog rá. Alice vesz egy könnyű steppelt kabátot, négy szoknyát, két inget, egy blúzt és három ruhát. Az egyik ruhának csónaknyakú a felsőrésze, ez közöttük a legszexisebb darab. Bucky megvétóz egy törpesarkú cipőt, szerinte a sportcipő jobb.

Egy csípőfarmerre is nemet mond a képekhez, pedig a lánynak tetszik.

– Vedd meg magadnak a nadrágot, ha szeretnéd, de a pasas ruhában akar látni.

Négyszáz dollárért vásárolnak be, és amikor végeznek, Alice levágatja a haját a Great Clipsben. Eközben Billy cipőt, nadrágot és egy belső zsebes bomberdzsekit vásárol. Megmutat Buckynak egy citromzöld selyeminget, mire Bucky a fejét fogja.

– Nem sarki strici stílusra hajtasz. Concierge-szolgáltatás, emlékszel?

Billy visszateszi a zöld inget a polcra, és egy szürkét választ helyette. Bucky bólogatni kezd.

– A gallér kissé Rick James-es, de nem számít.

– Rick milyenes?

– Nem számít.

Mind a ketten csomagokat cipelve indulnak vissza a fodrászüzlethez, amikor Alice jelenik meg ugrándozó léptekkel. A haja rövidebb, ügyes a fazonja. A lány egy Colorado Rockies sapkát visel, a copfját áthúzta hátul a lyukon. Szaladni kezd, a copfja lengedezik, és Billy arra gondol, hogy szent isten, ez működni fog.

– A fodrász le akart beszélni a vágásról. Megkérdezte, miért akarok megszabadulni egy ilyen szép hajtól, amit biztosan évekig növesztettem. És tudjátok, mi a legjobb? Azt is megkérdezte, tényleg annyira szeretem-e a középsulit, hogy mindenkinek meg akarom mutatni, oda járok?

Kacagva felemeli a kezét. Bucky pacsit ad neki. Billy is, de az ő lelkesedése nem őszinte. A bevásárlás nagy izgalmában Alice megfeledkezett arról, miért vásárolnak be. A jelek szerint Bucky is, mert őt is magával ragadja a lány boldogsága. De Billy nem felejtette el. A tijuanai kislányra gondol, aki a játékát magához szorítva hallgatja a közeledő lépteket.

6

Alice azonnal neki akar látni a képeknek, ahogy hazaérkeznek, de Bucky azt mondja, várjanak másnap reggelig, amikor fiatalabbnak, frissebbnek tűnik. Szeptember reggeli arcnak hívja.

– Neil Diamondot idézed, ugye? A September Mornra gondolsz – jegyzi meg Alice. – Anyám nagy rajongója. – Aztán Billyhez fordul: – Meg sem kell kérdezned: tegnap este felhívtam.

Lehet, hogy Bucky Neil Diamondra gondol, de Billynek Paul Chabas festménye jut az eszébe, meg a kislány abban a házban, valahol Tijuana peremén, és Shanice Ackerman. Az ő képzeletében a két kislány eggyé vált.

7

Bucky másnap reggel megkezdi az előkészületeket a fotózáshoz. A keletre nyíló ablakot akarja használni a természetes fény miatt. A kanapé van ott, de Bucky azt mondja, azt el kell húzni, tegyenek egy széket a helyére. Amikor Billy megkérdezi, hogy miért, a férfi azt feleli, hogy a kanapéról ordít a szex, és nem olyan hatást akarnak elérni. Ártatlan fiatal lányt akarnak bemutatni. Aki talán csak most az egyszer bocsátja áruba magát, hogy szegény, nyomorult anyukáján segíthessen.

Amikor Alice az egyik új szoknyában és felsőben megjelenik, Bucky visszaküldi a fürdőszobába, hogy mossa le a smink nagy részét.

– Egy kis pirosító az arcodra, és annyi spirál, hogy a szempillád szép legyen. Leheletnyi rúzs. Vágod?

– Vágom – Alice izgatott, mintha jelmezeset játszana.

Amikor eltűnik, Billy megkérdezi Buckytól, honnan tud ennyi mindent.

– Ne érts félre, örülök neki, mert én fele ilyen jó munkát sem végeznék, már a ruhaválasztással szinte nyert ügyünk van…

– Nem – feleli Bucky. – A ruhák is jók, de a haj a lényeg. A copfja.

– Honnan tanultad? Csináltál valaha… – Billy elnémul. Mit tud ő igazából Bucky Hansonról? Hogy fegyveres bűnözőket közvetít, hogy simán kijuttat szökevényeket az országból, hogy jó kapcsolatai vannak jogászokkal, talán a New York-i ítélethozók felső köreivel is. Ha így van, Billy nem tudja, kikről lehet szó. Bucky diszkrét. Az egyik ok, amiért még életben van.

– Fotóztam-e valaha kiskorúnak beöltöztetett fiatal lányokat? Nem, de egykor nagy divat volt az olyan pornómagazinokban, mint a Penthouse és a Hustler. A nyolcvanas években, amikor még pornómagazinok voltak. Fotózni az apám ölében ülve tanultam.

– Nem azt mondtad, hogy apád temetkezési vállalkozó volt? Valahol Pennsylvaniában.

– Az volt, éppen ezért a sminkelésről is sokat megtanultam. A fényképezés a mellékállása volt, évkönyvekbe, esküvőkön fotózott. Néha én voltam az asszisztense. Mind a két munkahelyén.

– Akkor a legjobb helyen kopogtattam – jegyzi meg Billy mosolyogva.

– Úgy van. – De Bucky nem mosolyog vissza Billyre. – Nehogy valami baja essen miattad ennek a lánynak! Ha mégis, ide vissza ne gyere, mert zárt ajtót találsz!

Mielőtt Billy felelhetne, Alice visszatér. A fehér blúzban, kék szoknyában, térdharisnyában tényleg nagyon zsengének tűnik. Bucky kérésére leül a székre, és addig igazgatja a fejét, amíg az arcára vetülő fénnyel Bucky is elégedett. A férfi Billy telefonjával készíti el a képeket. Azt mondja, egy Leicája is van, és szeretné is használni, de az ehhez túl profi. Nem biztos, hogy Klerke-nek feltűnik és gyanút fog, de mi van, ha mégis. A tévé- és mozifilmek a szakmájához tartoznak.

– Akkor indul a mandula! Ne vigyorogj, Alice, egy halovány mosoly bőven elég. Ne feledd, milyen hatást akarunk elérni! Édes, szemérmes.

Alice megpróbál édesen, szemérmesen mosolyogni, aztán vihogni kezd.

– Semmi gond – mondja Bucky. – Minden rendben, röhögd csak ki magad! Aztán jusson eszedbe, hogy egy kibaszott pedofil fogja ezeket a képeket bámulni.

Ezzel gyorsan kijózanítja a lányt, és Bucky munkához lát. Ahhoz képest, amennyit szöszmötölt az előkészületekkel, maga a fotózás nem tart sokáig. Lő vagy tizenhat-tizennyolc képet a copfos Alice-ről különböző ruhákban (de mindig, még a csónaknyakú ruhánál is a lapos tornacipőben). Aztán készít egy tucatnyit a hajcsatos Alice-ről, és egy tucatot a hajráfos Alice-ről. Három sorozatot nyomtat ki a képekből 20×25 centis méretben, hogy mindannyian külön-külön is megnézhessék őket. Bucky megkéri Billyt és Alice-t, hogy válasszanak ki hatot, ami szerintük a legjobb, ő is ugyanúgy tesz. Alice az elragadtatás és a döbbenet hangján kiált fel:

– Jézusom, ezen tizennégynek is alig nézek ki!

– Jelöld meg! – mondja Bucky.

Amikor végeznek, közös egyetértéssel kiválasztanak három képet. Bucky hozzácsap még kettőt, és azt mondja Billynek, hogy ezt az ötöt küldje el e-mailen Giorgiónak.

– Striciskedett már annak a vén gennyládának, valószínűleg tudni fogja, ráharap-e Klerke vagy sem.

– Nem most – mondja Billy. – Majd amikor úton leszünk New York felé.

– És ha Klerke azt mondja Giorgiónak, hogy nem érdekli a dolog?

– Akkor is odamegyünk, és megtalálom a módját, hogy bejussak.

– Bejussunk – szól közbe Alice. – Most nem fogsz otthagyni egy motelben.

Billy nem felel. Arra gondol, hogy ezt a döntést akkor hozza meg, ha és amikor eljön az idő. Aztán arra gondol, amin Alice keresztülment, meg arra, mit tett Klerke az ennél is fiatalabb lányokkal, és rádöbben, hogy a döntés már nem az ő kezében van.

8

Aznap éjjel utoljára felhívja Nicket.

– Még mindig tartozol egymillió kétszázezerrel.

– Tudom, és meg is kapod. A barátunk fizetett. Ő úgy tudja, hogy meghaltál.

– Csapj hozzá még kétszázezret! Nevezzük bónusznak a sok szarságért, amit okoztál nekem. Aztán küldd el Marge-nak!

– Frank anyjának? Ezt komolyan mondod?

– Igen. Mondd meg neki, hogy tőlem van. Költse Frank kezelésére. Mondd meg neki, hogy azt tettem, amit kellett, de nagyon sajnálom.

– Nem hiszem, hogy a bocsánatkérésed sokat nyomna a latban. Marge… – Felsóhajt. – Marge nem változik.

Néhány másodpercig hallgatnak, aztán Nick rákérdez az adósság fennmaradó részére. Billy részletesen elmagyarázza neki, hogy akarja lebonyolítani a dolgot. Egy kis vita után Nick beleegyezik. Megteszi akkor is, ha ő nincs a közelben? Billyben van némi kétely, mert nem tudhatja, meddig tart ki Nick hálája, amiért megkímélte az életét. De biztos akar lenni abban, hogy az akarata teljesül, mert nem szándékozik meghalni New Yorkban. Roger Klerke fog meghalni.

– Sok szerencsét! – mondja Nick. – Komolyan mondom.

– Aha. Gondoskodj Frankről! Meg arról a másik dologról.

– Billy, annyit szeretnék még mondani…

Billy bontja a vonalat. Nem érdekli, mit akar mondani Nick. A számlát kiegyenlítették. Már nincs dolga Nickkel.

9

Billy kora reggel szeretne elindulni, de Bucky megkéri, hogy tízig maradjanak, mert van egy kis dolga. Amíg elintézi, Billy még utoljára felcaplat a nyári lakba. A sövényállatos képet leveszi a falról, és az ösvény végéhez gyalogol vele. Pár percen keresztül átnéz a szakadék felett, azt a helyet bámulja, ahol egykor az állítólag kísértetjárta hotel állt. Alice azt hitte, hogy látta, de Billy csak elszenesedett romokat lát. Talán még mindig kísértetek lakják, gondolja. Talán ezért nem építkezik oda senki, bár a helyszín első osztályúnak tűnik.

Lehajítja a képet. Átkukucskál a szakadék peremén, látja, hogy fennakadt egy fenyőfa ágán, körülbelül harminc méterre. Rohadjon meg ott, ahol van, gondolja, aztán visszamegy a házba. Alice a kis holmijukat bepakolja a Mitsubishibe. Nincs ok arra, hogy ne azzal menjenek. Jó kocsi, nem lehet lekövetni, Reggie-nek sem fog hiányozni.

– Hol voltál? – kérdezi Alice.

– Sétáltam egyet. Ki akartam nyújtóztatni a lábamat.

A verandán ülnek a hintaszékeken, amikor Bucky hazaérkezik.

– Egy barátommal találkoztam, vettem neked egy kis búcsúajándékot – mondja, és egy pisztolyt nyújt Alice felé. – Egy Sig Sauer P320 Subcompact. Tíz lőszer a tárban, egy a csőben. Olyan kicsi, hogy egy retikülben elfér. Meg van töltve, ezért óvatosan vedd elő, ha szükséged lesz rá.

Alice lenyűgözve mered a fegyverre.

– Még életemben nem lőttem.

– Egyszerű a dolog, célzol, lősz. Hacsak nem állsz nagyon közel a célponthoz, úgyis elvéted, de lehet, hogy elijeszted a lövéssel. – Billyre néz. – Ha gondod van ezzel, mondjad nyugodtan!

Billy a fejét rázza.

– Egy dolog, Alice. Amikor úgy érzed, használnod kell, használd! Ígérd meg nekem!

Alice megígéri.

– Jó, akkor most ölelj meg!

Alice megöleli az idős férfit és sírni kezd. Billy arra gondol, hogy ez jó. Megéli az érzelmeit, ahogy ezt az önsegítő csoportokban mondják.

Hosszan, szorosan ölelik egymást. Bucky csak fél perc elteltével engedi el a lány, és Billy felé fordul.

– Most te jössz!

Bár Billy nem egy ölelkezős fajta, megteszi. Bucky éveken keresztül csak az üzlettársa volt, de az utóbbi hónapban a barátja lett. Menedéket nyújtott nekik, amikor arra volt szükség, és abban is benne van, ami most jön. És ami még ezeknél a dolgoknál is fontosabb: jól bánt Alice-szel.

Billy beül a Mitsubishi kormánya mögé. Bucky megkerüli az autót, született coloradói a farmernadrágjában és a flanelingjében. Tekerő mozdulatot tesz a kezével, mire Alice lehúzza az ablakot. Bucky lehajol és puszit nyom a halántékára.

– Viszont akarlak látni. Gondoskodj róla, hogy így legyen!

– Rendben – feleli Alice. Megint sír. – Gondoskodom róla.

– Oké. – Bucky feláll, és hátrálni kezd. – Menjetek, kapjátok el azt a rohadékot!

10

Billy megáll a longmonti Wallmart Supercenternél, olyan közel parkol az épülethez, ahogy csak tud az erősebb WiFi-vétel érdekében. A saját, VPN-nel ellátott laptopját használja, és elküldi az Alice-ről készült képeket Giorgiónak, hozzátéve, hogy azonnal továbbítsa őket Klerke-nek.

Mondd azt neki, hogy a lány neve Rosalie. Üresedése van. Mától számítva három nap múlva tud kezdeni, és négy napig ér rá. Az ár alkuképes, de alsó hangon nyolcezer dollár óránként. Mondd meg neki, hogy Rosalie „első osztályú áru”. Ha kétségei támadnának, egyeztessen Judy Blatnerrel. Ha akarod, azt is megmondhatod neki, hogy ingyen közvetítesz, mert kompenzálni akarod az Allen-meló körüli nem várt bonyodalmak miatt. Mondd azt, hogy Darren Byrne unokatestvére, Steven Byrne szállítja le a lányt. Írj, amint megtudsz valamit!

Úgy írja alá, hogy B.

Aznap éjjel a Nebraska állambeli Lincolnban alszanak, a Holiday Inn Expressben. Billy éppen egy kis kézikocsi segítségével viszi be a holmijukat, amikor megpittyen a telefonja. Mindenféle nosztalgia nélkül megállapítja, hogy régi irodalmi ügynökétől érkezett üzenet.

– Giorgio az? – kérdezi Alice.

– Igen.

– Mit ír?

Billy odanyújtja neki a telefont.

GRusso: Akarja. November 4., este 8. Montauk Highway 775. Küldj egy lájkot, ha igen.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? A te döntésed, Alice.

A lány megkeresi a ok-t és elküldi.

23. FEJEZET

Korán elindultunk Lincolnból és az I-80-ason autóztunk kelet felé. Az első órában nem beszélgettünk sokat. Alice kinyitotta a laptopomat és mindent elolvasott, amit a nyári lakban írtam. Council Bluffs környékén elhúzott mellettünk egy autó, a hátsó ülésről egy bohóc és egy balett-táncos bámult ránk. A bohóc integetett. Visszaintegettem neki.

– Alice! – kiáltottam fel. – Tudod, milyen nap van ma?

– Csütörtök? – Fel sem nézett a képernyőről. Derek Ackermanra és a barátjára, Danny Fazióra emlékeztetett, őket hipnotizálta ennyire a telefonjuk.

– Nem akármilyen csütörtök. Halloween.

– Oké. – Még mindig a képernyőt bámulta.

– Te minek öltöztél be? Mi volt a kedvenced?

– Hmm… egyszer Leia hercegnő voltam. – Még mindig belemerült az olvasásba. – A nővérem vitt körbe a környéken.

– Kingstonban, ugye?

– Igen.

– Sok szajrét gyűjtöttél be?

Végre felemelte a fejét.

– Billy, hagyjál már olvasni, mindjárt végzek!

Így aztán hagytam olvasni, miközben egyre beljebb jártunk Iowában. Nem volt valami változatos a táj, síkság kilométereken át. Végül Alice lecsukta a laptopot. Megkérdeztem tőle, elolvasta-e az egészet.

– Csak addig, ameddig én beléptem a történetbe. Addig a részig, amikor hánytam és majdnem megfulladtam. Nagyon nehéz volt erről olvasni, ezért megálltam. Mellesleg elfelejtetted megváltoztatni a nevemet.

– Megjegyzem.

– A többit meg már tudom. – elmosolyodik. – Emlékszel a Feketelistá-ra a Netflixen? Mikor locsoltuk a virágokat?

– Daphnét és Waltert?

– Szerinted túlélték?

– Biztos vagyok benne.

– Baromság. Fogalmad sincs, hogy túlélték-e.

Beismertem, hogy ez igaz.

– Nekem sincs. De ha akarjuk, hihetünk abban, hogy túlélték, nem?

– De igen – feleltem. – Hihetünk benne.

– Ez a nem tudás előnye. – Alice a kilométer hosszan elnyúló kukoricaföldeket nézte, amelyek barnára száradva várták a telet. – Az ember eldöntheti, miben hisz. Én úgy döntöttem, abban hiszek, hogy elmegyünk Montauk Pointra, elvégezzük, amiért mentünk, megússzuk, és boldogan élünk, amíg meg nem halunk.

– Rendben – feleltem –, akkor én is ebben fogok hinni.

– Hiszen téged még sohasem kaptak el. Ennyi gyilkosság, és megúsztad mindet.

– Sajnálom, hogy ezekről is olvasnod kellett. De te mondtad, hogy írjak le mindent.

Alice megvonta a vállát.

– Rossz emberek voltak. Ez közös volt bennük. Nem papokat vagy orvosokat lőttél le, és nem is mondjuk… határőröket.

Megnevettetett ezzel, és ő is elmosolyodott egy kicsit, de láttam rajta, hogy gondolkodik. Hagytam. A kilométerek fogytak alattunk.

– Visszamegyek majd a hegyekbe – szólal meg Alice. – Még az is lehet, hogy Buckyhoz költözöm egy időre. Mit gondolsz?

– Szerintem tetszene neki.

– Csak kezdetben. Amíg munkát találok, saját lakást, és elkezdhetek gyűjteni az iskolára. Mert az egyetemet bármikor el lehet kezdeni. Vannak, akik a negyvenes, vagy akár a hatvanas éveikben iratkoznak be, igaz?

– Láttam a tévében egy pasast, aki hetvenöt évesen kezdte, és nyolcvanévesen diplomázott. A pókösztönöm azt súgja, nem az üzleti főiskolára gondolsz.

– Nem, egy nagyobbra. Talán még a Coloradói Egyetem is szóba jöhet. Boulderben tudnék élni. Megtetszett az a város.

– Van elképzelésed, mit szeretnél tanulni?

Alice tétovázott, mintha lett volna ötlete, de meggondolta magát.

– Szerintem történelmet. Vagy szociológiát. Talán színházelméletet. – Azt hihette, hogy tiltakozni fogok, mert így folytatta: – Nem színészkedni, azt nem akarnám csinálni, de a többi része érdekel, a színpad, a világítás, meg minden. Annyi mindenre kíváncsi vagyok.

Annyit mondtam, hogy az jó.

– És te, Billy? Te hogyan élsz majd boldogan?

Gondolkodnom sem kellett.

– Mivel az álmainkról beszélgetünk: könyveket szeretnék írni. – Megkocogtattam a laptopot, amit még mindig a kezében szorongatott. – Amíg ezt meg nem írtam, azt sem tudtam, menne-e. Most már tudom, hogy igen.

– És ezzel a történettel mi lesz? Dolgozhatnál rajta, regénnyé formálhatnád…

A fejemet ráztam.

– Rajtad kívül senki sem fogja látni, és jól is van ez így. Amire kellett, arra jó volt. Kinyitotta az ajtót. És így legalább nem kell átnevezzelek.

Alice egy darabig hallgatott.

– Iowában vagyunk, ugye?

– Igen.

– Uncsi.

Nevetni kezdtem.

– Fogadjunk, hogy az iowaiak nem így gondolják.

– Fogadjunk, hogy igen. Főleg a gyerekek.

Ebbe nem tudtam belekötni.

– Árulj el nekem valamit!

– Ha tudom, elárulom.

– Miért akar egy hatvanas éveiben járó férfi olyan fiatal lánnyal lenni, mint amilyen Rosalie? Nem értem. Annyira… nem is tudom… groteszk.

– Önbizalomhiány? Vagy azt a vitalitást keresi, amit elveszített? A saját fiatalságához tér vissza, és megpróbálja visszahozni?

Alice végiggondolja a hallottakat, de nem tölt velük sok időt.

– Szerintem ez baromság.

Ami azt illeti, szerintem is.

– De gondolj csak bele! Miről beszélgetne Klerke egy tizenhat éves lánnyal? Politikáról? A nagyvilágban történtekről? A tévécsatornáiról? És a lány miről mesélne Klerke-nek? A pomponlányokról és a Facebook-ismerőseiről?

– Szerintem nem hosszú távú kapcsolatot keres. Az egyezség szerint nyolcezer dollárt fizet egy óráért.

– Szóval baszik a baszás öröméért. Megszerez valamit csak a szerzés öröméért. Annyira üresen hangzik. Annyira nincs benne semmi. És az a kislány Mexikóban…

Alice elhallgatott, a tovasuhanó iowai tájat nézte. Aztán mondott valamit, de olyan halkan, hogy nem hallottam.

– Tessék?

– Szörnyeteg. – Még mindig a kukoricatáblák sorát bámulta. – Azt mondtam, szörnyeteg.

Halloween éjszakáját az indianai South Bendben töltöttük, a november elsejét pedig Pennsylvaniában, Lock Havenben. Amikor bejelentkeztünk a szállásra, a telefonom pittyegett, üzenet érkezett Giorgiótól.

GRusso: Petersen, RK asszisztense képet kér Darren Byrne unokatestvéréről, az azonosítás érdekében. Küldd a judyb14455@aol.com címre. Ingyen továbbítja. Nem bánná, ha RK-t balszerencse érné.

Aggodalomra adott okot, hogy Petersen képet kért, de nem volt meglepő. Végül is ő volt Klerke biztonsági őre az asszisztensi teendők mellett

Alice azt mondta, ne idegeskedjek. Levágja és átfésüli a parókát, amit a Hegycsúcson viseltem. („Néha jól jön egy fodrász testvér”, mondta.) Elmentünk a Walmartba. Alice talált egy pilóta napszemüveget, és valami sűrű krémet, ami biztosít majd némi ír fakóságot az arcomnak. Ezen felül vett egy nem túl feltűnő kis arany fülbevalót a bal fülembe. A motelben hátrafésülte a parókát a homlokomból, és megkért, tegyem fel a napszemüveget.

– Úgy festesz, mint egy filmsztár – mondta. – Vedd fel a magas galléros inget. És ne feledd, Klerke és ez a Petersen fickó úgy tudják, hogy Billy Summers halott.

Alice egy semleges háttér (a Best Western motel téglafala) előtt elkészítette a képet, amelyet mind a ketten alaposan megnéztünk.

– Szerinted elég jó? – kérdezte Alice. – Ahogy én látom, egyáltalán nem hasonlítasz magadra, főleg azzal a gúnyos vigyorral, de bár Bucky is segíthetne nekünk.

– Szerintem jó – feleltem. – Ahogy mondtad, jól jön, hogy azt hiszik, már régen eltemettek a Paiute-hegység lábánál.

– Micsoda összeesküvés – jegyezte meg Alice befelé menet. – Bucky, egy hamis irodalmi ügynök, most meg egy nagymenő vegasi madám.

– Nickről se feledkezz meg!

Alice megállt a folyosó közepén és a homlokát ráncolta.

– Ha bármelyikük felhívná Klerke-et és elmondaná neki, mi az ábra, szép kis fizetséget húzna. Majarian és Mr. Malachini nem valószínű, Bucky soha nem tenne ilyet, de ez a Blatner nő?

– Ő sem fogja megtenni – mondtam. – Az a helyzet, hogy mindegyiknek elege van belőle.

– Reméled.

– Tudom – mondtam, és reméltem, hogy így van. Akárhogyan is, én benne voltam a balhéban, és egyre inkább úgy nézett ki, hogy Alice sem marad ki belőle.

November másodikán New Jersey-ben aludtunk. Másnap este bejelentkeztünk a Riverhead Hyattbe, hetvenöt kilométerre Montauk Pointtól. Giorgio tényleg foglalt nekünk szállást a dél-amerikai dagadt rehabról. Mivel tudta, hogy Stephen Byrne nevére nincsen személyim, Dalton Smith nevében foglalta le. Ez a hely jóval puccosabb volt, mint a korábbi motelek, így Alice-nek is meg kellett mutatnia az új Elizabeth Anderson személyijét. Giorgio, aki lehet, hogy soványabb, de ugyanolyan ravasz, mint volt, lefoglalt egy szobát Stephen Byrne és Rosalie Forester nevére is. Klerke úgysem ellenőrizte volna, az ilyen feladatok túl alantasak a számára, de Petersen megtehette. Ha a recepciós azt mondja, hogy Byrne és Forester még nem jelentkeztek be, Petersen nem aggódik túlságosan. A stricik nem a pontosságukról híresek.

A recepcióspultnál még megkérdeztem, nem érkezett-e számomra csomag. Kiderült, hogy érkezett, mégpedig a vegasi Szórakoztatóipai Újdonságok & Játékok cégtől. Amely nyilván nem létezik. Giorgio rendelte a cuccot a kérésemre. A szobámban kinyitottam a csomagot, Alice társaságában. Egy kicsi, jelöletlen szórófejes palack volt benne, akkora, mint egy golyós dezodor. Ez most nem tűztisztító spray volt.

– Mi ez?

– Karfentanil. 2002-ben az oroszok ennek az egyik verzióját pumpálták be egy színházba, ahol negyven-ötven csecsen lázadó hétszáz embert ejtett túszul. Az volt az elképzelés, hogy mindenki szépen elalszik, és ezzel vége az ostromnak. Be is jött nekik, csakhogy a gáz túl erős volt. Száz túsz nem egyszerűen elaludt, hanem meghalt. Szerintem Putyin le sem szarta. Ez a cucc csak fele olyan erős. Klerke-re hajtunk. Petersent nem akarom megölni, ha nem muszáj.

– És ha nem működik?

– Akkor megteszem, amit kell.

– Megtesszük – helyesbít Alice.

November negyedike hosszú nap volt. A várakozás napjai mindig hosszúak. Alice felhúzta a fürdőruháját és úszott a medencében. Később sétálni mentünk, és egy hot dogos kocsinál gyorsan megebédeltünk. Alice azt mondta, aludni akar egy kicsit. Én is megpróbáltam, de nem sikerült. Később, amikor újrafésülte a parókát, hogy úgy nézzen ki, mint a képen, bevallotta, hogy ő sem tudott elaludni.

– Tegnap éjjel sem aludtam sokat. Majd kialszom magam, amikor végeztünk. Akkor jó sokat fogok aludni.

– Bassza meg! – mondtam. – Maradj itt! Majd én végigcsinálom!

Alice haloványan elmosolyodott.

– És mit mondasz majd Petersennek, miért nem vitted magaddal a nyolcezer dolláros lányt?

– Kitalálok valamit.

– Be sem fogsz jutni. Vagy csak úgy, ha megölöd Petersent. Azt meg nem akarod megtenni, és én sem akarom, hogy megtedd. Megyek veled.

Ebben megegyeztünk.

Hatkor indultunk. Alice kinyomtatott egy képet a birtokról a Google Earth-ről, a GPS pedig megmondta, hogyan lehet odajutni. Késő ősszel alig volt forgalom. Megkérdeztem Alice-től, megálljunk-e egy gyorsétteremnél Riverhead külterületén, mire rekedten felkacagott.

– Ha ennék, lehánynám a szép új ruhámat!

A csónaknyakú, lila, kis fehér virágmintás ruhát vette fel. Az új steppelt kabát is nála volt, de nem húzta fel a cipzárt, hogy a dekoltázs felső része kilátszódjon. Más nem is volt rajta, melltartó helyett egy közepes mellkasszorítót viselt a ruha alatt. A táskát az ölében tartotta. Benne volt a Sig. Én az új bomberdzsekit vettem fel. A Glock annak az egyik belső zsebében volt. A szórófejes palack a másikban.

– A Montauk Highway itt elkanyarodik – mondta Alice. Tudtam róla, alvás helyett délután megnéztem az elhelyezkedését a laptopomon, de hagytam, hogy végigmondja. Sistergett az idegességtől, próbálta nyugtatni magát. – Elmész a Lighthouse Museum mellett, és az első úton lefordulsz balra. Az Éósz nem a tengerparton áll, gondolom, a kilátás jobban érdekelte. Nem hiszem, hogy az ő korában még vízisízne vagy szörfözne. Félsz?

– Nem. – Magamat legalábbis nem féltettem.

– Akkor én félek kettőnk helyett is. Ha nem bánod. – Megint megnézi a térképet a telefonján. – Úgy látom, hogy a 775-ös szám nagyjából másfél kilométerre van, rögtön a montauki tanyasi vegyesbolt után. Milyen jó ötlet! Friss tojás, meg minden. Jól nézel ki, Billy, írebb nem is lehetnél, de megállnál valahol? Nagyon kell pisilni.

Megálltam egy Átjáró nevű kajáldánál félúton Riverhead és Montauk között. Alice berohant, én meg azt gondoltam, továbbmegyek nélküle. Mindent megtettem Alice-szel – Alice ellen –, amire Bucky kért, hogy ne tegyem. Nemsokára bűntárs lesz belőle egy gazdag és híres ember meggyilkolásában, feltéve, ha minden jól alakul. Ha nem, meg is halhat. De nem mentem tovább. Mert tényleg szükségem volt rá, hogy bejussak, igen, de azért is, mert joga volt dönteni.

Mosolyogva jött ki.

– Most már sokkal jobb. – És amikor ráfordultam az autópályára, hozzátette: – Azt hittem, elmész nélkülem.

– Meg sem fordult a fejemben – mondtam. A pillantásából kiolvastam, hogy jobban ismer ennél.

Kiegyenesedett ültében, és lehúzta a ruhája szélét a térdére. Úgy festett, mint egy szemérmes és illedelmes gimnazista kislány, amilyenből már kevés van.

– Csináljuk!

Elhaladtunk a világítótorony-múzeum mellett, és száz méteren belül lefordultunk balra. Teljesen sötét volt már. A jobb oldalról hallottuk az óceán hangját. A félhold fel-felragyogott a fák között. Alice odahajolt hozzám, igazgatta kicsit a parókát, aztán visszaült. Nem beszélgettünk.

A Montauk Highway házszámai hatszázzal indultak, az okát csak a várostervezők ismerték, akik azóta megtértek teremtőjükhöz. Meglepett, hogy a házak, bár jól karbantartották őket, dísztelenek voltak. A legtöbb ranch vagy Cape Cod-stílusú ház volt, az Örökzöld utcában is megállták volna a helyüket. Lakóparkot is láttam. Rendezett volt, világítással és kavicsos utakkal, de mégiscsak lakópark volt.

A montauki tanyasi vegyesbolt – egy feltupírozott piaci bódé – a sötétben, lehúzott rolóval állt. Néhány piramisba rakott, magányos tök magasodott az ajtó mellett, és akadt néhány a régi terményszállító teherautó platóján is, amelynek a szélvédőjére egyik oldalon azt írták fel szappannal, hogy ELADÓ, a másikon meg azt, hogy JÓL FUT.

Alice a bolt mögötti postaládára mutat.

– Az lesz az.

Lelassítottam.

– Utolsó esély. Biztosan jönni akarsz? Ha nem, még visszafordulhatunk.

– Biztosan. – Karót nyelve, a térdét összeszorítva ült mellettem, és a táska szíjába kapaszkodott. Maga elé meredt.

Lefordultam egy koszvadt földútra, amit MAGÁNTERÜLET táblával jelöltek. Majdnem azonnal világossá vált számomra, hogy a földúttal csak a kíváncsi turistákat akarták megtéveszteni. Az első dombról lehajtva aszfaltozott úttá szélesedett, két autó is kényelmesen elfért rajta. Bekapcsoltam a távolsági fényszórót és arra gondoltam, hogy másodjára autózom egy rossz ember birtokára. Reméltem, ez az út gyorsabb és hatékonyabb lesz.

Bevettünk egy kanyart. Előttünk egy majdnem kétméter magas deszkakapu állta el az utat. Egy betonoszlopon fémbúrás izzó világította meg a beléptetőrendszer mikrofonját. Odahajtottam, lehúztam az ablakot, és megnyomtam a gombot.

– Helló?

Azt gondoltam (és ebben Alice és Bucky is megerősítettek), hogy ír akcentussal próbálkozni katasztrofális lenne. Nincs is semmi ok arra, hogy Byrne úgy beszéljen, hiszen az egész életét New Yorkban töltötte.

Eközben a mikrofon felől nem érkezett válasz.

– Halló! Stephen Byrne vagyok, Darren unokatestvére, yo! Hoztam valamit Mr. K-nak.

Megint néma csend, ami elgondolkodtatott – és a jelek szerint Alice-t is –, hogy valami félrement, és nem fogunk bejutni. Itt legalábbis nem.

Aztán recsegni kezdett a fémdoboz, és egy férfihangot hallottunk:

– Szálljanak ki a kocsiból! – Érzelemmentes, színtelen hang volt. Egy zsarué is lehetett volna. – Mind a ketten, ön és az ifjú hölgy is! A kapu előtt, középen látnak egy X jelet felfestve. Álljanak oda és nézzenek balra! Szorosan egymás mellett álljanak!

Alice-re pillantottam, ő meg rám, tágra nyílt szemmel. Megvontam a vállamat, és bólintottam. Kiszálltunk és a kapuhoz mentünk. Az X valamikor kék lehetett, most már szürkére fakult, egy betonkockára festették. Felálltunk rá és balra néztünk.

– Fel! Nézzenek fel!

Felnéztünk. Kamera, hát persze.

Halk mormolást hallottam, aztán akárki is nyomta eddig az interkom gombját a házban – Petersen, nyilván –, elengedte, és minden elnémult. A szél sem fújt, a tücsöknótához meg már túlságosan benne jártunk az őszben.

– Most mi van? – kérdezte Alice.

Fogalmam sem volt, de sejtettem, hogy hallgatóznak, ezért azt mondtam neki, hogy fogja be, várjunk. A szeme kikerekedett, de amikor felfogta, mit akarok mondani, félénk hangon úgy felelt, hogy „Igenis, uram”.

Az interkom kattant, és megszólalt a hang:

– Mr. Byrne, a kabátja bal oldala kidudorodik. Fegyver van önnél?

Milyen jó kis kamera! Mondhattam volna nemet, és akkor soha nem nyílt volna fel a sorompó, akárhogy kívánta Klerke a lányt.

– Igen, van nálam – mondtam. – Önvédelemből.

– Vegye elő és mutassa fel!

Előhúztam a Glockot és felmutattam a kamerának.

– Tegye az interkomos oszlop lába elé! Itt nem kell megvédenie magát, ellopni meg senki sem fogja. Kifelé menet magához veheti.

Azt tettem, amit mondott. A szórófejes flakon jóval kisebb volt, nem dudorodott ki a kabát oldalán, és ha sikerül megbénítani a pasast, akinek a hangját az interkomban hallottam, Klerke már nem okozhatott gondot. Legalábbis reméltem.

Elindultam a betonkocka felé, de a hang megállított.

– Nem, Mr. Byrne! Maradjon ott, ahol van, kérem!

Némi hallgatás után a hang megint megszólalt:

– Ami azt illeti, lépjen hátra kettőt! Kérem!

Tettem két lépést a kocsi felé.

– Még egyet! – mondta a hang, és megértettem. Azt akarták, hogy ne legyek benne a képben. Klerke fel akarta mérni az árut, és eldönteni, tényleg akarja-e, ha meg nem, hazaküldött volna bennünket. A kamera felől halk zümmögést hallottam. Felnéztem, és láttam, hogy a lencse kinyúlik. Ráközelített a képre.

Azt gondoltam, a hang arra kéri majd Alice-t, hogy mutassa meg, mi van a táskájában, és a Sig is ott köt ki a Glock mellett az oszlop előtt, de nem erről volt szó.

– Emeld fel a szoknyád, fiatal hölgy!

Petersen hangja, de Klerke nézi. Mohó szempár ráncos üregben.

Alice a kamera helyett a földre meredve a combjáig emelte a szoknyát. A lila foltok már régen eltűntek. A bőre sima volt. Fiatal. Gyűlöltem azt a hangot. Gyűlöltem mind a kettőt.

– Magasabbra, ha kérhetem!

Egy pillanatig azt hittem, nem fogja megcsinálni. Aztán Alice a derekáig emelte a szoknyát, a fejét viszont leszegve tartotta. Nem volt kérdés, mennyire megalázottnak érezte magát, és kétségem sem volt afelől, hogy Klerke-et felizgatta vele.

– Most nézz a kamerába!

Alice odanézett.

– Tartsd fent a szoknyát! Mr. Klerke azt szeretné, ha végignyalnád az ajkadat.

– Nem! – kiáltottam. – Elég legyen!

Alice leengedte a szoknyát, és csak a pillantásával kérdezte, mi a fenét művelek.

Visszaléptem a kamera elé, és felnéztem.

– Eleget láttak, oké? A többit majd odabent. Kurva hideg van itt. – Arra gondoltam, megtoldom egy yo-val, de aztán nem tettem. – És a pénzt meg akarom kapni, mielőtt a lány bemegy az ajtón. Attól a pillanattól kezdve ketyeg az óra. Megértették?

Vagy harminc másodpercig csend volt. Megint elfogott az a gyanakvó érzés.

– Na gyerünk! – mondtam és megragadtam Alice karját. – Kapják be a faszomat, elhúzunk innen!

De akkor a kapu elkezdett kigördülni a kis gumikerekeken. Az interkomban megszólalt a hang:

– Nagyjából egy kilométer az út, Mr. Byrne. A pénze nálam lesz.

Alice beült az autóba, és én is. Reszketett.

Felhúztam az ablakot, és csak akkor mondtam neki nagyon halkan, hogy sajnálom.

– Nem érdekel, hogy látták a bugyimat, attól féltem, hogy kinyittatják a táskámat és a rohadt kamera meglátja a pisztolyt.

– Gyerek vagy – mondtam. Belenéztem a visszapillantó tükörbe és láttam, hogy az ajtó gördülve bezárul mögöttünk. – Szerintem meg sem fordult a fejében, hogy fegyver lehet nálad.

– Aztán arra gondoltam, hogy be sem enged. Attól féltem, azt mondja, hogy „Nem is vagy tizenhat éves, takarodj innen, ne vesztegesd az időnket!”

Az út két oldalát immár ódivatú lámpák világították meg. Magam előtt láttam a házat, amelyet a vénember Éósznak nevezett el, a hajnal rózsaujjú istennője után.

– Inkább add ide nekem a pisztolyt! – mondtam.

Alice a fejét rázta.

– Én akarom. Nálad ott van a spray.

Nem volt idő vitába bocsátkozni. A ház – az uradalom – már látszott innen. Tágas kőépület volt, majdnem egyhektárnyi pázsiton. Szemmel láthatóan egy gazdag ember játékvára, de olyan elegáns, hogy Nick kedvencei a közelébe sem érhettek. A ház előtt volt egy kocsiforduló. Behajtottam az íves bejárathoz vezető kőlépcsők elé. Alice a kilincs után nyúlt.

– Ne! Majd én kinyitom neked az ajtót, mint egy úriember.

Elölről megkerültem a Mitsubishit, kinyitottam az ajtót, és megfogtam Alice kezét. Nagyon hideg volt az érintése. A szeme tágra nyílt, az ajkát összeszorította.

Miközben kisegítettem a járműből, a fülébe mormoltam:

– Mögöttem gyere, és állj meg a lépcső alján. Minden gyorsan történik majd!

– Nagyon félek!

– Nyugodtan mutasd ki. Szerintem tetszeni fog neki.

A lépcsősorhoz sétáltunk. Négy lépcsőfok volt. Alice megállt az elsőnél. Felkapcsolt a kinti lámpa, és a lány árnyéka hirtelen hosszúra nyúlt. Még mindig a táskába kapaszkodott. Maga előtt fogta, mintha azzal megvédhetné magát attól, ami az elkövetkező körülbelül háromszáz másodpercben történik. Kinyílt a méretes bejárati ajtó, és a benti fény téglalap alakú burkot vont körém. Az ajtóban álló férfi magas volt, izmos. Mivel hátulról világította meg a fény, nem tudtam kivenni a korát, de még az arcvonásait sem, a csípőjére erősített fegyvertokot viszont láttam. Kicsi tok egy kicsi pisztolynak.

– Mit csinál a lépcső alján? – kérdezte Petersen. – Mondd meg neki, hogy jöjjön fel!

– Előbb a pénzt! – mondtam. Aztán hátraszóltam: – Maradj ott, csajszi!

Petersen a zsebébe nyúlt – nem azon az oldalon, ahol a műanyag borítással ellátott tok volt, hogy minél gyorsabban, simábban előránthassa a fegyvert, ha úgy hozza a szükség – és előrántott egy bankjegyköteget.

– Nem úgy beszélsz, mint egy ír.

Nevettem és elkezdtem megszámolni a bankjegyeket. Százasokat kaptam.

– Remélem is, ember, negyven éve Queensben élek. Hol van a nagykutya?

– Ahhoz semmi közöd. Küldd fel a lányt, parkolj le a garázs mellett, és maradj a kocsiban!

– Ja, ja, de most miattad kurvára eltévesztettem a számolást.

Újrakezdtem. Alice megszólalt mögöttem.

– Billy? Kezdek fázni.

Petersen hajszálnyit megmerevedett.

– Billy? Miért hív Billynek?

Felkacagtam.

– Tesó, hát mindig ezt csinálja! A pasiját hívják így. – Rávigyorogtam Petersenre. – Nem tudja, hogy a kiscsaj itt van, érted már?

Petersen nem válaszolt. Nem győztem meg. A keze lassan a gyorstok felé vándorolt.

– Rendben is vagyunk, tesó, pont annyi a zseton – mondtam.

A bomberdzseki zsebébe tömtem a pénzt, és előrántottam az aeroszolos palackot. Nem tudom, meglátta-e, mindenesetre a fegyveréért nyúlt. A szabad kezemet ökölbe szorítottam, és rácsaptam a kezére, mintha kő-papír-ollót játszó gyerekek lettünk volna. Aztán lefújtam. A fehér cseppfelhő az arcát érte. Nem volt sok, de az eredmény kielégítőnek bizonyult. Petersen kétszer megingott, aztán elzuhant. A pisztoly a verandára esett és elsült, mint egy kis petárda. Ilyet elvileg nem csinál egy fegyver, tehát Petersen valamit már babrált vele. Éreztem, hogy a golyó elsüvít a bokám mellett, és hátrafordultam megnézni, Alice rendben van-e.

Rémülten rohant fel a lépcsőn.

– Bocsánat, bocsánat, hülye voltam, elfelejtettem ki…

A házban egy rekedtre dohányzott hang felkiáltott:

– Bill! Bill!

Majdnem visszaszóltam neki, aztán eszembe jutott, hogy az előcsarnokban fekvő férfi is Billy. Elég gyakori név.

– Mi volt ez? – A folyós, nyálkás köhögést torokköszörülés követte. – Hol van a lány?

A folyosó közepén kinyílt egy ajtó. Klerke jött ki rajta. Kék selyempizsamát viselt. Ősz haját hátrafésülte, Frankre emlékeztetett vele. Botra támaszkodott.

– Bill, hol van a lá…

Megállt és összehúzott szemmel ránk pislogott. Aztán lenézett, és meglátta a beosztottját a földön kinyúlva. Sarkon fordult és az ajtó felé bicegett, kopogó botja fölé görnyedve, amelyet két kézzel fogott, szinte mint a rúdugrók. Gyorsabb volt, mint amire számítottam a korát és a kondícióját ismerve. Utánarohantam – az előtérben szerencsére nem felejtettem el visszatartani a lélegzetemet –, és akkor kaptam el, amikor már csukta volna az ajtót. Nekinyomtam, ő meg hanyatt esett. A botja elrepült.

Felült és rám meredt. A nappaliban voltunk. A szőnyeg, amelyen elterült, értékesnek tűnt. Talán török volt, talán egy Aubusson. A falakon lógó festmények ugyanolyan értékesnek tűntek. A bútorok súlyosak, bársonnyal kárpitozottak voltak. Egy króm palacktartóban bizonyosan méregdrága pezsgő várakozott a jégkockák között.

A vénember a fenekén csúszva hátrálni kezdett, és a botja után kapkodott. A gondosan hátrafésült tincsek összezilálódtak, csomókban hullottak a ráncos, megereszkedett arc köré. Klerke nyáltól csillogó alsó ajka előreállt, mintha csücsörített volna. Éreztem a kölnije illatát.

– Mit csináltál Bill-lel? Lelőtted? Lövést hallottam?

Elkapta a botot és miközben széttett lábbal ült, felém lendítette. A pizsamaalsója lecsúszott, kilátszott zsírpárnás csípője és az ősz szeméremszőrzet.

– Tűnjetek el innen! Ki vagy te, amúgy?

– Az vagyok, aki megölte a fiad gyilkosát! – mondtam.

A szeme kikerekedett és rám vágott a bottal. Elkaptam, kirántottam a kezéből, és a helyiség másik végébe hajítottam.

– Felbéreltél valakit, hogy gyújtogasson Codyban. Elintézted, hogy a te stábod legyen az egyetlen, amelyik ott van a bíróság épületénél, amikor a munkára sor kerül. Így volt, igaz?

Rám meredt, a felső ajka megremegett. Olyan volt, mint egy kiszámíthatatlan természetű öreg kutya.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Szerintem meg tudod. Az elterelés nem miattam volt, ahhoz túl korán kezdődött. Akkor miért?

Klerke térdre kecmergett és négykézláb indult el a kanapé felé, amivel jóval többet mutatott meg a seggéből, mint amennyire kíváncsi voltam. Eredménytelenül próbálta meg felrángatni a pizsamaalsót. Majdnem megsajnáltam. De csak majdnem. Mr. Klerke látni akarja a bugyidat. Mr. Klerke azt akarja, hogy nyald meg az ajkadat.

– Szóval miért is? – Mintha nem tudtam volna. – Felelnie kell.

Klerke megragadta a kanapé karfáját és felhúzta magát. Levegőért kapkodott. Láttam a bőrszínű hallókészüléket az egyik fülében. Zihálva, nagyot puffanva leült.

– Rendben. Allen megpróbált megzsarolni, én meg látni akartam, amikor meghal.

Hát persze, hogy látni akartad. Fogadjunk, hogy többször is megnézted, rendesen és lassítva is.

– Te vagy Summers. Majarian azt mondta, meghaltál. – Aztán abszurd, viszolyogtató felháborodással folytatta: – Milliókat fizettem annak a bibsinek! Kirabolt!

– Képes bizonyítékot kellett volna kérned. Miért nem kértél?

Klerke nem felelt, de nem is kellett. Régóta játszotta az uralkodó szerepét, elképzelni sem tudta, hogy valaki nem engedelmeskedik neki. Vegyétek fel a kivégzést! Öljétek meg a hóhért! Emeld fel a szoknyád és mutasd meg a bugyid! Most egy nagyon fiatalt akarok!

– Tartozom neked pénzzel. Azért jöttél?

– Valami mást akarok tudni. Meséld el, milyen érzés volt megöletni a saját véredet?

Az ajak megint megemelkedett, kilátszott az archoz túl tökéletes fogsor.

– Megérdemelte. Nem állt le. Egy… – Klerke elhallgatott, és pislogni kezdett valamire a hátam mögött. – Ez meg ki? A lány, akiért fizettem?

Alice bejött a nappaliba és megállt mellettem. A bal kezében tartotta a táskáját. A Sig a jobb kezében volt.

– Ki akartad próbálni, hogy milyen, igaz?

– Tessék? Nem tudom, miről…

– Megerőszakolni egy gyereket. Ki akartad próbálni, milyen.

– Te megőrültél! Fogalmam sincs…

– Valószínűleg fájt neki. Így. – Alice belelőtt. Szerintem a tökére célzott, de a hasát találta el.

Klerke felüvöltött. Nagyon hangos üvöltés volt. Elűzte vele a vérszomjas démont, aki átvette a hatalmat Alice gondolatai felett és meghúzta a ravaszt. Alice kezéből kiesett a táska, a lány a szájához kapta a kezét.

– Megsebesültem! – visította Klerke. A gyomrára szorította a kezét. Az ujjai között szivárgó vér megfestette a selyempizsama ölét. – Istenem! MEGSEBESÜLTEM!

Alice felém fordult, kikerekedett, könnyes szemmel, tátott szájjal. Suttogott valamit, amit nem igazán értettem, mert a Sig Sauer hangja sokkal hangosabb volt, mint Petersen kis pisztolyáé. Talán azt mondta, hogy Nem tudtam.

– Orvost! FÁÁÁJ!

A vér most már ömlött. Minden egyes sikollyal egyre erősebben. Kivettem a fegyvert Alice elernyedt kezéből, a csövét Klerke halántékához nyomtam, és meghúztam a ravaszt. Klerke hátrahanyatlott a kanapén, rúgott egyet, és lecsúszott a padlóra. Gyermekerőszakoló, fiúgyilkos, és még isten tudja milyen napjai véget értek.

– Nem én voltam – mondta Alice. – Billy, nem én húztam meg a ravaszt, esküszöm, hogy nem én voltam.

Pedig ő volt. Valami megszületett benne, egy idegen lény, és most már az egész életét vele kell leélnie, mert az is ő volt. Látni fogja, amikor a tükörbe néz.

– Gyerünk! – A Siget az övembe csúsztattam, és a táska szíját Alice vállára akasztottam. – Mennünk kell.

– Én csak… mintha kiléptem volna a testemből… és…

– Tudom. Mennünk kell, Alice.

– Annyira hangos volt! Nem volt hangos?

– De, nagyon hangos volt. Gyerünk!

Végigtámogattam a folyosón, és csak most vettem észre, hogy a falakat lovagokkal, szüzekkel és valami elbaszott okból kifolyólag szélmalmokkal teleszőtt kárpitok borítják.

– Ő is meghalt? – Alice Petersenre nézett.

Letérdeltem a pasas mellé, de ki sem kellett tapintanom a pulzusát. Hallottam, hogy mélyen, egyenletesen lélegzik.

– Él.

– Kihívja a rendőrséget?

– Egyszer biztos, de még hosszú ideig nem tér magához, és még utána is sokáig kurva szarul lesz.

– Klerke megérdemelte – mondta Alice, miközben lementünk a lépcsőn. Megingott, talán mert neki is jutott egy kicsi a gázból, talán mert sokkot kapott, talán mindkettő miatt. Átkaroltam a derekát. Felpislogott rám. – Ugye megérdemelte?

– Szerintem igen, de már semmit sem tudok. Csak annyit, hogy a hozzá hasonló alakok a legtöbb esetben törvény felett állnak. Mi ültünk törvényt felette. A mexikói kislányért. És a saját gyereke meggyilkolásáért.

– De rossz ember volt.

– Igen – feleltem. – Nagyon rossz.

Beszálltunk a kocsiba és végigautóztunk a körön. Azon gondolkodtam, hogy a kamera, amelyen keresztül a két férfi figyelt bennünket, vajon rögzítette-e a képeket. Ha igen, csak egy fekete hajú pasas és egy fiatal lány van a felvételeken, aki felemelte a szoknyáját, de csak kétszer – és rövid ideig – emelte fel a fejét. Ha Alice átfesti a haját szőkéről, szinte lehetetlen lesz felismerni. A kapu jobban aggasztott. Ha kód kell a kinyitáshoz, bajban vagyunk. Amikor a közelébe értünk, a kocsi áthajtott egy láthatatlan sugárnyalábon, és a kapu kigördült. Megálltam a másik oldalon, és kinyitottam a kocsi ajtaját.

– Miért álltál meg?

– A fegyveremért. Az oszlop aljánál kellett hagynom. Rajta van az ujjlenyomatom.

– Jaj, istenem, tényleg! Annyira hülye vagyok.

– Nem hülye, kába. És sokkot kaptál. Majd elmúlik.

Felém fordult, és most sokkal idősebbnek látszott a koránál, nem fiatalabbnak.

– Tényleg? Megígéred?

– Igen és igen.

Kiszálltam a kocsiból és megkerültem. Még mindig megvilágított a fényszórók fénye, mint a színészeket a színpadon, amikor a nő megjelent a kaputól tíz méterre álló fák között. Terepszínű nadrág és dzseki volt rajta, nem bő kék ruha, a kezében ültetőkanál helyett pisztolyt fogott, és semmi keresnivalója nem volt az Egyesült Államoknak ezen a részén, sőt, sehol sem a fia betegágya helyett, de azonnal felismertem. Egy pillanatnyi kétségem sem volt. Felemeltem a Siget, de gyorsabb volt.

– Te szemét geci! – sziszegte Marge, és lőtt. Én egy másodperccel később viszonoztam, a feje hátranyaklott. Hanyatt esett, tornacipős lába kilógott az útra.

Alice felsikoltott és odarohant hozzám.

– Megsérültél? Billy, megsérültél?

– Nem. Elvétette. – Aztán megéreztem a fájdalmat az oldalamban. Mégsem vétette el teljesen.

– Ez meg ki volt?

– Egy Marge nevű dühös asszony.

Ezt viccesnek találtam, mert úgy hangzott, mint egy olyan film, amire az okosok ülnek be a művészmozikba. Nevetni kezdtem, mire még jobban megfájdult az oldalam.

– Billy?

– Kitalálhatta, hova megyek. Vagy Nick mesélt neki Klerke-ről, de nem hiszem. Szerintem alaposan hegyezhette a fülét, miközben felszolgálta az ebédet és a vacsorát.

– Ez volt a kertészkedő nő a szervizkapunál?

– Igen, ő volt az.

– Meghalt? – Alice a szája elé kapta a kezét. – Ha nem, kérlek, ne öld meg úgy, mint a… úgy…

– Nem fogom megölni, ha még életben van.

Nem került semmibe ezt mondani, mert tudtam, hogy nincs életben. Láttam, hogyan bicsaklott hátra a nyaka. Gyorsan letérdeltem mellé.

– Meghalt. – Felszisszentem, amikor felálltam. Nem tudtam visszatartani.

– Azt mondtad, nem talált el!

– A pillanat hevében azt hittem, hogy nem. Csak megkarcolt.

– Látni akarom!

Én is meg akartam nézni, de nem ott és akkor.

– Először el kell tűnnünk innen! Öt lövés néggyel több, mint amit terveztem. Hozd el a Glockot onnan, ahova letettem!

Amikor Alice ezt megtette, fogtam Marge fegyverét – egy Smith & Wesson ACP-t, majd alaposan letörölgettem a Sig Sauert és dermedt ujjait köré fontam. Letöröltem a szórófejes palackot is, elláttam az ő ujjlenyomatával, és az egyik kabátzsebébe dugtam. Amikor másodszor is felálltam, a fájdalom egy kicsit rosszabb lett. Nem elviselhetetlen, de éreztem, hogy a szivárgó vér foltot ejt a drága striciingen. Egyszer volt rajtam és máris tönkretettem, gondoltam. Milyen kár! Talán mégis a zöldet kellett volna megvenni.

Megszólaltam:

– Készen is vagyok. Tűnjünk el!

Visszakocsiztunk Riverheadbe, útközben megálltunk sebtapaszt, gézt, ragtapaszt, hidrogén-peroxidot és Betadine-t venni. Alice ment be a Walgreensbe, én az autóban vártam. Mire a szállodához értünk, a törzsem és a bal karom rendesen megmerevedett. Alice kinyitotta a mellékajtót a kulcsával. A szobámba érve lesegítette rólam a bomberdzsekit. Meglátta a lyukat rajta, majd az ingem bal oldalát is szemügyre vette.

– Uramisten!

Azt mondtam neki, hogy valószínűleg rosszabbul fest, mint amilyen komoly. A vér nagy része beszáradt már.

Segített az inget is levenni, ismét fohászkodott egyet az úrhoz, de ez alkalommal fojtottan, mert a szájára tapasztotta a kezét.

– Az nem csak egy karcolás!

Igaz. A golyó a csípőcsontom felett szaggatta fel a húsomat és a bőrömet. A seb körülbelül másfél centi mély volt. Friss vér szivárgott belőle.

– Irány a fürdőszoba! – mondta. – Ha nem akarsz mindent összevérezni…

– Már majdnem elállt.

– Baromság! Ahogy megmoccansz, vérezni kezd. Levetkőzöl szépen, beleállsz a kádba, én meg lekezelem a sebet. Amit még soha életemben nem csináltam, jobb, ha tudod. Bár a nővérem egyszer már bekötözött, amikor belebicikliztem Simeckisék postaládájába.

A fürdőszobába mentünk, ahol ráültem a vécéülőke tetejére, ő pedig levette a cipőmet és a zoknimat. Felálltam, mire a vér ismét szivárogni kezdett, Alice meg kigombolta a nadrágomat. Én akartam levenni, de nem hagyta. Visszaültetett a vécére, aztán letérdelt és lehúzta a lábamon.

– Az alsógatyát is! A bal oldalon teljesen átázott.

– Alice…

– Ne vitatkozz! Láttál már meztelenül, nem? Gondolj arra, hogy így egálban leszünk. Be a kádba!

Felálltam, ledobtam a bokszeralsót és beléptem a kádba. Alice a könyökömnél fogva támogatott. A bal oldalamon a térdemig folyt a vér. Nyúltam a zuhanyfej után, de eltolta a kezemet.

– Majd holnap! Vagy azután! Ma este nem.

Megnyitotta a csapot, megvizezett egy mosdókendőt és letisztogatott, a sebet gondosan kerülve. Vér és alvadt vérrögök szánkáztak a lefolyó irányába.

– Édes istenem, rendesen felhasított! Mintha késsel csinálta volna.

– Irakban láttam rosszabbat is – mondtam –, és a srácok másnap már az utcákat tisztogatták.

– Tényleg?

– Na jó… két nap múlva. Vagy három.

Kicsavarta a mosdókendőt, és a szemeteszacskóba dobta, majd adott egy másikat, hogy töröljem le az izzadságot az arcomról. Aztán azt is elvette, és a másik mellé hajította.

– Azok velünk jönnek.

Egy kéztörlővel megszárítgatott, bedobta a szemetesbe, aztán kisegített a kádból. Nehezebb volt kiszállni, mint belemászni.

Alice az ágyhoz kísért, ahol leültem – óvatosan, deréktól felfelé mereven. Rám segítette az utolsó tiszta alsónadrágot, aztán lefertőtlenítette a sebet, ami jobban fájt, mint amikor a golyó áthatolt rajtam. A sebtapasz nem sokat ért. A seb túl hosszú volt és a szélei szétnyíltak, ék alakban hasította fel az oldalamat. Gézlapokat és ragtapaszt használt. Aztán visszaült a sarkára. Az ujjai véresek voltak.

– Próbálj meg nyugodtan feküdni ma este! – mondta. – A hátadon. Ne forgolódj, mert akkor kinyílik és összevérzed az ágyneműt. Talán jobb lenne, ha egy törölközőre feküdnél.

– Jól hangzik.

Elment és hozott egyet, egy fürdőlepedőt. A törölközővel és mosdókendőkkel teli zacskót is magával hozta.

– Van Tylenol a táskámban. Adok kettőt, és hagyok még kettőt későbbre, rendben?

– Igen. Köszönöm.

Egyenesen a szemembe nézett.

– Nem kell megköszönnöd. Bármit megtennék érted, Billy.

Azt akartam kérni tőle, hogy ilyet ne is mondjon, de nem tettem. Helyette ezt mondtam:

– Reggel el kell tűnnünk innen. Korán. Hosszú az út Sidewinderig, és…

– Alig háromezer kilométer – szólt közbe Alice. – Megnéztem a Google-on.

– …és nem tudom, meddig tudok vezetni.

– A legjobb lenne, ha semeddig, legalábbis eleinte. Hacsak nem akarod, hogy a seb megnyíljon. Össze kellene varrni, de arra már nem vállalkozom.

– Nem is várom el tőled. Túlélem, ha heges marad. Ha néhány centivel arrébb megy a golyó, most komoly bajban lennék. Marge. Jesszusom. Az a kurva Marge. Ne vedd le az ágytakarót, Alice, azon alszom. – Ha el tudok aludni. A fájdalom már nem volt túl éles, mert a hidrogén-peroxid hatása elmúlt, de attól még ott volt. – Csak terítsd ki a törölközőt!

Alice kiterítette, és leült oda, ahol addig én ültem.

– Talán jobb lenne, ha maradnék. Lefekszem az ágy másik oldalán.

A fejemet ráztam.

– Nem! Hozd a Tylenolt, aztán aludj a saját szobádban. Ki kell aludnod magad, ha te fogsz vezetni. – Az órámra pillantottam, már negyed tizenkettő volt. – Legkésőbb nyolckor le akarok lépni innen.

Már hétkor elindultunk. Alice egészen New York külterületéig vezetett, aztán látható megkönnyebbüléssel átadta nekem a kormányt. Átutaztunk New Jersey-n, és Pennsylvianába érkeztünk. Az államhatár után, a pihenőben cseréltünk helyet. A seb megint szivárogni kezdett, és mielőtt éjszakára megszálltunk – egy nevenincs motelben –, megint szereznünk kellett gézt. Minden rendben lesz, de a félig levágott nagylábujjam mellé szereztem egy újabb harci sérülést. Ez alkalommal nem járt vele Bíbor Szív.

Aznap éjjel Jim & Melissa Útmenti Faházainak egyikében szálltunk meg, Készpénzes Fizetés Esetén 10 Százalék Kedvezmény. Másnap jobban éreztem magam, az oldalam nem volt olyan merev és fájdalmas, képes voltam vezetni is egy darabon. Davenport külterületén álltunk meg, egy Kicsiny Kitérő nevű rozoga motelben.

A nap nagy részét gondolkodással töltöttem, mi legyen a következő lépés. Három külön számlán volt pénzem, az egyikhez csak Dalton Smithként fértem hozzá, az a személyazonosságom (Isten kegyelméből) még érintetlen volt. Legalábbis úgy tudtam. A Woodley számlára vártam még pénzt, ha Nick kicsengeti, és úgy gondoltam, megteszi. Végül is megoldódott a Roger Klerke-kel kapcsolatos problémája, és anyagilag pompásan jött ki belőle.

Megöleltem, és két puszit adtam Alice-nek, mielőtt bement a szobájába.

Rám vetette azt a sötétkék szempárt, amit időközben úgy megszerettem, mint Shan Ackerman sötétbarna pillantását.

– Ezt meg miért kaptam?

– Ehhez támadt kedvem.

– Hát jó. – Lábujjhegyre emelkedett, és határozottan, hosszan szájon csókolt. – Nekem meg ehhez támadt kedvem.

Nem tudom, milyen képet vághattam, de elnevette magát.

– Nem fogsz lefeküdni velem, értem én, de neked meg azt kell megértened, hogy nem vagyok a lányod, és az érzéseim irántad cseppet sem illenek egy lánygyerekhez.

Elindult befelé. Soha többé nem fogom látni, de egy dolgot még szerettem volna megtudni tőle.

– Alice?

Megfordult.

– Hogyan viseled? Ezt a Klerke-dolgot?

Átgondolta a választ, közben beletúrt a hajába. Újra fekete volt.

– Haladok – mondta. – Igyekszem.

Úgy döntöttem, az elég jó nekem.

Aznap éjjel a telefonomon beállítottam az ébresztőt hajnali egy órára, akkor már régen aludni fog. Amikor felébredtem, ránéztem a sebre. Nem vérzett és alig fájt. A fájdalmat felváltotta a gyógyuló, száraz bőr erős viszketése. A Kicsiny Kitérőben persze nem volt levélpapír, de még a Gerard-toronyból akadt egy spirálos notesz. Kitéptem belőle néhány lapot és megírtam a búcsúlevelemet.

Kedves Alice!

Mire ezt a levelet olvasod, én már eltűntem. Részben azért akartam itt megállni, mert pár száz méterre innen van egy kamionos pihenőhely, a Happy Jack’s. Biztos vagyok benne, hogy akad egy magánfuvarozó, aki száz dollárért megengedi, hogy beüljek mellé. Nyugatra vagy észak felé, nekem mindegy, csak ne keletre vagy délre. Ott már jártam, elég volt.

Nem elhagylak. Hidd el!

Hiszen megmentettelek, amikor az a három rossz és ostoba pasas kidobott a Pearson utca szélén, igaz? Most ismét megmentelek. Legalábbis megpróbálom. Bucky mondott valamit, amit azóta sem felejtettem el. Azt mondta, addig fogsz követni, amíg hagyom, és ha hagyom, tönkreteszlek. A Klerke-birtokon történtek után láttam be, hogy igaza volt ezzel kapcsolatban. És azt gondolom, a tönkretevős dologban is igaza lehet, bár azt hiszem, még nem tartunk ott. Amikor megkérdeztem tőled, hogy viseled Klerke-et, azt felelted, igyekszel. Tudom, hogy így van, és biztos vagyok benne, hogy egy idő után magad mögött tudod hagyni ezt az egészet. De remélem, nem túl hamar. Klerke üvöltött, igaz? Azt üvöltötte, hogy fáj, és azt remélem, hogy a sikolya sokáig kísérteni fog azután is, hogy túltetted magad a távozásomon. Talán megérdemelte a fájdalmat azok után, amit azzal a kislánnyal tett Mexikóban. Meg a fiával. Meg más lányokkal is. De amikor fájdalmat okozol valakinek, nem kis fájdalmat, mint amit az oldalamon gyógyuló seb okoz, hanem egy gyilkos lövéssel, az nyomot hagy. Nem a testen, hanem a lelken és az elmén. Nem is baj, hiszen nagy dologról van szó.

El kell hagynom téged, mert én is rossz ember vagyok. Ezt a gondolatot korábban igyekeztem távol tartani a szívemtől, többnyire könyvekkel, de már nem tudom elüldözni, és nem kockáztatom meg, hogy téged is jobban magammal rántsalak, mint amennyire eddig.

Menj el Buckyhoz, de ne maradj nála! Kedvel téged, kedves lesz hozzád, de ő is rossz ember. Segíteni fog, hogy Elizabeth Andersonként új életet kezdhess, ha ezt akarod. Egy Edward Woodley nevű pasas nevén lévő bankszámlán van pénz, és ha Nick fizet, több is lesz. A Bimini Bankban is van valamennyi, James Lincoln nevén. Bucky tudja a jelszót és a számlaadatokat. Segíteni fog, hogyan folyasd át a pénzt a saját számládra, és megismertet egy adótanácsadóval is. Az nagyon fontos, mert az elszámolatlan pénz csapda, amelyik akkor nyílik meg alattad, amikor a legkevésbé számítasz rá. A pénz egy része Buckyé. A többi a tied, iskolára van, és hogy jóravaló, független nőként kezdhess új életet. Mert az vagy, Alice, és az is leszel.

Maradj a hegyekben, ha akarsz, Boulder szép hely. Ugyanígy Greeley, Fort Collins és Estes Park is. Élvezd az életet! Aztán egyszer, amikor mondjuk a negyvenes éveidben jársz, én meg már hatvan is elmúltam, esetleg fel foglak hívni. Megihatunk valamit. Legyen kettő! Te Daphnére, én Walterre emelem a poharam.

Megszerettelek, Alice. Nagyon is. Ha te is úgy szeretsz engem, mint ahogy mondtad, akkor vetítsd ki ezt a szeretetet a világra, úgy mutasd meg, mennyire valós, hogy jóravaló, hasznos életet élsz.

Billy

Ui.: Magammal viszem a laptopomat – régi jó barát –, de a pendrive-ot a történetemmel itthagyom. A szobámban van, a kocsikulccsal együtt. A történet azzal ér véget, hogy elindultunk Montauk Point felé, de talán te befejezheted. Mostanra már megismerhetted a stílusomat. Azt teszel vele, amit jónak látsz, csak a Dalton Smith nevet hagyd ki belőle! És a tiedet is.

A levélbe belecsomagoltam a szobakulcsot, ráírtam Alice nevét és becsúsztattam az ajtaja alatt. Viszlát, Alice!

A jobb vállamra vetettem a laptoptáskát, jobb kézzel felkaptam a bőröndömet, és kiosontam az oldalajtón. Néhány száz méter múlva megálltam pihenni, illetve más dolgom is volt. Kinyitottam a bőröndöt, kivettem belőle a két fegyvert – az én Glockomat és az ACP-t, amellyel Marge lelőtt. Kiürítettem a tárakat, és jó messzire elhajítottam őket. A lőszereket majd kidobom egy kukába a pihenőhelyen.

Amikor ezzel elkészültem, elindultam a fények, a kamionok és életem hátralevő része felé. Talán valamiféle vezeklés is vár majd rám, ha nem túl nagy kérés. Valószínűleg az.

24. FEJEZET

1

2019. november 21-én, alig egy héttel hálaadás előtt az Edgewood Mountain Drive legvégén álló ház lakói nincsenek hálaadásnapi hangulatban. Hideg van kint – hidegebb, mint egy kútásó övcsatja, mondja Bucky – és lassan a hó is megérkezik. Begyújtott a konyhai kályhába, és a verandáról becipelt hintaszéken ül, zoknis lábával a védőrácson. Egy nyitott, összekarcolt, viseltes laptopot egyensúlyoz a combján. Mögötte kinyílik egy ajtó, léptek közelednek. Alice jelenik meg a konyhában, és leül az asztalhoz. Sápadt, és legalább öt kilóval könnyebb, mint amikor Bucky először látta. Az arca beesett, amitől úgy fest, mint egy koplaltatott topmodell.

– Befejezted, vagy még olvasod?

– Befejeztem. Csak a végét olvasom el még egyszer. Nem sok értelme van.

Alice egy szót sem szól.

– Mivel otthagyta neked a pendrive-ot, így az a rész, amikor elindult az úton és a fegyvereket elhajította, nem lehetne rajta.

Alice egy szót sem szól. Mióta Billyvel megérkezett Buckyhoz, nagyon keveset beszélt, és Bucky nem erőltette. Többnyire alszik és azon a laptopon ír, amit Bucky most kikapcsol és felemel.

– MacBook Pro. Jó kis kütyü, de ez már megjárta a hadak útját néhányszor.

– Igen – feleli Alice. – Azt hiszem, igaz.

– Szóval a történetben Billy magával vitte a laptopját, mégis itt van. Ha ehhez hozzáteszem azt a részt, ami nem is lehetne ott a pendrive-on, mindjárt valamiféle science fiction típusú sztorira gyanakszom.

A fiatal nő a konyhaasztalnál ül és egy szót sem szól.

– Ugyanakkor semmi okom feltételezni, hogy nem áll meg a lábán. Aki olvassa, nem fogja azt gondolni: kizárt dolog, hogy csak úgy lelépett és éldegél valahol nyugaton. Lehet, hogy éppen könyvet ír. Egy másikat. Mindig erről beszélt, de én nem hittem, hogy lesz is belőle valami.

A lányra néz. Alice visszapillant rá. Odakint hideg szél fúj, olyan, mint a hó, de a konyhában meleg van. A kályhában sziszegve pattogni kezd a tűz.

Végül Bucky megszólal:

– Elolvassák, Alice?

– Nem tudom… a neveket meg kell változtatnom…

A férfi a fejét csóválja.

– Klerke gyilkosságának híre bejárta az egész világot. De… – Látja a csalódottságot a lány arcán és megvonja a vállát. – Talán azt gondolják majd, hogy kulcsregény, egy roman à clef. Az franciául van. Tőle tanultam. Akkor mondta, amikor egy régi ponyvát olvastam, amit a Strandben vettem. Valley of the Dolls volt a címe. – Megint vállat von. – Engem nem érdekel, csak engem hagyj ki belőle! Nevezz át Trevor Wheatley-nek vagy valami hasonlónak, és költöztess át Saskatchewanba vagy Manitobába. Ami Nick Majariant illeti, az a szarházi majd megoldja.

– De szerinted jó?

Bucky a laptopot – Billy régi bajtársát – a konyhaasztalra teszi.

– Szerintem igen, de én nem vagyok irodalomkritikus.

– Úgy hangzik, mintha ő lenne?

Bucky felkacag.

– Kis szívem, még sohasem olvastam semmit, amit ő írt, így nem tudhatom biztosan, de igen, mintha az ő hangját hallanám. És ez a hang végig nem változik. Fogalmazzunk így: nem tudom, te hol vetted át az írást.

A mosoly hiánycikk volt, mióta Alice visszatért, de a lány most felvillant egyet.

– Akkor jó. Szerintem az a legfontosabb rész.

– Azt csak kitaláltad, hogy én is rossz ember vagyok?

Alice állja a pillantását.

– Nem. Ő mondta.

– Szeretted volna, ha így történnek a dolgok, ezt írtad meg – mondja Bucky. – A történet főhőse bőrönddel a kezében elindul, várja a jövő. Most pedig meséld el nekem, mi történt igazából!

2

Visszakocsiznak Riverheadbe, útközben megállnak sebtapaszt, gézt, ragtapaszt, hidrogén-peroxidot és Betadine-t venni. Alice megy be a Walgreensbe, Billy az autóban vár. A szállodába az oldalajtón át mennek be. Amint Billy szobájába érnek, Alice lesegíti róla a bomberdzsekit. Van egy lyuk rajta, és egy az ingen is. Nem szakadás, hanem lyuk, és nem az oldalán, ahogy Billy mondta. Beljebb.

– Uramisten! – mondja Alice. A hangja elfojtott, mert a szájára tapasztja a kezét. – Az nem karcolás, az a gyomrod!

– Az lehet. Vagy egy kicsit lejjebb? – Billy kábultnak hangzik.

– Irány a fürdőszoba! – mondta. – Ha nem akarsz mindent összevérezni…

De amikor ott vannak és Alice lesegíti róla az inget, már szinte semmi vér nem szivárog a vörös-fekete lyukból. Egyetlen sebtapasszal le tudja fedni, miután fertőtleníti a hidrogén-peroxiddal és egy kis Betadine-nal.

Az ágyba sem tud egyedül visszamenni, Alice-re támaszkodik. Lassan lépeget, kicsit jobbra dől. Az arca fénylik az izzadságtól.

– Marge! – mondja. – Az a kurva Marge!

Leül, de felkiált, amikor a teste meghajlik. Alice megkérdezi tőle, mennyire fáj.

– Nem olyan rossz.

– Hazudsz?

– Nem – feleli Billy. – Vagyis egy kicsit.

Alice megérinti a férfi hasát a lyuktól jobbra, és Billy megint felkiált.

– Ne!

– El kell mennünk egy kór… – Alice elhallgat. – De nem lehet, ugye? Lőtt seb, és azokat jelenteniük kell.

– Még a végén tényleg törvényen kívüli leszel itt nekem – mondja Billy és elvigyorodik. – Tényleg.

Alice a fejét rázza.

– Túl sok tévét nézek.

– Irakban láttam rosszabbat is – jegyzi meg Billy –, és a srácok másnap már az utcákat tisztogatták.

Alice a fejét csóválja.

– Belső vérzésed van. Nem? És a golyó is bent van még.

Billy nem felel. A lány a sebtapaszra mered. Olyan ostobán fest. Azt horzsolásokra szokták tenni.

– Próbálj meg nyugodtan feküdni ma éjjel. A hátadon. Kérsz Tylenolt? Van a táskámban.

– Ha Tylenolod van, azt beveszem.

Alice ad neki két tablettát, és felsegíti, hogy bevehesse vízzel. Billy a markába köhög. Alice elkapja a kezét és megnézi. Nem véres a tenyere. Talán az jó hír. Nem tudja.

– Köszönöm.

– Nem kell megköszönnöd. Bármit megtennék érted, Billy.

A férfi összeszorítja a száját.

– Reggel el kell tűnnünk innen. Korán.

– Billy, nem tudunk…

– Itt nem maradhatunk.

– Felhívom Buckyt. Vannak kapcsolatai. Lehet, hogy ismer olyan orvost New Yorkban, aki el tud látni egy lőtt sebet.

Billy a fejét rázza.

– Az csak a sorozatokban lehetséges. A való életben nem. Bucky nem olyan ügynök. De ha visszajutunk Sidewinderbe, a fegyverek otthonába, biztosan talál valakit.

– Alig háromezer kilométer! Megnéztem Google-on!

Billy bólint.

– Neked is vezetned kell, talán az út nagyobb részén, és igyekeznünk kell, amennyire lehet. Ha elkap egy hóvihar, isten irgalmazzon nekünk.

– Háromezer kilométer! – Mintha mázsás kő telepedett volna Alice-re.

– Halálos iramban!

– Hogy mondod?

– Filmcím. Nem számít. – Billy grimaszolva a hátsó zsebébe nyúl, előhúzza a tárcáját és Alice felé nyújtja. – Keresd ki a bankkártyámat! Van egy automata a félemeleten. A PIN-kódom 1055. Megjegyezted?

– Igen.

– Az automatából négyszáz dollárt vehetsz ki. Holnap reggel indulás előtt még négyszázat.

– Miért olyan sokat?

– Az most nem számít. Nem biztos, hogy működni fog a tervem, de legyünk optimisták. Keresd meg a kártyát!

Alice átkutatja a tárcát és megtalálja a bankkártyát. A Dalton Curtis Smith név van beleütve. Összeráncolt homlokkal felmutatja.

– Indíts, kislány!

És Alice megy. A félemeleten nincsen senki. Halk zene szól. Alice betolja a kártyát és beüti a PIN-kódot. Szinte várja, hogy a gép benyelje a kártyát, talán egy riasztó is beindul, de az automata kiköpi a plasztiklapocskát és a pénzt is. Friss, ropogós húszasokban. Alice összehajtja őket és a táskájába teszi a köteget. Amikor visszaér a szobába, Billy fekszik.

– Milyen? – kérdezi a lány.

– Nem elviselhetetlen. Még a mosdóba is ki tudtam menni hugyozni. Nem vérzik. Talán nem is rossz, hogy bent van a golyó. Lehet, hogy az állítja meg a vérzést.

Alice ezt nem tartja igazán hihetőnek, ahogy azt sem hitte el annak idején, amikor a nagyanyja azt mondta, hogy egy kis cigarettafüst meggyógyítja a fájó fület, de nem mond semmit. Kutakodni kezd a táskájában, és elővesz egy doboz Tylenolt.

– Kérsz még?

– Ó, istenem, igen!

Alice hoz neki egy pohár vizet a fürdőszobából, és amikor visszatér, Billy kezét az oldalához szorítva felül. Beveszi a tablettát és megint lefekszik, az arca megrándul.

– Veled maradok. Ne is gondolj arra, hogy vitázni kezdesz velem!

Billy nem vitatkozik.

– Hatkor el akarok tűnni innen. Legkésőbb hétkor. Aludnod kell egy kicsit!

3

– És? – kérdezi Bucky. – Tudtál aludni egy kicsit?

– Egy keveset. Nem sokat. Kétlem, hogy ő egy szemhunyásnyit pihent volna. Nem tudtam, mennyire rossz az állapota, milyen mélyen ment be a golyó.

– Úgy sejtem, átlyukasztotta a beleit. Talán a gyomrát is.

– Tudtál volna orvost szerezni? Ha felhívtalak volna?

Bucky elgondolkodik.

– Nem, de megkérhettem volna valakit, aki esetleg rövid úton megkérhetett volna valaki mást. Valakit, akinek egészségügyi háttere van.

– Ezt Billy is tudta?

– Bucky vállat von.

– Tudja, hogy kiterjedt kapcsolatrendszerem van különböző területeken.

– Akkor miért nem engedte meg, hogy legalább megpróbáljam?

– Lehet, hogy nem akarta – mondja Bucky. – Talán csak annyit akart, Alice, hogy te eljuss ide, és legyen vége.

4

Fél hétkor hagyják el a szállodát. Billy segítség nélkül is képes elsétálni az autóig. Azt állítja, hogy még néhány Tylenol elviselhetővé teszi a fájdalmat. Alice szeretné elhinni, de nem hiszi.

Billy az oldalára szorított kézzel sántikál. A csípőkopásos öregemberek lassú, szinte élettelen mozdulataival száll be az anyósülésre. Alice elindítja a motort és bekapcsolja a fűtést a reggel csípős hűvössége ellen, majd visszaszalad még négyszáz dollárért az automatából. A holmijuknak szerez egy kézikocsit, és kihúzza az autóhoz.

– Induljunk! – mondja Billy, és megpróbálja bekötni a biztonsági övet. – Basszus, nem megy!

Alice beköti neki, és elindulnak.

A 27-es útról fordulnak rá a Long Island gyorsforgalmira, arról pedig az I-95-ösre. A gyorsforgalmin sűrűsödik a forgalom, Alice egyenes derékkal, két és tíz óránál szorongatva a kormányt vezet, ideges a kocsijuk mindkét oldalán hömpölygő autósorok miatt. Alig három éve van jogosítványa, és ekkora forgalomban még nem vezetett. Attól fél, hogy a tapasztalatlansága miatt okoz balesetet, legalább fél tucat forgatókönyvet elképzel. A legrosszabban mind a ketten meghalnak, amikor négy autó egymásba szalad. A második legrosszabban túlélik ugyan, de a segítségükre siető rendőrök felfedezik, hogy az útitársa golyót kapott a gyomrába.

– A következő kijáraton menj le – mondja Billy. – Váltunk. Városi területen és New Jersey-ben én vezetek. Pennsylvaniában majd visszaülhetsz a kormány mögé. Nem lesz gond.

– De tudsz vezetni?

– Persze. – Alice-nek nem tetszik a férfi erőltetett mosolya. Billy arca megint nyirkos, az izzadság kis patakokban folyik rajta, az arca kipirult. Lehetséges, hogy máris belázasodott egy fertőzéstől? Alice nem tudja, de azt igen, hogy amennyiben így van, a Tylenollal nem sokra megy. – Ha szerencsénk van, viszonylag kényelmesen is fogok vezetni.

Alice sávot vált, hogy lefordulhasson a kijáraton. Valaki rádudál és a lány összerezzen. Megijedt. A forgalom elképesztő.

– Az ő hibája – mondja Billy. – Rád tapadt a faszfej. Valószínűleg egy Yankee-szurkoló. Ott… látod azt a táblát? Oda megyünk.

A táblán egy integető kamionsofőr ugrándozik egy neonrózsaszín égőkkel kivilágított tizenhat kerekes monstrum felett. Alatta, szintén neonrózsaszínben világít a felirat, HAPPY JACK KAMIONOS PIHENŐJE.

– Láttam, amikor erre jártunk. Egy ennél jobb napon, mielőtt Marge kilyuggatott volna.

– Majdnem tele a tank, Billy.

– Nem üzemanyagért megyünk. Parkolj le hátul! Ezt meg tedd el a táskádba! – Az ülés alól előhúzza Marge Smith & Wesson ACP-jét.

– Nem akarom. – Ami igaz is. Alice soha az életben nem akar többé fegyverhez érni.

– Értem, de vedd el! Nincs megtöltve. Egy százalék esély van arra, hogy egyáltalán elő kell kapnod.

Alice elveszi a pisztolyt, a táskájába teszi, és oda hajt, ahol több tucat, többnyire bekapcsolt motorral csendesen zúgó kamion áll tömött sorokban.

– Nincsenek parkolós pillangók. Biztosan alszanak.

– Kik azok a parkolós pillangók? Kurvák? A kamionosokra hajtanak?

– Igen.

– Bájos.

– Sétálgass kicsit a kamionok környékén, úgy, mint amikor azokban a boltokban sétálgattál, ahol a ruháidat vetted. Mert vásárolni fogsz most is.

– Nem fogják azt hinni, hogy én is pillangó vagyok?

Billy most nem vigyorog, azt a mosolyt villantja fel, amit Alice úgy megszeretett. Végignéz a lány farmernadrágján, a steppelt kabáton, és leginkább az arcán, amit nem csúfít smink.

– Kizárt. Keresel egy kamiont, aminek a napellenzője le van hajtva. Lesz rajta valami zöld, egy papírdarab vagy matrica. Vagy szalag a kilincsen. Ha a sofőr a fülkében van, szépen felmászol és bekopogsz az ablakon. Eddig érted?

– Igen.

– Ha a sofőr nem hesseget el, hanem lehúzza az ablakot, azt mondod neki, hogy hosszú útra indultál, egyik parttól a másikig, és hogy a pasidnak begörcsölt a háta. Elmeséled neki, hogy te vezetsz majdnem végig, és azt reméled, hogy szerezhetsz neki az aszpirinnél és a Tylenolnál erősebb gyógyszert, magadnak meg a kávénál és a Monster Energynél erősebb élénkítőszert. Érted?

Alice már érti, miért kellett kétszer is visszamennie az automatához.

– OxyContinban reménykedem, de a Percs vagy a Vikes is jó. Ha Oxyja van, mondd meg neki, hogy a tízesért tízet, a nyolcvanasért nyolcvanat fizetsz.

– Nem értem.

– Tíz dollár a tíz milligrammos tablettáért, nyolcvan a nyolcvan milligrammosért, az olyan kis zöldeske. Ha rá akar dumálni, hogy duplázd meg… – Billy mocorogni kezd és eltorzul az arca. – Mondd meg neki, hogy kopjon le! Magadnak gyorsítót szerezz. Az Adderall is jó, de a Provigil talán még annál is jobb. Érted?

Alice bólint.

– Először bemegyek, pisilnem kell. Elég ideges vagyok.

Billy bólint és lehunyja a szemét.

– Zárd be az ajtót, oké? Nem vagyok olyan erőben, hogy egy autótolvajjal megküzdjek.

Alice pisil, vesz rágcsálnivalót és italt a boltban, aztán hátramegy és keringeni kezd a kamionok között. Valaki utánafütyül. Meg sem hallja. Lehajtott napellenzőt keres valami zölddel, vagy egy kilincsen repkedő szalagot. Már majdnem feladja, amikor meglát egy zümmögő Peterbiltet, zöld Jézussal a műszerfalon. Fél, arra gondol, hogy a kormány mögött ülő férfi valószínűleg vagy kiröhögi, vagy te meghülyültél pillantást vet rá, de Billynek fájdalmai vannak, és érte bármit megtenne.

Fellép a kamionra és kopogtat. A sofőr lehúzza az ablakot. A skandinávszerű pasasnak szalmaszőke haja és hatalmas, szétfolyó pocakja van. A szeme jégkék. Kifejezéstelen arccal néz a lányra.

– Ha segítség kell, szívem, hívd az autómentőket!

Alice elmeséli neki a begörcsölt hátat, meg a hosszú utat, és azt mondja, fizetni is tud, ha a sofőr nem kér sokat.

– Honnan tudjam, hogy nem zsaru vagy?

A kérdés annyira váratlanul éri Alice-t, hogy felkacag, és ezzel győzi meg a sofőrt. Seftelni kezdenek. A lány a nyolcszáz dollárból ötszázat költ tíz, egyenként tíz milligrammos Oxyra, egy nyolcvanasra (amit Billy zöldeskének hívott), és egy tucat narancssárga Adderall tablettára. Biztos benne, hogy a pasas valahol megdumálta, de nem érdekli. Mosolyogva szalad vissza a Mitsubishihez. Részben a megkönnyebbülés miatt mosolyog. Részben meg sikerélménye akadt: ez volt az első drogos üzlete. Lassan talán tényleg törvényen kívüli lesz belőle.

Billy a fejét hátrahajtva szunyókál, az álla a szélvédő felé néz. Az arca megkeskenyedett. A borostája itt-ott ősz. Kinyitja a szemét, amikor a lány bekopog az ablakon, és amikor áthajol, hogy kinyissa az ajtót, megint eltorzul az arca. A kormányra támaszkodva tud csak felegyenesedni az ülésen, és Alice arra gondol, három kilométert sem tud vezetni, nemhogy egész New Yorkon és New Jersey-n át sűrű forgalomban.

– Talált, süllyedt? – kérdezi, amikor a lány becsusszan a kormány mögé.

Alice kihajtogatja a zsebkendőt, amibe a tablettákat csomagolta. Billy megnézi, közli, hogy remek, ügyes volt. A lányt boldoggá teszi vele.

– A fegyvert meg kellett mutatnod?

Alice a fejét rázza.

– Gondoltam, hogy nem kell. – Billy elveszi a zöldeskét. – A többit későbbre.

– Nem fog kiütni?

– Nem. Akik arra használják, hogy betépjenek tőle, elálmosodnak. Én nem arra használom.

– De fogsz tudni vezetni? Mert én is…

– Adj tíz percet, aztán meglátjuk.

Tizenöt perc lesz belőle. Akkor Billy kinyitja az anyósülés felőli ajtót, és közli:

– Cserélj helyet velem!

Alig sántikálva kerüli meg a kocsit, és nem is grimaszol, amikor beül a kormány mögé.

– Johnny Cappsnek igaza volt, varázsszer. Pont emiatt olyan veszélyes.

– Jól vagy?

– Menetkész – feleli Billy. – Egy darabig biztosan.

Kihajt a hátsó parkolóból, ahol a nagy kamionok alszanak, és könnyedén belesimul a gyorsforgalmiba, egy csónakszállító utánfutós kisteherautó és egy kukáskocsi között. Alice arra gondol, ő percekig hezitált volna, miközben feltorlódnak mögötte az autók, vadul dudálva, és még így is biztosan beleszaladt volna valaki hátulról. Hamarosan százzal hajtanak, Billy tétovázás nélkül szlalomozik a lassabb autók között. A lány arra számít, hogy a drog befolyásolja majd a reakcióidejét. Nem történik ilyesmi.

– Hallgassuk meg a híreket! – kéri a férfi. – Próbáld meg a 1010 WINS csatornát!

Alice megtalálja a WINS-t. Észak Dakotában szivárog egy vezeték, Texasban lezuhant egy repülő, Santa Clarában pedig iskolai lövöldözés volt. Arról semmi, hogy egy médiamogult megöltek Montauk Point-i birtokán.

– Ez jó – jegyzi meg Billy. – Minél több egérutat kapunk, annál jobb.

Törvényen kívüliek vagyunk, gondolja a lány.

Mire New York felhőkarcolói feltűnnek a horizonton, Billy megint izzadni kezd, de határozottan, magabiztosan vezet. A Lincoln-alagúton át lépnek be New Jersey-be. Alice a GPS-ről irányít, és Billy ráhajt az I-80-asra. Nem jut el egészen Pennsylvania határáig, Netcong Borough-nál lefordul egy kis pihenőhelyre.

– Eddig bírtam – mondja. – Most te jössz. Vegyél be egy Adderallt most, és még kettőt négy óra körül, amikor kezdesz fáradni. Utána addig hajts, ameddig csak bírsz! Próbáld meg kihúzni tízig! Addigra ezerkétszáz kilométer mögöttünk lesz.

Alice a narancssárga pirulára néz.

– Mit fog tenni velem?

Billy elmosolyodik.

– Minden rendben lesz. Bízz bennem!

A lány lenyeli a tablettát. Billy lassan kicsusszan a kormány mögül, elölről akarja megkerülni a Mitsubishit, de félúton támolyogni kezd, meg kell kapaszkodnia. Alice sietve kiszáll a kocsiból és felállítja.

– Mennyire rossz?

– Nem rossz – mondja a férfi, de Alice merőn nézi, ezért így folytatja: – Nagyon rossz. Hátraülök, és megpróbálok kinyújtózni, amennyire tudok. Adj két tíz millis Oxyt. Talán alszom egyet.

Alice odatámogatja a hátsó ajtóhoz, és igyekszik besegíteni Billyt a kocsiba. Szeretné felhúzni a férfi pólóját, hogy megnézze a sebtapasz körüli területet, de Billy nem hagyja, ő meg nem erősködik, részben azért, mert Billy azt akarja, hogy induljanak, részben meg azért, mert tudja, hogy nem fog tetszeni neki, amit lát.

A tabletta működik. Alice először azt gondolja, hogy a képzelete játszik vele, de a gyorsuló szívverés nem a képzeleté, és az sem, hogy kiélesedik a látása. A kis tégla mosdóépület körül fű nő, és Alice minden egyes fűszál árnyékát ki tudja venni. A földön zörgő csipszeszacskót nem lehet más szóval leírni, mint hogy gyönyörűséges. Rádöbben, hogy most már akar vezetni, látni akarja, ahogyan a Mitsubishi nyeli a kilométereket.

Billy most gondolatolvasó, vagy tapasztalatból tudja, milyen az, amikor egy lánynál, aki kávénál erősebb élénkítőszert még sohasem használt, beüt az Adderall.

– Százzal – mondja. – Legfeljebb száztízzel, ha előzni akarsz egy trélert. Nem akarunk villogó kék fényt látni, igaz?

– Oké.

– Akkor tépjünk!

5

– Téptünk is! – mondja Alice. – Kiszáradt a szám, megittam a cukormentes kólámat és Billy Sprite-ját is, de nagyon hosszú ideig nem kellett pisilnem. Mintha a hólyagomat ott felejtettem volna a Happy Jack’snél.

– A gyorsítók csinálnak ilyet – mondja Bucky. – Valószínűleg étvágyad sem volt.

– Nem volt, de tudtam, hogy ennem kell. Három körül megálltam szendvicsért. Billy ott maradt hátul. Aludt, és nem akartam felkelteni.

Bucky kétli, hogy Billy belső vérzéssel és terjeszkedő fertőzéssel aludt volna, de ezt megtartja magának.

– Bevettem még két tablettát, és mentünk tovább. Éjszakára megálltunk egy nevenincs motelben, ez volt a specialitásunk, Indianában, Gary mellett. Billy éber volt már, de megkért, hogy én jelentkezzek be. A szobáig is segítenem kellett neki. Alig tudott menni. Mondtam neki, hogy vegyen még be OxyContint, de azt mondta, másnapra is kell. Felsegítettem az ágyra és megnéztem a sebét. Nem akarta, akkor már túl gyenge volt ahhoz, hogy megállítson.

Alice hangja nyugodt marad, miközben ezt meséli, de a pulóvere ujjával a szemét törölgeti.

– Elfeketedett? – kérdezi Bucky. – Üszkösödni kezdett?

Alice bólint.

– És fel is dagadt. Azt mondtam, segítséget kell kérnünk, de nem akarta. Azt mondtam, szerzek orvost, nem tud meggátolni ebben. Erre azt felelte, hogy ez igaz, de ha megteszem, készüljek rá, hogy a következő harminc-negyven évet jó eséllyel börtönben töltöm. Akkor már a hírekben is benne volt. Klerke. Szerinted csak ijesztgetni akart?

Bucky a fejét rázza.

– Gondoskodni akart rólad. Ha a zsaruk, és az FBI, mert azok is megjelennek, valahogy összefüggésbe hoznak a Klerke-nél történtekkel, hosszú időre hűvösre tesznek. Abban a pillanatban, amikor a zsaruk rájönnek, hogy Billyvel voltál abban a Hyattban, már meg is van az összefüggés.

– Csak azért mondod, hogy jobban érezzem magam.

Bucky türelmetlen pillantást vet a lányra.

– Persze, hogy azért, de véletlenül ez az igazság. – Elhallgat. – Mikor halt meg, Alice?

6

Egyikük sem alszik egy szemhunyásnyit sem, Billy a valószínűleg elviselhetetlen fájdalom miatt, Alice pedig még mindig érzi az utóhatását a gyorsító tablettáknak, amelyekkel a szervezete még nem találkozott. Hajnali fél öt körül, jóval virradat előtt Billy azt mondja, indulniuk kell. Megkéri Alice-t, hogy segítse be a kocsiba, lehetőleg mielőtt felébrednek az emberek.

Billy beveszi a maradék négy tízes Oxyt és kimegy a mosdóba. Alice utánamegy. Billy a vér nagy részét már leöblítette, de az ülőke peremén és a csempén marad belőle. Alice letörli és a szemeteszacskót is a kocsiba teszi: törvényen kívüli mentalitás.

Akkorra már hatni kezd a fájdalomcsillapító, de így is tíz percbe kerül, mire lebotorkálnak a kocsihoz, mert Billynek minden második-harmadik lépés után pihennie kell. Erősen Alice-re támaszkodik, és úgy zihál, mintha maratont futott volna. A lehelete orrfacsaró. Alice attól retteg, hogy a férfi elájul és akkor húznia kell (ölbe kapni nem tudja), de odaérnek az autóhoz.

Lassan, halkan nyöszörögve, amit Alice gyűlöl hallani, Billy bemászik a hátsó ülésre. Amikor karjával a feje alatt a lehető legkényelmesebben elhelyezkedik, egy különösen ragyogó mosolyt villant fel.

– Kurva Marge! Ha csak fél centivel arrébb talál el, ezt az egész mesügeséget elkerülhettük volna.

– Kurva Marge! – ért egyet vele Alice.

– Ne menj száz fölé, csak ha előzöl! Iowában és Nebraskában már száztízzel is mehetsz. Nem akarunk villogó kék fényeket látni.

– Semmi villogó fény, vettem – mondja a lány, és szalutál.

Billy elmosolyodik.

– Szeretlek, Alice!

Alice bevesz két Adderallt. Átgondolja a dolgot, és bekap egy harmadikat is. Aztán elindul.

Chicagótól délre borzalmas a forgalom, hat-nyolc sáv minden irányban, de az Adderall segítségével a lány félelem nélkül kormányoz közöttük. A várostól nyugatra a forgalom ritkulni kezd, város város után suhan el mellettük: LaSalle, Princeton, Sheffield, Annawan. Alice szíve egyenletesen, feszesen dobog. Elszántan vezet, úgy tapossa a gázt, mint bizonyos countrydalok kamionosai. Néha a visszapillantó tükörre és a hátsó ülésen elterült alakra rebben a tekintete. Amikor Davenportot is maguk mögött hagyják és Iowa sík vidékére érnek, ahol a mezők most szürkén, mozdulatlanul várják a telet, Billy beszélni kezd. Semmi értelme sincs annak, amit mond; és minden benne van abban, amit mond. Sötétben van, gondolja Alice. Sötétben van, beburkolja a fájdalom, és keresi a kiutat. Jaj, Billy, annyira sajnálom!

Sokat beszél Cathyhez. Kéri, hogy ne süssön sütit, várjon, amíg anya hazaér, ő majd segít. Azt mondja neki, hogy valaki bántotta Bob Hullt, rossz passzban fog hazajönni. Elmeséli, hogy Corinne kiállt mellette, ő volt az egyetlen. Shanról is beszél. Motyog valami lövöldéről. Beszél egy Derek nevű pasasról, és egy bizonyos Dannyről. Megmondja ezeknek a fantomoknak, hogy nem könyörül rajtuk, csak mert ő a felnőtt. Alice úgy gondolja, hogy egy Monopoly-játszmáról beszél, mert azt mondja, hogy siessetek, dobjátok már azt a kockát, a vasútvonal jó befektetés, a közművek már nem annyira. Egyszer fel is kiált, mire Alice összerezzen és félrerántja a kormányt. Ne menj be, Johnny, mondja, van egy mudzsi az ajtó mögött, először dobj be egy villanógránátot, kergesd ki vele. Beszél Peggy Pye-ról, a kislányról, akivel együtt volt nevelőszülőknél, miután az anyja elveszítette a felügyeleti jogot. Azt állítja, azt a házat csak a festék tartja össze. Beszél arról a lányról is, akibe beleszeretett, néha Ronnie-nak, néha Robinnak hívja, Alice tudja, hogy az utóbbi volt az igazi neve. Mesél egy Mustang kabrióról, egy pénzbedobós zenegépről („Egész éjjel szólt, ha jó helyen csaptál rá, emlékszel, Tac?”), a félig elveszített lábujjáról, a teljesen elveszett babacipőről, és Buckyról, és Alice-ről, és valami Thérèse Raquin-ről. Újra és újra visszatér a húgához és a rendőrhöz, aki magával vitte az Örök Festék Házába. Autók ezreiről beszél, a napfényben csillogó szélvédőkről. Összetört szépségek, mondja. Kicsomagolja az életét egy lopott autó hátsó ülésén, és Alice-nek megszakad a szíve.

Végül elnémul, a lány először azt gondolja, elaludt, de amikor harmadszor, negyedszer is megnézi a visszapillantó tükörben, és látja, hogy mozdulatlanul fekszik felhúzott térdekkel, azt gyanítja, hogy meghalt.

Már Nebraskában vannak. Alice lefordul a Hemingford Home felé vezető kijáratnál egy kétsávos bitumenes útra, ami nyílegyenesen fut a magas, egy újabb évig pihenő kukoricatáblák között. Megy másfél kilométert, amikor egy földúthoz ér, rákanyarodik, és addig megy, amíg az útról már nem látni az autót. Kiszáll, kinyitja a hátsó ajtót, és először megkönnyebbül, amikor Billy ránéz, majd megrémíti a gondolat, hogy a férfi nyitott szemmel halt meg. Aztán Billy pislog egyet.

– Miért álltunk meg?

– Ki kell nyújtóztatnom a lábamat. Hogy vagy, Billy?

Hülye kérdés, de mi mást kérdezhetne? Tudod, ki vagyok, vagy azt hiszed, a halott húgod van itt? Eszednél leszel még egy darabig? Mellesleg nincs túl késő? Alice úgy gondolja, erre a kérdésre tudja a választ.

– Segíts felülnöm!

– Nem hiszen, hogy jó…

– Segíts felülnöm, Alice!

Szóval tudja. Itt van vele, legalábbis most. Alice megfogja Billy kezét és segít neki felülni, a férfi lába egy Hemingford Home nevű kisváros névtelen földútját érinti. Coloradó hegyei között nemsokára koromsötét lesz. Itt a síkságon a délutáni nap éppen estébe hajlik, pedig november van. A vörös alkony a nyugati égen beborítja a könnyű szélben rezgő, sóhajtozó kukoricatöveket. Billy keze forró, az arca ég. Az ajkán lázsömör üt ki.

– Nekem nagyjából befellegzett.

– Nem, Billy! Nem! Ki kell tartanod! Adok két Oxyt, és azokból a gyorsítókból is van még néhány. Egész éjjel vezetni fogok!

– Dehogy fogsz.

– Meg tudom csinálni, Billy. Tényleg.

Billy a fejét rázza. Alice még mindig fogja a kezét. Arra gondol, hogyha elengedi, Billy visszahanyatlana a hátsó ülésre, felhúzódna a pólója, és ő látná a hasát, az immár feketés-szürke bőrt, ahonnan a fertőzés vörös vonalai felfutnak a mellkasára. A szívéhez.

– Nagyon figyelj rám! Figyelsz?

– Igen.

– Megmentettelek, amikor azok a pasasok kidobtak, igaz? Most ismét megmentelek. Legalábbis megpróbálom. Bucky mondta, hogy addig fogsz követni, amíg hagyom, és ha hagyom, tönkreteszlek. Igaza volt.

– Nem tettél tönkre, megmentettél.

– Csitt! Még nem tettelek tönkre, és ez a legfontosabb. Rendben vagy. Tudom, mert amikor megkérdeztem tőled, hogy viseled Klerke-et, azt felelted, igyekszel. Tudom, hogyan értetted, tudom, hogy így van, és egy idő után magad mögött tudod hagyni ezt az egészet. Kivéve az álmaidban.

Az a vöröslő fény, ragyog és ragyog. Megfesti a kukoricatáblát. Annyira nagy itt a csend, és Billy keze izzik a lányéban.

– Klerke üvöltött, igaz?

– Igen.

– Azt üvöltötte, hogy fáj.

– Hagyd abba, Billy, ez szörnyű, és vissza kell mennünk az autópá…

– Talán megérdemelte a fájdalmat, de amikor fájdalmat okozol valakinek, az nyomot hagy. Sebet ejt az elméden. Nem is baj, mert fájdalmat okozni valakinek, megölni valakit nem kis dolog. Hidd el ezt annak, aki pontosan tudja.

Billy szája sarkából vér csordogál. Nem is, mind a két sarkából. Alice már próbálja leállítani, hogy beszéljen. Tudja, miről van szó, egy haldokló végakaratáról, neki meg az a dolga, hogy hallgassa, amíg Billy beszélni tud. Még akkor sem szólal meg, amikor Billy azt mondja, hogy ő is rossz ember. Alice ezt nem hiszi, de nem most van itt az ideje vitatkozni.

– Menj el Buckyhoz, de ne maradj nála! Kedvel téged, kedves lesz hozzád, de ő is rossz ember. – Billy köhögni kezd, vér fröccsen a szájából. – Segíteni fog, hogy Elizabeth Andersonként új életet kezdhess, ha ezt akarod. Pénz van, méghozzá sok. Egy része egy Edward Woodley nevű pasas nevén lévő bankszámlán van. A Bimini Bankban is van valamennyi, James Lincoln nevén. Megjegyezted?

– Igen. Edward Woodley. James Lincoln.

– Bucky tudja a jelszavakat és a számlaadatokat. Segíteni fog, hogyan folyasd át a pénzt a saját számládra anélkül, hogy az adóhatóság felfigyelne rád. Ez nagyon fontos, mert így kaphatnak el a legkönnyebben. Az elszámolatlan pénz csapda. Ér… – Megint köhög, még több vér folyik ki a száján. – Érted?

– Igen, Billy.

– A pénz egy része Buckyé. A többi a tied. Elég, hogy egyetemre mehess, és utána új életet kezdhess. Bucky nem fog átverni. Rendben?

– Rendben. Most már le kellene feküdnöd.

– Majd fogok, de ha egész éjjel vezetni akarsz, annak baleset lesz a vége. Nézd meg a telefonodon, hol van a legközelebbi város, ahol van Walmart. Parkolj le, ahol a lakókocsik vannak. Aludj egyet! Reggel frissen kelsz, és késő délutánra odaérsz Buckyhoz. Fel a hegyekbe. Szereted a hegyeket, igaz?

– Igen.

– Ígérd meg!

– Megígérem, hogy megállok éjszakára.

– Mennyi kukorica – jegyzi meg Billy, és elnéz Alice válla felett. – És a nap. Olvastál már Cormac McCarthytól?

– Nem, Billy.

– Olvashatnál. Vérvörös délkörök. – Billy Alice-re mosolyog. – Kurva Marge, igaz?

– Úgy van – feleli Alice. Kurva Marge!

– A laptopom jelszavát felírtam egy cetlire és a táskádba tettem.

Miután ezt végigmondja, Billy elengedi Alice kezét és hátrahanyatlik. Alice megemeli a lábszárát és sikerül beszuszakolnia a férfi lábát a kocsiba. Ha fáj is, Billy nem adja jelét. Alice-re néz.

– Hol vagyunk?

– Nebraskában, Billy.

– Hogy jutottunk el ide?

– Nem számít. Hunyd le a szemed! Pihenj!

Billy a homlokát ráncolja.

– Robin? Te vagy az?

– Igen.

– Szeretlek, Robin.

– Én is szeretlek, Billy.

– Menjünk le a pincébe, nézzük meg, maradt-e alma.

7

A kályhában megint sziszegve pukkan egy égő fa. Alice felkel, a hűtőhöz megy, kivesz egy sört. Letekeri a kupakot és a felét megissza.

– Ez volt az utolsó, amit mondott. Amikor leparkoltam Kearney-ben a Walmartnál a lakókocsik mellett, még élt. Tudom, mert hallottam, hogy lélegzett. Reszelősen. Amikor másnap hajnalban, öt óra körül felébredtem, halott volt. Kérsz egy sört?

– Igen. Köszönöm!

Alice hoz egy sört Buckynak és leül. Fáradtnak tűnik.

– „Menjünk le a pincébe, nézzük meg, maradt-e alma.” Talán Robinhoz, vagy a barátjához, Gadhoz beszélt. Végszónak elég gyenge. Úgy gondolom, az élet jobb lenne, ha Shakespeare írná… – Megissza a maradék sört, mire egy kis szín költözik az arcába. Bucky úgy gondolja, így azért kicsit jobban fest.

– Megvártam, hogy kinyisson a Walmart, bementem és bevásároltam… takarókat, párnákat, és azt hiszem, egy hálózsákot is vettem.

– Igen – jegyzi meg Bucky. – Volt hálózsák.

– Betakartam, és visszamentem az autópályára. A sebességhatárt csak nagyjából tíz kilométer per órával léptem át, ahogy Billy tanácsolta. Egyszer feltűntek mögöttem villogva a coloradói járőrök, gondoltam is, hogy itt a vége, de elhúztak mellettem egy szemvillanás alatt. Ideértem. És eltemettük, a holmija nagy részével együtt. Alig volt valamije. – Elhallgat. – De nem túl közel a nyári lakhoz. Azt nem szerette. Ott dolgozott, de azt mesélte, sohasem szerette.

– Nekem azt mondta, hogy szerinte kísértetek lakják – mondja Bucky. – Neked mi a következő lépés, szívem?

– Alszom. Egyszerűen nem tudom kialudni magam. Azt hittem, jobb lesz, amikor megírom a történetét, de… – Megvonja a vállát és feláll. – Majd később kitalálom. Tudod, mit mondott Scarlett O’Hara, ugye?

Bucky Hanson elvigyorodik.

– „Majd holnap gondolok erre… Elvégre a holnap az már egy másik nap.”

– Pontosan. – Alice elindul a hálószoba felé, ahol a megérkezése óta a legtöbb időt töltötte, hol írással, hol alvással, aztán visszafordul. Elmosolyodik.

– Billy hogy utálta volna azt a sort.

– Igazad lehet.

Alice felsóhajt.

– Soha nem adhatom ki, igaz? A könyvét. Még roman à clef-ként sem. Sem öt, sem tíz év múlva. Nincs értelme áltatnom magam.

– Valószínűleg nem – feleli Bucky. – Az olyan lenne, mintha D. B. Cooper kiadná az önéletrajzát Így csináltam címmel.

– Nem tudom, ki az.

– Senki sem tudja, pont ez a lényeg. A csávó eltérített egy repülőgépet, begyűjtött egy rakás pénzt, aztán ejtőernyővel kiugrott, és soha senki nem látta többé. Kicsit olyan, mint Billy a te változatodban.

– Szerinted örülne neki, hogy ezt csináltam? Hogy életben hagytam?

– Kurvára örülne neki, Alice.

– Én is így gondolom. Ha kiadathatnám, tudod, mi lenne a címe? Billy Summers: egy elveszett ember története. Mit gondolsz?

– Azt, hogy jól hangzik.

8

Éjszaka leesik a hó, csak néhány centi, és eláll, mire Alice hétkor felébred, a reggeli ég olyan tiszta, hogy szinte áttetsző. Bucky még alszik, úgy horkol, hogy Alice a csukott ajtón keresztül is hallja. Felteszi a kávét, hoz be fát a ház melletti halomból, és megrakja a tüzet a kályhában. Addigra a kávé is megfő, iszik egy csészével, aztán kabátot, csizmát húz, és felveszi a gyapjúsapkát, ami a fülét is eltakarja.

Bemegy a szobába, amit most ő használ, megsimogatja Billy laptopját, majd felkapja a mellette fekvő könyvet és a farmernadrágja hátsó zsebébe dugja. Kimegy, felsétál az ösvényen. A friss hóban szarvasnyomok vannak, jó sok, és egy vagy két mosómedve fura, tenyér alakú lábnyoma, de a kunyhó előtt feltűnően érintetlen a fehérség. A szarvasok és a mosómedvék távol tartják magukat attól a helytől. Alice is így tesz.

Az ösvény vége előtt nem sokkal van egy hasadt törzsű nyárfa. Azt használja jelzőtáblaként. Alice befordul az erdőbe, és magában számolja a lépéseket. Kétszáztíz lépést tett meg azon a napon, amikor Billyt idehozták, de mivel most reggel csúszósabb az út, kétszáznegyvenig is elszámol, mire a kis tisztáshoz ér. Át kell másznia egy kidőlt csavarttűs fenyőn, hogy odaérjen. A tisztás közepén van egy téglalap alakú földhalom, amit teleszórtak tűlevéllel és avarral. Hiába szitált rá a hó a levelekre, látszik rajta, hogy sírhalom. Majd az idő elrendezi, nyugtatta meg Bucky. Azt állítja, hogy jövő novemberben a túrázók simán átkelhetnek azon a helyen, nem fogják tudni, mi van a lábuk alatt.

– Nem mintha bárki jönne errefelé. Ez az én földem, és tudatosítom is mindenkiben. Lehet, hogy kihasználták, amikor nem voltam itt, végigmentek az ösvényen, hogy megbámulják a Panoráma hűlt helyét, de most itt vagyok, és maradok. Billynek köszönhetően visszavonulhatok. Egy vagyok a többi hegylakó között. Sok ezer van belőlük innentől a nyugati lejtőig, a seggükig növesztik a hajukat és az ősrégi Steppenwolf-lemezeiket hallgatják.

Alice megáll a sírhant lábánál, és köszön:

– Szia, Billy! – Természetesnek érzi, hogy beszél hozzá, legalábbis elég természetesnek. Nem volt biztos benne, hogy így lesz. – Befejeztem a könyvedet. Átírtam a végét. Bucky azt mondja, nem bánnád. Ugyanazon a pendrive-on van, amit abban az irodaépületben kezdtél használni. Amikor eljutok Fort Collinsba, bérelek egy széfet, és beleteszem az Alice Maxwell-személyimmel együtt.

Visszasétál a kidőlt csavarttűs fenyőhöz és leül rá, de előtte kiveszi a könyvet a zsebéből, és az ölébe fogja. Jó itt lenni. Békés hely. Bucky csinált valamit Billy testével, mielőtt vitorlavászonba csavarta. Nem árulja el Alice-nek, hogy mit, csak annyit, hogy alig lesz szaga, amikor visszatér a meleg, ha egyáltalán lesz. Az állatok nem fogják piszkálni. Bucky úgy mesélte, hogy a tehervagonok és ezüstbányák korában így intézték ezeket a dolgokat.

9

– Úgy döntöttem, Fort Collinsban fogok iskolába járni. A Coloradói Állami Egyetemen. Láttam róla képeket, gyönyörű. Emlékszel, egyszer megkérdezted, mit szeretnék tanulni. Azt mondtam, talán történelmet, talán szociológiát, talán színházelméletet. Túl szégyellős voltam, hogy bevalljam, mit szeretnék igazából csinálni, de fogadjunk, hogy rájöttél. Talán már akkor. Már a gimiben is eljátszottam a gondolattal, mert mindig irodalomból voltam a legjobb, de azért kezdtem hinni benne, mert befejezhettem a történetedet.

Elhallgat, mert a többit nehéz hangosan kimondani, hiába van egyedül. Mert olyan fellengzősen hangzik. Az anyja úgy mondaná, hogy sokat akar a szarka. De el kell mondania, tartozik ennyivel Billynek.

– Szeretnék saját történeteket írni.

Megint elhallgat, és a kabátja ujjával megtörli a szemét. Hideg van. És néma csend. Ilyen korán még a varjak is alszanak.

– Amikor csináltam, amikor… – Tétovázik. Miért olyan nehéz kimondani ezt a szót? Miért kell, hogy az legyen? – Amikor írtam, megfeledkeztem a bánatomról. Elfelejtettem a jövőmmel kapcsolatos félelmeimet. Elfelejtettem, hol vagyok. Nem tudtam, hogy ilyen is megtörténhet. Eljátszhattam, hogy ott vagyunk a Kicsiny Kitérő motelben Davenport mellett, Iowában. Csakhogy nem olyan volt, mintha játszottam volna, pedig nem is létezik ilyen nevű hely. Láttam a laminált falakat, a kék ágyneműt, és a lefóliázott tükröt a fürdőszobában, amin az állt, hogy FERTŐTLENÍTVE AZ ÖN EGÉSZSÉGÉÉRT. De nem ez volt a legfontosabb.

Megtörli a szemét és az orrát, és lesi, ahogy a lélegzete keltette fehér gőzfelhőcskék tovalebegnek.

– Eljátszhattam, hogy Marge, a kurva Marge tényleg csak megkarcolt. – A fejét rázza, mintha meg akarná szabadítani a gondolatoktól. – De rosszul mondom. Hiszen tényleg csak megkarcolt. Megírtad nekem azt a levelet, és becsúsztattad az ajtóm alatt, miközben én aludtam. Elsétáltál a kamionos parkolóba, bár az a kamionos parkoló még New Yorkban volt, és onnan mentél tovább. Mész tovább. Te tudtad, hogy ez is megtörténhet? Tudtad, hogy leülhetsz egy képernyő vagy füzet elé, és megváltoztathatod a világot? Nem tart sokáig, a világ mindig visszaszivárog, de addig fantasztikus érzés. Mindent betöltő. Mert úgy alakíthatod a dolgokat, ahogy akarod, én pedig azt akarom, hogy élj, a történetben élsz is, mindig élni fogsz.

Alice feláll, és odamegy a földhalomhoz, amit Buckyval együtt ásott ki. A való világban Billy ott fekszik alatta. A lány letérdel, és a könyvet a sírhalomra helyezi. Talán majd betakarja a hó. Talán messze fújja a szél. Nem számít. Az ő képzeletében mindig ott lesz. Émile Zola Thérèse Raquin-ja az.

– Most már tudom, kiről beszéltél – mondja.

10

Alice felsétál az ösvényen a keskeny, mély szakadékig, és a másik oldalon elterülő síkságot nézi, ahol egykor a régi hotel állt – Bucky szerint állítólag kísértetek laktak benne. Egyszer már azt hitte, hogy tényleg látja, kétségtelenül hallucináció volt, nem szokott még hozzá a ritka levegőhöz. Most nem lát semmit.

De ide teremthetem, gondolja. Ide teremthetem, ahogy a Kicsiny Kitérőt is megteremtettem az összes olyan részlettel együtt – például a lefóliázott tükör a fürdőszobában, vagy a Texas alakú folt a szőnyegen –, amelyeket bele sem írtam a történetbe. Ide teremthetem. Meg is tölthetem kísértetekkel, ha akarom.

Zsebre vágott kézzel áll, átnéz a két oldal között gomolygó hideg levegőn, és arra gondol, hogy egész világokat teremthet. Billy megadta neki ezt a lehetőséget. Itt van. Megtaláltatott.

2019. június 12. – 2020. július 3.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Robin Furth és Myke Cole segítettek a kutatásban, megtalálták a folytonosságbeli hibákat, és értékes szerkesztési javaslatokat tettek. Mindkettőjüknek köszönöm. Jöhet a szokásos figyelmeztetés: ha valami nem stimmel, az az én hibám, nem az övéké. Szeretném megköszönni Bing Westnek a No True Glory könyvet, amelyben kiválóan megörökíti a két fallúdzsai ütközetet. Nagy segítség volt.

Stephen Kingtől az Európa Könyvkiadónál eddig megjelent:

11/22/63

Agykontroll

Aki kapja, marja

Álomcsapda

Álom doktor

Atlantisz gyermekei

AZ

Bilincsben

Borzalmak városa

A Búra alatt I–II.

Carrie

Christine

A coloradói kölyök

Cujo

Csontkollekció

Danse Macabre

Dolores

Duma Key

Éjszakai műszak

Emelkedés

A Fekete Ház

Halálos árnyék

A halálsoron

Hasznos Holmik

A holtsáv

Az Intézet

Az írásról

Joyland

Kedvencek temetője

A két Rose

A kívülálló

Lisey története

Minden haláli

Minden sötét, csillag sehol

Minél véresebb

A mobil

Mr. Mercedes

A Napkutya

Napnyugta után

Nem jön szememre álom

A ragyogás

A remény rabjai

Rémautó

Rémálmok bazára

Rémálmok és lidércek

A rémkoppantók

Rémület a sivatagban

A sárkány szeme

A Setét Torony I. A harcos

A Setét Torony II. A hármak elhívatása

A Setét Torony III. Puszta földek

A Setét Torony IV. Varázsló és üveg

A Setét Torony V. Callai Farkasok

A Setét Torony VI. Susannah dala

A Setét Torony VII. A Setét Torony

A Setét Torony – Átfúj a szél a kulcslyukon

A Talizmán

Titkos ablak, titkos kert

Tom Gordon, segíts!

Tortúra

Tóparti kísértetek

A tűzgyújtó

Újjászületés

Végítélet

RICHARD BACHMAN NÉVEN:

Az átkozott út

Blaze

A Hosszú Menetelés

A menekülő ember

A rendcsinálók

Sorvadj el!

STEPHEN KING–JOE HILL:

A magas fűben. Teljes gázzal

STEPHEN KING–OWEN KING:

Csipkerózsikák

STEPHEN KING–RICHARD CHIZMAR

Gwendy és a varázsdoboz

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: Billy Summers

Copyright © 2020 by Stephen King

All rights reserved

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Hungarian translation © Neset Adrienn, 2022

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Gaborják Ádám 

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Füredi Erzsébet

Ebook Hársfai László

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978-963-504-553-2 (epub)

ISBN 978-963-504-554-9 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu

{1} Révbíró Tamás fordítása.

{2} Károli Gáspár fordítása.

{3} Károli Gáspár fordítása.

{4} Ði đi mau (vietnámi), a vietnámi háborúban tanult kiáltás, azt jelenti, takarodjanak. (A ford.)

{5} Fűri Mária fordítása.

{6} Lévay József fordítása.

{7} Semper Fi(delis) (latin): a. m. „örök hűség”, az amerikai tengerészgyalogosok mottója.

{8} John Howard Griffin (1920–1980), texasi újságíró, aki a rasszok egyenlőségéről publikált. (A ford.)

{9} Albán káromkodás, nagyjából annyit jelent, hogy „baszd meg a faszomat”. (A ford.)

{10} Bolond, ostoba (albán).