Húgaimnak,

Jackie-nek és Vickinek

Tekints le rám, s egy őrültet látsz majd,

Nézz fel rám, s az uradat látod.

Nézz szembe velem, s meglátod önmagad.

Charles Manson

Hasadás

A galéria akkora, mint egy gimnáziumi tornaterem. Mennyezete boltíves, a falak fehérek, kettőn moziképernyő látható. A félhomályos terem szélén tucatnyi látogató áll, némelyek a falnak támaszkodnak. Halk morajlás tölti be a teret, míg a nézők várakoznak.

A terem közepén egy szék és egy asztal áll. Az asztalon orvosi tálca hever, rajta kesztyű, géz és kerti metszőolló. Az üres széket egy reflektor világítja meg.

Egy görbe orrú operatőr aktatáskányi kamerával a vállán várakozik.

Nyílik egy ajtó. Amikor a művész belép, a halk morajlásnak vége szakad. A nő a terem közepére libben. Az operatőr a vonásaira fókuszál. A két moziképernyőt kitölti az arca: sűrű szempilla, hosszú nyak, acélos tekintet. Nem ez az első előadása, és messze nem az utolsó.

Felhúzza a gumikesztyűt, és egyenesen a kamerába néz.

– A félelem nem valódi – mondja –, csak akkor, ha mi valóssá tesszük.

Leül.

Kézbe veszi a metszőollót.

Kinyújtja a nyelvét.

Belevág.

Levegő után kap, de nem sikolt fel.

A kamera mindent vesz. A közönség a kettévágott nyelvet láthatja a képernyőn. Valaki elájul. Mások sírva fakadnak. A művész nincs köztük. Ő nyugodt marad.

Szájából ömlik a vér.

I.

Olyan életet akarok élni, amelyben szabad lehetek.

Őrült világban élünk. Az emberek mindig ezt mondogatják.

Ezzel ellentétben túlságosan is józanok vagyunk. Egy napon meghalunk, mind, ahányan vagyunk. Nem cirógatja többé lágy szellő a bőrünket. Nem látjuk többé a naplementében a rózsaszín árnyalatokat. Mégis, ha itt az ősz, összegereblyézzük a leveleket. Nyírjuk a füvet, és lapátoljuk a havat. Minden időnket felesleges dolgokra fordítjuk. Úgy teszünk, mintha örökké élnénk.

Azonban mit tehet egy időzített bomba? Csak két választása van.

Ketyeg vagy robban.

1.

Natalie

2020. január 6.

A tárgyalóasztal fő helyén állok. Körülöttem minden széken férfiak ülnek: alacsonyak, magasak, kövérek, kopaszok, udvariasak, kétkedők. Az ügyvezető igazgatóhoz intézem az ajánlattétel bemutatásának zárógondolatait – ő a hatvanperces prezentációm során ötvenet a telefonja nyomogatásával töltött, tízet pedig azzal, hogy komoran bámult rám. Túl van már az aranykorán, bár ezt hajbeültetéssel és barnítókrémmel próbálja leplezni.

– Bizonyosra vesszük – zárom szavaimat –, hogy az új stratégia segítségével sikerül majd az ön sörét az első számú márkává tennünk a huszonegy és harmincnégy év közötti férfi fogyasztók körében.

A vezér előrehajol, szája kissé elnyílik, mintha szivar lógna a sarkából, ahogy általában. Egy ismert sörmárkáért felelős, amely az elmúlt években a kézműves sörfőzdékkel szemben folyamatosan veszített piaci részesedéséből. Ahogy az eladások csökkentek, ügynökségünk úgy találta magát egyre vékonyabb és vékonyabb jégen ezzel az ügyféllel.

Tetőtől talpig végigmér, majd gúnyosan elmosolyodik.

– Már megbocsásson, de miből gondolja, hogy maga – úgy köpi a szót, mintha ürülék került volna a szendvicsébe – beleláthat egy férfi fejébe?

Kinézek a konferenciaterem ablakán, hunyorogva a távoli Charles folyóra fókuszálok, miközben elszámolok magamban háromig. A csapatom figyelmeztetett a fickóval kapcsolatban, az amerikai nagyvállalati világ dinoszaurusza ő, aki még mindig szentül hiszi, hogy az üzlet a golfpályákon köttetik.

Amit szívem szerint mondanék: Igen, ugyan hogy is hatolhatnék be ilyen bonyolult elmék mélyére? Megérthet-e igazán egy buta liba egy nemes, diákszövetségi szupersztárt? Lehet, hogy ma még a homlokukkal nyomják össze a sörösdobozt, de nemsokára ők diktálnak majd a tárgyalótermekben. Egy szép napon olyanná válnak, mint maga, és körmük szakadtáig állítják majd, hogy kizárólag a kemény munkának köszönhetik a pozíciójukat. De addigra azt a vizezett vackot, amit maga sörnek nevez, rég lecserélik 300 dolláros pinot noirra. Továbbra is azzal töltik majd a hétvégét, hogy lerészegednek és hánynak, de ekkor már hotelszobákban teszik ezt, a legjobb barátjuk feleségével. Amikor eljön a hétfő, itt kornyadoznak majd az asztal körül, és nem értik, miért nem mosolygok gyakrabban. Biztatnak majd, hogy törjek át az üvegplafonon, de persze csak akkor, ha egyiküket sem vágják meg a szilánkok. Azon fognak keseregni, hogy hangosan már nem mondhatnak ki ilyesmit máshol, csak a golfpályákon.

Amit valójában mondok:

– Annak érdekében, hogy alaposan megismerjem a cége működését, az elmúlt két hónap során olyan férfiakból álló fókuszcsoportokkal dolgoztam, akik az ön demográfiai célközönségébe tartoznak. Összesen hatszáz személlyel. – A PowerPoint-prezentáció csatolmányaihoz görgetek, ahol negyvendiányi részletes táblázatot és grafikont láthat. – Hétköznap esténként adatot gyűjtöttem, hétvégén pedig elemeztem azokat. Tudom, mivel foglalkoznak ezek az emberek, és mennyit keresnek. Tudom, milyen iskolai végzettséggel rendelkeznek, milyen vallási felekezethez tartoznak, s melyik rasszhoz. Tudom, hol laknak ezek a fickók, milyen az életvitelük, milyen az értékrendjük, ismerem a véleményüket az ön márkájáról és a piaci versenytársaiéról is. Tudom, milyen gyakorisággal fogyasztanak, mekkora hajlandósággal vásárolnak, és azt is, milyen alkalmakra szokták a maga sörét megvásárolni. Tudom, mennyire hűségesek az ön márkájához. Amikor felszállok a vonatra munkába jövet, vagy lefekszem aludni, visszahallgatom az interjúkat, hátha kihagytam valamilyen fontos tényezőt. Elég biztos vagyok abban, hogy úgy ismerem a maga tipikus vásárlóját, mint a saját apámat. – Akaratlanul is megrándul az arcom. – Vagyis legalább olyan jól ismerem őket, mint ön. Nem gondolom, hogy belelátok a vásárlói fejébe, tudom, hogy képes vagyok erre. Mert már meg is tettem. Már megbocsásson. – Elmosolyodom, hogy a zárszó vicces legyen inkább, mint agresszív.

A teremben mindenki mást lenyűgöztem. Az asszisztensem, Tyler megfeledkezik magáról, és tapsolni kezd. Elég egy szemvillanás tőlem, hogy abbahagyja, de addigra már a többiek is becsatlakoznak, mind a kollégáim, mind pedig a kliens képviselői. A vezér engem néz, meglepődött, de még nem döntött. Kockázatos lépés volt nyíltan szembeszállni vele, hogy megnyerjem magamnak a többieket, de úgyis ritkán kell majd találkoznunk; azt hallottam, csak olyankor bukkan fel a marketinggel kapcsolatos megbeszéléseken, ha nem akad más, akivel kötekedhetne. Nekem a marketingcsapat tagjait kell magam mellé állítanom. Az ügyvezető igazgató hátradől, és hagyja, hogy a beosztottjai fejezzék be a megbeszélést. Végül a feltett kérdésekre szánt idő felénél távozik.

Öt perccel később a kliens egy évre szerződtet bennünket a stratégiánkkal. Kézfogások, egymás hátának paskolása következik. Hónapok óta először hangzanak el ebédmeghívások. Az ügyfélért felelős csapat marad még, de én kimentem magam. Az ebédidőm ad alkalmat arra, hogy képbe kerüljek az e-mailekkel. Ha nincs beérkező levelem, ezt az órát mindig az edzőteremben töltöm.

Tyler és én lifttel megyünk le a negyvenedik emeletről a Prudential Torony fogadószintjére. Vigyorogva hallgatom, ahogy arról áradozik, milyen fantasztikus volt a prezentációm. Nem én választottam őt asszisztensemnek; kijelölték mellém. Az ambíció (vagy valójában bármilyen értékelhető képesség) hiányát a személyiségével próbálja pótolni.

A Boylston utcán reszketek a hidegben, míg Tyler szerez egy Ubert. Amint befészkeljük magunkat az autóba, odafordulok hozzá:

– Venned kell egy doboz Cohibas szivart a Hanover úton lévő szivarszalonban. Tengerészkék csomagolópapírba csomagold be. Az egyik névjegykártyám hátára írt üzenettel kell elküldened. Ne azt a vackot használd, amit az ügynökség adott, hanem azt, amit én csináltattam, a szép dombornyomással. Nincs tollad? Akkor vedd elő a telefonod. Azt akarom, hogy a kártyán pontosan ez álljon: „A hatékony együttműködésre.” Pontot tegyél a mondat végére, ne felkiáltójelet! Aztán húzd alá, és csak annyit írj, „Natalie”. Érted? Semmi „Szívélyes üdvözlettel”, vagy „A legjobbakat”, vagy „Köszönettel”. Csak egy vonal, és a nevem. Küldd el az ügyvezető igazgatónak.

Tyler tátott szájjal bámul rám.

– De olyan bunkó volt veled! Annyi ember előtt!

Közben már a megbeszélés utáni teendőket pötyögöm be a telefonomba. Fel sem nézek, úgy válaszolok neki:

– Tudod, mivel töltöttem a legtöbb időt, hogy feljebb kapaszkodjak a szakmában? Figyeltem. És jegyzeteltem.

A szemem sarkából látom, hogy savanyú képet vág. Csak három évvel fiatalabb nálam.

– A mai megbeszélés jegyzőkönyve legyen egy órán belül az asztalomon. Kérlek.

– A DCV-nél két év alatt egyszer sem láttam, hogy bárki jegyzőkönyvezett volna egy megbeszélést – motyogja.

– Talán ezért veszítetted el kis híján a klienst, akinek mindannyiunk fizetését köszönhetjük. – Várom a csattanós visszavágót. Amikor nem mond semmit, előhúzok egy mappát a táskámból. – Átfutottam a Starbursről írt jelentésedet. Hemzseg a helyesírási hibáktól. – Előveszem a korrektúrázott oldalakat, és átadom neki. – Mindkettőnkre rossz fényt vetnek a hanyagul összecsapott munkák. Legközelebb olvasd át alaposabban, mielőtt beadod, rendben? – Tyler állkapcsa megfeszül. – És mondtam már: a fejezetcímeket csupa nagybetűvel írd, és félkövérrel. Ne egyikkel vagy másikkal. Mindkettőt alkalmazd! Meglepődnél, ha tudnád, milyen messzire juthat az ember, ha odafigyel a részletekre.

A kocsi megérkezik az irodaépületünk elé. Ismét együtt utazunk a liftben, ezúttal azonban néma csendben. A hatodikon szállunk ki. Mielőtt mindketten mennénk a dolgunkra, Tyler felfortyan:

– Ha sosem találkoztál még az ügyvezető igazgatóval, hogyan lehetünk biztosak benne, hogy egyáltalán szivarozik?

– Ismerem a célpontomat – felelem, majd bemegyek a női mosdóba.

Pár perc múlva végigmegyek a folyosón, s közben a naptáramat nézem (még három megbeszélés vár rám a délután folyamán). Már éppen bekanyarodnék az irodámhoz, amikor egy közeli irodafülke felől fojtott hangok ütik meg a fülem. Az elsőben ráismerek az egyik asszisztensre, egy nőre, akinek fogalma sincs arról, hogy éppen készülünk őt előléptetni.

– Imádnék neki dolgozni! Igazi főnök-szuka.

– Vagy csak sima szuka. – Ez Tyler hangja.

A többiek visszafogottan kuncognak.

– Úgy bánik velem, mint egy gyerekkel – folytatja Tyler, ahogy biztatást érez a barátai részéről. Hangja sipítóra vált: – „Tyler, menj el a fürdőszobába! Amikor kitörlöd a segged, négykockányi papírt használj, de mindenképpen háromrétegűt. Ha csak kétrétegűt használsz, kirúglak.”

Mind nevetnek – ezek a kollégák, akik csaknem egyidősek velem, de csak harmadannyit keresnek, mint én.

Kihúzom magam, és elvonulok az irodafülke mellett. Úgy szólok oda nekik, hogy nem lassítok, és oda sem nézek.

– Nem hinném, hogy ennyire magas a hangom.

Valaki levegő után kap. Az utolsó, amit odakintről hallok, mielőtt becsuknám magam mögött az irodám ajtaját, a teljes csend.

Az asztalomnál leveszem a karcos Tupperware edényem fedelét, és az ebédemet bámulom – ezt eszem minden áldott nap, már évek óta: egycsészényi fodros kel, két szelet bacon, pirított dió, csicseriborsó és parmezán sajt, kis mogyoróhagymás vinaigrette-tel. Már alig várom azt a napot, amikor a tudósok kiderítik, hogy a fodros kel ártalmasabb az egészségre, mint a nikotin; addig viszont a szuper kaja az szuper kaja. Felsóhajtok, és falatozni kezdek.

A karácsonyi szünet alatt bőven volt időm az újévi fogadalmamon gondolkodni. Tavaly a fizetésem két és fél százalékát kezdtem megtakarításokba tenni. Tavalyelőtt rászoktattam magam, hogy havi kétszer mossam az ágyneműmet az addig megszokott havi egy alkalom helyett. Kit minden januárban (az ideit kivéve) közli velem, hogy azt kellene megfogadnom, többet fogok szórakozni. Én minden januárban (az ideit kivéve) azzal szeretnék neki visszavágni, hogy a fogadalmaknak mérhető dolgoknak kell lenniük, különben nem lehet megállapítani, hogy valaki tényleg betartotta-e őket, de ezzel sajnos nem nagyon cáfolnám a javaslata lényegét.

Szilveszterkor, amikor egyedül ücsörögtem a lakásomban, és a kis Fraser fenyőfámról hulló tűleveleket bámultam, miközben az ablakomat verte a hózápor, kénytelen voltam beismerni, hogy a húgomnak mégiscsak igaza lehet. Az új városomban egy lelket sem ismerek a kollégáimon kívül. Ugyan hogy máshogy szerezhetne egy harmincegy éves nő barátokat, mint a munkáján keresztül? Inkább élve faljon föl egy medve, mint hogy elmenjek egy olyan szervezett barátkozós eseményre, ahol csak ott ácsorognék egy csapat vadidegennel, és azon töprengenék, hogy vajon kiről képzelhető el a legkevésbé, hogy bőroverallt csinálna belőlem magának.

Megfogadtam, hogy amikor visszamegyek dolgozni, első nap máshogy csinálom, kevesebbet koncentrálok a feladatra, többet az emberekre. Csak három óra telt el, de máris megvétózom saját magam. Minek pazaroljam az időmet olyan idiótákra, mint Tyler?

Adok magamnak pár másodpercet, hogy azt kívánjam, bár itt lenne Kit, majd elhessegetem a gyengeségemet.

Megnézem, mennyi az idő odahaza (reggel kilenc), és írok egy üzenetet a legjobb barátnőmnek, Jamie-nek: „Még mindig nem haladok a munkatársakkal.” Nem jön válasz – biztos lefoglalja a kisbaba. Villámmal felnyársalok egy csicseriborsót, és végighúzom az ujjam a laptopom egerén.

Amikor végzek a munkahelyi levelezéssel, továbblépek a személyes fiókomba. Átfutom az üzenetek tárgyát: pár hírlevél, egy élelmiszerkupon, spam valakitől, akit úgy hívnak, Merlin Magic Booty. Valamint egy üzenet az info@bolcsessegerdeje.com címről. Megállok.

Bölcsesség Erdeje a hely neve, ahová Kit hat hónappal ezelőtt ment.

A húgom nem árult el túl sokat a dologról, mielőtt elment, csak felhívott múlt júliusban azzal, hogy rábukkant erre az önfejlesztő képzésre, amit egy Maine partjainál fekvő szigeten tartanak. A kurzusok hat hónap hosszúak. Ez idő alatt a résztvevők nem érintkezhetnek a családjukkal vagy barátaikkal, mert a cél az, hogy önmagukra fókuszáljanak; ja, és ami azt illeti, már fel is iratkozott az egy héttel később induló kurzusra, így egy ideig ne várjak tőle hívást vagy üzenetet.

Tiltakozni kezdtem. Nem engedheti meg magának, hogy fél évig bevétel nélkül maradjon! Mi a helyzet az egészségbiztosítással? És hogy érezheti normálisnak azt, hogy ilyen hosszú ideig nem érintkezik senkivel, akit ismer?

Szinte láttam magam előtt, ahogy a vonal túlsó végén megvonja a vállát. Ha kaphatnék egy-egy dollárt minden alkalommal, amikor Kit egy vállrándítással válaszolt nekem, egész életére befizethetném a Bölcsesség Erdejébe.

– Hogy juthat ilyesmi az eszedbe? – firtattam. – Végre van egy rendes állásod, bevételed, egy lakásod, és mindezt képes lennél csak így eldobni magadtól egy kósza ötlet miatt?

Hűvösebb hangnemben válaszolt:

– Nem mondom, hogy a Bölcsesség Erdeje a megoldás minden problémámra, de legalább próbálkozom.

– A munkád a megoldás! – Majd’ felrobbantam, hogy ezt nem látja be magától. – Mibe kerül ez a kurzus? Hogy fogod kifizetni a diákhiteled mellett?

– Egyszer kivételesen miért nem saját magad miatt aggódsz, Natalie? – Sosem szólít a teljes nevemen, ebből tudtam, hogy nagyon dühös. – Miért nem tudsz velem örülni?

Azért nem tudtam vele örülni, mert pontosan láttam, hogy miként végződik majd a történet: Kit kiábrándul a Bölcsesség Erdejéből, és mivel egy szigeten lesz elzárva a külvilágtól, könyörög majd, hogy mentsem meg. A húgomnak az átlagembernél valamivel gyakrabban van szüksége arra, hogy megmentsék. Tavaly egy sál miatt hívott fel szipogva, amit nem talált (egy órával később rábukkantam a szekrényében). Ugyanakkor hajlamos lehetetlen helyzetekbe keverni magát. Egyszer a sivatag közepén ragadt, mert a lúzer gitáros fickója szakított vele a turné kellős közepén, amire Kit úgy kísérte el, hogy emiatt otthagyta a főiskolát. Egy másik alkalommal, a legjobb barátnőjével való összezördülés végződött úgy, hogy nekem kellett mindkettejüket kihozni a rendőrségi fogdából. A húgom azt akarja, hogy ne szóljak bele az életébe, egészen addig a pillanatig, amíg nincs rám szüksége, akkor viszont elvárja, hogy azonnal dobjak félre mindent, és igyekezzek őt megmenteni.

Amikor bontottuk a vonalat, még mindig fagyos volt közöttünk a hangulat. Azóta nem hallottam felőle. Nem is tudja, hogy átköltöztem az ország másik végébe, Bostonba, mert megfogadtam az ő szabálykönyvének egyik fejezetét, mely szerint, ha forrósodik a helyzet, az okos ember szépen lelép a színről. Akkoriban, amikor először eljátszottam a költözés gondolatával, úgy képzeltem, gyakrabban találkozom majd a húgommal; most mindössze egy vonatútnyira lennék tőle. De ő elhagyta New Yorkot, mielőtt még esélyt kaptam volna erre. Azokon a napokon, amikor igazán őszinte vagyok magammal, beismerem, hogy a távolléte igazából megkönnyebbüléssel tölt el. Minél kevesebbet beszélek vele, annál kevésbé érzek bűntudatot.

A levélnek nincs tárgya. Megnyitom.

„Tudjuk, mit csinált. Ön akarja elmondani a húgának, vagy ránk bízza?”

A hátamon végigfut a hideg. A kezem megremeg az egéren. A levélben nincs aláírás, de szerepel az alján egy telefonszám. Két pdf-melléklet érkezett vele. Az egyik azt sorolja fel, milyen módokon lehet eljutni a szigetre: több útvonalat említenek, busszal, vonattal, repülővel, és mind a Maine állambeli Rocklandben található kikötőnél ér véget. Onnan hajótranszferrel mehetek csak tovább. A következő szerdán délben indul.

A második mellékletre kattintok, és elkomorodom, amikor meglátom a fejléc félkövér feliratát. Ahogy végigfutok a gépelt szövegen, felkavarodik a gyomrom. Az oldal közepe táján kék tintával, kézzel írt megjegyzésre leszek figyelmes. Minden vér kifut az arcomból. Székemmel ellököm magam a számítógéptől. Ki küldhette ezt? Honnan tudja? Mi van, ha már el is mondták neki? A tenyerem élét a szemüregemhez nyomom, és várok, míg a testem megnyugszik.

Én irányítok. Nem kell más, csak egy terv.

Elolvasom a levelet másodszor, harmadszor is, majd tárcsázom a levél alján lévő számot.

Nyugodt torokhang fogadja a hívásom.

– Bölcsesség Erdeje Wellness- és Terápiás Központ, Gordon vagyok.

Azonnal a tárgyra térek:

– A húgom csaknem hat hónapja van a Bölcsesség Erdejében…

– Sajnálom, asszonyom – vág közbe Gordon. – Nem kapcsolunk a vendégeinknek családtagokat. Vendégeink szabadon kapcsolatba léphetnek a családjukkal, amint úgy érzik, készen állnak erre.

Döbbenten pislogok. Kit ezt sosem említette nekem, és egyetlenegyszer sem lépett velem kapcsolatba. Kényszerítem magam, hogy az előttem álló feladatra koncentráljak. Lehet, hogy Gordon mégis kapcsolja őt, ha úgy gondolja, Kit kezdeményezte a kapcsolatfelvételt.

– Kapcsolatba is lépett velem! Küldött egy e-mailt, amiben azt kérte, hogy utazzak oda.

– Nos, ezt ne tegye, kérem. Csak a vendégeink léphetnek a szigetre, előzetes jóváhagyás után.

Tovább erősködöm:

– A húgom neve Kit Collins.

Gordon olyan sokáig hallgat, hogy már azt gondolom, letette a telefont.

– Akkor ön bizonyára Natalie.

Meglepődöm.

– Tehát Kit említést tett rólam?

– Mindent tudok magáról.

Nagyot nyelek. Vajon Gordon is a „mi” része, a csoporté, akik fenyegetnek? Várok, nem akarom elárulni magam. Nem fejti ki a kijelentését. Felszegem az állam, és magabiztosan szólok bele a telefonba:

– Kapcsolná nekem, kérem?

– Nem gondolja, hogy már eleget tett érte? – mondja Gordon szinte barátságosan a vonalban.

– Mégis mire céloz ezzel?

– Talán a húgának nincs szüksége arra, hogy belebeszéljen a boldogságába. Most pedig maximalizált napot kívánok!

Bontja a vonalat.

Mégis mit mondhatott Kit ezeknek az embereknek rólam?

Úgy tűnt, Gordon tud valamit, ugyanakkor, ha ő van az e-mail mögött, miért invitálna benne a szigetre, hogy azután a telefonban meg lebeszéljen a látogatásról? Nézem a képernyőt, míg ki nem kapcsol, és közben gondolkodom. Először is, válaszolok a levélre. Ha nem jön válasz, másodszor is felhívom a Bölcsesség Erdejét. Ha nem tudok beszélni vele…

Ismét átnézem a pdf-ben szereplő útvonalakat. Kit egészen pontosan százkilencven mérföldnyi autóútra és hetvenöt percnyi hajóútra van tőlem. Panaszkodhatnék rá, míg bele nem kékülök, de akkor is, ő a kishúgom. Különben is, itt az idő. Újra meg újra megfogadtam, hogy elmondom neki az igazat, de aztán mindig inamba szállt a bátorságom, és nem vallottam be neki.

Fogalmam sincs, mit tesz majd Kit, ha rájön mindenre.

2.

Senki nem szólt egy szót sem az egész autóút során. Ez jó kezdetnek tűnt.

Nem is, inkább véletlenszerű kezdet volt. „Véletlenszerű: olyan dolog, folyamat, ami nem eltervezetten, hanem találomra történik.” Ez volt aznapra a nap kifejezése az élénksárga, „A nap szava” kalendáriumomban, amit tavaly karácsonyra kaptam a szüleimtől.

Magamhoz öleltem Mackó úrfit, kikászálódtam a kombiból, és csak álltam az autóbejárón, és bámészkodtam. Carol nénikém egyszintes tóparti házát vörös lambéria borította, a zsalugátereket pedig sötétzöldre festették. Nem volt nagy, vagy fényűző, mint más házak, amelyek mellett elhaladtunk idefelé, de három hálószoba volt benne. Ez azt jelentette, hogy egy egész hétig lesz saját szobám.

– Segíts anyádnak és a nővérednek az élelmiszerekkel! – hallottam uram utasítását, miközben egy halom bőröndöt cipelt a bejárat felé. Bedobtam Mackó úrfit a hátsó ülésre, és a csomagtartóhoz léptem, ahol anyu a kezembe adott egy papírzacskót, tele élelmiszerrel.

– Kettőt vigyél! – mondta Jack.

– Túl nehezek! – Gyorsan a ház felé indultam, mielőtt a kezembe nyomhattak volna még egy pakkot.

Uram kinyitotta az ajtót, én pedig bekukucskáltam mellette. A házikóból kissé áporodott szag áradt, de tisztának tűnt. Az ablakokon beragyogott a nap fénye. Az élelmiszereket bevittem az otthonosan berendezett konyhába. A konyhapult csaknem üres volt. El sem tudtam képzelni, vajon hol tarthatja Carol nénikém a holmijait.

Felkaptam a kézzel írt üdvözlőlevelet a pultról, és éreztem, hogy uram is olvassa a vállam fölött.

– Hát persze hogy házirendet hagyott! – Kuncogott, majd a könyökével oldalba bökött, és halkabban folytatta: – Gondosan megszegjük majd az összeset. – Nem tudtam eldönteni, hogy komolyan beszél-e, így olyan hangot adtam, ami bármit jelenthetett.

Uram nem szerette Carol nénikémet, egyrészt, mert anyu rokona volt, másrészt pedig azért, mert volt képe hozzá, hogy egy férfi támogatása nélkül is megengedjen magának egy második otthont. Csak nagyon ritkán engedte, hogy találkozzunk vele, de gondolom, annyira azért nem utálta, hogy nemet tudjon mondani neki, amikor felajánlotta nekünk a házat.

Alig volt időm arra, hogy kipakoljak, és körbenézzek a garázsban, amikor uram megbeszélést hívott össze a meghitt nappaliban. Díszpárnák hevertek mindenfelé, olyan feliratokkal, mint hogy: „Élj, nevess, szeress!” meg „Csak borozgatnék, és a cicámat cirógatnám”.

Uram összecsapta tenyerét, a szeme csillogott.

– Mit szólnátok egy családi kiránduláshoz?

Jack és én lehorgasztottuk a fejünket. A nővéremet senki sem szólította a rendes nevén. Uram fiút remélt. Amikor ehelyett a nővérke a kezébe adta a kislányát, az sem akadályozta meg benne, hogy azon a néven kezdje szólítani, amit a fiának szánt. A becenév rajta ragadt, a nővérem és anyánk legnagyobb bánatára.

Anyu szorosan karba fonta a kezét.

– Inkább imádkozom egy rózsafüzérnyit, aztán ledőlök kicsit. Ti hárman menjetek csak, fedezzétek fel a környéket!

Uram arca elsötétedett.

– Ez az első családi nyaralásunk, és te át akarod aludni?

– Rengeteg időnk van, nem? – felelte anyu. – Csak egy órácskát pihennék. Az utazás nagyon kimerített. – Sarkon fordult, és elindult a folyosón, mielőtt uram bármit mondhatott volna, majd halkan becsukta maga mögött a hálószoba ajtaját. Jack idegesen figyelte apánkat, barna tincseit csavargatta.

Uram a fejét csóválta.

– Hihetetlen!

Elindult kifelé a hátsó kijáraton, Jack és én követtük, hagytuk, hogy becsapódjon mögöttünk a szúnyoghálós ajtó. Hárman együtt lépkedünk a bokáig érő fűben az évszázados fák alatt, amelyek között az udvaron álló zászlórúd teljesen eltörpült. A csillagok és sávok vidáman integettek le ránk.

– Az a nő mindig fáradt – morogta uram.

Alig tíz méterre tőlünk egy mesterséges tó terült el, olívazöld, zavaros vizű. A telek végében csónakház és stég feszült a víz fölé. Carol nénikém motorcsónakja odabent pihent.

Uram észrevette a csónakot, és vigyorogva felénk fordult:

– Mit szóltok, lányok?

– A garázsban láttam patkókat! – mondom sietve.

Uram megigazította vékony keretes szemüvegét, megszívta a fogát, és rám nézett. A haját annyira rövidre nyírta, hogy alig látszottak tejszőke hajszálai.

– Szeretnék megtanulni játszani! – hazudtam.

– Két órát vezettem, és te azt akarod, hogy a szárazföldön dekkoljak? Az kizárt.

Uram a csónakház felé indult, a válla fölött szólt hátra:

– Jack, tegyük vízre ezt a ladikot!

A nővérem követte a magasra nőtt fűben. Csak három évvel volt idősebb nálam, de a testünk kezdett máris egészen máshogy kinézni. Kis korunkban uram „kis fogpiszkálóimnak” hívott bennünket, de ez a gúnynév Jackre már nem volt igaz. Elkezdett itt-ott gömbölyödni. Sárgultam az irigységtől.

Rossz ötlet lett volna kettesben hagyni őket. Sosem tudhattam, mikor van éppen olyan hangulatban, hogy beköpjön valamiért uramnál. Utánuk rohantam a stég irányába.

Csakúgy, mint Carol nénikém háza, a csónak is egyszerű volt, de szépen rendben tartott. Uram és Jack a vízre cibálták. Uram bepattant, Jack pedig azonnal követte. Várakozóan felém fordultak. A csónak oldalát dühös hullámok ostromolták. Négyszemélyes volt, sokkal kisebb, mint amire számítottam. Az ajkamba haraptam.

– Nem érünk rá egész nap, kisszívem! – Uram beindította a motort.

Szóra nyitottam a számat, nyeltem egy nagyot.

– Én csak…

– Tedd be a húgodat a csónakba! – vetette oda Jacknek. Kiszállt, arrébb sétált, és kezét a nap miatt a szeme fölé emelve körbenézett a tavon.

Jack a kezem után nyúlt. Alig észrevehetően megráztam a fejem. Tovább nyújtotta a kezét, felém hajolt. Szeme elkerekedett, először dühöt, majd félelmet sugárzott a tekintete.

– Most – suttogta hangtalanul.

– Nem megy! – suttogtam vissza.

Tekintete az arcomról uram felé villant. Éppen a motorcsónak műszerfalát tanulmányozta. Láttam, hogy Jack gyors fejszámolást végez: vajon meddig lesz még mással elfoglalva? Vajon mit tesz majd, ha meglátja, hogy nem engedelmeskedett a parancsának?

– Kérlek! – könyörögte suttogva.

Az egyik ülésen észrevettem egy narancssárga mentőmellényt. Amint belépek a csónakba, azonnal magamra húzhatom. Nem akartam megint bajt hozni a nővérem fejére; sosem lehetett tudni, mennyire lesz kemény a büntetés.

Megfogtam a kezét. Arcán szétáradt a megkönnyebbülés. Behúzott maga mellé a csónakba.

– Nem lesz gond! – biztatott.

Túlságosan lefoglalt, hogy a csónak hátuljába rohanjak, így válaszolni sem tudtam. A mentőmellény már félig rajtam volt, amikor uram túlkiabálta a motor zúgását:

– Vedd le azt a vackot!

Ledermedtem, majd felé fordultam.

Felvonta szőke szemöldökét.

– Talán nem bízol a vezetői tudásomban?

– De! – csipogtam, és közben szorosan markoltam a mentőmellényt.

Hüvelykujjával hátrabökött a ház irányába.

– Ma az összes gyáva nyulat hátrahagytuk. Az én lányaimnak nincs szüksége ilyesmire.

Nem mozdultam. A mentőmellény ott ringatózott a fejem fölött.

– Nem mondom kétszer! – mondta uram.

Jack felém lendült, kitépte a kezemből a mellényt, és visszadobta az ülésre.

– Induljunk! – mondta azután.

Uram óvatosan elhátrált a csónakkal Carol nénikém stégjétől, a hosszú, keskeny Minnich-tó közepe felé. Tíz mérföldnyi partvonal, ezt mondta anyu tegnap pakolás közben. Uram aggódott, hogy a víz tele lesz majd emberekkel a nyárias idő miatt, de anyu megnyugtatta, a legtöbb gyereknek már elkezdődött az iskola, előbb kezdtek, mint a mi körzetünk. Igaza is lett. Ezen a kora szeptemberi hétfőn a tó üres volt. Uram és Jack integettek annak a pár csónaknak, amelyek mellett elhaladtunk. Engem túlságosan lefoglalt, hogy két kézzel szorítsam a fémkorlátot.

– Na, micsoda kilátás, mi? – mondta rekedten uram, és körbeintett. A nővérem és én engedelmesen végignéztünk mindent: volt pár kisebb strand, a parttól beljebb bungalók és lakókocsik, és akkora juharfák, amik úgy néztek ki, mintha fel akarnák falni a tövükben álló kis házakat. Egyik mókus kergette a másikat. Brekegett egy béka. Egy percre el is felejtettem, hogy félnem kellene.

Húsz perccel később már nem szorongattam olyan hevesen a korlátot. Hátradőltem a párnázott ülésen, és hagytam, hogy a nap melengesse az arcomat. Az első csónakázásom nem is sikerült olyan rosszul. Alig rezzentem össze, amikor egy vízcsepp az arcomhoz ért.

A csónak lelassult. Kinyitottam a szemem. Egy öbölben voltunk, eldugva a főbb vízi útvonal elől. Jack az ülésem mellett térdelt, és a vízbe mártotta a kezét. Összerezzentem attól, ahogy a víz fölé hajolt, át a csónak oldalán, így hátulról megragadtam a pólóját, hogy biztonságban legyen. Rám nézett, és kacsintott.

Uram az öböl közepén leállította a csónakmotort, és az ülése alól előhúzott egy zacskónyi élelmet. Jack sajtos-mortadellás szendvicset készített nekünk, s óvatosan levágta a kenyérhéjat az enyémről, mert tudta, hogy így szeretem. Ezt csak nagyon ritkán tette meg.

Miután felfaltuk a szendvicseinket, hátradőltünk, és az eget bámultuk. Uram nekem adta a dzsekijét párna gyanánt. Jack az ajkát harapdálva feküdt és várakozott, nem tudom, mire, miközben uram és én állatformákat kerestünk a felhők között.

Uram az egyik felé mutatott, ami éppen felénk tartott.

– Az ott egy unikornis!

Kuncogtam.

– Nincsenek is unikornisok!

Úgy tett, mintha megsértődött volna.

– Akkor te minek neveznéd?

Elgondolkodtam.

– Rinónak?

– Rinóbb-cérosznak? – mondta, s úgy ejtette a szót, ahogy én szoktam kis koromban. Rápillantottam. Ő továbbra is az eget fürkészte, de közben a vállamat lökdöste a vállával. Úgy éreztem, a szívem kétszeresére dagad, mint a Grincsé. Talán olyan nap lesz ez, amire örökké emlékezni fogok. Vajon tudatában vagyunk annak, hogy éppen a kedvenc emlékeinkben élünk, miközben azok megtörténnek velünk?

Uram térde megreccsent, miközben felállt. Csípőre tette a kezét, és összeszorított szájjal a vizet kezdte fürkészni. Ahogy állt ott, csaknem jóképűnek láttam. Száznyolcvan centi magas volt, izmos és barna, hiszen egész nyáron medencéket épített gazdag családoknak. Ebből a szögből nem látszottak a szigorúra formálódó ráncok, és a kis pocak sem az amúgy vékony testén. Nem tudtam, mi járhat a fejében.

Leguggolt elém, és ráült a sarkára.

– Megmondom, mi lesz, picikém! – Elöntött a melegség. Csak olyankor szólított picikémnek, ha különösen elégedett volt velem. – Ha képes vagy egy órán keresztül lebegni itt a vízen, akkor nem kell úszóedzésekre járnod.

Jack válla megfeszült az enyém mellett.

– Adok hat pontot! – Uram megvakarta borostás állát. – Ennél jobb ajánlatot nem kaphatsz.

Ma már szereztem kilenc pontot. Eljuthatok tizenötig, ha segítek a vacsoránál, és befejezem azt a könyvet, amit uram olvastat velem, attól a Dale Carnegie nevű fickótól. Felültem, és kényszerítettem magam, hogy a szemébe nézzek.

– Az úszóleckéket választom.

– Már két éve halogatod! – Összevonta a szemöldökét. – Majdnem kilencéves vagy, és fogalmad sincs, hogyan kell úszni. Ez megalázó!

Elvörösödtem.

– Csak nyolc és háromnegyed.

Jack felé intett.

– A nővéred lazán eljutott a hatodik szintig, és pár éven belül vízimentő lehet nyaranta.

Jack kerülte a pillantásomat.

Nagyot nyeltem.

– De nincs is itt a fürdőruhám!

Uram legyintett.

– Ami rajtad van, pont megfelel. Bőven van száraz ruhád a házban.

Remegni kezdtem. Tudtam, mikor van itt az ideje az érvelésnek, és mikor van az a pillanat, amikor már könyörögni kell.

– Kérem, uram! Kérem, hadd ne kelljen megtennem!

Talpra rántott.

– A tény, hogy félsz a víztől, azt bizonyítja, hogy igenis meg kell tenned. Egész életedben kerülni akarod a fürdőkádakat? Tudom, hogy most ijesztőnek tűnik, de meglátod, nem is rossz dolog.

Jackhez fordultam, és magamban könyörögtem neki, hogy álljon ki értem. A hasára fordult. Egy könnycsepp csordult végig az arcomon (–4).

– Mínusz négy! – mondta uram épp akkor, amikor ez átfutott a fejemen. – Gyerünk, ne kelljen belelöknöm téged!

Tudtam, hogy nem fog visszakozni. A tekintetem körbevillant, és ismét a mentőmellényen állapodott meg.

Uram gúnyosan felnevetett, mielőtt egy szót is szólhattam volna.

– Ez pont a gyakorlat lényegét venné el!

Be kellett mennem a vízbe. A fogaim összekoccantak, aztán reszketni kezdett a vállam, a karom, s végül már egész testemben remegtem.

– Meg kell nyugodnod, különben nem fogod tudni megcsinálni. Már megmutattam a kutyaúszást. Tudod, mit kell tenned. Hagyod, hogy a félelem uraljon. A képzeleted azt hazudja, hogy rosszabb lesz, mint amilyen valójában. Majd meglátod!

Bólintottam, bár nem hittem neki. Levettem a tornacipőmet, de a zoknit magamon hagytam, aztán a kis létra felé csoszogtam, amit a csónak végében lehajtott a vízre. Felléptem a legfelső létrafokra, s közben tekintetem a vizet pásztázta, pikkelyes, hegyes fogú lények után kutatva. Vajon lehetnek piranhák a Minnich-tóban? Megfordultam, szembe a létrával, hogy ne kelljen a vizet néznem. Uram két hatalmas lépéssel előttem termett, és láthatóan nem volt elégedett.

„Paradoxon: a bevett mértéktől eltérő, látszólag képtelen, a valóságban azonban jól megalapozott vélemény vagy tétel; látszólagos ellentmondás.” Ez volt a múlt hétfői kifejezés.

Leereszkedtem a második fokra. Jeges víz áztatta a zoknimat, és nyaldosta a lábam szárát.

Uram csettintett a nyelvével.

Lejjebb léptem még egy fokot, így már a térdem és a rózsaszín sortom szára is a vízbe került. Imádkozni kezdtem anyu istenéhez.

Uramnak kitágult az orrlyuka.

Leereszkedtem az utolsó létrafokra, a sortom teljesen víz alá került. A vizes ruhám nehéz volt, lefelé húzott. Felnéztem apámra, és azért fohászkodtam, hogy gondolja meg magát, hogy mondja azt, ennyi is elég. Majd egy másik alkalommal úrrá lehetek a félelmemen. Deréktól felfelé még száraz voltam.

Tekintete megkeményedett.

– Az isten verjen meg! – Cipőjével ellökte kapaszkodó ujjaimat. Rémülten mindkét kezemmel elengedtem a csónakot, és a vízbe estem. Amikor nyakig merültem a hideg vízben, felsikoltottam. A létra után nyúltam, de uram elrántotta előlem, és bedobta a csónak aljába.

Tudtam, hogy nem enged vissza.

A hólyagom elengedte magát, a jeges víz meglangyosodott körülöttem. Hadonászni kezdtem, és ellöktem magam a csónaktól, mert rettegtem, hogy uram valahogy észreveszi a dolgot. Nem tudtam, hány pontba kerülhet, ha az ember bepisil, de biztos voltam benne, hogy nagyon sokba.

Zsebéből előhúzta a borzalmas stopperórát. Vajon megtett akár egyetlen lépést is nélküle?

– Ha csak egy ujjal is hozzáérsz a csónakhoz, az óra újraindul. – Megnyomott egy gombot. A stopper csipogott.

Lihegtem, próbáltam úrrá lenni heves szívdobogásomon. A víz valójában nem is volt nyálkás. Csak beképzeltem magamnak. Lefelé nyújtózkodtam a lábujjaimmal, hátha elérem a tó fenekét, de semmi. Elképzeltem, ahogy a lábam elakad a hínárok között, ami megragad, lerángat, láttam magam, ahogy süllyedek, csak süllyedek lefelé az örök otthonom irányába a tó fenekére, a hajam lebeg, a bőröm haleledellé oszlik, a fejemről lerágják az összes húst, csak a koponyám és a fogsorom marad. Uram azután egy nagy hálóval kimeríti, ami marad belőlem, mint a valaha volt legnagyobb zsákmányát. De az is lehet, hogy otthagy elrothadni az iszapos síromban, mert túlságosan szégyelli a gerinctelenségemet, hogy nem tudtam teljesíteni a kérését.

Reszketve csapkodtam a kezemmel és rugdostam a lábammal, ahogy uram tanította. Mereven nézett a csónak hátuljában lévő egyik ülésből.

– Gondolod, hogy számomra élvezet tíz év után az első nyaralásomat azzal tölteni, hogy a lányomat önfegyelemre neveljem?

Évekkel korábban megtanultam, mi is az a költői kérdés.

Rugdostam, csapkodtam, küzdöttem a vízzel, és egy pillanatra sem vettem le a szemem a csónakról. Próbáltam félresöpörni a gondolatokat, hogy mi lehet alattam és mögöttem, vagy milyen érzés, amikor centiről centire lerágják az izmaimról a bőrt.

– Az Úr látja, a tehetségeddel vagy képességeiddel nem sokra viszed. Egész biztos, hogy Isten kihagyta az őseinket, amikor ajándékait osztogatta. Ha nagyapádnak támadt egy gondolata, magányosan halt meg a koponyájában. Nem mintha szegény öreg apád jobban el lenne eresztve. Azt nem irányíthatjuk, amit az agyunkkal kaptunk, de mi az, amit igenis irányíthatunk?

Elég hosszan hallgatott ahhoz, hogy tudjam, ezúttal választ vár tőlem.

– Azt, hogy milyen keményen dolgozunk – lihegtem.

– Beszélj normális hangon!

– Azt, hogy milyen keményen dolgozunk! – ismételtem ezúttal hangosabban.

– Mi az egyetlen módja, hogy sikeres lehess?

– Ha hajlandó vagyok kitartani – szavaltam a leckét.

Uram elégedetten bólintott.

– Nem hiszek a sorsban, de hiszek a lehetőségekben. Kisszívem, benned megvan minden potenciál, hogy egyszer nagy lehess. Ne hagyd, hogy bárki elhitesse veled az ellenkezőjét. – Ellenőrizte a stoppert. – Tíz perc telt el.

Pár perc múlva unatkozni kezdett. Felállt, a feje fölé nyújtotta a karját. Azt reméltem, talán véget vet a próbának, és hazavezeti a csónakot. Hajlandó lettem volna ezt az egész nyaralást odadobni azért, hogy kikerüljek a vízből.

– Remekül csinálod, picikém. Már eltelt tizenöt perc. Mostantól Jack figyel rád, míg én szundítok egyet.

A szívem nagyot dobbant, ahogy Jack a csónak hátulja felé indult. Ledobta magát a székbe, amiből uram pár perce még szónokolt nekem. A stoppert bámulta, egyszerre tűnt aggodalmasnak és dühösnek.

– Engedd, hogy…

Csúf pillantást vetett rám, majd hátrapillantott a válla fölött, és az ajka elé emelte az ujját. Ismét hevesen kezdett dobogni a szívem.

Nem történt semmi. Biztos nem hallott meg.

Jack hátradöntötte a fejét, és az eget kezdte bámulni, nem volt hajlandó rám nézni. Csak kapálóztam, kapálóztam, úgy éreztem, már órák óta ezt csinálom, s közben próbáltam nem pánikolni, amikor a kéz- és a lábujjaim zsibbadni kezdtek. Uram már el kellett, hogy aludjon.

– Engedd, hogy pihenjek! – szóltam oda a nővéremnek.

Tekintete uram felé villant, majd vissza az égboltra.

– Nem tehetem.

– Fáradt vagyok!

– Sajnálom. – Lehunyta a szemét. Hát ez volt a hála azért, hogy beszálltam a csónakba csak azért, hogy ő ne kerüljön bajba!

Lassan közelebb evickéltem, aztán nekilendültem, hogy elkapjam a csónak oldalát. Jack felugrott a székből, készen arra, hogy megakadályozzon, de a csónak fala túlságosan csúszós volt ahhoz, hogy meg tudjak kapaszkodni. A víz alá merültem, és amikor az arcom is elmerült a jeges vízben, önkéntelenül levegő után kaptam. Vizet nyeltem, és mire ismét a felszínre jöttem, már fulladoztam.

– Ha ezt még egyszer megcsinálod, újraindítom a számlálót.

– Kérlek! Nem mondjuk el neki!

– Tudni fogja. – Megint hátrapillantott a válla fölött. – Valahogy mindig megtudja.

Köhögtem, próbáltam megszabadulni a víztől.

– Csendben leszek!

– Pszt! Mindkettőnket bajba sodorsz!

– Nem vagyok erre képes! – sírtam remegve.

Ránézett a stopperre.

– Már harmincöt percnél jársz. Több mint a fele megvolt.

Görcsölni kezdett az oldalam. Az egyik zoknim lecsúszott, a lábujjaim az éles fogak és karmok szabad prédájává váltak. Éreztem, hogy valami húz lefelé a vízben. Bármi volt is az, tudtam, hogy nem csíkokat hasít majd belőlem, hanem nagyobb darabokat, fél végtagonként fog felfalni. Éreztem, ahogy az éles fogak a karomba marnak, szinte láttam, ahogy a tó vize rozsdavörösre színeződik. Ismét sírva fakadtam, ezúttal csendesen.

Jack is feldúltnak tűnt. Elfordította az ülőkét, így már csak a profilját láttam.

– Ne legyél már ilyen bőgőmasina! – Megtörölte az arcát.

Bőgőmasina? Sokszor láttam, hogy Jack a szemét is kisírta, amikor uram sokkal kisebb kihívások elé állította, mint ez most. Ugyan mit tudott a nővérem a bátorságról? Neki minden az ölébe hullott: barátok, jó jegyek, és úszni is gyorsan megtanult. Könnyű úgy nem félni semmitől, hogy az ember mindenben sikeres.

Egy lény suhant el a vízben a csónak mellett. Felsikoltottam, hátrafelé lökdöstem magam, próbáltam olyan messze kerülni a lénytől, amennyire csak tudtam. Körbeforogtam, az állammal a vizet szántottam, és tekintetemmel a lény után kutattam. A szemem sarkából ismét megpillantottam. Visítva, csapkodva távolodtam el a helytől, és addig kapálóztam, míg teljesen kifogytam a szuszból.

Elképzeltem, ahogy a lény a lábam alatt köröz, és begörbítettem a lábujjaimat. Mekkora lehet? Harapós? Vajon mennyire fog fájni, mondjuk, egy foghúzáshoz képest? Uram minden alkalommal a zsinóros-ajtógombos módszert kényszerítette ránk; azt mondta, a kimozgatás az anyámasszony katonáinak mentsvára. Vajon ilyen az is, ha az embert élve felfalják, vajon a félelem rosszabb, mint maga a fájdalom? Vajon mennyi idő telik el, mire végre nem érzek semmit?

Valami súrolta a jobb vádlimat. Ismét felsikoltottam, és a víz alá merültem. Túlságosan féltem ahhoz, hogy kinyissam a szememet. Felkiáltottam, de a víz alatt csak mormogás hallatszott. Kidugtam fejem a vízből, és levegő után kapkodtam, köhögtem, kiabáltam és körbe-körbe forogtam a csónak után kutatva. Hogy került ilyen távol tőlem? A végében üres volt a szék. Vajon hova lett Jack? Köhögtem, majd ismét lemerültem.

Ezúttal kinyitottam a szemem a víz alatt. Ködös, hányászöld közegben lebegtem. Még többet nyeltem belőle, a torkom égett, és szédülni kezdtem. Kezem-lábam mintha betonból lett volna, nem tudtam már irányítani őket. Túlságosan elfáradtam. Fáztam, nem láttam és nem hallottam semmit, csak annyit éreztem, hogy süllyedek, süllyedek lefelé, egyedül. Vajon éppen meghaltam? Könyörögtem, hogy ne érezzek semmit.

Minden elsötétedett.

Amikor magamhoz tértem, lélegeztem, nagy kortyokban ittam a levegőt. Kinyitottam a szemem, és elvakított a nap. Lassan kirajzolódott felettem uram és Jack arca. A csónak aljában feküdtem. Jack szeme vörös volt, hajából víz csöpögött rám. Pislogtam.

Uram a térdére támaszkodva vigyorgott le rám.

– Úgy látszik, mégis járni fogsz úszóedzésre, kisszívem.

3.

Natalie

2020. január 8.

A busz a három és fél órás út végén begördül Rockland kompkikötőjébe. Útközben zöldségesstandok, éttermek és homárfogáshoz szükséges kellékeket árusító horgászboltok mellett haladunk el. Egy stand mellett a tábla büszkén hirdeti, hogy már több mint ötmillió hot dogot adtak el. Kiszúrok egy cégért: „Maine-ne varrna?”. Általában értékeltem volna a szójátékot, de most másra sem tudok gondolni, csak a húgomra.

Az utolsó FaceTime-beszélgetésünk egészen addig a megszokottak szerint zajlott, mígnem Kit közölte, hogy elmegy a Bölcsesség Erdejébe. Arról beszélgettünk, vajon ki nyeri majd a Survivor aktuális évadát (nem törődtünk azzal, hogy mi vagyunk a műsor utolsó két rajongója; rendíthetetlenül támogattuk Jeff Probstot). Meséltem neki egy biztonsági alkalmazásról, mert megint elhagyta az összes jelszavát (ennek már a gondolatától is olyan stresszes leszek, hogy tikkelni kezdek). Ő említett egy személyi stylist szolgáltatással foglalkozó startupot, akik házhoz küldik a ruhákat, hogy az ügyfélnek ne kelljen kiállni a tortúrát, amit a vásárlás folyamata jelent a boltban. Kit kiegyensúlyozott volt, és jó kedélyű. Egészen addig, míg meg nem torpedóztam a tervét, hogy elmenjen.

Tudjuk, mit csinált. Ön akarja elmondani a húgának, vagy ránk bízza?

Összerezzenek. Csak egy dolog lenne rosszabb annál, hogy elmondjam Kitnek a titkomat – az, ha az e-mail küldője, vagy valaki más teszi meg helyettem. Kezelnem kell majd a fájdalmát, és megvédeni magam, ha hajlandó meghallgatni.

Ez a nagy kérdés – vajon engedi majd?

Remegő lábbal feltápászkodom az ülésemből, és kilépek a buszból a napos, de csípős reggelbe. A parkoló szélére kitoltak pár centiméternyi koszos havat. Azonnal kiszolgáltatottnak érzem magam. Mi van, ha a Bölcsesség Erdejének dolgozói már itt vannak, és engem figyelnek? A parkolóban álló pár kocsi felé sandítok, majd lehajtom a fejem, és az utazótáskámmal sietve a kompmegálló épületéhez sietek.

Miután Gordon két nappal ezelőtt rám csapta a telefont, küldtem egy rövid és egyszerű választ az e-mailre: „Kivel beszélek? Kérem, szóljon a húgomnak, hogy hívjon fel.” Aztán rágugliztam a Bölcsesség Erdejére. Találtam egy címet és egy telefonszámot, utóbbi éppen az volt, amit felhívtam, valamint néhány linket útvonaltervekkel, és három véleményt. A keresés első eredménye az utaloma.com volt. Rákattintottam.

A link egy teljesen üres oldalra vitt. Csak bámultam, és vártam, hogy történjen valami. Néhány másodperc múltán nagy, fehér betűk kezdtek egyesével megjelenni, mintha valaki éppen akkor gépelte volna be őket.

Utálom a ____________________

A kurzor az üresen hagyott rész mögött villogott. Talán nekem kellett volna folytatni? A képernyő felé hajoltam, és hunyorogtam. A gépelés újra beindult: m-u-n-k-á-m-a-t. Amint a „munkámat” végére ért, újabb szó került a helyére. A szavak egyre gyorsabban és gyorsabban követték egymást az üres helyen, olyan gyorsan, hogy párat csaknem elmulasztottam.

Utálom a             munkámat             

Utálom a       házastársamat

Utálom a       barátaimat

Utálom a       családomat

Utálom a       sulimat

Utálom a       hitelemet

Utálom a       betegségemet

Utálom a       testemet

Utálom a       városomat

Utálom a       függőségemet

Utálom a       depressziómat

Utálom a       szorongásomat

Utálom a       gyászomat

Utálom az       életemet

Az „életemnél” a betűk remegni kezdtek, először alig észrevehetően, majd egyre hevesebben, végül szilánkokra robbantak szét. Miután az összes szilánk beleolvadt a fekete háttérbe, újabb mondat tűnt fel.

Nem lenne itt az ideje, hogy változtass?

Mitől félsz annyira?

Hogy festene az életed, ha valóban élni kezdenél?

Gyere, és derítsd ki!

Ezután egy kitöltendő mező jelent meg, amibe az e-mail-címemet kellett volna beírni, és alatta a „Küldés” gombon az szerepelt: meg akarok szabadulni a félelmeimtől.

Hátradőltem a székemben, lassan kifújtam a levegőt, és elképzeltem, ahogy Kit végignézte ezt a hirdetést. Próbáltam rájönni, vajon melyik rész szippanthatta be, mi lehetett az, amit ő is utált: a munkája? A gyász? A családunk? Kiléptem a weboldalról anélkül, hogy feliratkoztam volna, mert nem volt kedvem a heti propagandalevelekhez, sem ahhoz, hogy éveket töltsek a levelezőlistáról leiratkozni kívánók purgatóriumában.

Ehelyett visszatértem a keresési eredményekhez, és a Google-véleményezésekre kattintottam. Ketten öt csillagot adtak, egyvalaki pedig csak egyet. A névtelen felhasználók nem hagytak megjegyzést, csak értékelést. Rákerestem a Bölcsesség Erdejére a Tripadvisoron és a booking.com-on. A hely listázva volt mindkettőn, de nem kapcsolódott hozzájuk egyetlen értékelés sem. Hogy működhet még vállalkozásként a Bölcsesség Erdeje, ha ennyire kevés ügyfele van? Aztán eszembe jutott, hogy olyasvalakinek, aki hajlandó hat hónapra lemondani minden technikai vívmányról, valószínűleg a hazatérés után sem az lesz az első dolga, hogy a számítógépéhez rohanjon, és utazási értékelést írjon.

Pár percenként ellenőriztem a bejövő leveleket, és a hétfői nap további részében passzívan vettem rész a megbeszéléseken. Amikor nem jött semmiféle válasz a levelemre, a gyomrom lassan kezdett görcsbe rándulni. Elérkezett a kedd reggel. Ismét felhívtam a Bölcsesség Erdeje telefonszámát: ezúttal senki sem fogadta a hívásomat. Eltelt egy újabb munkanap. Délután ötkor ismét tárcsáztam a számot, de továbbra sem vette fel senki. A gyomorgörcs állandósult. Eszembe jutott, hogy jelentem a húgom eltűnését, de Kit igazából nem is tűnt el. Elképzeltem, ahogy besétálok a rendőrségre, és elmagyarázom, hogy pontosan tudom, merre van a húgom, de ő nem hajlandó kapcsolatba lépni velem. Valószínűleg elirányítanának a legközelebbi pszichiáterhez.

Mire tegnap eljöttem a munkahelyemről, pontosan tudtam, hogy nem fogok hallani sem Kit, sem pedig Gordon felől. Otthon leültem a konyhában, és csak bámultam a telefonomat. Csak az órám ketyegett unottan a falon, tik-tak, tik-tak, s egy idő után úgy éreztem, rögtön letépem a helyéről. Küldtem egy e-mailt a főnökömnek, hogy családi vészhelyzet miatt néhány napig, maximum egy hétig nem leszek az irodában. Azt válaszolta, intézzem csak nyugodtan a dolgomat. Ha az ember sokat túlórázik, és nincs semmi magánélete, a feljebbvalói hamar megszeretik.

Rockland terminálépülete tiszta és csendes. A gerendáról az amerikai és Maine állam zászlói lógnak. Négy padsor néz a kikötő irányába. A falakat kis festettüveg-ablakok díszítik, rajtuk madarakkal és növényekkel, amelyek valószínűleg fontosak Maine államban.

Elmegyek a mosdóba, majd kifelé indulok. Szürke felhők közelednek fenyegetően a kikötő felé. Zsebre dugom a kezem, és sóhajtok egy nagyot, majd nézem, ahogy a lélegzetem páraként libben tova. Megállok két H alakú rámpa előtt. Az egyiknél a Vinalhaven-szigetre tartó, menetrend szerinti komp készülődik éppen a kihajózáshoz. Farmert és neonsárga pólót viselő férfiak terelik a tehergépkocsi-vezetőket, miközben felhajtanak a kompra. A víz csillog, és sokkal kékebb, mint amilyenre ekkora forgalom mellett számítottam.

A kikötő túloldalán több tucat vitorlás ringatózik. A közelükben egy vörös homárbüfé áll betonasztalokkal, és vörösre festett bárszékekkel. Egy lámpaoszlopra erősített táblán a következő felirat olvasható: a bölcsesség erdeje vendégei, kérjük, itt várakozzanak. Leülök az egyik bárszékre, és próbálom meggyőzni magam arról, hogy nem vagyok veszélyben. Reménykedem abban, hogy nem én leszek a hajó egyetlen utasa; elég szerencsétlenül jönne ki, ha a húgom megmentésére indulva egy hullazsákban végezném az óceán fenekén.

Toporgok, és ránézek a telefonomra. A vízi taxinak hat perc múlva kell megérkeznie. Fontolóra veszem, hogy gyorsan kiküldök pár e-mailt, míg várakozom (Tyler azzal tölti majd a napjait, hogy a standupos előadását finomítgatja, ha nem adok neki elég feladatot), de túlságosan ideges vagyok a fókuszáláshoz. Egy hatvanas nő tart felém khaki színű kalapban, lila gurulós bőröndöt cibál maga után. Megkönnyebbülten felsóhajtok. Még az udvariaskodó beszélgetés is vonzóbb, mint elképzelni, ahogy a Bölcsesség Erdejének hajóvezetője úgy teker bele a ponyvába, mintha sonkás-sajtos tekercs lennék.

A nő integet, hasitasija vidáman táncol a derekán.

– A Bölcsesség Erdeje hajójára vársz?

Biccentek.

– Én is! – Kezet nyújt. – Szia, Cheryl vagyok.

– Natalie – felelem, miközben kezet rázunk. A kínos kérdéseket elkerülendő gyorsan megkérdezem: – Téged mi hozott a Bölcsesség Erdejébe?

– Egy kis relaxálásra, újjáépülésre, önreflexióra vágyom. – Az ajkába harap, elgondolkodik. – Á, a fenébe ezzel, végül is ez a hely az őszinteségről szól! – Közelebb hajol hozzám, és halkabban folytatja: – Úgy volt, hogy az üzlettársam és én jövőre nyugdíjba vonulunk, eladjuk a virágboltunkat. Ehelyett kirúgott a francba, és felvett mást a helyemre. Húsz évet töltöttünk együtt! – Cheryl olyan erősen markolja a bőröndje fogantyúját, hogy az csaknem kettétörik. Hatalmas erőfeszítések árán sikerül ellazítania az állkapcsát, majd megtornáztatja a nyakát. – Próbálkoztam meditációval. Sporttal. Terápiával. Rengeteg, rengeteg terápiával. – Keserűen felnevet. – Képtelen vagyok elengedni. Leülök a kanapéra, csak egy percre, és arra eszmélek, hogy órák teltek el anélkül, hogy nekem feltűnt volna. – Tekintete elsötétedik. – Látnod kellett volna a végkielégítést, amivel kiszúrta a szememet. Volt hozzá képe! A bolt az én ötletem volt, és az én megtakarításomból nyitottuk meg. Hatvannégy évesen teljesen elölről kellene kezdenem, ha nem lenne a férjem nyugdíja.

Közben Cheryl válla a feszültségtől visszakúszott a nyakába.

– Úgy sajnálom!

Megérinti a karomat.

– Köszönöm, drágám. Úgy gondoltam, ha a hagyományos terápia nem segít, talán valami kevésbé konvencionális dologra van szükségem. A Bölcsesség Erdejéről a húgomtól hallottam. Ő egy elég kemény válás után jött ide. A férje egy igazi faszfej volt! Én ezt már akkor megmondtam neki, amikor harminc évvel ezelőtt hozzáment, de mikor hallgatott rám ebben az életben? Mindegy is, a Bölcsesség Erdeje nem olyan, mint egy átlagos elvonulóhely, vagy egy felmagasztalt nyaralás egy kis hajnali jógával megfűszerezve. Emlékszel a jelentkezési lapra, amit ki kellett töltenünk? Iskoláskoromban írtam utoljára ilyen hosszú fogalmazást. – Felvonja a szemöldökét. – Úgy hallottam, csak a jelentkezők tíz százalékát fogadják. Nagyon tetszett ez a sor a brosúrában: „Mi nem az első lehetőséged vagyunk.”

Vajon Kit milyen történetről írt a jelentkezésében? Eltöprengek, hogy a tízszázalékos bekerülési esély vajon igaz-e, vagy csak marketingfogás, hogy exkluzívabbnak tűnjön a hely.

– Nagyon tetszett – ismétli Cheryl. – Ez azt az üzenetet közvetíti, hogy a Bölcsesség Erdeje azoknak az embereknek való, akik tényleg segítségre szorulnak. Nem négynapnyi „bizalom köre” meg önmegerősítő blabla, ami után aztán mehetünk szépen haza. Viszonylag nehéz egy hét alatt megváltoztatni az ember életét, nem gondolod? És én a komoly, gyökeres változásokról beszélek.

Bólogatok, de máshol jár az eszem. Kit biztosan nagyon kétségbeesett volt. Mardos a bűntudat; fogalmam sem volt, hogy ennyire pocsék az állapota.

– A húgom életében nem volt még ilyen boldog, így azt gondoltam, én is adok egy esélyt a Bölcsesség Erdejének.

Az elejétől kezdve őszintének kellett volna lennem Kittel. Sőt, egyáltalán nem lett volna szabad megtennem azt, amit tettem.

Utálni fog téged, ha elmondod neki.

Megdörzsölöm a szemem, s közben kisebb csoport érkezik mellénk: két felnőtt, az ötvenes éveikben járhatnak, valamint egy tinédzser lány. A felnőtt pár röviden elmondja, hogy a lányukat, Chloét íratták be, mielőtt megkezdené a főiskolát az ősszel, de arról nem beszélnek, hogy miért.

– Sosem volt még ilyen hosszú ideig távol tőlünk – mondja az apja, és átöleli Chloe vállát, aki színtelen bőrével és kócos, sötét hajával úgy néz ki, mint Wednesday Adams és Izé kuzin keveréke.

Chloe kivonaglik az ölelésből.

– Rendben leszek.

Motorzúgást hallunk, így mindannyian az öböl felé fordulunk. Tekintetemmel a hang forrását kutatom, de a horizontot sűrűsödő ködfüggöny takarja, s az imént még égszínkék víz már jeges szürkének tűnik. A párás levegőben mozdulatlanná dermedtek a vitorlások, és eltűntek a komp dolgozói. Úgy érzem, teljesen egyedül vagyunk a kikötőben. Századszor fut át az agyamon ugyanaz a kérdés: ha a Bölcsesség Erdejének dolgozói szemrebbenés nélkül megfenyegetnek vadidegeneket, akkor hogy bánhattak a húgommal az elmúlt hat hónapban? Zsebre dugott kezem ökölbe szorul. Várunk, dermedten, míg végül a ködből előaraszol egy kék csíkkal díszített, fehér motorcsónak. Ismét megnézem az időt: éppen déli tizenkettő van.

Két férfit látok a fedélzeten. A vezető a hatvanas éveiben járhat, alacsony, bojlertestű ember, kopaszra borotvált fejjel. A társa körülbelül olyan magas lehet, mint én, 175 centi, buggyos nadrágot és túlméretezett favágódzsekit visel, valamint vastag munkáskesztyűt. A kabát alatt lila kapucnis pulóver van rajta, a kapucnit a fejébe húzza. Úgy tippelek, a húszas évei végén járhat, vagyis tökéletesen beleillik a sörös kliensem célközönségébe. Mindketten engem bámulnak.

Mi van, ha a két férfi valamelyike írta nekem azt az e-mailt?

A vezető kikászálódik a motorcsónakból. Amikor Kapucnis Fickó a nyomába szegődne, a vezető valamit odamordul neki. Kapucnis Fickó összerezzen, és visszaereszkedik az ülésébe. A vezető kiköti a hajót egy kikötőbakhoz, figyelmeztetően társa felé int, majd olyan tempóban indul felénk, mintha évtizedekkel fiatalabb lenne a koránál. Szívem a torkomban dobog. Amikor odaér hozzánk, hátrateszi a kezét, és felszegi az állát.

– Üdvözöljük önöket a Bölcsesség Erdejében! A kollégám és én szállítjuk át önöket ma a szigetre. A nevem Gordon.

A fenébe.

Gordon a hátrahagyott hajó felé int, amelynek oldalán most pillantom meg a szárnyas homokórát ábrázoló, fekete-fehér grafikát.

– Ez itt a Homokóra. Hacsak nincsenek kérdéseik, ideje, hogy búcsút vegyenek a szeretteiktől. Azután el is indulunk.

Gordon türelmetlenül dobol a lábával, miközben Chloe búcsúzóul gyorsan megöleli a szüleit. Miután a szülők távoznak, végignéz az arcunkon, majd elkomorodik. Csípőre teszem a kezem, és kihúzom magam.

– Ma Cheryl Douglast vártuk – Cherylre pillant, mielőtt a nő még felemelné a kezét –, és Chloe Sullivant. – Chloéra pillant, mintha őt is pontosan megismerné. Feszült mosollyal fordul felém: – Ön kicsoda?

A telefonbeszélgetésünk nyomán gyorsan rájövök, hogy a barátságos hangnemmel nem jutok majd messzire, de azért rámosolygok Gordonra.

– Natalie Collins.

Gordon arcán átsuhan valami kellemetlen kifejezés.

– Hölgyek, irány a fedélzet! – szól oda Cherylnek és Chloénak. Ők ketten kíváncsi pillantással végigmérnek, de aztán a csomagjukat húzva elindulnak a víz irányába. Gordon biccent Kapucnis Fickónak, aki egész idő alatt kétségbeesett arckifejezéssel figyelt minket a motorcsónakról. Kapucnis Fickó ezután elveszi a két nő csomagját, majd felsegíti őket a Homokóra fedélzetére. Gordon le sem veszi róla a szemét, míg lomha mozdulatokkal vissza nem tér a korábbi ülőhelyére.

Miután ők hárman helyet foglaltak, visszafordul hozzám:

– Személyzeti állást ajánlottunk Kitnek.

Elakad a lélegzetem.

– Ott dolgozik?

– Már három hónapja. Kutya baja a húgának.

Három hónapja már, és neki eszébe sem jutott szólni nekem.

Nem hagyom, hogy gombóc formálódjon a torkomban.

– Akkor ugyan miért kaphattam azt az e-mailt?

Belénk akaszkodik a szél. Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne kezdjek el reszketni, de Gordont az időjárás cseppet sem zavarja. Engem tanulmányoz.

– Még nem mondta el, mi állt ebben az állítólagos e-mailben.

Úgy döntöttem, olyan kevés emberrel osztom csak meg a levél tartalmát, amennyivel lehetséges; csak olyan kérdések következnének belőle, amelyekre nem akartam választ adni.

Elhagyom a barátságos hangnemet.

– Az e-mail nem állítólagos. Már a telefonban is megmondtam, a húgom azt kérte benne, hogy jöjjek a Bölcsesség Erdejébe. Biztos akarok lenni benne, hogy minden rendben van vele.

– Ellenőriztem a cégünk kimenő leveleit. Nem volt köztük olyan, amit önnek címeztek.

– Sosem állítottam, hogy a céges levelezőt használta.

– Ez az egyetlen fiók, amihez a vendégeinknek és a dolgozóinknak van hozzáférése.

Visszakozom.

– Akkor a küldő biztosan törölte.

– Vagy kitalált magának egy jó kifogást, hogy beleavatkozhasson a dolgokba – felelte Gordon, aki kezdte elveszíteni a türelmét. – Nem ön lenne az első.

– Jobb dolgom is van, mint hogy ilyesmire pazaroljam az időmet!

– Ebben az esetben higgyen nekem! Ma reggel találkoztam a húgával a dolgozói megbeszélésen, és ahogy már mondtam, remekül van.

Ha Gordonnak bármi köze lenne a levélhez, akkor bizonyára azt akarná, hogy vele tartsak a szigetre, és nem mozgatna meg minden követ, hogy megakadályozzon ebben.

– Látnom kell őt. Nekem, személyesen.

Gordon hátrapillant a válla fölött. A csónakban Kapucnis Fickó udvariasan cseveg Cheryllel és Chloéval, de tekintete folyamatosan a parkolót fürkészi. Gordon visszafordul hozzám:

– Ahogy azt már a telefonban is elmondtam, csak jóváhagyott látogatók jöhetnek a Bölcsesség Erdejének szigetére.

Megmarkolom a mobilomat a zsebemben. Elfeledkezhetnék az e-mailről, belenyugodhatnék, hogy amint Gordon állítja, a húgom él és virul. Semmit sem szeretnék jobban, mint azonnal visszaindulni Bostonba; ha most elindulok, még odaérhetek a délutáni kreatív megbeszélésre. Senki sem képes olyan jól előadni azt a tervezetet, mint én.

Fordított esetben azonban Kit nem adná fel egykönnyen. Akár Gordon hátára is felcsimpaszkodna, mint egy koalamackó, ha ez lenne az egyetlen módja annak, hogy a közelembe kerüljön. Igaz, hogy nehezére esik kiállni saját magáért, azonban soha, de soha nem bukik el, ha az övéit védi.

Kit eleve soha nem is hazudott volna nekem.

Összeszedem magam, és megszólalok:

– Akkor hagyja jóvá a látogatásom.

– A jóváhagyási folyamathoz szükséges…

– Nem érdekel. Kezelje kicsit rugalmasabban a szabályokat.

– De mondtam már, a világon semmi baja! – csattan fel.

Nagyon megrémít, hogy elpattan nála a cérna. Miért ilyen makacs? Szabadjára eresztem a stresszt, rettegést és bűntudatot, amit eddig elfojtottam magamban.

– Honnan tudjam, hogy nincs veszélyben? – csattanok fel. – Ha nem visz át a Bölcsesség Erdejébe, akkor a rendőrséghez fordulok!

Gordon ledermed.

– Várjunk egy kicsit.

– Egyetlen további percet sem pazarlok magára!

Sarkon fordulok. Gordon olyan erősen ragadja meg a csuklómat, hogy felszisszenek.

– Vegye le rólam a kezét! – Kiszabadulok a szorításából, és hátrálok pár lépést. Ő ismét a motorcsónak felé sandít. Kapucnis Fickó talpra ugrik, járkál, a kezét tördeli. Gordon ledermed.

– Rendben. – A társát figyeli. – De holnap reggel első dolga lesz elhagyni a Bölcsesség Erdejét.

– Örömmel. – A csuklómat dörzsölgetem, és villámló tekintettel mérem végig.

– Ki fogja fizetni az éjszakai szállást és ellátást.

– Nem probléma.

– Betartja a házirendet.

Nem is próbálom leplezni, ahogy a szememet forgatom, de közben biccentek.

Gordon oldalra lép.

– Siessen, szálljon be!

A csónak úgy hánykolódik a tajtékzó vízen, mint egy játék hajó. Cheryl és Chloe hatalmasra kerekedett szemekkel figyelnek engem, ujjaik elfehérednek, olyan szorosan markolják a fedélzet korlátját. Még Kapucnis Fickó is kizökken a monodrámájából, s felém fordul. A csizmám mintha gyökeret vert volna a betonba.

Gordon megköszörüli a torkát. Érzem, hogy tekintete a tarkómba fúródik, miközben megindulok a tengeri levegőbe keveredő gázolajszag forrása felé. Minden lépésnél próbálom lecsendesíteni az ösztöneimet. Minden rendben lesz. El kell mondanom a húgomnak az igazat.

Kapucnis Fickó a hajó elejébe vánszorog, hogy helyet csináljon nekem. A fedélzetre lépek, és majdnem elesek. A víz háborog alattam. A gyomrom tótágast áll.

Jövök, Kit!

4.

Attól tartottam, hogy ki fogom hányni a puffasztott rizst, amit reggelire ettem. Az úszóedző várakozóan figyelt. A csoporttársaimra néztem, akiknek többsége megszégyenítő módon egy fejjel alacsonyabb volt nálam. Úgy ficánkoltak a medencében, mint egy csapat tengeri vidra, az arcuk is vizes volt. Visszatartottam a lélegzetemet, vizet merítettem a tenyerembe, és az arcomba loccsantottam (+1). Megrándult a fejem.

– Nagyon jó!

Megtörölgettem az arcomat, és kinyitottam a szemem. Az úszóedző, egy kamasz a gimnáziumból, ahova később majd én is járni fogok, megveregette a vállam. Elvigyorodott.

– Nagyon sokat fejlődtél ez alatt a pár hét alatt!

Ha figyelembe vesszük, hogy az első három edzés előtt elhánytam magam az öltözőben, azt hiszem, igaza volt. Ott álltam a mellkasig érő vízben, és azt kívántam, bárcsak én is olyan felszabadult lehetnék, mint a kisebb gyerekek. Egyrészről szerettem volna olyan gyorsan haladni felfelé a tanfolyam szintjein, amennyire csak lehetett, hogy kikerüljek a hatévesek közül. Másrészről viszont láttam a felsőbb kategóriásokat a medence mélyebb végében. A víz alá buktak, és túl sokáig nem is jöttek a felszínre. Ráadásul ezt direkt csinálták. Kirázott a hideg.

– Egy utolsó feladat! – kiáltotta a tanárom. – Gyakorolni fogjuk a háton lebegést.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam. A háton lebegést egész jól kezeltem. Legszívesebben csak akkor ugrottam volna ki a bőrömből, ha hasra kellett fordulnom a vízben.

Miután végeztünk az utolsó feladattal, körbeültünk a medence szélén, hogy az oktatónk javaslatokkal láthasson el bennünket. A többi gyerek a vízben lógázta a lábát, de én keresztbe tettem az enyémet. Logikusan gondolkodva tisztában voltam vele, hogy a tanuszoda medencéje mélyén nem élhet semmiféle uszonyos szörnyeteg, de ez nem akadályozta meg az elmémet abban, hogy azt sikoltozza, valami épp a lábam felé siklik a víz alatt, s alig várja, hogy belemarhasson a karomba, a víz alá rántson, körém fonja a csápjait, és addig szorítson, míg fel nem adom a küzdelmet.

Megráztam a fejem, hogy kiverjem belőle ezeket a gondolatokat. Egyszerűbb volt, ha a lehető legkevesebb időt töltöttem csak a vízben.

Levettem az úszósapkámat, és kicsavartam a vizet a hajamból, amely évszaktól függetlenül olyan tejszőke volt, mint uramé. Egy sápadt, pufók srác ült mellettem. Rajtam kívül ő volt az egyetlen másik kilencéves az első kategóriában. Amennyire meg tudtam állapítani, Alan kizárólag azért beszélgetett velem, mert én is be tudtam kötni egyedül a cipőmet.

Amikor véget ért az óra, Alan megszólalt:

– Alig várom, hogy felkerüljünk a kettes szintre, és elkezdjük használni az úszódeszkát. Remélem, hogy első alkalommal pirosat kapok majd. Vagy kéket. A kék is klassz lenne. Azt hiszem, mindketten hamarosan feljebb lépünk, szerinted is? Neked mi volt a kedvenced a mai leckéből?

Úgy hunyorogtam Alanre, mintha bolond lenne.

– Ez a pillanat.

– Ez a pillanat? – kérdezett vissza zavarodottan. A legtöbb csoporttársunk már a szülei felé szaladt a csúszós járólapon. Csak akkor lassítottak, amikor az edzőnk rájuk szólt, hogy „Lassabban, kérem!”. Anyu sosem jött be értem a tanuszodába. Azt állította, kihasználja ezeket a szabad perceket, hogy odakint imádkozzon az autóban, de gyanítottam, hogy inkább csak kerüli a többi anyukát. Biztos volt benne, hogy pletykálnak róla a háta mögött, és olyanokat terjesztenek, hogy az egész napot az ágyban tölti.

– A kedvenc részem mindig az, amikor vége van.

Alan szemöldöke magasba szaladt a csodálkozástól. Átgondolta, amit hallott, s közben a vizet rugdosta, és kicsit le is fröcskölt. Picit arrébb húzódtam tőle.

– Miért veszel úszóleckéket, ha ennyire utálod az egészet?

– Mert apám ezt akarja. – Alig vártam, hogy megszabaduljak a testemből áradó klórszagtól.

– Miért nem mondod apukádnak, hogy nem akarod? 

Lehet, hogy Alan tényleg bolond volt.

– Ő nem az a típusú apuka.

– Akkor milyen apuka? – rám bámult, és megvakargatta manóorrát.

Naiv: ártatlanul hiszékeny, tapasztalatlan, gyermeteg.

Töprengek, mi is lenne a legjobb válasz.

– Olyan, aki olyasmit csináltat veled, amit nem szeretnél, mert azt hiszi, jót fog tenni neked.

– De mi van, ha mégsem jó neked az a dolog?

Megvontam a vállam.

– Ő az apuka.

Alan is vállat vont.

– Úgy fest, nagy szükséged lenne egy menekülő trükkre.

– Mire gondolsz?

– Hát, olyan Houdini-félére.

– Mi az a Houdini?

– Te komolyan beszélsz? – Alan szeme elkerekedett. – Te nem tudod, kicsoda Houdini?

– Ezt mondtam, nem?

– Bocs, bocs. Egy híres bűvész volt, nagyon régen élt. Apukám vett róla egy könyvet. Néha felolvas belőle nekünk részleteket.

Carol nénikém egyszer elvitt engem és Jacket egy bűvészműsorra, még akkoriban, amikor uram engedte, hogy vigyázzon ránk. A bűvész a színpadra hívott, hogy legyek a segédje, ami a mai napig az egyetlen igazán izgalmas dolog volt, ami valaha történt velem. Kivett egy negyeddollárost a fülem mögül, és azt mondta, megtarthatom. Aztán egy játék galambból igazi galambot varázsolt, és engedte elrepülni. Mindig izgatta a fantáziámat, hová repült el a galamb, és hogy a bűvész vajon betanította-e, hogy a műsor után visszamenjen hozzá. A show után Carol nénikém vett nekünk pattogatott kukoricát, és feldobálta a levegőbe, hogy a szánkkal kapjuk el. Senki sem számolta, hogy kinek mennyit sikerült elkapnia, és senki sem tartott hosszú előadást az önuralomról. Az volt életem egyik legjobb napja.

Alan a hallgatásomat biztatásként értelmezte, s így folytatta:

– Houdini eredetileg kártyatrükkökkel kezdte, de amik igazán híressé tették, azok az őrült szabadulómutatványai voltak. A világon bármelyik bilincsből ki tudott szabadulni.

Döbbenten bámultam Alant.

– Hazudsz!

– Dehogy! Hagyta, hogy az emberek láncra verjék, aztán beszögeljék egy ládába, aztán valaki a tengerbe dobta a ládát, ő meg kiszabadult belőle.

Már attól is rosszul lettem, hogy csak elképzeltem a dolgot. Még úgy sem bírtam volna mit kezdeni azzal, hogy beledobnak a tengerbe, ha a kezemet-lábamat szabadon hagyják. Ki lehetett ez a hihetetlenül bátor pasas? Lehetetlen, hogy valódi ember volt.

– Nem hiszek neked – közöltem.

– Legközelebb elhozom magammal a könyvet. Elolvashatod te magad is. Majd meglátod!

Bólogattam, úgy tettem, mintha közömbös lennék, de belül már azt tervezgettem, hogy miként fogom elrejteni a könyvet uram elől. Amit Alan állított, az nem lehetett igaz. Képtelenség volt, hogy létezik egy könyv, ami segíthet megszabadulnom az apámtól, és az általa rám rótt kihívásoktól. Az ilyen dolgokra a könyvek nem szoktak megoldást kínálni.

Ugyanakkor abból nem lehet baj, ha utánaolvasok a dolognak.

Biztos, ami biztos.

5.

Natalie

2020. január 8.

A Homokóra belseje olyan, mintha valaki hipóba áztatta volna. Minden felülete csillog: hófehér bőrülések homokszín díszcsíkkal, fehér napozófedélzet, fehér padlózat. A műszerfalon egy összehajtott térkép pihen. Csatlakozom Cherylhez és Chloéhoz az L alakú, kárpitozott ülésen. Gordon eloldja a hajókötelet, majd beugrik mögém. Kapucnis Fickó Gordont figyeli, aki leereszkedik a kapitány helyére.

– Ismételten üdvözlöm önöket – mondja Gordon hármunknak. – A nevem Gordon, ez itt pedig a barátom, Sanderson. Általában egyedül szokta csinálni ezeket az utakat, de ma kicsit maga alatt van. A biztonság kedvéért így én vezetek, de ő fog mesélni önöknek a környékről. Tegyenek csak úgy, mintha itt sem lennék.

Miközben Gordon beszél, Sanderson az arcszőrzetét vakargatja, ami nem igazán alkot összefüggő bajuszt és szakállat, csak foltokban nődögél az arcán. A srác leginkább egy kóbor macskára emlékeztet.

Sanderson a homlokát ráncolja, miközben Gordon kikormányozza a hajót Rockland kikötőjéből.

– Maximalizált reggelt kívánok! – mondja álmatag hangon. – A nevem Mike Sanderson. Három és fél éve élek a Bölcsesség Erdejében.

– Három év, nahát! – szól közbe Cheryl. – Biztos nagyon szeretheti.

Sanderson nagyot nyel.

– A Bölcsesség Erdeje mentett meg engem. Kapaszkodjanak, most gyorsítani fogunk.

Ahogy elhagyjuk a kikötő területét, a hideg még kegyetlenebbé válik. Összekoccannak a fogaim, hajam az arcomat csapkodja a szélben. A táskámból előveszem bundás sapkámat, s közben a távolodó partot nézem. A kikötő mágnesként húzna visszafelé.

Eltűnődöm, Kit vajon vezette-e már a Homokórát. Istenem, ez annyira jellemző rá! Fejest ugrik egy kalandba anélkül, hogy átgondolná, hogyan érint másokat. Egészen addig, míg a belső iránytűje a helyes irányt mutatja, nem érdekli semmi, sőt valószínűleg fel sem tűnik neki, hogy félresöpri a többieket. Megengedheti magának ezt a fajta önzést; soha nem függött tőle senki. Neki mindig volt valaki, akire támaszkodhatott: én.

Nagyot sóhajtok, és próbálom feloldani a gyomromban feszülő görcsöt. Egy szavam sem lehet, ha a tetteim következményeinek félresöpréséről van szó; bort innék s vizet prédikálnék. Próbálom ellazítani az ujjaimat, de azon kapom magam, hogy ha egy pillanatra nem figyelek oda, görcsösen összekulcsolom a két kezem.

– Egyikük sem maine-i, ugye? – érdeklődik Sanderson, s tekintetéből lassan eltűnik az a tétova homály. – Én sem. Nézzenek csak utána: ebben az államban négyezer-hatszáz sziget található.

Cheryl levegő után kap, én felvonom a szemöldökömet. Chloe nem reagál sehogy, teljesen közönyös marad.

– Jelenleg a Penobscot-öbölben vagyunk, amely az Atlanti-óceánra nyílik. Lehetséges, hogy hallottak már Vinalhavenről, a környékbeli szigetek közül itt él az emberek legnagyobb számú tömege, már ha ezerkétszáz embert tömegnek lehet nevezni. Mi csupán azért járunk át a Bölcsesség Erdejéből a hét mérföldre fekvő Vinalhavenre, hogy a postát felvegyük…

Cheryl felsikkant, és a vízre mutat.

– Az ott egy fóka?

Miközben mindenki a vizet bámulja ott, ahova mutat, Gordon engem figyel. Úgy teszek, mintha nem venném észre. A távolban valami szürkén villan.

 – Remek megfigyelés, Cheryl! – lelkendezik Sanderson, majd elővesz egy távcsövet, és tehetségéhez mérten próbálja a legjobb Steve Irwint alakítani. Most egészen más embernek tűnik, mint a kikötőben volt, bőbeszédű és vidám, és többé nem tekinget félpercenként idegesen Gordon irányába. – Rengeteg fókát láthatunk errefelé, valamint tengeri vidrákat és delfinféléket is. Tartsák nyitva a szemüket! Egyszer egy csapatnyi delfin együtt haladt a csónakkal. Annyira megható volt!

Cheryl óóó-zik és ááá-zik, Chloe pedig a korlát fölé hajol. A tengeri élőlények említése eszembe juttatja Kit rozmáralakítását, amihez két grissinit használt kellékként. Bármire képes volt, hogy kicsikarjon egy mosolyt anyuból vagy belőlem; bolondos tánclépések, elcsépelt faviccek, az, ahogy a bringán elengedte a kormányt, s úgy tekert, hogy közben Mariah Carey-dalokat énekelt teli torokból és halál komolyan, abban a tudatban, hogy az előadása jó; miközben olyan volt a hangja, mint egy varjú károgása, amit éppen kínoznak. Amikor rádöbbenek, hogy múlt időben gondolok rá, a lélegzetem is elakad.

Mostanra Maine szárazföldi része már eltűnt a szemem elől. Csak vad szigeteket látok magunk körül. A partjaik mentén akkora gránitsziklák sorakoznak, hogy ha valaki beesne kettő közé, örökre el is tűnne. A sziklákon túl minden területet hatalmas örökzöldek töltenek ki, olyan sűrűn egymás mellett, hogy képtelenség belátni közéjük. A többiek elhajolnak a víztől, mind próbálják távol tartani magukat tőle, és ez nem is csoda. A tenger zúg és kavarog, színe és ereje is olyan, akár az acél. Enyhe köd vesz körbe bennünket, s táncol az öböl felszínén. De a köd nem a magasból ereszkedik alá, hanem mintha a vízből tűnne elő, túlvilági módon. Lekukucskálok a motorcsónak oldalán, próbálok rájönni, honnan ered. Érzem, hogy van odalent valami, ami figyel, várakozik.

– Mi a helyzet a köddel, Sanderson? – kérdez rá Cheryl.

– Ezt tengerfüstnek hívják. Extrém hideg levegő áramlik a melegebb víz fölé.

– Ez azt jelenti, hogy úszhatunk is a Bölcsesség Erdejében? – érdeklődik Chloe, és megnyugszom, hogy ezek szerint van még benne élet. – Ha egyszer a víz meleg?

Sanderson komor arcot vág.

– Még nyáron sem melegszik nagyon tizenöt fok fölé, így nem hinném, hogy bárki kedvet kapna majd hozzá. De van egy foglalkozás haladóknak, aminek a neve „Extrém körülmények megzabolázása”, s annak része egy kis úszás a jeges vízben.

– Milyen mély a víz errefelé? – kérdezi Cheryl.

– Úgy három és fél méter.

Cheryl Chloéra, magára, majd rám mutat.

– És mindig ilyen kiscsoportnyi vendéggel dolgoznak?

– Ez attól is függ, az év melyik részéről beszélünk. Télen nem sokan akarnak idejönni. Ha túlságosan feltámad a szél, a víz járhatatlanná válik. Ez azt jelenti, hogy hetekig nem lehet elhagyni a szigetet. Mondjuk, ebből maguk nem sokat vennének észre. Rengeteg élelmiszert és gyógyászati eszközöket is tartunk raktáron, így nincs ok az aggodalomra.

Cheryl biccent.

– Nézzék, nekem három óránál! – mondja Sanderson. – Látják a fehérfejű rétisast annak a fának a hegyén? Sok példány él errefelé.

A vadvilág után Sanderson a körülöttünk lévő földdarabok nevét kezdi sorolni: Hurrikán, Fehér, Látvány, Ágyék (igen, tényleg), Lawrys, Cédrus, Macskacápa. Néhány szigeten, amelyre rámutat, látni házakat, de a legtöbb lakatlan. Minden újabb sziget pont ugyanolyan, mint az előző: egy rakás fenyő próbálja felnyársalni az eget, a sziget peremét pedig hullámtörőként védik a gránitsziklák. Idekint nem hallani mentőautók szirénáját, vagy a pittyenést, amikor e-mail érkezik. Már túl messze járunk.

Hosszas csend következik, s lopva Sandersonra pillantok. A horizontot bámulja, s fejben ismét millió mérföldnyire jár tőlünk.

– Minden rendben, fiam? – kérdezi Cheryl.

Gordon másodszor fordul felénk azóta, hogy elhagytuk a kikötőt.

– Meséld el a mai visszaesésedet. Azt, amit idefelé tárgyaltunk.

Sanderson elfintorodik.

– Három és fél éve józan vagyok. Nem ittam egyetlen kortyot sem. – Az ajkába harap, mintha szíve szerint visszatartaná a kikívánkozó szavakat. – Ma reggel, amikor felébredtem, nagyon erős vágyat éreztem. Sokkal erősebbet, mint máskor szoktam. Arra gondoltam, hogy eljövök a motorcsónakkal a partra, megkeresem a legközelebbi kocsmát, és iszom egyet. Csak egy italt. – Lehunyja a szemét. – Ehelyett elmondtam az egészet Gordonnak. Ő felajánlotta, hogy eljön velem a mai útra, így nem kellett egyedül szembenéznem a kísértéssel.

– Itt mi mindannyian segítjük egymást – teszi hozzá Gordon, s ismét a vezetésre összpontosít.

Sanderson kényszeredetten, halványan elmosolyodik, arca sápadt, és az időjárás ellenére is izzadt.

– Nagyon nehéz lehet megszabadulni a régi szokások rabságából – mondja Cheryl.

– A felépülés titka az, hogy ne a régi életét akarja megszerelni az ember – mondja Sanderson. – Újat kell kezdeni.

Gordon egy sziget felé mutat a távolban.

– Hamarosan megérkezünk! – Sandersonra pillant. – Otthon, édes otthon.

A Bölcsesség Erdeje első ránézésre ugyanolyan, mint a többi sziget – sűrű fenyőerdő borítja, partját hatalmas sziklák védik, de ahogy megkerüljük, egy ponton az erdő helyét gondosan nyírt, legalább két és fél méter magas sövény veszi át. A közepén hatalmas kovácsoltvas kapu áll. A kapun túl egy ösvény vezet a néma, formátlan épület irányába.

A geometrikus formákból kialakított épület kétszintesnek tűnik, de ezt nehéz pontosan meghatározni. Falak ugranak elő másik falakból, mintha a házra tumorok nőttek volna. Néhány szakaszon padlótól plafonig üvegfalat látok, máshol a falat az erdőhöz hasonló színűre, sötétzöldre festették.

– Ez Tanító otthona – jegyzi meg Sanderson.

Tanító? Így szólítják a fickót, aki ezt a helyet vezeti? Szinte láttam is magam előtt: folyton mezítláb jár, hullámos, barna Jézus-frizurát visel, szemüvege drótkeretes, szemét pedig kicsit tágabbra nyitja a kelleténél. Láttam hasonló dokumentumfilmeket.

Vajon mit tehetett, ami miatt ilyen fokú hűséggel viseltetnek iránta ezek az emberek?

A csónak elhalad a kapu mellett, és a sövényfal ismét kitakarja előlem a ház nagy részét. Előttünk egy alumíniumból épített stég állja rendületlenül a tenger ostromló hullámait. A móló végén kis kupacot látok. Hunyorítok. Egy hátizsák az.

Gordon leállítja a Homokóra motorját, és a két férfi kiköti a motorcsónakot. Sanderson segítségével mindhárman kievickélünk a fedélzetről a csomagjainkkal a mólóra, amelyet finom porhó borít.

Egy szélroham belénk kapaszkodik, s csaknem lesodorja Chloét a mólóról. Fogom a karját, míg ismét biztos lábakon nem áll. Sanderson vállára veszi a hátizsákot. Úgy fest, mintha nehéz holmikkal lenne dugig pakolva. A felső pánton hímzett felirat látható: M. S. Mike Sanderson.

– Majd én viszem – nyúl Gordon a hátizsákért.

– Elbírok vele! – ellenkezik Sanderson.

– Ragaszkodom hozzá! – Gordon lerántja a hátizsákot a fiatal férfi válláról. A zsákot az egyik kezében markolja, a másikkal int Sandersonnak. – Kérlek, mutasd az utat!

Sanderson szóra nyitná a száját, de meggondolja magát. Lehajtja fejét a szélben, és elindul előttünk a móló eleje felé. Vajon miért kellett neki az a nagy hátizsák? Aztán miért hagyta hátra? És miért nem hagyja Gordon, hogy ő vigye?

A szigetre lépünk, amit több centi hó borít. Valaki ellapátolta a havat a mólótól a főkapuig olyan szélességben, hogy egy ember el tudjon rajta menni. Fagyos talaj és dermedt fűcsomók ropognak a talpunk alatt, ahogy libasorban haladunk az ösvényen, Sandersonnal a sor élén, és Gordonnal a legvégén. Ismét úgy érzem, hogy szinte felnyársal a tekintete hátulról.

Amikor a kapuhoz érünk, Sanderson beüti a kódot a biztonsági szerkezetbe. A kapu kinyílik. Cheryl, Chloe és Sanderson berontanak rajta. Én lassan körbefordulok. A mólónál a Homokóra hánykolódik a vízen. Onnan, ahol állok, nem látni más szárazföldet.

Ennyi hát a Bölcsesség Erdeje: morzsányi sziget a kegyetlen óceánban.

– Menjünk, Ms. Collins – jegyzi meg Gordon.

Futva indulok a többiek után, s a kapu becsukódik mögöttem.

Az előkert egy modern park, hófödte bokrokkal, amelyeket kúp, kocka és gömb formájúra nyírtak. Minden egyes növény műkertészeti alkotás. A szél úgy süvít, mint egy nő, akibe újra és újra kést döfnek, és mintha sürgetne bennünket felfelé az ösvényen, hogy egyre gyorsabban és gyorsabban haladjunk. Szorosabbra kötöm a sálat a nyakam körül, hurkok és tőrök villannak az eszembe. Hunyorogva nézek fel az előttem álló, groteszk szögekben épült házra.

Sietve arrafelé indulunk. Sanderson túlüvölti a szelet.

– Meneküljünk be az időjárás elől egyenesen az étkezdébe!

Megtorpanok a ház főbejáratánál. A személy, aki megfenyegetett, lehet, hogy e négy fal között lakik. Az ablakok zörögnek a keretükben, de az üveg mögött sehol semmi mozgást nem látok. Akár egy festmény előtt is állhatnék. Képtelenség elképzelni, hogy ezen a helyen emberek gyógyulnak, fejlődnek, szeretnek.

Odabent mindenki halott.

– Ms. Collins – szólal meg mögöttem Gordon.

Elhessegetem a bizarr gondolatot, és látom, hogy a többiek közben a ház oldala felé tartanak. A sövényfal mellett balra fordulnak, majd eltűnnek a szemem elől. Mély, szaggatott, fenyőillatú lélegzetet veszek, és utánuk iramodok.

A ház és a fal közötti ösvény olyan keskeny, hogy ha oldalra nyújtom a kezem, mindkettőt elérem. Visszafordulok Gordonhoz:

– Kihagyom a tájékoztatót – jelentem ki. – Árulja el, merre találom Kit szobáját, és nem leszek többé a nyakán…

Mind az öten jéggé dermedünk az ösvényen. A mondatomat olyan hangos, hosszú és vérfagyasztó sikoly szakítja félbe, hogy csaknem összecsuklik a térdem ijedtemben.

A sikoly a fal túloldaláról hallatszik.

6.

Levettem a krémszínű borítójú, papírkötéses könyvet a könyvespolcunkról, és az ágyamra ültem vele. A kötet első és hátsó borítóját láncok díszítették, amelyek mintha körbefonták volna a könyvet. A címoldalon ennyi állt, vastag, fekete betűkkel: houdini. A név alatt egy grafika is volt Houdiniről, régimódi kényszerzubbonyt viselt, és az egész testét lekötözték. A könyv gerince már megtört. Gyorsan ahhoz a fejezethez lapoztam, ahol a bilincsekből való szabadulást tárgyalta. Voltak oldalak, amelyek már csaknem kipottyantak.

– Hányszor olvasod még el ezt a buta könyvet? – kérdezte Jack a saját ágyáról, amely alig egy méterre állt az enyémtől. Valamit firkálgatott egy füzetbe, valószínűleg szívecskéket rajzolt a fiúk neve köré, akikről nekem sosem mesélt.

– Annyiszor, ahányszor kell, hogy minden trükköt tökéletesen elsajátítsak – feleltem anélkül, hogy felnéztem volna a könyvből. – És nem butaság.

– Nem értem, mi olyan fantasztikus ebben a fickóban.

Ezúttal felnéztem.

– Több ezer ember előtt lépett fel, és olyan mutatványokat hajtott végre, amit előtte soha senki. – Becsuktam a könyvet. – És nem félt megtenni mindezt. Képzeld, milyen lehet, ha az ember nem fél semmitől!

Úgy tűnt, nem sikerült lenyűgözni a nővéremet.

– Tízezer elefántot tüntetett el csak így! – Csettintek az ujjammal.

Ezzel felkeltettem az érdeklődését.

– Hogyan?

Meglebegtettem a könyvet az arca előtt.

– Kösz, nem. – Elfintorodott. – Egy éve minden áldott nap ezt a könyvet nyálazod.

– Egy éve és két hónapja.

– Mostanra minden fejezetet betéve kellene már tudnod.

– Az utasítások bemagolása, és kiváló bűvésznek lenni két külön dolog. – Levettem a kártyapaklimat a könyvespolcról. – Harry Houdini képes volt elhitetni az emberekkel, hogy a bűvészet valóság.

Amikor Alan az úszólecke után kölcsönadta nekem a saját példányát, három nap alatt kiolvastam. Másodszor, harmadszor is kiolvastam, aztán Alan szólt, hogy az apja szeretné visszakapni a könyvét. Meggyőztem anyut, hogy vegye meg nekem, azt mondtam, egy iskolai feladathoz kell.

Megkevertem a paklimat.

– Akarod látni a legújabb trükkömet?

– Nem igazán. – Jack ismét elmerült a füzetében.

Apátia: érzelmek, érdeklődés és törődés hiánya akkor is, ha valaki valami igazán menő dolgot akar mutatni.

– Pontellenőrzés! – kiabált fel uram a földszintről.

Ledermedtem, és a nővérem felé sandítottam.

– Én már megcsináltam a sajátomat – mondta.

– Megyek! – kiáltottam vissza.

Felkaptam a kis fekete noteszomat a földről, farzsebembe szuszakoltam a kártyapaklit, és úgy rohantam lefelé, hogy kettesével szedtem a lépcsőfokokat. Megálltam uram fotelja mellett a nappaliban, és vártam. Arra gondoltam, minél előbb túlleszek ezen, annál hamarabb nekiállhatok a köteles trükknek, ha egyáltalán megtalálom a segédeszközt.

Uram tudomást sem vett rólam, ahogy mellette álltam, tökéletes tartással. Csak olvasta tovább a régi, vadnyugati történetet. A könyvet az egyik kezében tartotta, a másikon egy zacskó mirelit zöldborsót egyensúlyozott. Már megint rácsapott kalapáccsal a mutatóujjára, amikor egy ügyfél házán dolgozott. Nem mertem megköszörülni a torkom, hogy felhívjam magamra a figyelmét.

Hallottam, hogy anyu a konyhában a szekrényajtókat nyitogatja, majd letörli a pultot. Megint párolt marhasültet ettünk, a hús száraz volt és gumiszerű. anyu újra és újra ugyanazokat az íztelen fogásokat tálalta fel nekünk; uram nem hagyta, hogy fűszerekre vagy szószokra pazarolja a pénzt. Azt mondogatta, csak a gyengék élnek azért, hogy ehessenek; azért enni, hogy éljünk, ez építi az erkölcsünket.

Amikor a fejezet végéhez ért, uram becsukta a regényt.

– Úgy gondolod, megvan a tizenöt?

Áttanulmányoztam a noteszomat, bár előtte már négyszer ellenőriztem a számokat. A pontatlan számolásért két pont levonás járt.

– Igen, uram. – Gyorsan fel is soroltam őket. – Két pont, amiért bevetettem reggel az ágyam, kettő, mert elmentem iskolába, három, mert jelest kaptam a Malac a pácban olvasónaplómra. – Meg is mutattam neki a makulátlan fehér lapokat. – Egyet azért, mert megterítettem a vacsorához, egyet, mert elmosogattam magam után, kettőt, mert sikerült elsajátítanom egy háromlapos jósló trükköt, hármat, mert sikerült elvégeznem az ötös szintet is úszáson, és egyet, mert összehajtogattam a mosott ruhát.

Kezébe adtam a noteszt, hogy ellenőrizhesse a számításaimat. Sokáig bámulta a számokat, olyan sokáig, hogy kezdtem aggódni amiatt, esetleg mégis hibáztam a számolásnál. Anyu becsoszogott a nappaliba, leült a másik fotelba, és fáradt sóhajtással elővette a keresztszemes hímzését.

Uram felnézett.

– Lássuk a háromlapos trükköt!

Letérdeltem a dohányzóasztal mellé, a foteljával szemben, és eltoltam az útból egy stósz régi újságot. Ott volt alattuk a kötél is, amit nem találtam korábban. A kötelet az újságok tetejére tettem. Uram levette lábát a lábtartóról, és izgatott arccal előrehajolt, miközben előhúztam a paklit a zsebemből. Szétterítettem a lapokat, majd összefogtam őket, kettévettem a paklit, és egy vegasi krupié könnyedségével megkevertem. Legyezőformán széthúztam előtte a lapokat, kiválasztottam egyet, és színnel lefelé az asztalra tettem. Ő kihúzta a kör hetest, és színnel felfelé az első lapom mellé tette. Választottam egy második lapot, és elé tartottam a paklit, hogy ő is válasszon. Harmadszor is megismételtük a procedúrát. Hat lap feküdt az asztalon, párosával. Uram lapjai színnel felfelé, az enyémek lefelé.

Ezen a ponton már anyám is bennünket figyelt. Egy rövid hatásszünet után a kör hetes melletti lappal kezdtem. Felfordítottam – a káró hetes volt az. A pikk négyes mellett a treff négyes volt. A kör bubi mellett pedig a káró bubi. A teljes trükköt sikerült kevesebb mint két perc alatt előadnom, méghozzá habozás vagy mellényúlás nélkül (+2). Ellenálltam az erős kísértésnek, hogy ujjongjak. Két hónappal korábban tanultam meg az egylapos jósló trükköt, és máris eljutottam a háromlapos szintre.

Anyu lelkesen tapsolt, de uram arca rezzenéstelen maradt. Végigsimított katonásra nyírt haján, és biccentett.

– Igen, mondhatjuk, hogy ezt elsajátítottad.

Ezután tanulmányozni kezdte a noteszomat. Az ajkamba haraptam, nehogy elvigyorodjak, és összeszedtem a paklimat a tokjába.

Uram elővette a szemüvegét kockás inge zsebéből, és az orrára biggyesztette.

– A matekkal azonban akad itt némi probléma.

Ledermedtem.

– Két pont, amiért elmentél az iskolába? Ezt az utcából minden idióta meg kell, hogy tegye. Ez rendben is volt, amikor még óvodába jártál, és féltél kilépni a házból, de mennyi is vagy már, tizenegy éves?

– Tíz – suttogtam.

– Nem kapsz többé jutalmat olyan dolgokért, amelyeket muszáj megtenned. Mint az asztal megterítése, vagy letakarítása vacsora után. Elvégre nem fizettetünk veled a szállásért és ellátásért, nem igaz? Elvárjuk, hogy a nővéred és te más formában fizessetek ezért. Miféle apa lennék, ha két ingyenélőt nevelnék fel? Felnőttként segélyért tartanád a tenyered, ahelyett hogy tisztességesen megdolgoznál a betevőért. És két pont, amiért bevetetted az ágyadat? Nem hiszem, kisszívem. Az én számításaim szerint így már csak kilenc pontod maradt. Mivel tudsz még előhozakodni?

Üres arccal bámultam magam elé. Korábban sosem tett semmissé feladatokat.

Felvonta a szemöldökét.

– Nincs. Nincs egyebem, uram.

Felsóhajtott, és az órájára pillantott.

– Elő kell hozakodnod valami nagy dologgal, ha éjfél előtt ágyba akarsz kerülni.

Próbáltam felidézni a legtöbb pontot érő feladatokat, amiket valaha végrehajtottam. Egyszer kaptam négy pontot, mert egy órán keresztül kabát nélkül ültem a hóesésben. Négyet kaptam akkor is, amikor két percig vissza tudtam tartani a lélegzetemet. Ötöt, amikor üvegcserepeken térdeltem. Vártam, hogy most vajon mit szab majd ki rám, és egy kósza gondolat erejéig abban reménykedtem, hogy a nővérem lejön hozzám a földszintre. Nem mintha bármikor is kiállt volna értem uram előtt. Miért kezdené el most?

Tekintete körbejárt a szobában, majd megállapodott a már halott nagyanyám sültestálján. Ez volt anyám legféltettebb kincse, az egyetlen ingósága, ami valóban értékes volt. Finom kínai porcelánból készült, és festett rózsák díszítették. Ténylegesen sosem használtuk a tálat; anyu nem kockáztatta, hogy megkarcolódjon. Bár stílusban nem igazán illett a rongyszőnyeghez és szakadt bútorainkhoz, kitette a falra dekorációként, miután nagymama meghalt.

Pánikba estem, de uralkodtam a vonásaimon. Ha az ember kimutatta, hogy fél, az csak rontott a helyzeten, bár anyu ezt sosem értette meg. Megidéztem a bennem lakozó Houdinit. Vajon a szabadulás nagymestere hogy vágná ki magát ebből a helyzetből?

Uram felkelt a foteljából, és levette a tálat a falról. Megpörgette az ujján, mint a szakácsok a pizzatésztát. Anyu levegő után kapott. Uram egyetlen figyelmeztető pillantással elhallgattatta.

– Lenne egy hatpontosom, ha úgy érzed, készen állsz rá – közölte.

Uramról anyura néztem, próbáltam kibúvót keresni. Anyut azonban túlságosan lefoglalta az, hogy figyelje, amint uram a tálat pörgeti, így nem sietett megoldással a segítségemre. A karfát markolta, és az arca éppolyan hamuszürke volt, mint a haja. Évekkel azelőtt megőszült, hogy én megszülettem volna.

– Ne is törődj vele, kisszívem – mondta uram. – A Barberek gerinc nélkül jönnek a világra. Nem is érti az egészet.

– A Biblia azt tanítja, hogy tiszteljük anyánkat és apánkat – mondta anyu lesütött szemmel. – Az a tál egy ereklye, családi hagyaték.

Uram abbahagyta a tál pörgetését.

– Nehogy rákezdj a prédikációs marhaságokra! – Anyu felé lépett. – Milyen érdekes, hogy Isten valahogy mindig azt akarja, ami neked is jó.

Felpattantam a padlóról.

– Készen állok!

Figyelme rám terelődött, elfordult anyámtól, felém kacsintott. Csaknem elájultam, annyira megkönnyebbültem.

– Tehát, tudod, hogy ez a sok bűvésztrükk, ami annyira érdekel téged, mind-mind kitartást igényel, fizikailag és szellemileg egyaránt. Ezektől a feladatoktól hozzám hasonlóan naggyá és erőssé válsz, így mire annyi idős leszel, mint most én, sokkal erősebb és nagyobb leszel, mint amilyen én valaha is voltam.

Bólintottam. Legalább ezerszer hallottam már ezt a beszédet.

– Mit szólnál egy egyensúlykihíváshoz? Megtartod ezt a tálat a fejeden negyven percig, én adok érte hat pontot, és mindketten mehetünk aludni. Hogy hangzik?

Két választásom volt: vagy vállalom a kihívást, vagy egész éjjel ébren fog tartani. Ez volt a szabály: tizenöt pontot kellett összeszedni nap végére, hogy az ember aludni mehessen. Másnap reggel pont egy matekdogával kellett kezdenem.

Az ajkamba haraptam, és elgondolkodtam.

– Ha egy órán keresztül is bírom, kérhetek egyvalamit a bűvészboltból is holnap?

– Belőled meg mikor lett ilyen kis seftelő? – Elvigyorodott. – Rendben, áll az alku.

Bólintottam. Anyu felnyüszített.

Uram kiment a konyhába, és turkálni kezdett a mindenes fiókban, az ég tudja csak, mi után kutatott. Aztán egy perc múlva egy tekercs maszkolószalaggal tért vissza. Elfeledett emlék úszott át a tekintetem előtt: fél nap úgy, hogy le van ragasztva a szám. Vajon az egy ötpontos kihívása volt? Nem lehetett hatos. Lehet, csak négyes volt.

Látta az arcomon a ki nem mondott kérdést.

– Így garantáljuk, hogy nincs csalás. Lehet, hogy a Barberek csalnak, de mi tuti nem teszünk ilyet.

Az újsághalom tetején lévő kötélre pillantottam, és felkaptam. Feszesre rántottam előtte.

– Ez erősebb.

Bólintott, és látszott, hogy sikerült lenyűgöznöm.

Uram a fejem tetejére helyezte a tálat, hogy hozzászokjak a súlyához. Anyu felmenekült az emeleti hálószobájába. Uram utánanézett, száját gúnyosan lebiggyesztette. Letettem a tálat, a kötelet párszor a jobb csuklóm köré tekertem, majd hagytam, hogy a hátam mögött összekösse a két csuklómat. Dupla csomót kötött a kötélre, majd elégedetten felmordult. Legalább a szőnyegen álltam. Ha a tál le is esik, lenne rá esély, hogy nem törik össze. Csak százhuszonhét centi magas voltam.

Mintha olvasna a gondolataimban, uram átvezetett a konyhakőre. Odahozta a tálat, és komoly arccal elém tartotta, mintha egy keresztelésre váró kisbaba lenne.

A fejem búbjára helyezte, és közben az arcomat figyelte.

– Bólints, ha készen állsz! – viccelődött. – Minden rendben, picikém?

Összeszedtem magam.

– Elengedheti.

Elhátrált tőlem, és elindította a stopperórát. Tíz perc elteltével megkezdődött a lecke is. Uram körözni kezdett körülöttem, mintha párbajoznánk.

– Mi az egyetlen eszközöd, amely segít, hogy sikerrel járj?

Eltűnődtem, hogy a hangom rezgése elegendő lesz-e ahhoz, hogy kibillentse a tálat az egyensúlyi helyzetből, mert azt addig sikerült mozdulatlanul tartanom. A nyakam már elkezdett sajogni.

– Ha hajlandó vagyok kitartani.

– A jövőbeni közönséged nem fog meghallani téged, ha ilyen kisegércincogással beszélsz. Nem lesznek telt házas műsoraid, és nem lesz majd ott a plakátokon a neved. Jobban teszed, ha megtalálod a hangerőgombot magadon, kislány, méghozzá gyorsan. A világnak nem telik sok idejébe megállapítani, hogy hétköznapi vagy. Szereted a bűvészkedést?

Nevetséges kérdés volt, olyan, mintha bárkitől megkérdeznék, hogy szeret-e levegőt venni, vagy nyelni. Az azt megelőző tizennégy hónap során olyan gyengéd érzelmeket kezdtem táplálni a mágia iránt, mint a szerelem. A hibát ott követtem el, hogy ezt uramnak is elárultam, aki azt gondolta, a bűvészkedés butaság – egészen addig, míg rá nem jött, hogy felhasználhatja a kihívások során.

– Hát persze.

Bólintott, leguggolt elém, és halkan szólalt meg:

– Ha nem téveszted szem elől a célodat, egy szép napon lesz belőled valaki. Érzem! – Intett a kezével, hogy nyomatékot adjon szavainak. – A világ sosem látott még ilyet, mint te, picikém! – Felállt, megropogtatta a hátát, majd leült az egyik konyhaszékre.

– Uram! – kiáltott le Jack a lépcső tetejéről pont akkor, amikor kényelmesen elhelyezkedett. – Fel tudna jönni, kérem?

– Bármiről is van szó, szólj anyádnak! – felelte az apám anélkül, hogy egy ujját is mozdította volna.

– Zárva van az ajtaja.

– Akkor gyere le ide!

– Nem tudok! – Habozott, majd folytatta: – Azt az ugrálóköteles trükköt próbáltam gyakorolni, amit ön tanított nekem. Azt hiszem, kificamodott a bokám. – Amikor uram nem szólt semmit, még hozzátette: – Nagyon fáj!

Uram feltápászkodott a székről, és megmarkolta a stopperórát.

– Még tizenöt perc. – Kisétált a konyhából, felment a lépcsőn, és nekilátott, hogy alaposan lehordja a nővéremet.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy lazítsak. A tál stabilan ült a fejemen. Nem volt más dolgom, mint pontosan ugyanúgy tartani még tizenöt percen keresztül. Annyi ideig bármit kibírok, nem igaz?

Az előttem álló feladat gyerekjáték volt Houdini munkájához képest. A „Fejjel lefelé” trükkhöz kalodába záratta a lábát, majd fejjel lefelé beleeresztették egy vízzel teli tartályba. Két percig volt bent, mielőtt kiszabadult. Ezt a trükköt több száz alkalommal előadta.

A „Víz alatti hordó” trükkben kezét-lábát bilincsbe verték, mielőtt bemászott volna egy fahordóba. A hordót százkilónyi ólommal súlyozták le, majd leszögelték a tetejét, körbeláncolták, aztán legurították egy dombról, egyenesen bele az East Riverbe, ahogy Alan mesélte. Azonnal elsüllyedt. Ötvenhét másodperc elteltével Houdini a felszínre bukkant, a bilincsei nélkül. Amikor a hordót is a partra hozták, sértetlen volt: még a bilincsek is ott voltak a belsejében.

Ilyesmikre kellett, hogy képessé váljak, ha előadóművészként ismert akartam lenni. Uramnak igaza volt: muszáj, hogy fejhosszal megelőzzem a mezőnyt. Elhitettem magammal, hogy alig érzem a kötél szorítását a csuklómon, a tál súlyát a fejemen.

Mindezek ellenére azért eltöprengtem rajta, hogy érdemes lenne tízlépésnyit eltipegni balra, hogy a nappaliba kerüljek, méghozzá a kanapé mellé, mert úgy a tál valami puhára esne, ha mégis lepottyan. Uram mindig figyelmeztetett bennünket a hirtelen gondolatok veszélyeire. Szerinte csak a vesztesek gondolkodtak így, s ezekkel a tervekkel gyakorlatilag ők okozták a saját sikertelenségüket. Ugyanakkor egy szóval sem mondta, hogy a teljes hatvan percet ugyanazon a szent helyen kellene teljesítenem.

Úgy döntöttem, maradok, ahol vagyok. Semmi értelmét nem láttam, hogy kockáztassak.

Azután: megéreztem. Néha lassan fejlődik a dolog, apránként, és az embernek van rá ideje, hogy a nyelvét a szájpadlásához szorítsa, vagy azt mondja: habakuk. Máskor – és ez is ilyen alkalom volt – a semmiből érkezik.

Tüsszentenem kellett.

A szőnyeg felé lendültem, de közben az orrom és a szám mintha felrobbant volna. A fejemet hirtelen borzalmasan könnyűnek éreztem. Mintha lassított felvételen láttam volna magam előtt, ahogy a tányér zuhan, zuhan, zuhan. Három gyors csuklómozdulattal kiszabadultam a trükkös kötélből, és elkaptam a tálat, éppen azelőtt, hogy a padlónak csapódott volna.

Egy percig csak álltam ott, kétrét görnyedve, levegő után kapkodva. Amikor a légzésem végre lecsillapodott, feltűnt, hogy közben minden milyen csendessé vált az emeleten.

Uram litániája félbeszakadt.

Elöntött valami, ami még a hányingernél is erősebb volt. Meghallottam volna, ha lejön a lépcsőn, ugye? Levegőt sem vettem, de így is éreztem a tenyeremben a szívverésemet. A térdem elgyengült, remegni kezdett. Láttam magam bezárva a kabátos szekrénybe, egy kutyaketrecbe, a vaksötétbe, éles, fehér fénybe, vérvörös közegbe. Túlságosan rémült voltam ahhoz, hogy sírjak. Izzadt kézzel rámarkoltam a tálra. Sikerült rávenni magam, hogy hátrasandítsak a lépcső irányába.

Nem volt ott. Még mindig fent volt az emeleten.

Lassan kifújtam a levegőt, majd lábujjhegyen visszalépkedtem a helyemre a kövön, és ismét a fejemre tettem a tálat. Amint biztos voltam benne, hogy stabilan pihen, visszakötöztem a kötelet a csuklómra.

Köszönöm, Houdini!

Apám léptei után füleltem. Alig fél perccel később lemasírozott a lépcsőn, s közben morgolódott:

– A nővéred vérbeli színésznő! – Előhúzta a stoppert a zsebéből, és az asztalra dobta. – A bokájának a világon semmi baja.

Jó pár perccel később az óra pityegni és vibrálni kezdett. Uram a kijelzőre pillantott, majd a fejemre. Megnyomta a gombot.

– Átkozott legyek, picikém! Látod, mi történik, ha valamit igazán akarsz?

Elmosolyodtam. Komótosan lépkedett felém. Amikor felemelte a tálat, a fejem a súlya nélkül olyan könnyűnek tűnt, hogy szinte elszállt. A lélegzetemet is visszafojtottam, miközben leszedte a csuklómról a kötelet. Ha nem is hajszálpontosan ugyanúgy kötöttem vissza, ahogy volt, úgy tűnt, nem vette észre.

– Lefogadom, hogy ez most jólesik! – Letette a kötelet az étkezőasztalra.

Megdörzsöltem a csuklómon a kivörösödött bőrömet.

– Holnap iskola után elmegyünk a bűvészboltba. – Felkapta a tálat, és ismét pörgetni kezdte az ujján. – Egyébként mit akarsz onnan?

– Bilincset. – Le sem vettem a szememet a tálról.

Bólintott. A tál lelassult, táncolni kezdett az ujján. Apám felsóhajtott, mintha elunta volna magát, majd minden előzetes figyelmeztetés nélkül, hirtelen leengedte a karját. Anyu tálja a padlóhoz csapódott, mielőtt egyáltalán megmozdulhattam volna.

Vagy száz darabra tört szét.

A térdem megroggyant, fejem lehorgasztottam. Felszedtem pár szilánkot, mintha azt remélném, maguktól összeragadnak. Anyámra gondoltam, aki egyedül volt odafent. Biztos, hogy hallotta a csörömpölést, és éppen a szemét is kisírja, s azt kérdezi Istentől, miért nem adott neki jobb családot, erősebb lányt. A tenyerembe vájtam a körmeimet, hogy vissza tudjam tartani a könnyeimet. Nem bírtam volna elviselni, ha pont most veszítek négy pontot. Lehunytam a szemem, és azt kívántam, bár elmenekülhetnék, ahogy Houdini tette.

Amikor már biztos voltam benne, hogy nem fogok sírni, felsandítottam apámra a padlóról. Érdeklődve vizsgálgatott, mintha egy tudományos kísérlet lennék.

– Miért? – Ennyit bírtam csak kinyögni. Talán rájött, hogy csaltam?

– Ne aggódj, kisszívem. Az üzlet az üzlet. Így is elmegyünk holnap a boltba.

Biccentettem, de össze voltam zavarodva. Elkezdtem összeszedni a porceláncserepeket.

– Hagyd ott! Megvan a tizenöt pontod. Mehetsz lefeküdni.

– De… – A körülöttem lévő rendetlenségre mutattam.

Uram rám kacsintott.

– Majd ő feltakarítja holnap reggel!

7.

Natalie

2020. január 8.

Némán állunk, várunk, de a sövényfal túloldaláról csak az erdő susogását halljuk. Gordon és Sanderson összenéznek.

– Ez meg mi a fene volt? – kérdezi Cheryl.

Chloe visszafelé tekintget, arra, amerről jöttünk, mintha a menekülést fontolgatná.

Szemügyre veszem a sövényt, s feltűnik, hogy a szorosan összefonódó levelek színe természetellenesen élénkzöld. Kinyújtom a kezem, megfogok egy levelet. Művirág. Tekintetem felkúszik a két és fél méter magas műsövény hegyéig. A tetején apró fémtüskéket pillantok meg.

– A madarak miatt – mondja Gordon a fülem mellett. Összerezzenek, és egy pillanatra felvillan szemem előtt a kép, ahogy minden tüskén egy madár ül felnyársalva, verebek, lombjárók és álarcos poszáták esnek fogságba a haladás útján. Elengedem a műleveleket.

Sanderson továbbhalad a ház és a fal közötti keskeny ösvényen. Amikor rájön, hogy nincs mögötte senki, hogy a sikolytól még mindig egy helyben állunk hamuszürkén és rémülten, megáll. – Ne aggódjanak! Valószínűleg csak egy feladatot hallottak valamelyik kurzusról.

– Valószínűleg? – kérdezek vissza.

– Az erdőből? – teszi hozzá Chloe.

Cheryl hangja megbicsaklik.

– Úgy hangzott, mintha valakit éppen kínoznának.

Sanderson viccesen feltartja a kezét, s védekezik.

– Sosem állítottuk, hogy átlagosak vagyunk.

– Nem éppen ezért jelentkeztek hozzánk? – teszi hozzá Gordon.

Gyere önfejlesztésre, s maradj kicsit az életre kelt rémálmok között.

Sanderson továbbindul. Mi, többiek kicsit habozunk, mielőtt utánamegyünk.

– Hallottak már az expozíciós terápiáról? A Bölcsesség Erdejében minden arról szól, hogyan legyünk úrrá a félelmeinken. Ahhoz, hogy ezt elérjük, sebezhetővé kell válnunk. Néha a sebezhetőség buta táncot jelent, néha pedig azt, hogy sikoltozunk, ahogy a tüdőnk bírja. Én már mindkettőt kipróbáltam. El sem hinnék, utána milyen szabadnak érzi magát az ember!

Elképzelem Kitet az erdő mélyén, ahogy addig sikoltozik, míg végül már nem bírja tüdővel, s a torka is kisebesedik. Ismét megremeg a térdem. Gyomromban az a folyton jelen lévő csomó még jobban megszorul, de Cheryl és Chloe úgy tűnik, kissé megnyugodnak. Ők már nem osztoznak az aggodalmamon. Megkapták a racionális választ, amit szerettek volna: különcködés, okkal. Excentrikusság mint gyógymód.

Amikor elérkezünk a nagy ház végéhez, szemügyre veszem a talajt. Mindent hó borít. A reggeli kék égboltot már ólomszürke felhők takarják el, és a nap melege nélkül a hideg kegyetlen. Ismét sűrű köd közeledik felénk, mintha türelmesen követett volna bennünket Rocklandtől egészen idáig. Süvít a szél, összekoccannak a fogaim. Bár a földön mindenfelé látok lábnyomokat, rajtunk kívül még mindig nincs nyoma élő embereknek a környéken. A tekintetüket azonban magamon érzem, s érzem a jelenlétüket is.

A sziget nagy, legalább négy vagy öt futballstadionnyi méretű, amennyire meg tudom ítélni. Előttünk felbukkan egy oszlop, rajta krémszínű irányjelzőkkel. Az egyik tábla balra mutat, étkezde olvasható rajta – ez egy hosszú, sötétzöld épület, a nagy ház egyik szárnya. Más táblák jobbra irányítanak, az egyiken osztályterem felirat áll, ez egy lakókocsi irányába fordul. Egy másikon az áll, vendégházak, ez csoportnyi kis kunyhóra mutat. Lassan körbefordulok. Mindenhol ott magasodik a sövényfal, de a falon túl akkora fák sorakoznak, amelyek mellett a sövény eltörpül. Mindezek együtt eltakarják a kilátást az óceánra. Innen már a hullámok moraját sem hallani; a szél süvítése elnyom minden más hangot. Beleharapok a hüvelykujjam körmébe.

Gordon Sandersonhoz fordul:

– Kérlek, vidd Mrs. Douglast és Miss Sullivant az étkezdébe ebédelni, és vigyétek a csomagjaikat a negyvenkettes és negyvenhármas vendégházakba. Ebéd után vezesd őket körbe a szokásos szigettúrán, és mutasd meg nekik a szállásukat. – A két nő felé fordul, és biccent. – Kellemes itt-tartózkodást kívánok!

Azután hozzám fordul:

 – Magáról én gondoskodom.

Sanderson elmenekül Gordon szigora elől, s az utasításnak megfelelően az étkezde felé terelgeti Cherylt és Chloét. Kinyitja előttük az ajtót, majd mindhárman eltűnnek az épületben.

Amint elmentek, Gordon figyelme rám szegeződik. Ijesztően néma, akár az egész környék. Hol lehetnek a vendégek? Fontolóra veszem, hogy talán nekiiramodhatnék, s futhatnék épülettől épületig, míg meg nem találom a húgomat. Gordon lehet, hogy fitt, de biztos, hogy nem olyan gyors, mint én.

Az étkezde ajtaja ismét kitárul. Egy rakás ember özönlik ki rajta: huszonévesek, a legfürgébb szépkorú, akit valaha láttam, s a kettő között minden egyéb korosztály. Megkönnyebbülök, elmúlik a feszítő érzés a vállamból. Valószínűleg most ért véget az ebéd. A tömegben Kit vonásai után kutatok. A Bölcsesség Erdejének vendégei farmert és pufikabátot viselnek, jól beöltöztek a hideg ellen. Van köztük, aki egy halom könyvet cipel; van, aki tisztítószereket tart a kezében. Lazának tűnnek, ugyanakkor eltökéltséget érzek a mozdulataikban. Két fiatal nő hátrahajtott fejjel lépked, kidugják a nyelvüket, és kacarászva próbálják elkapni a hópelyheket. Mindenki olyan… normálisnak tűnik.

Sőt, ha igazán őszinte akarok lenni, többek is, mint normális. Nem nagyon látni sötét árkokat a szemük alatt. A bőrük ragyog. Mosolyuk sugárzó, ahogy elhaladnak mellettünk. Nincsenek libbenő fehér ruhák, nem csöpög vér az arcukról. Talán mégsem a Bölcsesség Erdeje a hibás, nem ők szakították el tőlem Kitet. Talán csak elege lett abból, hogy a nővére minden egyes döntését kritizálja.

Kit és én rengeteg dolog miatt civakodtunk (színes ceruzák, bringák, fiúk, a nyugdíj-előtakarékosság fontossága), de a legtöbbször anyu miatt vesztünk össze. Kit lábujjhegyen járkált anyánk körül. Hagyta, hogy napokig feküdjön az ágyban, míg én kirángattam onnan, és addig piszkáltam, míg el nem ment zuhanyozni. Kit volt a kedvence, mert ő sosem noszogatta, s mert ő helyet adott a gyengeségnek, mintha az is a családunk egyik tagja lenne. Engedékeny volt anyuval, így anyu is engedékeny volt ővele. Mindig megvédték egymást, és befejezték egymás mondatait. Sosem hagytak volna ki egy kirakós keddet sem; tudták, hogy én utálom a kirakósokat. Olyan volt, mintha ők egy lélek lennének, két külön testbe szakadva. Én úgy próbáltam magamra vonni anyám figyelmét, hogy jobban teljesítettem: megdöntöttem az iskolai olvasási rekordot, vízimentő voltam a helyi uszodában. Kaptam egy hátba veregetést, majd visszatért a kirakósaihoz.

Amikor hatéves voltam, és kiesett az első tejfogam, gondosan elrejtettem a párnám alá. A Fogtündér sosem jött el érte. Mire pár évvel később Kitnek is kiesett az első tejfoga, már tudtam, ki a Fogtündér, illetve hogy kinek kellene lennie. Nem tudtam volna elviselni, hogy ugyanazt a csalódottságot lássam Kit arcán, amit annak idején én éreztem. Mivel pénzem nem volt, a kedvenc plüssömet (egy apró, kitömött játék elefántot, ami után Kit régóta sóvárgott) gyömöszöltem be az alvó kishúgom párnája alá, és az apró metszőfogat gondosan zsebre vágtam. Próbáltam elvégezni anyu feladatait, ahol csak tudtam, bedobtam a félkész gofrit a kenyérpirítóba, mielőtt suliba mentem, ellenőriztem, hogy a húgom megcsinálta-e a házi feladatait, és megmosta-e az arcát. Talán ezért volt képes Kit megbocsátani anyunak a hiányosságaiért: mert neki mégiscsak volt gyerekkora.

Amikor három évvel ezelőtt anyunál tüdőrákot diagnosztizáltak, a csatáink Kittel intenzívebbé váltak. Kit a temetés után egy évvel közölte, hogy a Bölcsesség Erdejébe jön. Tudtam, hogy undorítónak találta, ahogy anyu betegségét kezeltem. És messze nem is tudott mindent. Ez a vírus már két éve emésztett belülről.

Nézem, ahogy az étkezőből kiáradó tömeg szétoszlik. Ártalmatlannak tűnnek, de valaki közülük megfenyegetett engem. Gordonhoz fordulok:

– Van ötlete, hol lehet Kit?

A fejét rázza.

Karba fonom a kezem, elegem van a szűkszavúságából.

– Mi a felettesének neve?

Gúnyos vigyorral kérdez vissza:

– A micsodámé?

– Ki a főnöke?

– Mindannyiunknak Tanító a felettese – mondja engem kifigurázva.

– Ha maga nem segít, akkor kénytelen leszek beszélni a pasassal.

Hangjából csöpög az irónia.

– Maga a világon semmit nem tud erről a helyről.

– Csupa fül vagyok! – felelem, s kezdem elveszíteni a türelmemet.

– Meg tudom állapítani, hogy maga olyan nő, aki hozzászokott, hogy mindenki úgy ugrál, ahogy maga fütyül, de ez itt nem egy ügyfélszolgálat, ahol addig kell kérni az újabb és újabb vezetőket, míg el nem éri, amit akar. Itt mi mind egyenrangúak vagyunk. Régebb óta vagyok itt, mint bárki más, mégis ugyanúgy bejárok az órákra, mint a többiek.

Próbálom félbeszakítani, de nem hagyja.

– Tanító túlságosan is elfoglalt és fontos ahhoz, hogy az ilyesfélékkel foglalkozzon, mint maga, és ugyanez igaz ránk, többiekre is. Kit mindenfelé dolgozik a szigeten. Mivel nem visel nyomkövetőt, fogalmam sincs, hogy per pillanat merre lehet. Annak érdekében, hogy az itt-tartózkodását olyan rövidre foghassuk, amilyenre csak lehet, megígérem, amint legközelebb látom Kitet, azonnal szólni fogok neki, hogy menjen a maga vendégszobájához. – A vendégkunyhók irányába mutat. – Mehetünk?

Gordonnal vitatkozni nyilvánvaló időpocsékolásnak tűnik; egyértelműen eldöntötte, hogy nem segít nekem. Így magamnak kell majd átfésülnöm a terepet. Ha Kit valóban a személyzet tagja, előbb vagy utóbb össze kell, hogy fussak vele.

– Hova megyünk?

A vállamon lévő utazótáskára mutat.

– Gondoltam, szívesen letenné ezt valahová.

A vendégkunyhók között haladunk, amelyeket négy koncentrikus körben építettek fel. A kunyhók egyszerű, de stabil építmények, a négyből három oldalukon ablakkal. Ha azt nézzük, mennyire közel épültek egymáshoz, viszonylag könnyen lehet leselkedni egymás után. Hacsak nincsenek függönyök, amiket egyelőre nem látok sehol, akkor gyakorlatilag alvás közben is figyelhetik az embert.

– Vigyázzon, hova lép! – figyelmeztet Gordon, miközben a kunyhók között elhaladunk egy épp középen álló, nagy mélyedés mellett. Valószínűleg egy medence lehet az. Mivel mindent hó borít, ha az ember nem vigyáz, könnyen belezuhanhat a hófödte betonmedencébe. Vagy ha valaki belelöki…

– Két dolgot kérek még, mielőtt magára hagyom. – Gordon megropogtatja az ujjait. – Az első dolog a mobiltelefonja.

A szám belsejébe harapok.

– Nem hoztam magammal.

Gordon figyelmesen néz rám.

– Akkor hol hagyta?

– Otthon.

Összepréseli az ajkát.

– Azt gondoltam, itt úgysem lesz térerő.

Már válaszolna, amikor mögülünk egy mély hang a nevén szólítja. Mindketten odafordulunk.

– Hol jártál? – firtatja a férfi. A negyvenes éveiben járhat, magas, termetes és kopasz. A szakálla láttán Hagrid is elszégyellné magát.

Gordon ráncos arca elkomorodik.

– Pillanatnyilag elfoglalt vagyok. A kis színielőadásoddal várnod kell.

A férfi dühösen pislog.

– Mindig eltűnsz ezekre a hosszú utakra, és napokon keresztül senki sem hall felőled!

– Csupán pár órát voltam távol, új vendégeket hoztam a szigetre. – Oldalra pillant, rám.

– Az Sanderson dolga.

– Igen, nos, ő ma nincs jó passzban. Most pedig, ha megbocsátasz. – Ellép a nagydarab fickó mellől, és továbbindul az ösvényen. Követem, de a vállam fölött hátrapillantok.

– Titkolsz valamit, a fene vigyen el! – A férfi elviharzik az ellenkező irányba.

A köd felszakadozott, rongyos függönyként lebeg körülöttünk, de a hó egyre erősebben hullik, a felhők pedig egyre lejjebb ereszkednek, már-már fojtogató a közelségünk.

– Tehát a szíveslátása a dolgozókra és vendégekre egyaránt kiterjed – jegyzem meg.

Gordon állkapcsa megfeszül.

– Maguk Collins lányok csak bajt hoznak az ember fejére, tudja?

Eltűnődöm, Kit vajon mivel haragíthatta magára a fickót.

– Ez azt jelenti, hogy le kellene mondanom a tandembringás foglalásunkat?

Gordon erre nem reagál. Megáll a tizenhatos kunyhó előtt, és előveszi az ajtónyitó kártyát.

– Itt tölti az éjszakát.

– Rendben. – A kulcskártyáért nyúlok.

– Különös. – Nem ereszti a kártyát, pillantása mintha az agyamig hatolna. – Azt állítja, hogy otthon hagyta a mobilját, miközben biztos forrásból tudom, hogy korábban, a kikötő parkolójában bizony használta.

Meglepetten elejtem a kézitáskámat. Gordonnal egyszerre hajolunk le érte, de ő a gyorsabb. Belepillant, majd egy pillanatig még markolja a táskát, mielőtt engedné, hogy elvegyem tőle. Tekintetünk ismét találkozik.

– Jobban át kellene gondolnia a sztoriját. – A kezembe adja a kulcskártyát. – Mi errefelé nem igazán szíveljük a hazugokat.

8.

A burgundivörös bársonyfüggönyt bámultam. Egy csepp verejték futott végig a hajam tövénél. Amikor a függöny szétnyílt, kényszerítenem kellett magam, hogy ne rohanjak le a színpadról. Elvigyorodtam.

Megmarkoltam a varázspálcámat, majd előreléptem a felpolírozott fapadlón. Egy hónappal korábban a fények még elvakítottak. Mostanra már alig vettem róluk tudomást. Körbepillantottam a középiskolám előadótermében. A háromszáz ülőhely felét elfoglalták, ez volt eddig a legnagyobb közönségem. A mi kis városunkba ritkán érkeztek előadóművészek. Az emberek vitték a híremet.

Az első sor közepén ott ült uram és anyu. Jack nem volt ott. Abban az évben, még korábban elment főiskolára, nem mintha egyébként eljött volna megnézni az előadásomat. Messze, nyugaton választott magának főiskolát, eltökélte, hogy olyan messzire költözik otthonról, amennyire csak tud. Próbáltam olyan kevésszer zavarni, amennyire csak lehetett, s a telefonhívásaimat azokra az estékre tartogattam, amikor komolyan rettegtem attól, mit fog tenni az apánk. Egyszer sem fogadta a hívást.

Anyu a vasárnapi ünneplőjét viselte. Uram farmert és pólót. Távol tartottam őket, amíg csak lehetett, mert szerettem volna előbb tökéletesíteni az előadásomat, de előző este uram megmakacsolta magát. Most anyu integetett nekem. Uram kacsintott.

Ők voltak a legkisebb gondom.

Odaléptem a mikrofonállványhoz, és bemutatkoztam.

– Üdvözlök mindenkit a Földi Paradicsomban!

Tekintetem végigfutott a közönségen, és négy pattanásos arcot keresett. Ezután megragadtam a mikrofont, és körbemutattam a színpadon, ahol korábban üres virágcserepeket helyeztem el.

– Hozzunk egy kis színt a környezetünkbe, mielőtt munkához látnánk!

Varázspálcámmal az egyik cserépre mutattam. Egy élénkpiros tulipán virult ki benne. Valaki levegő után kapott. Cserépről cserépre jártam, s mindegyikben más növényt bírtam virágzásra, mindegyik szebb volt, mint az előző. A közönség elégedetten morajlott. Akkorra már álmomból ébresztve is képes lettem volna megcsinálni ezt a trükköt, sőt többször is előfordult, hogy úgy riadtam fel álmomból, mintha ujjaim között varázspálcát tartottam volna. Amint az összes cserépben volt egy-egy virág, széttártam a karomat, és a közönség felé fordultam. Sütkéreztem a morajló tapsviharban, fellélegeztem, és aznap este először őszinte vigyor terült szét az arcomon.

Még mindig nem láttam meg őket. Talán próbára mentek.

A virágos trükk után a színpad bal oldalán álló kartondoboz asztalhoz sasszéztam, a közönségem lelkesedésének köszönhetően habkönnyűnek éreztem magam. Beleereszkedtem a műsorom ismerős ritmusába, a negyvenperces előadásba, amelyet fél év alatt raktam össze és gyakoroltam be. Az asztalról felkaptam a régi kötelemet, félbevágtam, majd ismét egybeforrasztottam. Golflabdák tűntek elő az ujjaim közül, majd ugyanolyan villámgyorsan el is tüntettem őket. Csináltam egy egész sornyi kendős trükköt, először előhúztam egy hosszú, szivárványszín csíkos kendőt a számból. Ezt öt kisebb kendővé választottam szét, mind más színű volt, s ezután ismét egyetlen színes, batikolt kendővé változtattam őket. Bár a trükkjeimet aligha lehetett volna innovatívnak nevezni, a közönség megőrült. Az új könyv szerint, amit éppen olvastam, a bűvészet lényege nem a trükkökben rejlett. Az volt a lényeg, hogy eladja őket az ember a közönségének, elérje, hogy higgyenek abban, ami a színpadon történik.

Műsorról műsorra tökéletesítettem az alapokat. Bár türelmetlenül vártam, hogy végre továbbléphessek a bonyolultabb feladatokra, megfogadtam magamnak, hogy addig nem teszem, míg tökéletesen végre nem tudom hajtani azt az előadást, amit már összeraktam. Addig dolgoztam azzal a kötéllel, míg vérezni nem kezdett a tenyerem. A varázspálcát kezelő ujjaimon vízhólyagok nőttek. A legtöbb estén abban a pillanatban elaludtam, hogy a fejem a párnára ért. Nem foglalkoztam legjobb barátnőkkel vagy fiúzással. Egyhegyűséget gyakoroltam, és a kemény munkám lassan meghozta gyümölcsét. A színpadon egyre magabiztosabbá váltam. Eddig ez volt a közönség legjobb reakciója, amit valaha kaptam.

Már éppen készültem áttérni a show számomra legkedvesebb részéhez, amikor a nézőtér hátuljából halk „fúúúúj” hangzott fel. Összeszorult a gyomrom. Hunyorogtam. Pár néző forgolódni kezdett, próbálták megtalálni a zaj forrását. A négy arc, amely után eddig kutattam a tömegben, lassan láthatóvá vált a leghátsó sorban. Egész addig lesüllyedtek az ülőhelyükön, és várták a megfelelő pillanatot. Általában inkább elöl szoktak helyet foglalni. A szívem összeszorult.

Ne ma este! Ne akkor, amikor uram is jelen van!

Talán meg sem hallotta őket. A bal fülére eléggé nagyothallott.

Visszatettem a mikrofont az állványra, és feltartottam egy elég bonyolult kinézetű bilincset – azt, amit uram vásárolt nekem az anyu táljával történtek másnapján.

– A következő mutatványhoz szükségem lenne egy segédre. Van önként jelentkezőnk?

Kezek lendültek a magasba.

– Miért nem tünteted el inkább saját magad? – kiabálta be a négy fiú egyike. Tudtam, hogy Alan volt az, a régi úszótársam – megismertem az orrhangját.

Megtöröltem a homlokomat, és végigvizslattam a tömegen. A szüleim mögött ült egy család, két fiúval. Az idősebbik láthatóan le volt nyűgözve – mézbarna szeme és kissé görbe orra volt. Olyan típusnak tűnt, aki képes otthon ülni, és könyveket olvasni Houdiniről, hogy megtanulja minden trükkjét, s azok minden csínját-bínját, ahogy én tettem régen. Sőt, most is. Őt hívtam fel magam mellé a színpadra, s közben azon tűnődtem magamban, vajon Houdinit is kifütyülték-e az első időkben. A könyvekben erről nem esett szó.

Houdini az első nagy sikereket a bilincses szabadulómutatványoknak köszönhette. Az egyik első műsorában azzal kérkedett, hogy bármilyen bilincsből ki tud szabadulni, amit a közönség vagy a helyi rendőrök rátesznek. Ígéretét be is tartotta. Ezután továbblépett a börtönszabadulásokhoz, majd a hidakról való leugráshoz, azután oda, hogy a víz alá merült, lezárt ládákban. Tizenöt évesen egyelőre fogalmam sem volt, hogyan tudnám előteremteni a kellékeket, amelyekkel reprodukálhatnám a későbbi mutatványait. Hogy juthatnék be egy börtönbe? Kell vajon engedély ahhoz, hogy valaki leugorjon egy hídról? Ezek a feladatok megoldhatatlanul hatalmasnak tűntek olyasvalaki számára, aki soha nem utazott még kétórányinál messzebb a szülővárosától. Egyéb lehetőségek híján kénytelen voltam lépésről lépésre felépíteni a műsoraimat. Gyerekként megtanultam a kártyatrükköket, ahogy Houdini is tette. Ha ezután az egyszerűbb bilincses trükkök lendítették felfelé Houdini karrierjét, akkor nekem is ezekkel kellett folytatnom.

A megbabonázott fiú felért hozzám a színpadra.

– Mi a neved?

– Gabriel.

Eszembe villant a bűvész, aki sok évvel korábban engem választott.

– Messziről utaztatok ide a családoddal, Gabriel?

Az anyjára nézett, arcára kiült a lámpaláz. A nő bátorítóan bólogatott neki. Végre szóra nyitotta a száját.

– Mi… mi Aldsville-ben lakunk.

Aldsville pár várossal arrébb volt, úgy húszpercnyi autóútra. Gabriel szüleire kacsintottam. Gabriel kisöccse szó szerint alig bírt megmaradni a székén, a szeme csillogott.

– Köszönöm nektek, hogy eljöttetek megnézni az előadást! – fordultam Gabriel felé. – Szeretnél ma este a segédem lenni?

Gabriel lelkesen bólintott, lámpaláza csillapodott.

Felemeltem a bilincsemet a levegőbe. Már majdnem öt éve gyakoroltam ezzel a darabbal, ismertem rajta minden karcolást és horpadást. Olyan természetes volt belőle kiszabadulni, mint levegőt venni.

Gabriel kezébe adtam a bilincset. Rázárta a csuklómra, majd felmutatta a kulcsot a közönségnek, így tudhatták, hogy az nála van, nem nálam. A színjátszó körös diákok hallgattak, míg Gabriel bemutatkozott, és segített nekem, de ekkorra már elég hangosan kezdtek beszólogatni ahhoz, hogy apám is meghallja őket.

– Lássuk, hogyan varázsolsz magadnak barátokat! – kiabálta be Alan.

Uram ajka pengevékony volt, de a tekintetét le sem vette a színpadról. A közönség többi tagja néha-néha lopva hátrapillantott. Páran bizonytalanul kuncogtak, azt remélték, ez is az előadás része. Mások grimaszokat vágtak az osztálytársaimra. Egy nő csitította őket. A közönség nagy része összezavarodott, figyelmük megoszlott az előadásom és a hátsó sorban ülő tinédzserek között, akik – amikor éppen nem engem gúnyoltak – sutyorogtak, és egymást böködték. Égett az arcom.

A színpadon Gabriel engem figyelt, valószínűleg ő volt az egyetlen az egész teremben, aki ügyet sem vetett a gúnyolódókra. A bilincs megcsörrent, ráterelve a figyelmet kezem remegésére. Kapkodva dolgoztam a záron. A közönség csak bámult. Biztosan tudták, hogy küzdök, és nem csak tettetek a drámaibb hatás kedvéért. A bukás nem volt része az előadásomnak.

Az előző egy hónap során megpróbálkoztam minden lehetséges megoldással, ami csak eszembe jutott a színjátszós diákokkal kapcsolatban. Először személyesen kértem őket. Azután az előadás közepén, nyilvánosan szólítottam fel őket, hogy hagyják abba, hangom dübörgött a mikrofonban. Ezután bevontam egy tanárt, aki őrködött a következő pár előadáson, de túl sok volt a dolga ahhoz, hogy minden alkalommal jelen legyen. Az iskolatársaim egyetlen alkalmat sem hagytak ki. Nem érdekelte őket a büntetés lehetősége – a legtöbb csatájukat amúgy is Ms. Kravitz vívta meg helyettük. Végül arra jutottam, a legegyszerűbb, ha nem veszek róluk tudomást. Így unnak rá a leggyorsabban a beszólogatásra, bár valójában a heti három alkalommal történő megaláztatás minden volt, csak nem gyors.

– Senki sem bír téged! – kiáltotta Alan.

Belekeveredtem a bilincses trükkömbe, nem bírtam kiszabadulni. Általában feleennyi időmet szokta igénybe venni. Testemen éreztem a közönség tekintetét. Dobhártyámon hallottam minden szívdobbanásomat. Felső ajkam fölé kis bajuszként gyűlt a verejték. A légzésem túl hangos volt, a torkom kiszáradt. Vajon mindenki más is hallotta, ahogy a szívem elárult engem?

Végül kiszabadultam abból az átkozott bilincsből. Az eszközt Gabriel kezébe nyomtam, akinek csodálata hűlni kezdett, ahogy teltek a percek. Megkértem, hogy mutassa meg a bilincset a közönségnek, kértem, hogy igazolja, nincsenek rajta titkos rugók vagy más kioldó mechanizmusok. Miközben ezt tette, megdörzsöltem a csuklómat. A bal kezemen felhorzsoltam a bőrömet. Vér szivárgott a sebből (–2). Ez az egész szánalmas előadás egy nagy, kövér mínusz tízet érdemelt. Uram felé pillantottam. Lesüllyedt a székében, mintha nem akarná, hogy bárki megtudja, rokonok vagyunk.

Gabriel felé intettem, és beleszóltam a mikrofonba:

– Azt hiszem, a segédem megérdemel egy tapsot!

A közönség tapsolt, ezúttal azonban vérszegényebben, mint korábban. Mostanra azok, akik összezavarodtak, megértették, hogy a fújolás nem volt része a show-nak, és nem is valami önsanyargató tinédzsertrükk volt, amit nem érthettek. Megveregettem Gabriel vállát, aki ragyogó mosollyal nézett fel rám, mielőtt visszarohant volna a családjához. Amikor visszaült a helyére, a kisöccse izgatottan megrázta a karját. Tudtam, hogy az elkövetkező hetekben újra és újra felemlegetik majd ezt az élményt.

– Mára ennyi voltam, köszönöm a figyelmet! – Letöröltem a csuklómról a vért. – Minden hétfőn, szerdán és pénteken műsort adok ugyanezen a helyen, és pár hetente újabb trükkök kerülnek az előadásba, így, ha tehetik, kérem, jöjjenek el újra. Köszönöm!

Mélyen meghajoltam a színpad közepén, hagytam, hogy a vér a fejembe tóduljon, így nem volt annyira feltűnő, hogy milyen piros az arcom. A közönség udvariasan tapsolt, majd mindenki gyorsan elhagyta a nézőteret, mintha a bukás fertőző lenne.

Lopva a hátsó sor felé pillantottam. Kiürült. Mindig leléptek a záró taps előtt, hagytak nekem pár pillanatot, amikor a tapsot nem rontotta el a fújolásuk. Elég reményt hagytak bennem ahhoz, hogy pár nappal később ismét kimerészkedjek a színpadra. Tekintetem az első sorra tévedt. Anyu gondterhelten ráncolta a homlokát. Uram arca kemény volt, akár a kőszikla. A függöny összezárult. Remegve lehunytam a szemem.

Soha nem fog jobban fájni, mint most.

Ezt uram szokta nekünk mondogatni, amikor belerúgtunk valamibe, vagy elharaptuk a nyelvünket. A friss fájdalom volt a legrosszabb; annál már csak jobb lehetett minden egyes másodperccel. Ennek a rövidített verzióját ismételgettük magunkban mantraként – nem fáj már jobban, nem fáj már jobban –, míg vártuk, hogy csillapodjon a fájdalom. Igaza volt; a fájdalom mindig csillapodott.

Kihúztam magam, lementem a színpadról, és kisétáltam a nézőtérre. A színházból mindenki távozott, de a szüleim a helyükön maradtak.

– Köszönöm, hogy eljöttek – nyögtem ki.

Anyu egyszer megpaskolta a vállam, mintha félne, hogy túlságosan nagy együttérzést mutat.

– Csodás voltál. Biztosan Isten vezérelte a kezedet.

Uram megvető pillantással végigmért, majd a színpad felé bökött az ujjával.

– Ami odafent történt, azt nem foghatod a mumusra! – közölte, majd felém fordult. – Ezek a műsorok mindig így mennek?

Túlságosan kimerült voltam ahhoz, hogy értetlenkedést tettessek.

– A fújolásra gondol? Az pár gyerek volt a színjátszó csoportból. Haragszanak rám, mert mindenki az én előadásomra jött el az ő premierjük helyett. El akarják érni, hogy lemondjam a fellépéseket, de nem bírnak velem, ezért idejárnak, hogy zaklassanak.

Amikor bemutattam az iskolaigazgatónak a Földi Paradicsom műsoromat, ő beleegyezett, hogy színpadra vigyem a tornacsarnokban, és a premierre három időpont közül választhattam. Valószínűleg nem ugyanazt a decemberi péntek estét választottam volna, amikor a színjátszósok is bemutatták a Bye Bye Birdie-t, ha a vezetőjük, Ms. Kravitz nem nevezett volna éppen az aznapi fizikaórán ostobának az egész osztály előtt. Ez ráadásul nem is az első alkalom volt, hogy megalázott, így nem hagytam meg neki udvariaskodva a szent péntek esti premiert. Hogy is sejthettem volna, hogy az egész város, és a suli összes diákja az én bűvészmutatványaimat választja majd az ő tehetségtelen ripacskodásuk helyett? A nézőtér általában zsúfolásig megtelt az iskolai musical estéjén, amit az iskolatársaim a saját tehetségüknek tulajdonítottak. Most, amikor látták, hogy megtört a fény és csillogás, kénytelenek voltak szembenézni a valósággal. A szombati és vasárnapi közönségük száma és lelkesedése – hétvégente nekem nem volt előadásom – nem kárpótolta őket a premier kudarcáért. A baj már megtörtént. A véremre szomjaztak.

Abban reménykedtem, hogy a téli szünet után majd tiszta lappal kezdünk. Új félév, új darab. Azon a napon, amikor megkezdődött a szereplőválogatás az Így élni jóra, az igazgató az irodájába hívatott. Azt mondta, hogy a műsorom olyan népszerű, hogy szeretné átmozgatni a tornateremből a színházterembe. Hetente három estén lehetőséget kaptam, hogy valódi színpadon mutassam be a műsoromat, igazi függönnyel és reflektorokkal, nem csak egy emelvényen. Nem is hittem a szerencsémnek. Belegondoltam vajon, hogy az előléptetésem miatt a színjátszósoknak változtatniuk kell majd az időpontjaikon, és néhány próbát át kell helyezniük? Nem, ez akkor meg sem fordult a fejemben. Túlságosan lefoglalt, hogy az igazgató kezét rázogassam, és hálálkodjak. Egészen addig nem esett le a dolog, míg fel nem bukkantak az első előadásomon, még azon a héten. A csúfolódás folytatódott, de nekem eszem ágában sem volt a nyakamat behúzva visszamenekülni a tornacsarnokba. Ki tudhatta, mikor lesz ismét lehetőségem valódi színpadon szerepelni? Ha az osztálytársaim a zaklatásomra áldozott energiának csak a felét fordították volna arra, hogy megtanuljanak rendesen játszani, akkor az emberek talán komolyan kíváncsiak lettek volna az ostoba előadásaikra.

Uram foghegyről szólt hozzám:

– Menjünk haza!

A hazáig vezető tizenöt perces autóút némán telt. Azt kívántam, bárcsak előállna a büntetésemmel. Addig volt a legrosszabb, amíg nem tudtam, mi lesz az. Nem is nevezi majd büntetésnek; úgy adja majd elő, hogy ez egy „pontgyűjtési lehetőség”, úgy tesz, mintha mindez az én javamat szolgálná, csakis a fejlődésem érdekében lenne.

Ekkorra már elég idős voltam, hogy tudjam, mi a dörgés, de nem tudtam, mikor leszek majd elég idős ahhoz, hogy ellentmondjak neki. Még három és fél év volt addig, míg elmehetek főiskolára. Azt terveztem, messze megyek, nagyon messze, ahogy Jack is tette. De nyilván nem ugyanabba a suliba. Talán a nyugati parttal éppen ellentétes irányba indulok. Esetleg Floridába. Azt terveztem, kikeresem majd, melyik város esik a lehető legtávolabb a szülőhelyemtől.

Amikor a menekülésemről álmodoztam, igyekeztem nem gondolni arra, hogy egyedül hagyom anyut urammal. Ez Jacket sem tartotta vissza, nekem ugyan miért kellene, hogy problémát jelentsen? Amúgy is, ha anyuban volt is valaha küzdőszellem, már réges-rég elillant belőle. Egyszer, amikor uram éppen dolgozott valahol, megkérdeztem tőle, miért nem hagyta ott soha. Úgy kiáltott fel, mintha megütöttem volna, azt mondta, ő fogadalmat tett, és ez volt Isten terve vele. Amikor megjegyeztem, hogy nem volt éppen a legjobb terv Isten részéről, azzal vágott vissza, hogy ne merészeljem megkérdőjelezni Isten bölcsességét, majd nekiállt szapulni, amiért pimasz és hitetlen vagyok. Még akkor is füstölgött magában, amikor felvonult a hálószobájába, bevágta az ajtót, majd elfordította a kulcsot a zárban. Soha az életben nem láttam olyan dühösnek, mint akkor.

Mindhárman elcsigázva csoszogtunk be a házba. Abban az évben elkezdett felpattogzani a festék a bejárati ajtón, de nem foglalkozott vele senki. Az előtérben jó lassan vettem le a cipőmet; ha felrohantam volna a szobámba, azonnal lehívott volna, amint kényelembe helyeztem magam. Lopva felé pillantottam. Belesüppedt a foteljába, és kinyitotta az újságot. Lehetséges lett volna, hogy büntetés nélkül megúszom az estét? Lábujjhegyen felóvakodtam a lépcsőn.

– Kisszívem! – kiáltott fel uram éppen akkor, amikor elértem a szobám küszöbét. Megkapaszkodtam az ajtófélfában, és megint arra gondoltam, milyen ironikus, hogy világéletemben saját szobát akartam, de most, hogy Jack elment, nem vágytam semmi másra, csakis arra, hogy ismét a nővéremmel osztozhassak rajta. A ház olyan volt nélküle, akár egy kripta.

– Jövök! – Rettegés szorította öklömnyivé a gyomromat. Milyen érzés lehet, ha valakinek normális apja van, aki ha szólít, csak forgatja az ember a szemét, nem pedig tágra nyitja a rémülettől? Visszabaktattam a lépcsőn a földszintre, szívem minden lépésnél nagyot dobbant. Vajon mit akarhat? Túlságosan kimerült voltam ahhoz, hogy bevállaljam a kihívásai egyikét. Aznap reggel fél öt óta talpon voltam, hogy beszuszakoljak a napomba egyórányi bűvészgyakorlást, mielőtt elmentem az uszodába (+1).

Megálltam a fotelja előtt, amelynek már foltos és koszlott volt a huzata. Az ujjait táncoltatta, mintha életében először nézne rám igazán, mintha nem látnánk egymás randa, keserű képét minden áldott nap.

Kérem, csak ne a csiszolópapírt!

– Gyakoroltad ma a hátúszást?

Meglepetten pislogtam. Sosem lehetett tudni, mi bukik majd ki uram száján, de ritkán hangzott el tőle ilyen hétköznapi kérdés.

– Igen – feleltem, s közben biztos voltam benne, hogy éppen belesétálok valami csapdába.

– Idő?

– Egy tizenöt.

Elkomorodott.

– Eddig ez a legjobb időd! (+2).

De akkor vajon miért komorodott el?

Végigmasíroztam az úszásoktatás hat fokozatán, egy hónappal gyorsabban végeztem, mint Jack, de még ez sem volt elég. Jobbnak, gyorsabbnak, erősebbnek kellett lennem. Uram úgy döntött, hogy beszállok a gimnáziumi úszócsapatba.

– Ideje, hogy elkezdj gondolni a jövődre is – közölte. – Elég ebből a bűvészkedős marhaságból. – Leesett az állam. – A nővéred tanulmányi ösztöndíjat kapott. Neked erre teljesen nyilvánvaló, hogy semmi esélyed. Mi a terved, hogyan fizeted ki a főiskolát? Dollárokat húzgálsz ki rá az emberek füle mögül?

Jack valójában részleges tanulmányi ösztöndíjat kapott. A tandíja nagy részét a borravalóból fizette, amit pultosként szedett össze. Kételkedtem benne, hogy a szüleink megengedhették volna maguknak, hogy segítsenek nekünk a tandíjjal, de ha így lett volna, akkor sem teszik meg. Uram eltökélte, hogy önfenntartásra nevel bennünket.

– Ha keményebben dolgozol az úszáson, talán kapsz egy sportolói ösztöndíjat. Nem a jobb helyek valamelyikére persze, de talán egy kisebb iskolánál, ami fejleszteni akarja a programját, lenne esélyed.

Majd felrobbantam. A fejlődésemtől bármelyik másik szülő odáig lett volna: már nem féltem a víztől, sem a fürdőkádban, sem az uszodában, sem pedig az óceánban. Több mint profi úszó voltam, olyasvalaki, aki elég erős ahhoz, hogy valaki mást is partra segítsen. De az úszás csak egy feladat volt számomra. Eszem ágában sem volt érettségi után folytatni a sportolást. Az átkozott úszócsapatban is csak azért voltam tag, mert ő beíratott.

Megköszörültem a torkomat.

– Nem akarok a főiskolán úszni.

– Hát igen, én meg nem akarok dolgozni a megélhetésért, de felnőttnek lenni azt jelenti, hogy olyan szarságokat is meg kell csinálni, amihez az embernek nincs kedve. Mik a terveid a jövőddel? A nővéred üzleti diplomát fog szerezni, téged meg kifütyülnek a színházból.

– Az csak pár iskolatársam volt, akik bosszút akarnak állni. Mindenki más imádta a műsort.

– Azok a huligánok voltak a legérdekesebbek az egészben. – Összerezzentem, s hirtelen azt kívántam, bár mégis a csiszolópapírt választotta volna. – Na figyelj, támogattam a kis hobbidat, míg gyerek voltál, de ideje megkomolyodnod. Nem fogod megkeresni a kenyérrevalót azzal, hogy nyulakat rángatsz elő mindenféle kalapokból.

– Ha elég jó leszek, akkor igen. Még mindig csak tanulom.

– Nem, többé már nem tanulod.

Elakadt a lélegzetem.

– Nincs több bűvészműsor, míg le nem viszed a hátúszásod 1:02-re.

A szemem majd kiesett az arcomból.

– Tizenhárom másodpercet kellene ledolgoznom? A csapattársaim már azért is vért izzadnak, hogy egyetlen másodpercet lefaragjanak az idejükből.

– Azok a lányok már akkor úszóedzésekre jártak, amikor te még csak pancsikáltál a Minnich-tóban.

Így is lehet mondani azt, hogy csaknem vízbe fulladtam.

– Neked sokkal nagyobb tered van a fejlődésre, kisszívem. – Apám szipogott. – Különben is, mi nem mások mércéjéhez hasonlítjuk magunkat. Én azt mondom, tizenhárom másodperc a végzős évedig teljesíthető.

– Hogyan?

Vállat vont.

– Jobb technika. Nagyobb izomtömeg. Kardioedzések. Átkozottul találékony tudsz lenni, ha igazán szeretnél valamit. Majd kitalálod.

Csak bámultam rá, nem tudtam megemészteni ezt a képtelen elvárást.

A szeme összeszűkült.

– Komolyan mondom. Nincs több műsor, nincs több gyakorlás, nincs több bűvészkedés. Nincs semmi, ha nem dolgozod le az idődet.

Összeszorítottam a fogaimat.

– Meg tudom csinálni mindkettőt. Tudok fejlődni az úszásban és a bűvészetben is egyszerre.

– Egy nagy fenét! Próbáld végre felfogni ezt a csöpp kis agyaddal: errefelé nincs jövőd a bűvészetben. New Yorkba, vagy valami hasonló koszfészekbe kellene menned hozzá. Márpedig te itt maradsz a seggeden! – Nyomatékosan a dohányzóasztalra bökött.

Az járt a fejemben, hogy alig egy év múlva meg lesz a jogosítványom. Itt hagyhatom ezt a házat, és olyan messze autózhatok, ahová csak akarok. Kimaradhatok a gimiből, biztos találok valahol egy kanapét, ahol elalhatok, és máshol leérettségizhetek.

– Befejezted a bűvészkedést.

A tekintete szinte biztatott, hogy mondjak neki ellent. Nem volt értelme vitatkoznom vele.

Lehorgasztottam a fejem.

– Igenis, uram.

– Hányszor mondtam már neked, hogy ha kicsit is összeszeded magad, egy szép napon még lehet belőled valaki? De ehhez muszáj fókuszálnod. Elég volt a marháskodásból! – Tekintete a televízióra vándorolt. – Hozd le a noteszodat a pontokkal.

– Igenis, uram – ismételtem.

Felbattyogtam az emeletre a szobámba, ledobtam magam az ágyamra, és úgy megszorítottam Mackó úrfi fejét, hogy a karom is belesajdult. Kihúztam az éjjeliszekrény fiókját, és elővettem a noteszt. Megfordult a fejemben, hogy kivágom az ablakon.

Tudtam, hogy onnantól kezdve hajnalban kell majd gyakorolnom, mielőtt uram felébredne. Gerillaműsorokat adhatok csak, titkos helyeken, kisebb közönség előtt. A kutatómunkát, olvasást majd a könyvtárban csinálom, a szüleimnek meg majd azt mondom, iskolai projekten dolgozom. Addig gyakorlok, áldozom a véremet és szerzem a sebeket, míg olyan tökéletes és félelmet nem ismerő leszek végre, mint Houdini. Elköltözöm akár New Yorkba is, ha ez kell hozzá. Uram fenyegethetett, amennyit csak akart, de nem tudott leállítani.

Soha, de soha nem akartam feladni a szereplést.

9.

Natalie

2020. január 8.

– Nem veszem félvállról, ha hazugnak neveznek. – Megsemmisítő pillantást vetek Gordonra, a szkennerhez érintem a kulcskártyát, és hallom, hogy nyílik az ajtó. – Bárkivel beszélt is, az illető tévedett. – A szívem a torkomban dobog, miközben kinyitom az ajtót, és bedobom rajta a táskámat, esélyt sem adva, hogy válaszoljon.

Ugyan mit tudok ezekről az emberekről, honnan tudhatnám, mi mindenre képesek? Ki mondta, hogy a fenyegetőzést csak e-mailekre korlátozzák? Megdörzsölöm a horzsolást a csuklómon, és elképzelem, ahogy Gordon a hajamnál fogva az óceánhoz rángat, lenyomja a fejem, és addig tartja a víz alatt, míg el nem ernyedek. Ki tudná meg, hogy hová lettem?

És ki törődne velem eléggé ahhoz, hogy egyáltalán érdekelje, hová lettem?

Megrázom a fejem, hogy kitisztuljanak a gondolataim, s körbenézek a kunyhóban. A szoba makulátlanul tiszta, sehol egy porcica. Olyan a berendezése, mint Paul Bunyan szobájáé: funkcionális, dekorációk sehol. A távolabbi fal mellett egyszemélyes ágy van, tökéletesen simára ágyazva, hófehér ágyneművel. Az ággyal átellenes oldalon egy festetlen tölgyfa asztal áll, kemény, támlás székkel. Az apró szekrényt tolóajtó takarja. A padlón nincs szőnyeg, az éjjeliszekrényen nincsenek kütyük, a falakon nincsenek képek. Az egyetlen dekorációt a fenyőburkolat péterszegei adják, amelyekről a betódulni vágyó méhek jutnak eszembe.

– Még valami – szólal meg Gordon. Megperdülök. Belépett az ajtón, a szobámban áll. Becsukja az ajtót, és belenyúl a válltáskájába, majd előhúz onnan egy összetűzött papírköteget. – Ezt alá kell írnia.

Átlapozom a papírokat. Teljesen átlagos jogi szerződésre emlékeztet. Nem perelhetem be a Bölcsesség Erdejét, ha megsérülök, vagy érzelmi megpróbáltatás ér. Megígérem, hogy az itt történtekből nem osztok meg semmit a „külvilággal”, ami annyit tesz, hogy nem posztolhatok értékelést vagy pontértéket az utazási oldalakon, vagy bárhol máshol az interneten.

Nem szeretnénk, ha bárki felfedné a titkos módszertanunkat, vagy elrontaná a jövőbeni látogatók számára az élményt.

Ez megmagyarázza, miért találtam olyan kevés értékelést online a Bölcsesség Erdejéről. Tovább lapozom a húszoldalnyi, agyzsibbasztó jogi blablát. Amikor felnézek, látom, hogy Gordon várakozóan engem figyel. Azt várja, hogy itt és most aláírom a paksamétát. Nem mintha végigolvasnám az Apple nyilatkozatát, mielőtt frissítem az iPhone-omat, de abból, amit tudok, a Bölcsesség Erdejének szerződésében akár éjszakai állatáldozások is szerepelhetnek.

– Szeretném ezt alaposan áttanulmányozni – mondom. Biccent, de nem mozdul, nem akar elmenni. – Egyedül.

– Egész nyugodtan. – Gordon topogni kezd. – De addig ebben a szobában kell maradnia, míg alá nem írta. Meg kell védenünk a szellemi tulajdonunkat.

Megmarkolom a paksamétát. Minél tovább ácsorgok és olvasgatok itt, annál később indulhatok Kit keresésére. Arról nem beszélve, hogy órák óta nem néztem meg az e-mailjeimet. Bár a telefonom ki van kapcsolva, lelki füleimmel szinte hallom a pityegést, ahogy a távollétemben sorra futnak be a kétségbeesett üzenetek.

Gyorsolvasással végigfutok az oldalakon. Semmi őrültség nem szúr szemet. Aláírom a szaggatott vonalon, és visszaadom Gordonnak a szerződést.

– A szállásért majd holnap fizethet, mielőtt elindul. A vacsorát hatkor tálaljuk az étkezdében. – Az ajtó felé indul.

– Hé, mire célzott a telefonban? – Az alsó ajkamba harapok. – Amikor azt mondta, már eleget tettem?

– Babrál a szájával, amikor ideges. Lefogadom, hogy éjszaka fogvédőt visel, mert csikorgatná a fogait. – Azonnal abbahagyom. Gordon összekulcsolja medvemancsszerű kezeit a háta mögött. – Az órákon Kit sokat beszélt a családjukról.

Összerezzenek.

– Mit mondott?

– Kérdezze meg tőle maga. – Ezzel kinyitja az ajtót, és távozik. Nekidőlök az ajtónak. – Legyen maximalizált napja, Ms. Collins! – mondja halkan odakintről.

Várom, hogy lenyugodjon a szívverésem. Egy perc múltán rádöbbenek, hogy nem kérdeztem meg, melyik Kit szobája. Feltépem az ajtót, de Gordon persze már messze jár.

Szitkozódom, azután végignézek a szobán. A gardrób mellett található a fürdőszoba, ami olyan picike, hogy a vécén ülve simán kezet tudok mosni a mosdókagylóban. Felsóhajtok, és feljebb emelem a tekintetem a mosdó fölé, hogy megnézzem, milyen károkat okozott az időjárás a hajamban.

A falon nincs tükör.

Végignézek az apró fürdőszobán, tükör sehol. Kilépek a fürdőből, és végignézek minden falon az ideiglenes otthonomban, amely nem lehet nagyobb húsz négyzetméternél. Kinyitom a fiókokat, ellenőrzöm a szekrényt, még az ágy alá is bekukkantok. Sehol egy tükör.

Keresztet vetek a tükörre, és ehelyett azt keresem, merre lehet a függöny vagy zsalu, amivel az ablakot eltakarhatom. Egyik sincs. Amikor kikukucskálok, nem látok senkit odakint, de ez nem jelenti azt, hogy nem bujkál valaki egy fa vagy egy szomszédos kunyhó mögött. Elhátrálok az ablaktól, beviszem a kabátomat a fürdőbe, és magamra csukom az ajtót. Először ellenőrzöm, hogy le van-e némítva, majd előveszem és bekapcsolom a telefonomat. Drukkolva összefonom az ujjaimat, és ránézek a kijelzőre.

„A szolgáltatás nem elérhető”.

Felnyögök, majd a Beállítások menüpontra koppintok. Természetesen nincs elérhető wifihálózat.

Várok még egy percet, hátha megtalálja a telefonom a térerőt, de a felirat nem változik. Libabőrös leszek, ahogy elképzelem, amint az olvasatlan üzeneteket jelző piros szám egyre magasabbra és magasabbra kúszik; már három órája, hogy utoljára megnéztem a levelezőfiókomat. Kénytelen leszek a sziget más részén térerőt keresni. Végigkutatom a falakat, elektromos dugaljat keresek, hogy feltöltsem a telefonomat, de nem találok egyet sem. Értetlenül állok a szoba közepén, míg rá nem döbbenek, hogy mivel a vendégek nem tarthatnak maguknál elektromos kütyüket, így dugaljra sincs szükségük. Az éjjeliszekrényen álló ébresztőóra elemes.

Előszedem a sporttáskámból az egyéjszakás utazásra elegendő ruhamennyiséget. A melltartó és a bugyi mindig a felső polcra kerül, a pizsamám a másodikra, a farmerom és a kedvenc türkizkék pulóverem a harmadikra. Régebben vállfán tartottam a pulóvereket, míg azt nem olvastam valahol, hogy így kinyúlik a vállrészük; azóta először félbe, majd harmadba hajtom őket. Ha a kunyhóban nincs tükör vagy elektromos csatlakozó, akkor nulla százalék esélyem van rá, hogy vasalót viszont találok, de a farmerom miatt azért körbenézek. Természetesen nem találok semmit, és felsóhajtok. Soha az életben nem fogom megérteni, hogy miért lusta a legtöbb ember naponta három percet az idejéből arra szánni, hogy normálisan nézzen ki. Eldugom a telefont a pizsamámba, és becsukom a szekrény ajtaját.

Az asztalfiókban rábukkanok a hely térképére. Zsebre vágom a kulcskártyával egyetemben, és visszaveszem a vastag dzsekimet. Kilépek, és bezárom magam mögött az ajtót, mielőtt elindulnék. Abszurd módon megkönnyebbülést érzek, amiért a lopakodó köd feloszlott. Helyette kristályos hópihék szállingóznak a föld felé. Hátrahajtom a fejem, és nézem a röptüket. Egy pillanatra azt érzem, hogy a világ körülöttem békés, biztonságos hely. Aztán meglök egy szélroham, és a bűvöletnek vége. Először a legkülső köríven húzódó kunyhók felé indulok. Ahogy lépkedem a friss porhóban, Kit jut eszembe. Utál rálépni a szűz hóra, látni sem bírja, ahogy összetapicskolják, így régen mindig ragaszkodott hozzá, hogy kerüljük el mindenáron, még akkor is, amikor emiatt lehetetlenül bonyolulttá vált az útvonalunk. Eltűnődöm, vajon hogyan kezeli ezt a helyzetet itt, a szigeten. Elmosolyodom, és elképzelem, ahogy minden áldott reggel felkel azért, hogy letakarítsa a járdákat. Kit mindig is tudta, hogyan tartsa életben a varázslatot.

Minden ablakon bekukkantok, hátha meglátom a húgomat, vagy a holmiját. Az összes szoba üres és rendezett, mint egy hotelban, amit még meg sem nyitottak. Vajon hol lehet a vendégek holmija? Kizárt, hogy itt mindenki rendmániás legyen! Nem látok sehol fürdőruhákat és úszószemüveget, kártyapaklit, vagy viharvert, papírborítós könyveket. Kitnek nyoma sincs sehol. A dermesztő hideg ellenére izzadni kezd a hónom alja.

Hol lehet mindenki? Érzem, hogy a közelben vannak, érzem magamon az éberen figyelő tekinteteket, de valahányszor hátrapillantok, nem látok senkit, semmit.

Miután végzek az első körrel, továbbindulok a másodikon. Úgy érzem magam, mint valami kukkoló, ahogy bekukucskálok idegen emberek szobáiba, de ez a módszer gyorsabb, mint mindenhova bekopogni. Kint a környék ismét csendes. Senki sem járkál a szigeten. Rádöbbenek, milyen ritka dolog az, hogy az ember úgy mászkálhat a világban, hogy körülötte nincs más élő ember. Ebben a pillanatban egy természeti katasztrófa eltörölhetné az emberiséget a Föld felszínéről, és én mit sem sejtenék az egészről. Ismét hevesebben kezd dobogni a szívem.

Mi lesz, ha rábukkanok Kitre, és kiderül, hogy kétségbeesetten szeretne elmenekülni innen? A kontinens több mint egyórányira van innen. Mi van, ha a Homokóra felborul a viharban? Fogalmam sincs, merre van a legközelebbi szárazföld, arról pedig végképp gőzöm sincs, hogy hogyan juthatnánk oda. Mi van, ha ez a sziget süllyedni kezd, csak süllyed és süllyed, míg el nem éri az Atlanti-óceán fenekét? Mi van, ha, mi van, ha, mi van, ha…

Mi van, ha sosem lesz lehetőségem elmondani neki? Mi van, ha valaki más teszi meg előttem?

A házak között megállok, és lihegve megtámaszkodom a térdemen. Világéletemben utáltam a titkokat; utáltam, ha nekem lett titkom, utáltam, ha rám bíztak egyet, utáltam, ha meg kellett egyet őriznem. Ez a titok egyre mélyebbre és mélyebbre fúrta magát a lelkemben, akár egy féreg, és már lyukat rágott a szívembe. Nagy levegőt veszek. A Collins nővérek közül nem lehetek én az, aki elveszíti az önuralmát. Várok, míg a légzésem végre lecsillapodik.

Az a furcsa érzésem támad, hogy figyelnek, így kénytelen vagyok felemelni a fejem. Tőlem pár méterre két nő áll az ösvényen, engem néznek. Az idősebbnek kedves arca van, a másik középkorú, és érezhetően vibrál az idegességtől. Téliruhákba burkolóznak, de sapkát egyikük sem visel, így még feltűnőbb az egyforma hajviseletük.

Mindketten kopaszra borotválták a fejüket.

A bőr kifeszül, megmutat minden horpadást, puklit, varratot a koponyájukon. Az idősebbik nő fejét májfoltok tarkítják, de a másik nőnek mégis sokkal előnytelenebb a viselet: tojásdad fejformája van, és nem egyformák a fülei. Együtt olyanok, mint egymás furcsán torz tükörképei, két tojás, amely arra vár, hogy feltörjék őket. Hunyorogva a védtelen fejük búbjára nézek, a törékeny szürkeállományra gondolok a vékony csont alatt.

Az idősebbik nő elmosolyodik.

– Minden rendben, kedves?

Ők talán tudják, merre találom Kitet. Odalépek hozzájuk.

– Igen, köszönöm.

A másik nő végigmér, mandulavágású szeme felragyog. Közelebbről látszik, hogy az ajka telt, állcsontja szépen formált.

– Maga friss hús?

Mielőtt felelhetnék, az idősebbik nő közbeszól:

– Úgy érti, hogy mi még nem találkoztunk? Ruth vagyok? – Oldalra billenti a fejét, és furcsamód minden kijelentését kérdésként adja elő. – Én tartom a bevezető kurzust minden vendégnek, és magával még nem találkoztam? Esetleg ön Chloe vagy Cheryl?

Megrázom a fejem.

– Nem maradok, csak látogatóba érkeztem.

Ruth meglepetten pislog.

– Látogatóba?

A másik nő megrándul.

– A Bölcsesség Erdeje nem fogad látogatókat.

– Hogy jutott ide? – firtatja Ruth.

– A Bölcsesség Erdeje nem fogad látogatókat! – ismétli a másik hangosabban, és elkezd hintázni a talpán.

– A transzferhajóval érkeztem, Gordonnal. Ma délután – válaszolom Ruthnak, és az őrült társáról próbálok tudomást sem venni.

Ruth felsikkant.

– Csak Gordonnal?

– Nem, volt velünk egy Sanderson nevű fickó is.

Ruth megkönnyebbülten felsóhajt, és a cipőjét kezdi tanulmányozni.

– Nem tudja véletlenül, merre lehet Kit Collins? – érdeklődöm.

Ruth felkapja a fejét.

– Őhozzá jött látogatóba?

– Barátok és családtagok nem tartózkodhatnak egyszerre a Bölcsesség Erdejében – figyelmeztet a másik nő.

Ruth megdörzsöli a homlokát, mintha kezdődő fejfájással küzdene.

– Látta őt? – kérdezem.

– Sajnálom, kedvesem, de nem. Bár tudnék segíteni!

Biccentek, és már éppen sarkon fordulnék, hogy továbbmenjek, amikor a másik nő megszólal:

– Én tudom, hol van.

Várok.

– A félelem nélküli élethez vezető ösvényen! – Ruthra kacsint.

Elkomorulok.

– Olyan koordinátát nem tudna mondani, amit egy térképen is megtalálok?

– Úgy nézünk ki talán, mintha mi lennénk Lewis és Clark? – Felvihog, akár egy kísértet, a hangja olyan magas, hogy bántja a fülemet.

– Az isten szerelmére, Sofia, ebből elég! Rossz benyomást fogsz kelteni szegényben!

Sofia kihívóan rám néz. Azt hiszem, nagyon is jól látom, kivel van dolgom: egy tébolyodottal.

– Szívesen látom bármelyik órámon – ajánlja fel Ruth. – A kezdő kurzusom holnap reggel hétkor indul.

Ez pont annyira hangzik jó mókának, mint amikor a gimiben töltött első napomon az egész osztály szeme láttára kiesett egy tampon a zsebemből.

– Köszönöm, jobb, ha megyek! – Intek, és indulok, hogy magára hagyjam a furcsa párost.

– Ha meggondolná magát – szól utánam Ruth –, azt hiszem, talán segítségére lehetnék legyőzni a magányosság érzését, amivel küzd.

Ez vajon honnan jött neki? Megperdülök, és látom, hogy a két nő mozdulatlanná dermedve engem néz. A nevetésnek már nyoma sincs. Továbbindulok, s közben nem tudom elképzelni, hogy Kit beilleszkedett volna ide, és annyira szeretné, hogy még munkát is vállalt ezek között az emberek között. Az a Kit, akit én ismerek, hisz az embereknek, de elég jó hülyeségdetektorral rendelkezik. Mindenkiről a legjobbat feltételezi egészen addig, amíg az illető okot nem ad ennek ellenkezőjére. Hagyja, hogy kihasználják, de csak egy bizonyos pontig. Hogy is hihette, hogy ez a hely jelenti majd a megoldást? Egész életünkben próbáltam megtanítani neki, hogyan legyen gyanakvóbb, s ha kell, akár szívtelen is. Ő erre nem volt hajlandó: hinni akar benne, hogy az emberek alapvetően jók. Éppen ezért találom magam ilyen helyeken, hogy visszarángassam a húgomat a valóságba. Sokkal gyakrabban téved el az életben, mint bárki más, akit ismerek.

Mivel alig van már időm napnyugtáig, úgy döntök, kihagyom a többi vendégkunyhót. A terület északnyugati végébe sietek, ahol áll egy másik lakókocsi. Közelebb óvakodok hozzá, aggódom, hogy rajtakapnak, ahogy kíváncsiskodom, de a redőnyök le vannak húzva. Vajon miért van redőny az osztálytermen, és miért nincs a vendégszobákon? Fülelek, de nem tudok kivenni egyetlen szót sem. Vontatott beszéd vagy irányított meditáció helyett csak nyöszörgést és sírás hangjait hallom az ajtó alól kiszökni. Hátamon végigfut a hideg. Elrohanok a lakókocsi mellett.

Mostanra már a libabőröm is libabőrös. Dühös csomókban hullani kezd a hó. Alattomos pelyhek hatolnak be a csizmámba, a zoknimat kóstolgatják. Lehordom magam, amiért nem öltöztem elég melegen, és elhatározom, hogy visszaszaladok a szobámba, hogy magamra húzzak még egy réteget, mielőtt folytatnám a kutatást.

Átügetek a szigeten a kunyhómhoz, kirázom a havat a csizmámból és a lábbelit az Isten hozott feliratú lábtörlőn hagyom, mielőtt belépnék. Lehúzom a kabátomat és a kesztyűmet, rálehelek mindkét kezemre, majd összedörzsölgetem. Lehet, hogy a szoba kissé steril, viszont legalább jó meleg van idebent.

Megtorpanok, amikor idegen illat üti meg az orromat. Egy női parfüm az, friss, olyan jegyekkel, melyeket nem ismerek fel.

Járt volna valaki idebent?

Elhessegetem a gondolatot. Csak paranoiás vagyok. Ez a sziget nyugtalanná tesz.

A szekrényhez lépek, elhúzom az ajtaját. Még egy pulóverrel már jó kell, hogy legyek. Lehajolok a harmadik polchoz, de csak a farmeremet látom. A polc üresen tátong ott, ahol a pulóveremet hagytam. Összevonom a szemöldökömet.

Miközben feltápászkodom, egy türkiz villanást látok a szemem sarkából. Odafordulok, majd úgy hátrálok el a szekrénytől, mintha lángolna. Szívem a torkomban dobog, elfojtva a kikívánkozó sikoltást.

A kedvenc pulóverem békésen ringatózik egy vállfán.

10.

Még egy hossz. A víz alá buktam, majd a hátamon értem fel a felszínre, s elsőként a kisujjam hasított bele a víz felszínébe.

Ez a legjobb, amit tudsz?

Elhessegettem a gondolatot, de gyorsabb tempóra váltottam.

A piros-fehér zászlófüzérek, amelyek mind a hat sáv fölött ott feszültek faltól falig, megrebbentek, amikor elhaladtam mellettük. A pirosakon ott virított az egyetemem logója. Amikor a hossz végére értem, felpillantottam az órára. Ez a hossz egy másodperccel lassabbra sikerült, mint az előző. Levontam magamtól egy pontot, majd ezt a gondolatot is elhessegettem.

Újból nekiindultam.

Nagy levegőt vettem, és belevágtam egy újabb hosszba. Idővel megszerettem a klór tiszta vegyszerillatát, azt, ahogy mindent elnyomott és megtisztított. A medence felénél jártam, amikor az uszoda végében megjelent valaki neonsárga sortban és pólóban. Intettem a szobatársamnak, és belehúztam. Mire odaértem Lisa lábához, már fújtattam. Felemeltem az úszószemüvegem, és a sapkámra húztam.

– Hagyj egy kis üzemanyagot a tankban ma estére! – mondta.

– Most melyik lelakott raktárépületbe is megyünk éppen? – viccelődtem.

– Ragyogó Evelyn briliáns. Majd meglátod.

– Ez a szóvicc most direkt volt?

Nyelvet öltött rám.

– Találkozunk a koleszban!

Biccentettem, nekiindultam még pár hossznak, és megfogadtam, hogy egyéni csúcsot úszok.

Harminc perccel később, egyéni csúccsal a zsebemben poroszkáltam vissza a kollégiumi szoba irányába. Már nem volt semmi kedvem a városba menni este. Amikor beléptem az ajtón, Lisa, akinek sötét haja és bőre mindenféle kozmetikumok nélkül is tökéletes volt, éppen a szemfestéssel bíbelődött. Tudtam, hogy kitekeri a nyakamat, ha nem megyek.

Az egyszemélyes ágyam egyik sarkán kitűrődött a lepedő. Elhessegettem a (–1) gondolatát, kórháziasan precízre igazítottam a lepedőmet, majd ledobtam magam az ágyra.

– Azt hiszem, én mégis inkább itthon maradok ma este.

Lisa felém fordult a tükör előtt, egyik kezében a szempillaspirál keféjét tartotta, a másikban a tubusát.

– Az kizárt. Múlt hétvégén elmentem arra a borzalmas bűvészműsorra, amit te választottál. Emlékeztesselek esetleg, hogy a fickó megpróbált elővarázsolni egy galambot a szoknyám alól? – Az emlék hatására elmosolyodtam. – Ez a művészeti performansz a legkevesebb, amivel kárpótolhatsz.

Nemrég sikerült felkutatnom egy új Houdini-biográfiát, és nem vágytam semmi másra, minthogy egész este belefeledkezhessek az ő világába.

– Fáradt vagyok.

– Miért hajtod magad annyira az uszodában? Nem is vagy benne a hülye úszócsapatban.

A gimnázium mind a négy évében kénytelen voltam úszni, ahogy uram megkövetelte. Amikor felléptem az emelvényre az érettségi ünnepségen, az tett a legboldogabbá, hogy rájöttem, soha többé nem kell úszósapkát és úszószemüveget viselnem. Elképzelhető, mennyire meglepődtem, amikor hat hónappal később rájöttem, hogy valójában hiányzik az úszás. Pár héttel korábban óvatosan visszatértem az uszodába, és azóta egyetlen napot sem hagytam ki. A sport sokkal élvezetesebb volt így, hogy magam dönthettem az edzés keménységét illetően.

– A megszokástól nehéz szabadulni.

Lisa visszatért a szempillája kifestéséhez.

– Akkor alakíts ki új szokásokat. Tizenkilenc éves vagy, és ha jól tudom, nem egy zárdában élünk. Szeretlek, csajszi, de néha úgy csinálsz, mintha az élet igazi büntetés lenne.

Tudtam, hogy igaza van, de nem szóltam semmit.

– Mi értelme annak, hogy félórányira lakunk New York Citytől, ha a péntek estét a koleszban ücsörögve töltöd?

Az, hogy Houdini kiszabadult egy ládából az East River alján, és én is képes akarok lenni arra, hogy megtegyem ugyanezt?

Megadóan felemeltem a kezem, és belebújtam a zuhanypapucsomba.

– Megyek már, megyek már!

Lisával egy koszos manhattani járdán várakoztunk a hosszú sorban, egy jellegtelen téglaépület előtt. Langyos, március végi este volt, az év első, igazán tavaszias napja. A szobatársamra pillantottam, és belekaroltam; hálás voltam neki, amiért addig piszkált, míg el nem jöttem vele egy csajos estére. Lisát tudhattam a valaha volt legközelebbi barátnőmnek. Végzős volt a művészeti karon, és azt tervezte, hogy galériát nyit majd. Imádta a karaokét, a kutyákat és a görög ételeket. Nem nevetett ki, amikor elárultam neki, hogy bűvész szeretnék lenni. Még csak két hónapja ismertük egymást, amikor meghívott, hogy töltsem vele és a családjával a hálaadást, aztán a karácsonyt is Pennsylvaniában, hogy ne kelljen hazamennem. Nem mondta, hogy ez az oka, ehelyett azt magyarázta, hogy a kisöccse az őrületbe kergeti, és én majd jól lekötöm a figyelmét. Amikor az apja a szakomról kérdezett – pszichológiát hallgattam –, és arról, hogy mihez akarok kezdeni, ha lediplomáztam, óvatosan bevallottam, hogy nagyon szeretnék bűvész lenni. A család sem nevetett ki.

– Nem csak szeretne az lenni – kotyogott közbe Lisa. – Négy éve már, hogy saját műsorral lép fel. Már most is bűvész. – Rám kacsintott az asztal fölött. Újra és újra megpróbált meggyőzni arról, hogy az uram által rám aggatott jelzők hamisak. Ő volt az első ember, aki a fülem hallatára seggfejnek nevezte az apámat.

A fősuli kezdete óta nem voltam otthon, és soha többé nem kellett mortadellás-sajtos szendvicseket meg puffasztott rizst ennem. Pár hetente felhívtam anyut, és a szemeszter során egyszer vagy kétszer Jacket is telefonvégre kaptam. Ő mindkét alkalommal lezárta a beszélgetést úgy öt perc után, vagy a házi feladatokra, vagy valami bulira hivatkozva. A fura, erőltetett hanghordozásából rájöttem, hogy nem akar velem beszélni, hogy engem is a diszfunkcionális gyerekkorunk részének érez. Rádöbbentem, hogy szégyell bennünket. Egy kis idő után felhagytam a próbálkozással. Nem akartam könyörögni neki, hogy viselkedjen úgy, mintha tényleg a nővérem lenne.

Uram azóta nem beszélt velem, hogy beköltöztem a kollégiumba. A gimi végére hét másodpercet javítottam a hátúszó időmön a kedvéért, de ő továbbra is azzal ostorozott, hogy nem vagyok elég jó. Arról fogalma sem volt, hogy a bűvészmutatványaimmal elsőben, másodikban és végzősként is megnyertem a gimis tehetségkutató versenyt. Ha tudja, sem érdekelte volna.

Mire elköltöztem otthonról, 180 centi magas voltam, mint ő, s az úszás miatt a karjaim szálkásak, izmosak lettek. Idővel megértettem, hogy az apám nem volt sem bölcs, sem bátor. Megszűnt az iránta érzett jóindulatom, nem reménykedtem már abban, hogy a nekem kiötölt büntetései valahogy a javamat szolgálják. Beismertem saját magam előtt, hogy ki is volt ő valójában: egy szadista, egy olyan szánalmas férfi, aki kizárólag egyetlen téren tudta a hatalmát érvényesíteni – a két kislányával szemben, akik semmit sem akartak jobban, mint örömet szerezni az apukájuknak. Elegem lett abból, hogy pontokat számoljak neki, és olyan messze költöztem, amennyire csak tudtam.

A fölöttem gyakorolt hatalmának pár maradványa még fel-felbukkant. Még mindig nagyon nehezen lazultam el. Ha lépteket hallottam a kollégiumi szobánk ajtaja előtt, felpattantam az ágyról, és úgy tettem, mintha éppen az asztalomat raknám rendbe, vagy a szobát takarítanám. Újra meg újra emlékeztetnem kellett magamat – vagy Lisának engem –, hogy senki sem fog kiabálni velem, senki sem fog lustának nevezni. Nem kellett kiérdemelnem a pihenéshez való jogot. Bíztam benne, hogy ez a kényszercselekvés idővel majd elkopik.

Kinyílt egy ajtó a téglaépületen. A sor lassan megindult befelé. Lisa izgatottan tapsikolt. Mosolyogva figyeltem, milyen izgatott.

– A műsora néha interaktív – jegyezte meg Lisa, miközben beléptünk.

És ez vajon jó dolog? Szemügyre vettem a teret: betonpadló, fehér falak, magas mennyezet. A nézőteret betöltő emberi testeken kívül az épület teljesen üres volt. Általában, amikor Lisa elrángatott egy művészeti kiállításra, voltak… kiállított tárgyak.

Megböktem az oldalát, és az üres falakra mutattam.

– Nem hiányzik valami véletlenül?

Lisa vállat vont, tekintete ide-oda villant, próbált minden egyes négyzetcentimétert felfedezni.

Egy kidobóember becsukta az ajtót. Ahogy eseménytelenül teltek a percek, a tisztelet alábbhagyott. Egyre hangosabban beszélgetett mindenki. Aztán ismét kinyílt az ajtó. Belépett rajta egy nő, feltételeztem, hogy ő lesz a művész.

Alacsony volt, a hatvanas éveiben járhatott, derékig érő, szabadon lengedező, koromfekete hajában ezüstös csík világított. Libbenő, szivárványszín ruhát viselt, ami a gyerekek ejtőernyőire emlékeztetett. Arckifejezése nyugodt volt, már-már komor. Mezítláb a helyiség közepére lépkedett, mintha transzban lenne. Egyik kezében egy fekete textildarabot tartott.

Lisa oldalba bökött.

– Ő az! Ő Evelyn!

Megpaskoltam a barátnőm kezét.

Evelyn megállt az üres helyiség közepén. Amikor megszólalt, hangja hipnotikusan csengett. Körbeforgott, minden nézőnek belenézett a szemébe.

– Hozzászoktunk az erőszakhoz. Ha azt halljuk, hogy egymillióan meghaltak egy háború miatt, már a szemünk sem rebben. Vajon arányában feldúltabbak vagyunk, ha az áldozatok száma egymillió, nem csak százezer? Nem. Szükséges lenne ez? – Kis szünetet tartott. – Vajon mi lenne az a szám, ami véget vetne az érzéketlenségnek?

Abbahagyta a forgást, és a szemembe nézett.

– Mi lenne, ha ez a szám az egy lenne? Mi lenne, ha az erőszakot személyes ügyünkké tennénk úgy, hogy nekünk magunknak kelljen azt elviselni?

Evelyn elfordította rólam a tekintetét, ujjai között a fekete textilt morzsolgatta.

– Most felkérek mindenkit, hogy inzultáljon engem. A kritika bármire vonatkozhat. A művészetemre, a külsőm bármely aspektusára, azokra a dolgokra, amelyeket önök igaznak gondolnak rólam. Hogy komolyan is gondolják-e azt, amit mondanak, az teljesen lényegtelen. Ne fogják vissza magukat! – Lehajtotta a fejét. – Kérem, kezdjenek hozzá!

A nézők összenéztek, néhányan kényelmetlenül fészkelődtek. Páran biztosan tudták, mire vállalkoztak. Lisára pillantottam, akinek már most kiült az arcára a bűntudat – bizonyára tudta, mit kap majd tőlem, ha visszaérünk a koleszba. Ki lehetett ez a nő, aki arra kérte az embereket, hogy szidalmazzák őt?

Senki sem szólalt meg.

– Sejtettem, hogy így lesz. – Evelyn a fekete textilt a fejére húzta, és eltakarta vele a szemét. – Mit szólnak ehhez? Így jobb?

Eltelt újabb húsz-harminc másodperc, a helyiségben mindenki visszafojtotta a lélegzetét. Senki sem akart elsőként megszólalni, de azt sem akarták, hogy tovább nyúljon a kellemetlen csend.

Végül egy férfi a terem túlsó végében bátortalanul megszólalt:

– Ráférne magára egy hajvágás.

Többen felkuncogtak. Evelyn biccentett, mintha megköszönné a megjegyzést.

– Túl nagy az orra!

Evelyn ismét biccentett.

– A ruhája nevetséges!

– Nem hiszem el, hogy emiatt idáig utaztam!

Újabb és újabb megjegyzés következett, mintha átszakadt volna egy gát. Ismét Lisára pillantottam. A körmét rágta.

– Maga drogozik?

– Ellenszenvesnek találom a nézeteit!

– Az apám csatában halt meg, hogy ezt a műsort szabadon megrendezhessék. Az erőszak néha igenis szükséges!

– A férje biztos nem szereti.

– Senki sem bírja magát!

Ledermedtem, majd kitekert nyakkal keresni kezdtem a megjegyzés forrását, félig-meddig arra számítottam, Alant látom majd, ahogy ismét gúnyosan néz rám, mint amikor a színpadon álltam: Senki sem bír téged!

A megjegyzések tovább záporoztak Evelynre, de én már nem is hallottam őket. Égett az arcom, ahogy felidéztem uram szégyenét az első sorban, míg Alan adott egy ötöst a haverjainak a nézőtér hátuljában. Műsorról műsorra megalázott engem. Nem ismert kegyelmet.

Ez így ment, egészen addig a napig, amikor megmentettem őt.

A gólyaévünk utolsó hetében történt. Algebraóra végén ott maradtam még egy kicsit, mert kérdezni akartam valamit a tanáromtól. Amikor megszólalt a következő óra kezdetét jelző csengő, futva indultam el a folyosón, remélve, hogy nem kések el nagyon a törióráról. Bekanyarodtam egy sarkon, és a folyosó túlsó végén két diákot pillantottam meg. Az egyikük Alan volt, a másik Peter Levine, egy tizennyolc éves harmadikos, aki méreteiben tökéletesen megfelelő lett volna a focicsapatba, de bűnözői hajlama miatt nem vehetett részt semmilyen órák utáni tevékenységben. Peter Levine az ivókútnál szorította sarokba Alant, és a víz alá nyomta az arcát, miközben a fiú kétségbeesetten kapálózott.

Sarkon fordultam, hogy visszamenjek arra, amerről jöttem. Gimiben nem nyertem volna meg a népszerűségi versenyt, de a visszafogottan ellenséges hozzáállásomat általában mind a tanáraim, mind a társaim, még a színjátszósok is, tiszteletben tartották. Nem ütöttem bele az orrom mások dolgába, és ők ezt viszonozták. Az olyan apró kellemetlenségeket, mint amit Alan jelentett, tudtam kezelni. A legkevésbé sem volt szükségem rá, hogy egy igazi erőszakoskodót is magamra haragítsak.

Ahogy elindultam a hosszabbik útvonalon az órámra, elismerem, hogy éreztem némi elégedettséget, amiért Alan csávába került. Megérdemelte, hogy megalázzák. Én voltam a legjobban meglepődve, amikor azon kaptam magam, hogy ismét az ivókút felé tartok. Peter Levine nálam csak pár centivel volt magasabb, de Alannél jó fél fejjel. Alannek esélye sem volt megmenekülni addig, míg Peter Levine el nem unta magát.

– Hé! – szóltam oda, amikor már hallótávolságon belül voltam az ivókúttól. Közelebb nem merészkedtem. Ha bárki képes lett volna arra, hogy megüssön egy lányt, az Peter Levine volt. – Hagyd őt békén!

Azt kell megérteni, hogy nem azért álltam ki Alan védelmében, mert helyesen akartam cselekedni. Nem olyan családból származtam, ahol nagy divat lett volna a felebarátaink szeretete. Azért léptem közbe, mert megláttam a lehetőséget, amivel megmenthettem a műsoromat. Szerettem volna az elkövetkező három évben békésen bűvészkedni.

Peter Levine felém fordult, s közben továbbra is Alan haját markolta.

– Tipli van! Senki sem kérdezett.

Néhány lépéssel közelebb merészkedtem, csípőre tettem a kezem, és próbáltam azt a benyomást kelteni, mintha az osztálytermekben rólam keringő pletykák igazak lennének; hogy denevért tartok háziállatként, koporsóban alszom, és kígyónyelvem van. Mindezt azért gondolták, mert fekete ruhákat hordtam, és feketével sminkeltem. Alan már fuldokolni kezdett a víztől, köhögött és prüszkölt.

– Nincs valami teszt, amin éppen el kellene buknod, vagy egy kiskorú csaj, akit teherbe kellene ejtened?

Peter Levine vigyora vicsorgássá torzult. Egy pillanatra enyhült a szorítása Alan haján.

– Miért nem baszódsz meg?

Alan meglátta a lehetőséget, kiszabadította magát, és olyan gyorsan futott végig a folyosón, ahogy még sosem láttam mozogni. Vissza sem nézett. Peter Levine homlokán lüktetni kezdett egy ér. Csak ketten maradtunk, ő meg én.

Ellazítottam a vállamat, és közönyösséget öltöttem magamra. Peter Levine kismiska volt ahhoz képest, akivel otthon nap mint nap szembe kellett néznem.

– Köszönöm, megfontolom a tanácsodat. – Elsétáltam mellette az osztálytermem irányába. Meg sem moccant.

Másnap reggel egy ritkaságnak számító Houdini-kézikönyv első kiadását találtam az iskolai szekrényemben. A színjátszókör egyetlen tagja sem zaklatott soha többé.

A művészeti galériában közben már tíz perce folyt a zabolázatlan szitkozódás. Azt gondoltam, a tömeg ráun majd a dologra, és kifogy a szuflából, de az emberek még mindig lelkesen kiabáltak.

Mindeközben Evelyn a helyiség közepén állt, bekötött szemmel, nyugodt arckifejezéssel. Minél tovább állt ott, annál kíváncsibbá vált mindenki. Az, hogy nem volt hajlandó ellenkezni, felcsigázta őket. Villámként hasított belém a felismerés: a legjobb előadások nem arról szólnak, hogy milyen gyorsan szabadul ki valaki valahonnan. Ez csak csinnadratta és kulcs kérdése, bárki képes rá.

A legjobb előadások arról szólnak, hogy valaki elvisel valamit, ameddig csak bírja.

Houdini trükkjei nem voltak mások, csak trükkök. Rejtett paneleket, álajtókat, titkos kulcsokat használt. Feltaláló volt, és leginkább egy jó kereskedő. Olyan jól tudta eladni a bűvészetét a tömegeknek, hogy azok meg sem látták az orruk előtt lévő füstöt és tükröket.

Mi lenne, ha ehelyett én valódi varázslatot tudnék teremteni? Olyan előadást, ahol nincsenek könnyű válaszok, nincs titkos ajtó. Egy előadást, ahol nincs kulcs a meneküléshez. Nem akartam, hogy a munkámat bármelyik jöttment utánam tudja csinálni egy szerszámosláda segítségével. Houdini trükkjeit percek alatt reprodukálni lehetett. Az enyémeket hónapok kemény munkájával és kitartásával lehetett volna csak lemásolni. Hirtelen tele voltam ötletekkel.

Már akkoriban is értettem, hogy a veszély, aminek Houdini kitette magát, csak egy része volt annak, amiért az emberek kíváncsiak voltak rá. Amire a közönség igazán vágyott, az a „tá-dám” volt. Bátorságot akartak látni az aktuális veszélyhelyzettel szemben, egy hőst, akit ünnepelhetnek, valakit, aki végrehajtotta a lehetetlent anélkül, hogy remegett volna a félelemtől, vagy rojtosra rágta volna a szája szélét. Ugyan ki lehetett volna odaadóbb tanulója a félelem nélküli életnek, mint én? Már nem rémültem meg egykönnyen, hiszen gyermekkorom nagy része azzal telt, hogy bátorságot gyűjtöttem a soron következő agyament feladat végrehajtásához, ami uram agyából éppen kipattant. Ugyanakkor azonban nem voltam tévedhetetlen. Azzá akartam válni. Hogy lehetett Evelyn immunis a fájdalomra? Hogy tudnék én is ennyire megkeményedni?

A művész felemelte a kezét, és a helyiségben azonnal néma csend lett. Levette a szemkötőt, és előtűnt alóla a kipirosodott szeme, könnyáztatta arca. Megbántottuk őt.

A közönség tagjainak arcán megbánás látszott, némelyekén iszonyat is. Sajnálták, amit mondtak, annak ellenére, hogy ő maga kérte őket arra, hogy bántsák. Most, hogy ismét látták a szemét, eszükbe jutott, hogy a textil alatt egy ember volt. Emberségességünk csapdába esett, és kicsordult abból a két apró golyóból.

Olyan csend volt, hogy azt is meghallottuk volna, ha valaki leejt egy tűt.

– Most láthattuk, milyen érzés megélni az erőszakot egyéni szinten. – Evelyn felemelte a textilt. – Van bárki, aki szívesen próbára tenné magát?

A nézősereg egy emberként hőkölt hátra. Egy dolog kigúnyolni egy idegent; az teljesen más, ha az ember maga is a reflektorfénybe kényszerül. De én sokkal jobban hasonlítottam Evelynhez, mint a többi nézőhöz. Tudtam, milyen érzés, ha az embert kifújolják, mégis helyt kell állnia. Ez a tömeg bánthatott engem, de senki sem tudott volna olyat mondani, ami beviszi a végső döfést. Arra gondoltam, egy napon talán arra is lehetőségem adódhat, hogy másokat is megtanítsak félelem nélkül élni.

Elöntött a nyugalom. Felemeltem a kezem.

– Én vállalom!

11.

Natalie

2020. január 8.

A vállfa után nyúlok, hogy megállítsam a lengedezést, s közben tátott szájjal bámulom a pulóveremet.

Valaki járt ebben a szobában. Valaki turkált a holmijaim között.

Visszafojtott lélegzettel nyúlok a pizsamámért. A telefonom még mindig a helyén van. Lassan kifújom a levegőt, s lehunyom a szemem.

A békesség érzete csak pár másodpercig tart, mert újabb gondolat üt szöget a fejembe: bárki is tette ezt, lehet, hogy az illető most is engem figyel. Összeszorul a gyomrom a rettegéstől. Fölegyenesedem, és az ablakok felé fordulok.

Az elsőben senki.

A második is üres.

A harmadikban látok egy árnyat, amely éppen kilép a képből. Lüktetni kezd a halántékom. Az ablakhoz rohanok. De mire feltépem, a betolakodó már nincs sehol.

– Mit akar tőlem? – kiabálok ki. Nem kapok választ, kint csend honol.

Ökölbe szorítom a kezemet, és elmormolom az összes szitokszót, amit ismerek. Végigtúrom a táskámat, az éjjeliszekrény fiókját, a fürdőszobát, katalogizálom a holmimat, próbálok rájönni, mi hiányzik. Valaminek hiányoznia kellene, de megvan minden. Nem loptak el semmit. És nem is hagytak itt semmit. A szoba pontosan ugyanolyan, mint amikor itt hagytam, a pulóver áthelyezésétől eltekintve.

Bárki jött is be ide, nem volt más célja, mint hogy engem riogasson.

A felismerés haragra gerjeszt, ami sokkal kellemesebb érzés, mint a félelem. A haragot fel tudom használni. Felidézem az e-mailt, a személyzet ellenségességét, a húgom felelőtlenségét. Mindez üzemanyagként hajt.

Továbbhaladok. Meg fogom őt találni. El fogom neki mondani azt, amit meg kell tudnia, és azután eltűnök erről az átkozott helyről. Felrántom magamra a pulóvert, és visszaveszem a külső ruharétegeket is. Habozok, hogy magammal vigyem-e a telefonomat, de aztán eszembe villan, hogy kieshet a zsebemből, vagy valaki elkobozhatja tőlem, ha megmotoznak valamiért. Egyszer már itt hagytam a szobában, és nem vitte el senki. Itt nagyobb biztonságban tudhatom, mint ha magammal vinném. Ott hagyom a rejtekhelyén, bezárom magam után a kunyhó ajtaját, és a terület északi része felé masírozok.

Annak érdekében, hogy ne tévedjek el, igyekszem a sövényfalhoz közel maradni. A távolban gubbasztó többi kunyhótól eltekintve nincs errefelé más látnivaló. Az égboltnak dühös acélszíne van. A falon túl a szél a fenyőfákat hajlongatja, s azzal fenyegeti őket, hogy gyökerestül kitépi, és a habok közé hajítja valamennyiüket. Egy pillanatig esküdni mernék, hogy magát a háborgó tengert is hallom, ahogy a gránitsziklákat ostromolja, fogást keres rajtuk. Addig megyek, míg az orrom már folyik, és a kéz- és lábujjaim is ledermednek a hidegtől, a pluszpulóver ellenére. A havat átfújja a szél a bakancsom fölött. A viharos lökések miatt pár percenként kénytelen vagyok megállni, és a sövénynél menedéket keresni; belekapaszkodom a remegő műlevelekbe. Haladásom lassú, kimerítő és nehéz. A haragom ellenére is azt kívánom, bár velem lenne a húgom. Ő biztos vidámabbá varázsolná a helyzetet: kihívna, hogy énekeljem el a Bír-lak főcímzenéjét visszafelé, vagy megalkotná a Kacsatánc saját átiratát. De ha velem lenne Kit, nem kellene őt keresnem.

Amikor elérek a sövény végéig, megpillantok egy ajtót, amit beépítettek a műnövényzetbe. Alig veszem észre; éppen olyan zöld színűre festették, mint körülötte a műleveleket. Az ajtón fekete betűkkel ez áll:

belépés csak a személyzet részére

A kilincs után nyúlok.

Az ajtó zárva. Elmormolok egy halk káromkodást.

A sövény mentén visszafelé indulok, a kunyhók irányába. Kezdem jobban kiismerni magam a terepen, de Kitnek nyoma sincs sehol. Sőt, embert alig látok. Sanderson említette, hogy holtszezon van. Megmozgatom a lábujjaimat a bakancsban. Csomagolhattam volna gyapjúzoknit.

Próbálom felkészíteni magam arra, miként fest majd a húgom, ha végre találkozunk. Győzködöm magam, hogy gondolkodjak pozitívan, képzeljem magam elé azt a ragadós vigyort, a gödröcskéit, de alattomos képek írják felül a pozitívabbakat. Könny áztatta orca, lefelé görbülő száj. Véres arc, a felismerhetetlenségig püffedt vonások. Egy orr, amely kiáll a nedves földből. Üveges tekintet. Hiányzó szemgolyók.

Magamban azt hajtogatom, hogy nevetséges vagyok. Semmi jele annak, hogy baja esett volna.

Hadd találjak rá! Elmondok neki mindent! Mostantól jobban csinálom!

Eltöprengek, vajon más lánytestvérek is ennyi mindent kimondatlanul hagynak-e, mint mi. Gyerekkorunkban sosem kértünk egymástól bocsánatot a hibáinkért. A kiváltott fájdalom egy része véletlen volt, de többnyire szándékosan bántottuk egymást. A mai napig bűntudatom van azok miatt az alkalmak miatt, amikor nem hagytam, hogy velem és a barátaimmal játsszon, amikor rákiáltottam, hogy hagyjon minket békén. Egyszer felajánlottam neki, hogy kisminkelem. Egy helyben ugrált az izgalomtól, de én szándékosan borzalmas munkát végeztem, bohócarcot festettem neki. Amikor a kezébe adtam a tükröt, magánkívül volt a boldogságtól, mert túl fiatal volt még ahhoz, hogy megértse az árulásomat. Nem vágyott másra, csakis arra, hogy egy órát velem tölthessen. Egy másik alkalommal kizártam a házból, amikor csak ketten voltunk otthon. Ártatlan csínynek szántam, de megfeledkeztem róla. Fél órával később a bejárati ajtónál találtam rá, összegömbölyödve sírt.

Annyi mindenről nem beszéltünk! Sosem beszéltünk a fiúról, aki gimiben nagyon tetszett neki, én mégis elmentem vele randizni. Nem beszéltünk arról az estéről, amikor rajtakaptam, ahogy kibeszélt a barátaival. A szexről sem beszélünk soha. Más nővérek vajon megteszik? Nem beszélünk anyu haláláról. Nem beszélünk az apánkról. Kit sosem szánt arra időt, hogy megértse a fájdalmaimat, és azt hiszem, én sem törődtem az ő gondjaival. Ha valakit egész életünkben ismertünk, könnyű azt gondolni, pontosan tudjuk, hogyan jár az illető agya. Legtöbbször nem csak azt tudom, mit fog mondani, még mielőtt megszólalna, de azt is, milyen hangszínen és gesztusokkal adja majd elő. Az énem egy része örökké úgy fog rá gondolni, mint a lábtörlőre, amit folyton igazgatnia kell, míg ő rám egy humortalan diriga-kritikaként tekint. Vajon ő is teherként cipeli még azokat a kisebb-nagyobb dolgokat, amelyekkel megbántott? Abban találok némi megnyugvást, hogy gyakorlatilag semmire sem emlékszem, amit ő tett ellenem, csak a saját hibáimat tudom felidézni. Remélem, ő ugyanígy van ezzel. Miért nem kértünk egymástól soha bocsánatot?

Azért, mert a „ne haragudj” borzalmasan kevés lenne az én esetemben. Ha tudnám, mely szavakkal nyerhetnék megbocsátást azért, amit tettem, már egy évvel ezelőtt kimondtam volna őket.

A hó úgy zúdul rám, mintha odafent átszakadt volna egy védőgát. Halomban áll a fejemen, belemarkol a vállamba, azzal fenyeget, hogy élve el fog temetni, mindegy, milyen gyorsan gyalogolok. A grafitszürke felhők hasadékán kikukkant a tartózkodó hold. Az órámra pillantok, és úgy döntök, ideje vacsoraszünetet tartani. A nagy ház előttem tornyosul, mintha némán engem figyelne. Sietve indulok a sötét ismeretlenbe.

Tíz perccel később elérek a kerthez. Apró fények világítják meg az ösvényt, s vetnek ijesztő árnyakat a hóra. A zöldségágyások üresen tátonganak. Próbálom elképzelni, milyen lehet a Bölcsesség Erdeje nyáron. Talán kevésbé emlékeztethet egy Tim Burton-film díszletére olyankor, amikor virul a növényzet.

Csontig fagyva nyitom ki az étkezde ajtaját. Arcon csap a benti meleg. Sikertelenül megpróbálom ráncba szedni a babahajaimat, de aztán úgy döntök, a tükrök hiánya talán nem is olyan nagy tragédia.

Az étkezdében hat hosszú faasztal áll. A tálalópult a terem túlsó végében található, mögötte ipari konyha helyezkedik el. A helyiségben nagy a nyüzsgés, minden asztalnál ülnek, de nem minden helyen. Úgy tippelek, körülbelül húsz ember lehet odabent. A legtöbben ismerik egymást, beszélgetnek, nevetgélnek, miközben az asztalokhoz ülnek a tálcákkal, amelyeken étel gőzölög. Kakukkfű, oregánó és bazsalikom illata lengedezik a levegőben. Megkordul a gyomrom.

Az asztaltársaságokat vizslatom, Kit után kutatok, és minden ismeretlen arc láttán egyre jobban megsajdul a szívem. A vendégek engem figyelnek, ahogy elhaladok mellettük. A kiszolgálópulthoz sietek, fogok egy tányért, és beállok a sorba négy másik ember mögé. A két gőzölgő tálalóedényben tésztát és vörös szószt látok. Egy harmadik tálon zsemlék sorakoznak. Megrökönyödöm, amikor megpillantom a személyzet egy újabb tagját a tálak mögött.

Ő is kopaszra borotvált.

A fluoreszkáló fényben megcsillan koponyáján a bőr. Mekkora annak az esélye, hogy itt minden dolgozó rákbetegség utáni terápiás csoportból jön? A gyomrom összeszorul, amikor a sor elejére érek.

– Imádom a haját! – mondja a nő. – Hogyan éri el, hogy ilyen szépen csillog?

Egy pillanatra teljesen meghökkenek a hétköznapi kérdéstől.

– Hajpakolásokkal. Lehet, hogy őrültségnek hangzik, de hetente egyszer felverek egy tojást, belefésülöm a hajamba, és negyedóra után kimosom belőle. Sokkal olcsóbb megoldás, mint amiket a szalonokban kínálnak.

– Istenem, gyönyörű! – Végigsimít saját kopasz fején. – Ön biztosan új. Üdvözlöm a Bölcsesség Erdejében! Debbie vagyok, én felelek az étkezésekért.

Debbie az ötvenes éveiben járhat, borostyánszín szeme külső sarka lefelé görbül, mintha lehúzná mindazon borzalmak súlya, amiket életében látott.

– Natalie. – Kezet nyújtok, de Debbie a teste mellé szorítja a karját. Kényszeredetten az ételre mutatok. – A szósznak isteni az illata!

Debbie kerüli a szemkontaktust, a vörös szószhoz intézi szavait:

– Pedig nem olyan finom. Elég borzalmas szakács vagyok. Nem mintha ne próbálkoznék elég elszántan.

– Biztos vagyok benne, hogy jobb, mint ahogy hiszi. – A kezébe adom a tányéromat. – Ön Kittel dolgozik, ugye?

Debbie ledermed.

– Honnan ismeri?

– Van ötlete esetleg, hogy merre találom?

Debbie megmarkolja a tányéromat. Lefogadom, hogy tíz óra alvás után is ugyanilyen kimerültnek látszik.

– Mit is mondott, hogy hívják?

Habozok.

– Natalie Collins.

Debbie hátrahőköl a meglepetéstől, majd azzal leplezi zavarát, hogy ételt pakol a tányéromra. Válla fölött a húgom után kutatva bekukkantok a konyhába. Debbie átadja nekem a telepakolt tányért.

– Nem tudom, hol lehet, de itt biztosan nem fog rábukkanni. Ő túlságosan fontos ahhoz, hogy konyhai munkát végezzen.

Megdörzsölgeti a csuklóját, majd az utánam következő emberrel kezd beszélgetni, engem elbocsát.

Az étkezőasztalok felé fordulok, és kicsit szédülök. Mi a fenét jelenthet az, hogy „túlságosan fontos ahhoz, hogy konyhai munkát végezzen”? Kezemben megremeg a tányér, ahogy elképzelem a húgomat tucatnyi másik ágyas között, akik mind ennek a Tanítónak nevezett fickó tulajdonában vannak. Beszélnem kell a pasassal. Biztos vagyok benne, hogy ha őt megtalálom, meglesz a húgom is.

Tekintetem ismét végigfut az asztalokon, és megkönnyebbülten pillantom meg Chloét, aki pár másik fiatal nő társaságában ücsörög.

– Csatlakozhatnék? – kérdezem.

Chloe megpaskolja a mellette álló szék ülőkéjét, most sokkal kedvesebbnek látszik, mint a hajón. Bemutat engem a két nőnek, akikkel vacsorázik: Aprilnek és Georginának. Úgy látom, egyidősek lehetnek Kittel (a húszas éveik végén járhatnak), jól öltözöttek, nyilvánvalóan nincsenek pénz szűkében.

Chloe ismét megszólal:

– April és Georgina holnap hazamennek.

April (alacsony, teltebb, vidám, úgy öltözködik, akár egy kirakatbábu egy drága fitneszfelszereléseket áruló üzletben), biccent, és hátrasimítja barna bubifrizuráját.

– Ez a hely megváltoztatta az életemet, de készen állok a hazatérésre.

Georgina – karcsú nő, selyemruhát visel, hatalmas napszemüvegét a feje búbjára tolja, ami az időjárási viszonyok ismeretében elég nevetséges – felnevet.

– Tudom, ez borzalmasan hangzik, de majdnem annyira várom, hogy visszakapjam a telefonomat, mint azt, hogy láthassam a családomat.

Végre, normális emberek!

– Miért jelentkeztetek ide? – érdeklődöm.

Eltérő üzletágban dolgoznak, de a történetük nagyon hasonló. Georgina befektetési bankár, aki heti nyolcvan órákat dolgozik. April szabadalmi ügyvivő, hasonló munkabeosztással. Mindketten pánikrohamoktól szenvedtek a jelentkezést megelőző hetekben.

Georgina egy vékony ezüstkarikával babrál a vállán.

– Ez az első szabadság, amit kivettem azóta, hogy hat éve munkába álltam a cégnél. Eleinte hallani sem akartam szabadságról; tudtam, hogy úgy nem tudnám teljesíteni az éves kitűzött célomat. Amikor a főnököm elkezdte kötni az ebet a karóhoz, először olyan egyhetes kúrára gondoltam, valahol Görögországban vagy Monacóban, lehetőleg gin-tonikkal a kezemben. Ő mélyen a szemembe nézett, és azt mondta: „George, hat éve vannak már pánikrohamaid. Gondolod, hogy egy hét a tengerparton valahol Európában megoldaná a gondjaidat?”. Ő javasolta nekem a Bölcsesség Erdejét. – Széttárja a kezét. – Hát itt vagyok.

– Vele ellentétben – veszi át a szót April – én önfejlesztés-mániás vagyok. Elolvastam a legtöbb önsegélyező kötetet, és kipróbáltam nagyjából az összes fajta terápiát is. Csendkúra, jóga, női önbizalom-erősítő, pár olyan luxuskúrán is voltam, amit Georgina említett. Még a fényűző helyeken is égni kezdett a gyomrom, ha a telefonom után nyúltam. Amíg nem tudtam elszabadulni a mindennapi életemtől, nem léphettem előrébb. Csak rugdostam az utcán a szorongást egyre lefelé, de nem szabadulhattam meg tőle.

– És örültök, hogy eljöttetek ide?

Mindketten lelkesen bólogatnak.

– Nekem azóta nem volt pánikrohamom, hogy megérkeztem. Ez már magában is minden pénzt megér – mondja Georgia. – Plusz azt is megtanultam, hogyan ne aggódjak folyton a rohamok miatt.

– Megtanultam, hogy a teljesítmény nem azonos az ember értékével – teszi hozzá April.

– És szereztem egy egész tűrhető barátot! – Georgina Aprilre kacsint.

– Ez volt életem legintenzívebb hat hónapja. – April arca felragyog. – De jó értelemben volt intenzív. Minden áldott nap a saját problémáin dolgozik az ember, és közben segít a többieknek az ő problémáikkal megküzdeni, de emellett itt vannak ezek az őrült dolgok is, mint a fáról lengedezés meg a tüzes limbó. – Chloe szeme kiguvad. – Őrültségnek hangzik, tudom. A csoporttársaim közül mindenki nemet mondott legalább egy kihívásra, ugyanakkor mindannyian végigcsináltuk az összeset. Egészen addig nem is tudatosul az emberben, hogy a félelmei milyen szinten irányítják a döntéseit, míg ide nem jön. Minél több időt töltöttem el itt, annál biztosabban éreztem, hogy bármire képes vagyok.

– Ugyanakkor! – Georgina feltartja a mutatóujját. – Vannak, akik túl messzire mennek a programmal. Azt gondolják, a félelmek leküzdése mindenre megoldást jelent. Elméletben ez remekül hangzik, de amikor látod, hogyan alkalmazzák ezt a gyakorlatban, egyszerűen őrültnek tűnnek. – April bólogat.

Feszült csend ereszkedik körénk.

– Hol találom a fickót, aki a Bölcsesség Erdejét vezeti? – firtatom.

April és Georgina összenéznek.

– A neve Rebecca – közli April.

Meglepődöm. Hát általában nem férfiak szokták létrehozni az ilyen fura közösségeket, tele olyanokkal, akik úgy gondolják, morálisan túlságosan is a többi ember fölött állnak ahhoz, hogy a normális társadalom tagjai legyenek? Kicsit megkönnyebbülök.

Georgina felhorkan.

– És sok szerencsét a kereséséhez!

Kérdőn felé fordulok.

– Hetek óta nem láttuk – magyarázza April. – Amikor idejöttünk, rendszeresen találkoztunk vele.

Georgina közbekotyog:

– Most már túlságosan fontos ahhoz, hogy ránk pazarolja az idejét, valami nagy újdonságon dolgozik. Állítólag azért ő mozgatja a szálakat a háttérben. Nekem ez inkább amolyan Óz, a nagy varázsló-féle marhaságnak hangzik.

Georgina Jordan Belfortra emlékeztet, A Wall Street Farkasából, bár valószínűleg egy „kösz, baszod alássan” lenne a reakciója erre a hasonlatra. 

– Georgina! – tiltakozik April.

– Azt mondta, a Bölcsesség Erdeje az első számú prioritása.

– Mire célzol? – kérdezi April. Nyilvánvaló, hogy ő sokkal lojálisabb az ügyhöz, mint a barátnője.

Biztos vagyok benne, hogy ha még egyszer-kétszer együtt ennék Aprillel, kijelentené, hogy Sheryl Sandberg Dobd be magad! című könyve megváltoztatta az életét, és bevallaná, hogy imád mindent, ami sütőtökfűszer ízű.

– Csak azt mondom, az emberek szép summát fizetnek azért, hogy erre a szigetre jöhessenek, és vele dolgozzanak, ne pedig Ruthtal. Amúgy – folytatja Georgina – mostanában nagyon csókosnak kell lenni ahhoz, hogy az ember időt tölthessen vele.

April felsóhajt.

– Igen, mint az a szegény lány, akivel korábban barátok voltunk.

Georgina felderül.

– Állati menő csajszi! Korunkbeli, Brooklynban élt, mielőtt idejött volna. Eszement sztorijai vannak, de lehet tudni, hogy mind igaz. Mint például, hogy kimaradt a fősuliról, hogy elkísérje a pasija zenekarát a turnéjukon. Ugyan ki tenne ilyet?

Tótágast áll a gyomrom.

– Emlékszem, irigykedtem is rá. Az ő élete olyan ösztönös az enyémhez képest! Mi hárman elég gyorsan összebarátkoztunk. Nincs itt sok korunkbeli nő – magyarázza April. – De pár hét után…

Hirtelen már nem érdekelte semmi más, csak Rebecca. Megtett volna bármit, hogy lenyűgözze. – Georgina elfintorodik, engem pedig a hányinger kerülget. – Elég szánalmas volt látni, ahogy a rabszolgájává vált. Félre ne érts: mind nagyra becsüljük azt, amit Rebecca itt létrehozott. De ő sem egy isten. Vannak, akik fejest ugranak olyasmibe, amiből elég lenne csak kis kortyokat inniuk.

12.

A felturbózott takarítófülkében, ami az öltözőmként funkcionált, megragadtam a szék karfáját, és próbáltam lecsendesíteni a szívemet. Több száz alkalommal léptem már fel tömegek előtt, egy egész éve jártam a helyeket, amelyek ennél jóval nagyobbak voltak.

Akkor még nem voltam szalagcímek szereplője.

Kopogtak az ajtómon. Tenyeremet beletöröltem a nadrágomba.

– Szabad!

Ragyogó Evelyn állt az ajtómban, indigókék egyberuhában, virágkoszorúval a fején, csillogó mosollyal.

– Evie? – Magamhoz öleltem. – Te meg mit keresel itt?

– Hogy hagyhattam volna ki az első szólóműsorodat? – Ledobta magát a szakadt kis kanapéra, körbenézett az apró helyiségben, és elfintorodott. – Innen csak felfelé vezethet az utad!

– Hogy nézek ki? – mutattam a ruhámra.

Végigmért.

– Mint aki temetésre készül. – A ruhája zsebéből elővett egy csokornyi szárított gyógynövényt és egy öngyújtót. – Mint mindig.

A homlokomat ráncolva lenéztem a fekete szivarnadrágra és fekete pamutpulóverre.

Elhessegette az aggodalmamat, még mielőtt megfogalmazhattam volna azt.

– A tiszta fekete vibrálás jól áll neked. Az én stílusom az auraolvasó földanyás.

Felnevettem. Meggyújtotta a gyógynövényeket, és egy tollal elkezdte legyezgetni a füstöt a helyiségben. Vagy századszor töprengtem el azon, vajon mennyire lehetnek mélyek a zsebek a lehetetlenül bő ruháin. Több csecsebecsével rendelkezett, mint mindenki más, akit ismertem, együttesen. Egy ideje már nem kérdezgettem őt, hogy mi rejlik a rituálék mögött. Mindegyik vagy a jó szerencse bevonzását, vagy a démonok elűzését célozta meg.

– Hogy érzed magad?

– Izgulok – ismertem be. Megint izzadni kezdett a tenyerem.

– Ez teljesen normális dolog. Az első fellépésem előtt három kaftánt átizzadtam, mire színpadra léptem.

Evie már húsz éve járta a városokat a művészeti műsorával. A főiskola első és másodéve közötti nyáron elmentem egy másik előadására is, és rábírtam, engedje meg, hogy egy tízperces kis műsorral én nyissam meg az előadásait. Amikor igent mondott, otthagytam az iskolát, hogy vele tarthassak. Elég ismert volt a keleti parton, így az idő nagyobbik részében ott léptünk fel. Miután már egy éve együtt dolgoztunk, azt mondta, ideje, hogy letelepedjen valahol. Mostanra az előadásait New York körzetére korlátozta.

Az azt megelőző napon, hogy bejelentette nekem, nyugdíjazza magát az utazásokból, megkeresett egy ügynök, és felajánlotta, hogy képviselni fog. Látta a nyitószámomat Evie turnéján, és azt ígérte, szalagcímet tud belőlem csinálni. Tíz hónap telt el, és beváltotta az ígéretét. Itt voltam huszonegy évesen, percekkel a debütáló szólóműsorom előtt.

– Elég sok mindent felrúgtam emiatt – mondtam. Senki sem értett egyet a döntésemmel, hogy otthagyom az iskolát. Amikor elmondtam a hírt Jacknek, ő annyit kérdezett, hogy nem tudtam volna inkább egy kevésbé ciki karriert választani. Lisa, aki elvileg a mentsváram kellett volna, hogy legyen, három különböző alkalommal is nekem esett, amellett érvelve, hogy a bűvészkedéssel várnom kellene a diploma utánig. – „Szükséged lesz majd valamire, ami eltart, amikor ez a dolog csődöt mond” – mondta, majd az „amikor” helyére gyorsan odabiggyesztette, hogy „ha”. Azóta nem beszéltünk. Azzal nem is fárasztottam magam, hogy elmondjam uramnak vagy anyunak.

– Az iskolába bármikor visszatérhetsz – biztatott Evie. – Ilyen lehetőség nem adódik túl gyakran az életben.

Igaza volt. Ugyan miért rágódtam a főiskola miatt, amikor itt álltam életem első, igazán nagy lehetősége előtt? Végre esélyem nyílt változást eszközölni, segíteni másoknak, akiknek hozzám hasonlóan szívszaggató gyermekkora volt. A világon kismillió ember fuldoklott az emberi mivoltot kísérő félelmekben, az élet fájdalmában. Lehetőségem nyílt csökkenteni a terheiket, ellensúlyozni ezeket a félelmeket. Nem kellett mást tenniük, csak beengedni a szívükbe, és figyelni rám.

Sokan, vagyis valószínűleg a legtöbben elutasítanak majd. Azt fogják mondani, hogy nem vagyok más, csak egy bűvész, sarlatán, boszorkány. Eldöntöttem, hogy hagyom, hadd nevessenek. Az ő fájdalmaikra nem volt gyógyírom.

Valószínűleg még mindig rémültnek tűnhettem, mert Evie odahajolt hozzám.

– Engedj meg egy jó tanácsot! – Megrázta fekete hajzuhatagát. – Szükséged lenne egy mantrára.

Hátradőlt, arcára elégedett kifejezés ült ki, mintha elárulta volna nekem a frigyláda hollétét.

– Tessék? – Türelmetlenül az órámra pillantottam. Evie jobban értett ahhoz, hogy a zsálya füstjével a teret tisztítsa, mint ahhoz, hogy tisztán beszéljen.

– Ki kell találnod egy mondatot, ami felépít, tudod, ami növeli az önbizalmadat. Aztán ismételgeted magadban újra meg újra, és ezt úgy értem, hogy egy órát is akár, naponta, míg magad is elhiszed majd. Aztán ahányszor csak elbizonytalanodsz, bumm – csettintett az ujjaival –, felidézed ezt a mondatot.

 Felcsigázta az érdeklődésemet.

– Mi a tiéd?

Tettetett felháborodással nézett rám.

– Balszerencsét hoz másoknak elárulni a mantrádat!

Ismét az órámra néztem.

Ezúttal vette a lapot.

– Rendben. – Visszapakolta a ruhái redői közé a tollat, a zsályacsokrot és az öngyújtót. – Ideje mennem. Ott leszek az első sorban, és végig nagyon fogok neked szorítani. – Megveregette a vállamat. – Kidolgoztad a beledet is, kölyök. Élvezd a munkád gyümölcsét!

Azután lelépett.

Szembenéztem önmagammal a tükörben, és mély levegőt vettem. Vagy ezerszer elgyakoroltam már ezt a műsort. Tökéletes volt, és forradalmian új. Nem csinált ehhez hasonlót még senki, akit ismertem. Emlékeztettem magam a bennem rejlő potenciálra, azon emberek számára, akik a színpad túloldalán arra vártak, hogy megváltozzon az életük. Átsuhant rajtam a bizonyosság: Átkozottul legyőzhetetlen vagyok!

Tetszett ennek a csengése. Kihúztam magam, felszegtem az állam. A legtöbb napon nem éreztem magam úgy, mintha valóban száznyolcvan centi magas lennék. Ezen a napon tudtam, hogy minden egyes milliméterét uralni tudom.

Átkozottul legyőzhetetlen vagyok!

Elindultam a színpad felé, majd az oldalszárnyban várakoztam, és lepillantottam a vadonatúj, fehér tintával írt tetoválásra a bal csuklóm belső oldalán. Nem vette észre senki, aki nem tudta, hogy mit is kell keresnie. Megdörzsöltem a szót.

Átkozottul legyőzhetetlen vagyok!

A felkonferáló hangja felcsendült a fejem fölötti hangszóróban.

– Hölgyeim és uraim, köszönjük, hogy ma este velünk tartanak itt, a Luke Gillespie Színházban!

Átkozottul legyőzhetetlen vagyok!

Azt kérte a hang a közönségtől, hogy köszöntsenek tapssal. A lábam magától vitt a színpad közepéig. Szembenéztem régi cimborámmal, a rivaldafénnyel, és vártam, míg a tapsvihar lecsendesedett. Az új tanítványaimra néztem, s alig vártam, hogy megtéríthessem őket.

– Engedjék meg, hogy bemutatkozzam. A nevem Madame Rettenthetetlen.

13.

Natalie

2020. január 8.

Nagyot nyelek, a torkom teljesen kiszáradt.

– Mi a neve?

Georgina és April tekintete találkozik az asztal fölött.

– Nem akarom kibeszélni. – April megvakarja a nyakát. – Csak arra akartunk célozni, hogy az emberek hajlamosak elragadtatni magukat.

Georgina kissé csalódottnak tűnik, mintha elvették volna a játékát.

– Rá fogsz jönni, ki az, amikor meglátod. Ott az az őrült csillogás a szemében.

April megrovóan néz Georginára, aki a vállát vonogatja.

Mit művelt a Bölcsesség Erdeje Kittel? A kishúgommal, aki mindig hagyta, hogy én énekeljem a női szerepeket a Disney-dalokban, aki tudta, mikor kell viccel oldani a feszültséget, és mikor kell megfognia a kezemet?

Gyakorlatilag biztos vagyok benne, hogy őróla beszélnek, és nem lep meg, hogy nem látják rajtam, hogy a testvére vagyok. Míg Kitnek hosszú, szőke haja van, az enyém barna. Az ő arca kerek, rózsás orcákkal, az enyém hosszúkás, szögletes formákkal. Az én szemem barna, az övé zöld. Még az sem látszik rajtunk, hogy rokonok vagyunk, nemhogy az, testvérek is. Ő apánkra ütött. Én anyura.

– Kit Collinsról van szó? – kérdezek rá.

Tátva marad a szájuk a döbbenettől.

– Őt próbálom megtalálni. Nem tudjátok, merre lehet?

Georgina alaposabban szemügyre vesz.

– Gyanús, ha itt valaki más után kérdezősködik.

Megvonom a vállam.

– Honnan ismered Kitet?

Nem válaszolok, csak odafordulok Aprilhez:

– Mostanában nem látjuk túl gyakran – mondja. – De az ő szobája a négyes kunyhó.

A legbelső kör. Nem jutottam olyan messze az eddigi keresés során. Felállok az asztaltól, és viszem magammal a tálcámat is.

– Örülök, hogy megismertelek benneteket. – Chloéra pillantok. – Még találkozunk!

– Elmehetnénk közösen valamelyik kurzusra – mondja Chloe.

Felidézem az erdőből kihallatszó sikolyt. Határozottan passzolnék minden olyan önfejlesztő gyakorlatot, amiről az Ideglelés jut eszembe.

– Persze, majd meglátjuk.

Elképzelem, milyen zavartan nézhetnek össze a hirtelen távozásom után, de túlságosan fel vagyok spannolva ahhoz, hogy érdekeljen. Leteszem a tálcámat és tányéromat a konyhában, majd kirohanok az étkezdéből, vissza a farkasordító hidegbe. A csillagok lefelé zuhannak az égből, egyenesen felém tartanak. Szédülten döbbenek rá, hogy a havazást látom. Innen nem vehető ki a több ezer csillag, ami a fekete égboltot díszíti, nem tudom megkülönböztetni a csillagokat a hópelyhektől.

Valaki nemrég ellapátolta a havat az ösvényről, de egy vékony, púderszerű réteg már újra beborította a köveket. Amennyire csak a nehéz bakancsban tudok, sietve végighaladok a kunyhók felé vezető járdán, majd bevetem magam az épületek gyűrűi közé, s közben úgy érzem, védtelen vagyok, figyelnek engem. Minden épületen van külső lámpa, amely megvilágítja a házszámot. Elrohanok az egyes, kettes és hármas előtt, majd megtorpanok a négyesnél. Remeg a kezem, ahogy öklömet az ajtó felé emelem. Bekopogok, és visszafojtom a lélegzetemet is.

Odabent Kit biztos éppen az ágyon ül, törökülésben, a lábát vastag, piros zokni tartja melegen. Most biztos beteszi a könyvjelzőét – ami egy régi blokk lehet, vagy egy darab vécépapír – abba a krémszínű, kartonált kötetbe, amit már vagy egymilliószor elolvasott. Bokszeralsót és két pulóvert visel, de felhúz egy harmadik pulcsit is, mielőtt ajtót nyitna. Bármi vár is rá az ajtó túloldalán, ő készen áll majd. Mindig készen áll.

De nem hallom a lépteit közeledni. Az ajtó nem tárul ki előttem. Nem szűrődik ki fény a küszöbnél. Ismét kopogtatok, ezúttal hangosabban. Sehol semmi.

– A fenébe!

Megkerülöm az épületet, elmegyek a hátsó oldalához, az ablakokhoz, és közben fél kézzel markolom a sapkámat, nehogy lefújja a szél a fejemről. Már nem érdekel a diszkréció, tenyeremet a szemem köré görbítem, és az orrom az ablaküveghez nyomom. Alig látok valamit, de amit ki tudok venni, az a rend, ami ugyanolyan, mint minden más kunyhóban. Várok, míg a szemem hozzászokik a fényviszonyokhoz, kétségbeesetten szeretnék megpillantani valamit, ami az övé, de azon a törülközőn kívül, ami a szék hátán pihen, a szobában semmi sem utal arra, hogy bárki lakna benne.

Kimerülten pislogok. A szemem kiszáradt a szélben. A nap nagy része úgy telt el, hogy nem éreztem az ujjaimat sem a kezemen, sem a lábamon. Fogalmam sincs, merre lehet a személyzet legközelebbi tagja, és az eddigi tapasztalataim alapján kétlem, hogy segítenének nekem. Ideje feladnom mára. Holnap majd megkeresem ezt a Rebecca nevű nőszemélyt, és kikövetelem, hogy láthassam a húgomat. Megtalálom Kitet, bármibe is kerüljön, tisztázom magam előtte, hagyom, hogy elmondjon mindennek, és megfogadja, hogy soha többé nem áll velem szóba. Elfogadok majd bármilyen büntetést, amit megfelelőnek érez. Akkor talán majd nem álmodom többé azt, hogy a bordáim benyomódnak, és nem fogom véresre tépkedni a bőrt a körömágyamon.

Mögöttem megreccsen egy ág. Ahogy megpördülök, látom, hogy egy sötét alak az egyik kunyhó mögé ugrik. A havazásban nem tudok mást kivenni belőle, csak annyit, hogy viszonylag alacsony és szögletes, és határozottan férfi. Gordon? Talán ő kukucskált be korábban az ablakomon is? Felé indulok, több bátorságot tettetve, mint amit érzek. Mire bekanyarodom a sarkon, eltűnik.

Körbeforgok 360 fokban, de nem látom. Körbejárom a környező kunyhókat, de nincs sehol. Hová tűnhetett? Miért figyelt engem? Még mindig idekint van?

A bátorság, amit a kunyhómban összegyűjtöttem, mostanra elszivárog belőlem. Visszarohanok a szobámhoz, a tizenhatos kunyhóhoz. Amikor odaérek az isten hozott feliratú lábtörlőhöz, a zsebembe nyúlok a kulcskártyáért, azután ledermedek. Az ajtó alól fény szűrődik ki odabentről. Próbálom felidézni, hogy égve hagytam-e valamelyik lámpát. De az nem lehetséges: a kulcskártya kapcsolja az elektromosságot a szobában. Az ajtóhoz közelítem a fülem, de odabent csend honol.

Nem ismerem a szokásokat ezen a helyen. Lehet, hogy van valami automatizmus, ami sötétedés után felkapcsol egy lámpát, vagy valaki éppen takarítja a szobát, bár az utóbbit kétlem. De az is lehet, hogy az a személy, aki korábban betört a szobámba, most visszatért.

A kulcskártyát a zárhoz érintem, miközben a szél vadul tépázza a hátamat. Az ajtózár kiold. Nagy levegőt veszek, és belököm az ajtót. Amikor belépek, felsikoltok.

Az ágyon csillogó szemekkel a húgom ül.

II.

Míg rettegek, nem élhetek szabadon.

Miért szeretnék csatlakozni?

Gyakrabban ébredek fejfájással, mint anélkül. Minden százhatvannyolc órából csak negyvennyolcat élek. Néha azt is elfelejtem, hány éves vagyok, milyen évet írunk. A nevem csak e-mailekben és adóbevallásokon jelenik meg – ha meghalok, el fog tűnni teljesen. A társadalombiztosítási azonosítóm összegzi mindazt, amit a mai napig a Földön elértem: én vagyok az X számú ember a hétmilliárdból.

Csatlakozni szeretnék, mert be akarom bizonyítani a nővéremnek, hogy téved. Igenis vannak az életben fontosabb dolgok is, mint a biztos havi jövedelem.

Csatlakozni szeretnék, hogy kiszabaduljak a lájkok, sztorik, filterek és követők világából.

Csatlakozni szeretnék, hogy megtudjam, anyukám olyan helyre került-e, amit elérhetek ezen a Földön járva.

Hogy kiderítsem, a föld felett szeretnék járni, vagy szívesebben lennék a föld alatt.

Megrémülök attól, hogy talán jobban szeretnék a föld alatt lenni.

Hogy kiszabaduljak a saját fejemből. Bárki máséban jobban érezném magam.

Hogy megtudjam, lehetek-e több mint egy befogadó fél. Hogy képes vagyok-e többre, mint hogy elfogadom más emberek ebédmeghívását és virágcsokrait.

Csatlakozni szeretnék, mert az utazás, terápia, vallás, akupunktúra, új városok, új munkahelyek, új barátok, kirakósok, naplók, gyertyák, vastag zoknik, arcmaszkok, hosszú gyalogtúrák, fürdőzések, drogok, szex, sportok, nyújtás, alvás, ivás, futás és meditáció nem segítettek.

Mert tetszik a félelem nélküli élet ígérete.

Mert muszáj, hogy legyen több is az életben.

14.

Kit

HAT HÓNAPPAL KORÁBBAN

2019 júliusa

Kitártam a lakókocsi ajtaját, és körbekémleltem a homályba burkolózó, zsúfolt helyiségben. A redőnyöket lehúzták az ablakokon. A falakat motivációs poszterek borították. Egy égő füstölő kábító illattal töltötte meg a kis teret. Hét szék állt körben kirakva. Egy kivételével mindegyiken ültek már. A szabad székhez rohantam. April és Georgina, a két nő, akikkel a hajón találkoztam, odaintegettek nekem. Rájuk mosolyogtam.

Amikor előző nap kiszálltam a Homokórából, és már két lábbal álltam a Bölcsesség Erdejének mólóján, békesség lett úrrá az egész testemen, olyan nyugalmat éreztem, amit felnőttkoromban még sohasem. Az utastársaim beszélgetésének zaja elhalkult. Tüdőm teleszívtam a fenyves illatával, majd hátrahajtottam a fejem, és felnéztem a ragyogó égboltra. Egy madár szállt el felettem, énekkel köszöntötte a tengert maga alatt. Lusta kis felhők nézegették magukat a hosszú-hosszú, kékeszöld vízfelület tükrében. Jade, fű, lime, moha – sosem láttam még a zöld szín ennyi árnyalatát egy helyen. Ugyanakkor azonban furcsamód déjà vu érzésem is támadt, mintha világéletemben ismertem volna ezt a helyet, mintha a saját húsom és vérem is ezekből a fákból eredt volna.

Remegni kezdtem a potenciál miatti lelkesedéstől, annak lehetőségétől, hogy itt megtalálom a választ. Még abban sem voltam biztos, hogy mi is az, amit keresek – annyit tudtam, hogy az élet csak megtörténik velem, hogy mellékszereplő vagyok a saját életemben. Azokban az első pillanatokban ott a mólón végre megláttam azt, amit mindannyian keresünk.

A reményt.

A lakókocsiban felállt egy idősebb nő. A kopaszra borotvált fejétől eltekintve lehetett volna bármelyik barátom vagy osztálytársam nagyanyja. Halásznadrágot, pink színű, gombos kardigánt és egy virágmintás kendőt viselt, amolyan „Bízd csak az öcskösre!” stílusúan jó kedélyű volt; az a típus, aki a női inget blúznak nevezi. Valószínűleg nagyon jó lehetett Scrabble-ben, és biztos, hogy önkénteskedett a helyi könyvtárban, mielőtt a Bölcsesség Erdejébe költözött. Eltöprengtem, ő vajon hogy kerülhetett ide – nem olyasvalakinek tűnt, aki letér az élet kitaposott ösvényéről.

– Most, hogy mindannyian összegyűltünk, kezdhetjük is, ugye, drágáim? – Mosolyogva végignézett rajtunk, hangja meleg volt, és barátságos. – Üdvözöllek benneteket a „Fedezzük fel a maximalizált énünket” kurzus első napján. Az én nevem Ruth? Ha nincs ellene kifogásotok, menjünk egy kört; mindenki mondja meg a nevét, honnan érkezett, és hogy miért jött a Bölcsesség Erdejébe? Milyen eredményt várunk ettől az élménytől?

Ruth a jobbján lévő hölgyhöz fordult, s intett, hogy kezdje ő a bemutatkozást. Átgondoltam, mit is mondhatnék, amikor sorra kerülök. Először akkor hallottam a Bölcsesség Erdejéről, amikor véletlenül kihallgattam két könyvelőt az irodai étkezdében. A két nő a mellettem lévő asztalnál ült, beszélgettek, a telefonjukat böködték, és Burger King-es szendvicset ettek. Egyiküket sem ismertem fel – több ezer ember dolgozott a New York-i irodában – de a lelkesedésre, amely egyikük hangjából kiérződött, felkaptam a fejem.

Az első nő letette a telefonját.

– Nem viccelek, Amy, ez jobb volt, mint az az éjszaka az olasz atlétával. – Felkuncogott. – Életemben először önmagam lehettem. A hibáimmal együtt. – Egy J betűs medállal játszott, ami a nyakában lévő vékony aranyláncról lógott. – Te is tudod, azért mentem oda, hogy adjak magamnak hat hónapot arra, hogy kiverjem a fejemből tudodkit, de egy hónap alig telt bele, és már eszembe sem jutott a csaj. Teljesen más oka lett annak, hogy ott vagyok.

– Örülök! – Amy megpaskolta J. karját. Egyik fekete körömcipőjét a lábujján hintáztatta. – Még mindig alig hiszem el, hogy végigcsináltad az egészet. Utálsz idegenekkel beszélgetni.

– Tudom, de furcsamód ez felszabadító érzés volt. Nem volt ott senki, aki ismert volna a hétköznapi életben, így bárki lehettem, aki akartam. Az unalmas könyvelő helyett, aki a Koronát nézi, és este tízkor ágyba bújik, ott igazi fenegyerek lettem. Sőt, a buli lelke.

Amy kétkedően mosolygott rá.

J. közelebb hajolt hozzá.

– Felmásztam egy hatméteres fára úgy, hogy csak a puszta kezemre és lábamra hagyatkozhattam. Pucéran úsztam az óceánban, és meggyőztem egy kisebb csapatnyi embert, hogy ők is csatlakozzanak hozzám. Én! Az a nő, aki gyűlöl nyilvánosan megszólalni, és vagy öt éve nem volt strandon, mert annyira utálja a fürdőruhákat. Olyan, mintha ez a vadabb, életrevalóbb énem valahol mindig itt várakozott volna a lehetőségre, hogy kiszabadulhasson belőlem. – Kis szünetet tartott, majd folytatta: – Fel fogok mondani.

Amy szeme elkerekedett, amikor megértette, mire céloz a barátnője.

– A munkahelyeden? Itt? – sikkantotta. J. csitította, majd bólintott. – Mit fogsz helyette csinálni?

– Lehet, hogy végre nekiállok annak a francia szakácsiskolának. – Amy a szája elé kapta a kezét. J. elgondolkodva rágcsált egy sült krumplit. – Húsz éve vagyok már ezen a pályán, és valójában fogalmam sincs, miért. Mi a csudától félek? Attól, hogy az emberek megszólnak majd, amiért negyvenévesen újrakezdem? Attól, hogy belebukom abba, aminek ezután nekiállok? A Bölcsesség Erdeje előtt képes voltam racionalizálni a megbízható munkahelyet, a kényelmes, bár kissé unalmas életvitelt. Most már más ember vagyok. Az élet telis-tele van lehetőségekkel, és csak rajtam áll, hogy mit választok.

Az a szikra J. szemében levett a lábamról, s az, hogy újonnan felfedezett életében sokkal több dolgot látott, mint egy csomó értelmetlen megszokást. Az apró erőfeszítések, amelyeket beiktattam a mindennapokba – tíz perc mélylégzés itt, egy terápiás foglalkozás ott, zéró alkohol a hétköznapokon – nem hozta meg a kellő változást. Egészségesebb voltam, de semmivel sem tekintettem lelkesebben a jövő felé. Nagy változásra vágytam. Fel akartam robbantani az egész életemet, éppen úgy, ahogy ez a nő tette.

Visszarohantam az asztalomhoz, rágugliztam a Bölcsesség Erdejére, és jelentkeztem, hogy több információt kérek. Nem sokkal ezután egy e-brosúra landolt az e-mail-fiókomban. Addig bámultam a szavakat, míg az agyamba nem vésődtek: 1–8. hét: Felfedezés; 9–16. hét: Alkalmazás; 17–24. hét: Mesterfokozat. Mindegyik szintnél szerepeltek kurzusok, egyéni foglalkozások és workshopok is. Az anyagban rengeteg helyen voltak áradozó hangvételű élménybeszámolók is. A végén következett az ár: a hat hónap költsége összesen négyezer dollár volt, ez fedezte a szállást és az étkezés díját is.

Levegő után kaptam, és majdnem továbbléptem, de aztán elkezdtem számolgatni. Hat hónapra a brooklyni egyszobás albérletem díja több volt. A terapeuta, akihez hetente egyszer jártam, száz dollárt számított fel óránként. Ha vele dolgoznék minden áldott nap, hat hónapon keresztül, az pontosan 18 400 dolláromba fájna. A Bölcsesség Erdeje ennek kevesebb mint a negyedébe került, és az árban benne volt a lakhatás és ellátás is. Gyakorlatilag spóroltam volna, ha elmegyek, feltéve persze, hogy sikerül felmondani az albérletemet.

A brosúra végén volt egy link a háromoldalas online jelentkezési laphoz, amelyben meg kellett adni az alapvető személyes adatokat, családi és egészségügyi problémákat, valamint volt egy kifejtendő rész is. Milyen problémával küzd? – akarta tudni a formanyomtatvány. A múltban milyen módszerekkel próbálta megoldani a gondjait? Mit vár a Bölcsesség Erdejében eltöltött időtől?

Egy hétig hagytam állni az e-mailt, egyszer még ki is töröltem, majd tizenkét órával később visszaszedtem a kukából. Valahogy nem hagyott nyugodni az ötlet – egy tiszta lap, új kezdet valahol, ahol nem ismer engem senki. A lehetőség, hogy felépítsek egy olyan életet, amilyet szeretnék. Lehet, hogy fogalmam sem volt, ez az élet hogyan is nézne ki, de talán a Bölcsesség Erdeje segíthetett a meghatározásában. Egy álmatlan pénteki éjszakán töltöttem ki a jelentkezési lapot, éjjel kettőkor, s gyorsan megnyomtam a küldés gombot, mielőtt még meggondolhattam volna magam. Köszönjük a jelentkezését! – szólt az automatikus válasz. – Igyekszünk minden jelentkezőnek negyvennyolc órán belül választ adni. Ha megfelelt, akkor a következő e-mailből megtudhatja az itt-tartózkodása javasolt idejét. Amennyiben ez nem felel meg, két újabb alternatívát adunk. Ön köteles a három turnus valamelyikét kiválasztani. A fizetés az érkezésekor lesz aktuális.

Másnap reggel, amikor felkeltem, a levelezőmben ott várt a meghívó. Attól fogva a felhők között jártam.

Ez megmagyarázta, hogyan jöttem a Bölcsesség Erdejébe, de aligha nyújtott indoklást arra, miért. Miért akartam szétrobbantani az életemet? Azért, mert az elmúlt másfél évben minden reggel zokogtam a zuhany alatt? Azért, mert azt mondták, a gyász hullámokban éri az embert, de számomra nem volt más, mint egyetlen, tízméteres, nagy hullám, amiből nem szabadulhattam? Azért, mert csak úgy voltam képes megszabadulni a bűntudattól, hogy feladatokba temetkeztem, nehogy maradjon szabadidőm gondolkodni? Meghúztam a csuklómon lévő gumipántot, az nagyot csattant a már így is rózsaszínű bőrömön.

Az, aki Ruth mellett ült, elmondta, hogy negyven éve küzd a szorongással. A második magányosságra panaszkodott – tavaly ment nyugdíjba Maine államban, és szeretett volna kiépíteni egy aktív nyugdíjasokból álló közösséget. A harmadik azt remélte, kevésbé fog majd félni a haláltól. Lassú lefolyású, halálos betegségtől szenvedett.

Miközben beszéltek, szemügyre vettem a falakat borító motivációs posztereket. Volt köztük pár hagyományos – egy kismacska húsz körömmel kapaszkodott egy fa lombozatában, „tarts ki!” – hirdették mellette a buborékbetűk. Többet kimondottan a Bölcsesség Erdeje számára készített a személyzet, vagy a vendégek. Az egyik ilyenen egy bonyolult Maslow-féle szükségletpiramis látszott, a csúcson nagy betűkkel ez állt: maximalizált élet. Egy másikon a Bölcsesség Erdejének három jelmondata volt:

Olyan életet akarok élni, amelyben szabad lehetek.

Míg rettegek, nem élhetek szabadon.

Meg kell szabadulnom minden akadálytól, mely a szabad élethez vezető ösvényen az utamba kerül.

Georgina következett. Magas volt és karcsú, mint egy modell a kifutóról. Bőrnadrágot és fehér pólót viselt.

– Georgina vagyok. – Hátrasimította simára vasalt haját, ujjain aranygyűrűk villantak. – New Yorkban élek, és régóta küzdök pánikrohamokkal. Egy ideig nem foglalkoztam velük, de a legutolsó nagyon súlyos volt. – Lehunyta a szemét. – Muszáj változtatásokat eszközölnöm az életemben. Egymagam nem tudom, hogyan csináljam, így aztán itt vagyok. – Kinyitotta a szemét, és megvonta a vállát. A csoport köszöntötte.

Az apró termetű nő következett, aki Georgina és köztem ült. Tövig volt rágva a körme.

– April vagyok. – Elpirult. – Bostonból érkeztem. Ugyanaz a problémám, mint Georginának. – A padlót bámulta meredten. – Nekem csak egy pánikrohamom volt, de az annyira megijesztett, hogy rögtön akcióba lendültem.

Köszöntöttük Aprilt, majd mindenki felém fordult. Beletúrtam hosszú, szőke hajamba.

– Kit vagyok. Legutóbb Brooklynban éltem. A legutóbbi munkahelyemen recepciósként dolgoztam egy könyvelőcégnél. Azt hiszem, az én problémám… – Kerestem a szavakat. – …az, hogy nem tudom, mi a célom. – A csuklómon lévő gumikarikával babráltam. – A múltban másokra hagyatkoztam, például a nővéremre vagy a partnereimre, hogy megoldják a problémáimat. Miután kimaradtam a fősuliról, a fiúmmal tartottam a turnéján, mert azt gondoltam, varázslatos módon ő majd boldoggá tesz. Képzelhetitek, mennyire vált ez be. – Kényszeredetten felkuncogtam. – Azzal, hogy idejöttem, megpróbálok úrrá lenni a saját életemen.

April és Georgina együttérző pillantásokat vetettek felém. Az előző napi hajóút után beköltöztünk a szobáinkba, majd együtt vacsoráztunk. Tetszett nekem Georgina vitriolos humora és April melegsége. El tudtam képzelni, hogy mi hárman barátok leszünk.

A körben most Ruth szólalt meg:

– Nagyon bátrak vagytok, hogy megosztottátok velünk a történeteteket, köszönöm. – Keresztbe tette a bokáját, kezét az ölébe ejtette, és a hüvelykujjaival kezdett babrálni. – Ahogy az elején mondtam, Ruth vagyok. Hat évvel ezelőtt jöttem a Bölcsesség Erdejébe, mert őszintén mondva szétesett az életem. A férjem, akivel harminc éve házasok voltunk, rájött, hogy megcsalom.

Majdnem leestem a székről, el sem tudtam hinni, hogy épp ez a kedves nő tévelyedett el. Úgy tűnt, a többiek is legalább ennyire megdöbbentek.

– Megkíméllek benneteket a mocskos részletektől, a lényeg, hogy mindenki megszakította velem a kapcsolatot. – A kulcscsontjához nyúlt valamiért, de ott nem volt semmiféle ékszer. – A fiaim, a szomszédok, a barátaim. A fivérem is. Még a szerelmem is hátat fordított nekem. – Szipogott. – Mélyen vallásos, összetartó közösség voltunk. És mivel háztartásbeli voltam, nem tudtam hova fordulni, értitek? Húszéves koromtól kezdve csak a férjemért és a fiaimért éltem. – Végigsimított a nyakán. – Borzalmas három hónap volt. Nem bírtam enni, rengeteget fogytam. Egy idő után nem bírtam már elviselni a rosszindulatú pillantásokat, így nem jártam ki a közösségbe.

A lakókocsiban csend honolt – a többieknek még a lélegzetvételét sem hallottam.

Ruth ezután a kardigánja egyik gombjával kezdett babrálni, majd abbahagyta, és ismét az ölébe ejtette a kezét.

– Elhatároztam, hogy ideje magam mögött hagyni Utah államot. Mindig szerettem volna eljutni Maine-be. Az óceán látványa, a világítótornyok, a homárbüfék – mindez teljesen más volt, mint amit addig ismertem.

Tartása felengedett kissé.

– Nem tudom, hogy ez volt-e Isten terve velem, de Rocklandbe költöztem. Már egy hónapja éltem ott, amikor egy termelői piacon a városban összefutottam Gordonnal. Akkoriban a Bölcsesség Erdejét még nem jegyezték ezeken az utazási hogyishívják oldalakon, de elmesélt mindent erről az új közösségről, amelynek a felépítésében segít. – Elmosolyodott. – Tökéletesen hangzott. Felmondtam az albérletemet, és jelentkeztem.

A tekintete felragyogott.

– Amikor idejöttem, találkoztam Tanítóval. Csak hallgatott, hallgatott – Ruth elmosolyodott – aztán még egy ideig csak hallgatott engem. Elé tártam minden félelmemet: hogy a fiaim sosem bocsátanak majd meg nekem; hogy életem legszebb éveit már magam mögött tudhatom; hogy olyan romlott vagyok, ahogy mindenki mondja. Ő felszárította a könnyeimet, és előállt egy tervvel. Tanító azt mondta, sokat adhatnék másoknak. – Aprilre és Georginára pillantottam, hogy lássam, ők is furcsának találják-e, ahogy Ruth a „Tanító” kifejezést használja, de ők csüggtek minden szaván. – Azt mondta, segíthetek másoknak, enyhíthetem a szenvedésüket, és hogy a legjobb éveim még csak most következnek. – Ruth végignézett rajtunk. Eltűnődtem, vajon mit lát a tekintetünkben. – Igaza lett. Hat hónap elteltével a Bölcsesség Erdeje inkább tűnt az otthonomnak, mint Utah valaha is. – Hátradőlt a székében. – A tanulótársaim feltétel nélkül szeretnek, és én is őket – néhányukat úgy, mintha a saját gyerekeim lennének. Mára beláttam, nem érdemeltem ki, hogy az életem tönkremenjen. Már nem félek többé. Semmitől. – Felszegte az állát.

April lelkesen tapsolni kezdett Ruthnak. Mi, többiek is csatlakoztunk hozzá. Mindannyian szépen csomagolva mutattuk be a problémáinkat, rendezetten, nehogy túlságosan sérültnek tűnjünk mások előtt. Ruth azonban, velünk ellentétben, a legsötétebb titkait tárta fel egy csapatnyi vadidegen előtt úgy, hogy büszkén vállalt mindent. Nem volt tökéletes, de ezt bátran viselte.

Oldalra billentette a fejét.

– Mind el fogtok jutni idáig, higgyetek nekem! Nekem sokat segít, hogy pár hetente, újra és újra ki kell teregetnem a szennyest egy újabb osztálynyi idegen előtt. – Mind nevettünk. – Most, hogy kicsit jobban megismertük egymást, szeretnék kicsit többet elárulni nektek a Bölcsesség Erdejéről. – Felállt, s gondosan lesimította a caprinadrágja gyűrődéseit. – Tehát mi is a Bölcsesség Erdeje? Miért vagyunk itt? – Ujjaiból piramist formázott. – A küldetésünk az, hogy segítsünk a tanítványainknak megszabadulni a félelmeiktől. – Most lassabban beszélt, minden egyes szónak egyforma súlyt adott. – Azzal, hogy megszabadultok a félelmeitektől, hiszünk benne, hogy egy elégedettebb, boldogabb önmagatokká válhattok. Ezt az állapotot nevezzük a maximalizált énnek.

Csücsörített.

– Az első héten azon fogunk dolgozni, hogy meghatározzuk, hogyan is fest a maximalizált énetek. A válasz mindenki esetében kicsit eltérő lesz, de együtt fogunk dolgozni azon, hogy megtaláljuk ezeket a válaszokat. Mielőtt munkához látnánk, szeretném veletek végigvenni a Bölcsesség Erdejének szabályait.

April annyira előrehajolt, hogy azt hittem, rögtön előrebukik majd a székéről. Georgina karba tett kézzel ült, bokáját a térdén nyugtatta.

– Mivel a Bölcsesség Erdejében mindennél fontosabbnak tartjuk, hogy mindenki befelé fókuszáljon, megpróbáljuk kiiktatni a lehetséges zavaró tényezőket. A szabályainkra azonban nem úgy gondolunk, mint egy korlátra, hanem a szabadság eszközeként tekintünk rájuk. Ahelyett, hogy azt mondanánk, „Tilos alkoholt fogyasztani és dohányozni”, inkább úgy fogalmazunk, hogy a kampusz drogmentes övezet. Ha az ember megszabadul a drogoktól, jobban tud összpontosítani a munkára, amely eljuttatja a maximalizált önmagához. Vannak vendégeink, akik gyógyulóban lévő függők, ezért ennél a szabálynál zéró tolerancia van érvényben. – A Ruth mellett ülő nő komoly arccal bólintott.

– Mentesek vagyunk továbbá az elektronikai eszközöktől és a médiától. Azt hiszem, ennek az oka elég egyértelmű. A vendégeink megértik az előnyöket, és boldogan kapcsolják ki hat hónapra a mobiltelefonjaikat.

– Ámen! – vágta rá April.

Ruth rápillantott, mire April elpirult.

– Erősen hiszünk a teljes önmegtartóztatás jótékony hatásában is. Nagyon nehéz önmagunkra fókuszálni, amikor valaki másnak a teste jár az eszünkben. – Georgina felvonta a szemöldökét, de nem szólt egy szót sem. – Ezért nem engedjük, hogy párok együtt érkezzenek a Bölcsesség Erdejébe. Ugyanezt a gondolatmenetet követve nem pártoljuk a puszikat, öleléseket, érintéseket – a személyzet körében sem – még barátilag sem. Vannak olyan menedékek, ahol tilos a mosoly, a köszönés, és tilos egymásra nézni is, de mi ezeket a szabályokat túlságosan drasztikusnak éreznénk a saját közösségünkben. Mert mi itt egy közösséget építünk. – Ruth a szemembe nézett, mire a szívem nagyot dobbant. – Segíteni akarjuk egymás munkáját az úton, de szeretnénk hangsúlyozni, hogy az önmagunkkal való kapcsolat fontosabb, mint a másokhoz való viszonyunk. Értitek?

Mind bólintottunk. Ruth arca mosolyra derült.

– Következzen a kedvenc szabályom: hölgyeim, végre megszabadulhatunk a sminktől. A sminket azért találták fel, hogy félelmet keltsen a nőkben – hogy a hibáinkat el kell leplezni, hogy a vonásaink korrekcióra szorulnak. Mi ezzel nem értünk egyet. Úgy tartunk benneteket értékesnek, ahogy a természet megalkotott titeket, és bízunk benne, hogy egyetlen itt töltött percet sem pazaroltok arra, hogy a társadalom által létrehozott, lehetetlen szépségideák miatt aggódtok. Az alapvető személyes higiénia fontos, de ezenfelül ne fáradjatok a frizurátokkal, az ékszerekkel vagy parfümmel. – Ruth végigmérte Georginát. – Fogjátok fel úgy, hogy hat hónapra felmentést kaptok a borotválkozás alól.

April elfintorodott, de gyorsan összeszedte magát, mielőtt Ruth észrevette volna.

– Az utolsó témakör, amiről beszélni szeretnék, az a feladatok köre. Úgy tudjuk ilyen alacsonyan tartani a kurzusok árát, hogy megkérjük vendégeinket, segítsenek be a Bölcsesség Erdejének fenntartásába. Remélem, az nyilvánvaló, hogy a Bölcsesség Erdejének fő célja messze nem a profittermelés. Tanító rendszeresen adományoz kurzusokat bántalmazott nők menedékeinek, hontalanok menhelyeinek, segít azoknak lábra állni, akik nagyon mélyre kerültek. – Ruth egy üzenőtáblára pillantott, amely tele volt vigyorgó emberek fotóival.

Visszafordult hozzánk:

– Úgy látjuk, vendégeink túlnyomó többsége nagyon szeretné viszonozni, amit kap. A ház körüli feladatok naponta pár órát vesznek igénybe, és ez a közösségi munka még inkább elkötelezetté tesz mindenkit a Bölcsesség Erdejének ügye iránt. Nem kérünk mást, mint hogy jelenjetek meg időben, és végezzetek jó munkát. Azt se feledjétek, hogy a rendért a közösség minden tagja felelős. Higgyétek el, sosem volt még ezzel problémánk.

Ruth visszaült a székére, és ismét keresztbe tette a bokáját.

– Tudom, nehéz mindezt rögtön megjegyezni, de hamar belejöttök majd. – Kacsintott. – Jövő héten kerül sor az első egyéni foglalkozásotokra Tanítóval. Ő elvárja, hogy addigra betéve tudjátok már a szabályokat. – Mindenki mocorogni kezdett a székén – izgatottan, idegesen, vagy izgalommal vegyes idegességgel. Ruth az órájára pillantott. – A mai óránknak ezzel vége. Kérdéseiteket tegyétek félre a holnapi alkalomra.

Elkezdtük összeszedni a holminkat. Nat gutaütést kapott volna a szabályok némelyike hallatán. Mi a következő lépés? – vont volna kérdőre kioktató hangon. – Tilos a dezodor? Tilos nevetni? Tilos önállóan gondolkodni? Mi a franc ez a hely?

Megint megrántottam a csuklómon a gumit – ezúttal erősebben.

15.

A színpad közepén a reflektorok fényében egyetlen fekete hokedli állt. A közönség csendben, lélegzet-visszafojtva várakozott, és kémlelte a félhomályt. A színpad jobb oldalán rózsaszín csillagok villantak fel. A tömeg levegő után kapott. A reflektor fénye egy másodpercre kihunyt.

Amikor ismét felvillant, ott álltam a színpad közepén, szoborrá dermedve, széttárt karokkal.

A közönség ujjongott, nem hittek a szemüknek. Nem sétáltam oda a színpadra, nem emeltek be, és nem ereszkedtem alá valahonnan. Egyszerűen ott termettem.

– Hölgyeim és uraim! – doromboltam. – Köszönöm, hogy eljöttek ma este. Madame Rettenthetetlen vagyok. Mielőtt elkezdenénk, szeretném önöket emlékeztetni arra, hogy nem alkalmazok színészeket, beépített embereket a közönségben. Mindannyian szép summát fizettek a jegyükért, és minden, amit cserébe látni fognak ezen a színpadon, száz százalékig valóságos lesz. – A földig érő, fekete ruhám fölött egy köpönyeget viseltem, melyet széttárt szárnyú főnixmadár díszített. Félrelendítettem. – Hadd emlékeztessem önöket arra is, hogy én nem varázslatokat hajtok végre. Inkább mentalista vagyok. Mielőtt legyintenének a két fogalom közötti különbségre, miszerint ez csak valami sznobéria, magyarázatot is adnék. A mai este folyamán nem fogok kettéfűrészelni senkit, bár akad pár férfi, akiken szívesen kipróbálnék egy ilyen mutatványt. – Felvontam a szemöldököm, és hagytam, hogy a közönség kihahotázza magát. – Azt nem garantálnám, hogy össze is rakom őket utána.

A tömeg tovább nevetett. Tettem pár lépést jobbra, a reflektor fénye hűségesen követett.

– Nem hajtok végre kártyatrükköket sem, vagy hasonló bűvészmutatványokat, és nem húzom elő összecsomózott kendők végtelen sorát sem a számból. – Fintorogva a torkomhoz emeltem a kezem, mintha elképzelném a mutatványt, majd gyorsan balra sétáltam.

A közönség ismét elhallgatott.

– Ha ragaszkodnak hozzá, hogy amit csinálok, varázslat, akkor nevezzük mentális varázslatnak. – Visszatértem a színpad közepére, ujjaimból piramist formáztam, és végignéztem az arcok tengerén. – Kezdjük hát! Ma kinek lenne kedve csatlakozni hozzám itt, a színpadon?

Több száz kéz lendült a magasba.

A két és fél év során, amióta ezt a műsort előadtam, felfedeztem, hogy a segédek kiválasztásának is megvan a maga művészete. Az első időkben csak a leglelkesebb jelentkezőket hívtam fel magam mellé, azokat, akik integettek, és felugráltak az ülőhelyükről, annyira lelkesek voltak. A magam kárán tanultam meg, hogy ezen emberek legtöbbjének tervei voltak. Lehetőséget kerestek, hogy megmutassák magukat, hogy ellophassák tőlem a rivaldafényt. Ahogy estéről estére dolgoztam, és finomítottam a műsor részleteit, rájöttem, hogy a választás kulcsa a szemekben keresendő. Néha lementem a színpadról, és a sorok között sétáltam, úgy kerestem a legtágabbra nyílt, legragyogóbb szempárt, amit csak megtalálhattam. Felismertem őket abban a pillanatban, hogy megláttam a tekintetüket: őket, akik kétségbeesetten szerettek volna hinni. Ők voltak a segédek, akiket magam mellé kellett hívni.

Miközben a színpad széléről kutattam a közönség sorai között, két színházi segéd a hátam mögött felállított egy hosszú asztalt. Egy harmadik segéd betolt egy kis kocsit az asztal mellé, rajta mindenféle eszközzel. Mire megvolt az első választottam, mind eltűntek a színpadról. Egy göndör, vörös hajú fiatal nőt üdvözöltem a színpadon, aki válltöméses blézert viselt. Megkértem, hogy mutatkozzon be, és árulja el, honnan érkezett. Mivel addig minden műsorom a keleti parton volt, a segédek többnyire New Englandből érkeztek, esetleg a Közép-Nyugatról. Ez változóban volt. Előző héten az ügynököm tető alá hozott egy nemzeti turnét a műsoromnak.

Vöröske kezébe nyomtam egy üvegvázát, benne egy szál fehér rózsával, de víz nélkül.

– Megtenné, hogy fogja ezt nekem egy kicsit?

Biccentett, és megmarkolta a vázát.

A tenyerem a homlokomhoz emeltem ellenzőként, és úgy szemléltem a tömeget, mintha nagyon gondolkodnék, holott már kiválasztottam a többi célpontomat is. Egy idősebb férfit szólítottam a színpadra, akinek nagy anyajegy csúfította az arcát, és a kezébe adtam egy szerszámosládát.

Végül, de legkevésbé sem utolsósorban – hiszen a harmadik választásom volt a legkritikusabb – egy középkorú férfit szólítottam, aki bifokális szemüveget viselt. Miután Bifokális bemutatkozott, felkínáltam neki egy apró, kacsatojáskék papírba burkolt csomagot. A színpad készen állt, a játékosok a helyükön voltak. Az izgalomtól végigfutott hátamon a hideg. A három választottam izgatottan toporgott.

A közönséghez fordultam:

– Mivel becsvágyó típus vagyok, amikor elkezdtem összerakni a műsoromat, az járt a fejemben: „Milyen csodálatos lenne, ha nem csupán szórakoztatni tudnám az embereket, de az életüket is jobbá tehetném?”. Elkezdtem gondolkodni, miként segíthetnék, hogy mi is az emberi lét alapja. Eszembe jutott a szeretet, a boldogság, az együttérzés. – Kis szünetet tartottam, és a mosoly milliméterről milliméterre olvadt le az arcomról. – De vannak közöttünk, akik ezek közül egyiket sem tapasztalhatják meg, nemhogy mindhármat. Mi tehát az, amit mindannyian átéltünk már?

– A fájdalom.

A nézőtéren szétáradt a melankólia. Az előadóművészek munkájának legnagyobb része láthatatlan volt: a képesség, hogy érezzék a közönség rezdüléseit, hozzáadjanak az érzésekhez valamit itt, elvegyenek belőle valamit ott, ahogy egy séf dolgozik egy kondér halászlé felett. Egy valódi művész egyetlen mondattal képes manipulálni emberek százainak érzéseit.

Elmosolyodtam.

– Többen önök közül most azt gondolják: „Nem filozófiai előadásra váltottam jegyet, kisanyám, fogj már hozzá a trükkökhöz!”

A tömeg kuncogni kezdett, kissé feloldódtak.

– Megvan a szerepe ennek az előszónak. Nem ígérhetem, hogy megszüntetem minden fájdalmukat. Ha gyomron lövik önöket, vagy valaki állon vágja magukat, akkor nem ígérhetem, hogy nem fogják megérezni. Ha képes lennék erre, akkor egy sokkal nagyobb színpadon állnék, és sokkal több pénzt keresnék.

A tömeg ezúttal hangosabban nevetett fel. Az előadóművész és a közönség közötti szerződés alapja mindig a bűvölet ígérete. Ismét a markomban voltak.

Az idősebb férfi felé fordultam, akinek anyajegye volt:

– Kérem, nyissa ki a szerszámosládát! Talál benne egy kalapácsot.

Anyajegyes gyorsan elővette a kért szerszámot. Megkértem, hogy adja át Vöröskének, s a nőhöz fordultam:

– Ha körbenéz, láthat egy strandtörülközőt maga előtt az asztalon, kérem, vegye ki a rózsát a vázából, és tegye félre. A vázát ezután burkolja a törülközőbe, és törje össze a kalapáccsal.

Vöröske majd hanyatt esett a meglepetéstől, azt hitte, rosszul hall. Sürgettem, a közönség felé mutattam.

– Ezek a derék emberek szép summát fizettek ki a jegyért, és már csak – az órámra pillantottam – negyvenhét percünk maradt.

Vöröske fölemelte a kalapácsot, és egyre apróbb és apróbb darabokra zúzta a törülközőbe bugyolált vázát, s közben folyton összerándult az arca. Megkértem, hogy bontsa szét a törülközőt, így a közönség láthatta a törött üvegdarabokat.

A mikrofonomat Vöröske orra alá toltam.

– Meg tudná erősíteni, kérem, hogy amit összetört, az valódi üveg?

– Igen.

– Kérem, adjon a kezembe egy kisebb darabot.

Vöröske tette, amit kértem tőle. A levegőbe emeltem az üvegdarabkát, hogy a közönség is láthassa. A fejünk felett egy hatalmas kivetítő is közvetítette az eseményeket, hogy azok is láthassanak mindent, akik a hátsó sorokban kaptak helyet.

– Talán emlékeznek rá, egy perccel ezelőtt a fájdalomról esett szó. Hallott már arról, hogy a tudományos kísérletek szerint a félelem jelentősen növeli a fájdalomérzetet? – Vöröskére pillantottam, a válaszát vártam. Ő megrázta a fejét, s jobban összpontosított a kezemben lévő üvegdarabra, mint bármire, amit mondtam.

Közelebb emeltem a szilánkot az arcomhoz, megforgattam az ujjaim között.

– Ha az ember nyugodt, és elhiszi, hogy ami történni fog vele, az nem fájdalmas, akkor a töredékét sem éli át ugyanannak a fájdalomnak, mint amit akkor érezne, ha rettegne.

Kinyújtottam a nyelvemet, és ráhelyeztem az üvegdarabot. A közönség egy emberként kapott levegő után. Lehunytam a szememet, kifújtam a levegőt, majd a számba vettem az üvegdarabot, és lenyeltem.

– Vagyis, ha szeretnénk megszabadítani a világot a fájdalom nagyobb részétől, akkor először a félelmet kell megszüntetni. – Kinyitottam a szemem, és kinyújtottam a nyelvemet. Meg sem éreztem, ahogy az üveg lecsusszant a nyelőcsövemen.

A közönség megvadult, hujjogattak és tapsoltak. A hitük az enyém volt, míg el nem veszítem.

Megkértem Anyajegyest, hogy adjon Vöröskének egy kertészollót a szerszámosládából. Felszólítottam Vöröskét, hogy vágjon le egy darabot a rózsa szárából, majd arra kértem, nyelje le, tövisestül. Először reszketett, de a suttogó bátorításomnak köszönhetően gond nélkül teljesítette a feladatot. A végén már vigyorgott. Megkértem a közönséget, hogy tapsolják meg Vöröskét, majd visszaküldtem a helyére.

Amikor visszatért a helyére, a barátai körbezsongták, lenyűgözte őket a bátorsága. A vállát veregették, a kezét szorongatták, szerették volna, ha rájuk is kerül róla egy cseppnyi mágia. Láttam már ezt vagy ezerszer. És több ezerszer még ezután is.

A következő évben az egész ország előtt felléptem, minden államban volt legalább egy előadásom. A hosszú munkaórák és a kevés alvás végre meghozták a gyümölcsüket. Hamarosan asszisztensre volt szükségem, valakire, aki intézi az utazásaimat, az étkezéseimet, és gondoskodik arról, hogy minden színpad megfelelően fel legyen szerelve. Két hónappal azután egy olyan színházban volt fellépésem, ami csak húszpercnyi autóútra volt a szülővárosomtól. Még nem döntöttem el, hogy meghívjam-e az apámat; öt éve nem beszéltünk már egymással.

A figyelmem ezután Anyajegyesre irányult, megkértem, hogy vegyen elő egy fúrófejkészletet a szerszámosládából. Ő a kezembe adta az egyik kisebb fejet, amit szintén lenyeltem. A közönség ismét levegő után kapott, egyformán voltak rémültek és lelkesek. Anyajegyes a nyugodt hangú utasításaim nyomán lenyelt egy apró csavart. Megköszöntem a segítségét, és őt is elengedtem.

Az utolsó tanítványhoz fordultam. Bifokális egész idő alatt nyugodtan tartogatta a kis kék csomagot. Átöleltem a vonakodó férfi vállát. A résztvevők mindig úgy gondolták, hogy ez a kedveskedés őszinte a részemről. Megnyugtatta őket, úgy gondolhattak emiatt kettőnkre, mint partnerekre.

– Az ön helyében én elég nyugodt lennék az esélyeimet illetően. Elég pici ez a doboz, amit a kezében tart. Ugyan mekkora tárgy férhet el benne?

Bifokális bólogatott.

Elhúztam a karomat.

– Nyissa ki! – Arrébb sétáltam, hátat fordítottam neki, úgy várakoztam, s közben a feszülten figyelő közönséget látva szélesen elmosolyodtam.

Bifokális tette, amit kértem tőle, levette a dobozka tetejét. Amikor meglátta, mi van benne, majdnem elhajította a dobozt. Rémülete láttán a közönség nyugtalanná vált, elnémult.

Visszatértem Bifokális mellé, és megpaskoltam a karját.

– Tudassa velük, mi a doboz tartalma! – Az orra alá dugtam a mikrofont. Annyira meg volt rémülve, hogy beszélni alig bírt.

– Pók.

– Mennyi?

– Kettő. – Remegő kézzel megtörölte a homlokát. Az operatőr ráközelített a doboz tartalmára, így a közönség láthatta, ahogy két pók rohangál a dobozban.

A tömeg megborzongott. Az első sorban egy nő eltakarta a szemét, majd az ujjai között leskelődött kifelé tovább.

Elvettem a dobozt Bifokálistól, és megszorítottam a kezét.

– Jusson eszébe minden, amit a fájdalomról mondtam! Az aggodalom jelentősen fölerősíti!

Amikor a pókok már nem voltak a kezében, kicsit megnyugodott.

– A félelem sokkal nagyobb fájdalmat okoz az agyunknak, mint maga a félelem tárgya. Hadd ismételjem ezt el: a félelem sokkal nagyobb fájdalmat okoz az agyunknak, mint maga a félelem tárgya.

Ezzel kivettem az egyik pókot a dobozból, felmutattam a közönségnek, majd hátrahajtottam a fejem, belepottyantottam a pókot a számba, és nyeltem egy nagyot.

Tucatnyi néző felsikoltott. Jó páran a szájuk elé kapták a kezüket.

Ismét megmutattam a nézőknek, hogy a szám üres. Ők ismét tomboltak.

Bárki, aki azt állítja, hogy nem inogna meg a tömjénezés hatására, hazudik. De messze nem ezeknek a feladatoknak a végrehajtása volt a show legnehezebb része. Az igazi munka ahhoz kellett, hogy vadidegeneket győzzek meg arról, kövessék a példámat.

A betanítás és csipkelődés kombinációjának segítségével három perc alatt sikerült rávennem Bifokálist, hogy megegye a másik pókot. Utána nem úgy tűnt, mint aki őszintén rajong értem, és úgy látszott, undorodik is kissé, s ugyanezt lehetett megfigyelni a közönség néhány tagján is. Gyakran eltöprengtem rajta, hogy a műsornak ezen a pontján vajon mi járhat a fejükben.

Hála az égnek, hogy nem emeltem fel a kezem!

Képzeld csak, ahogy az a sok pók ott mászkál a gyomrában a törött üvegdarabok és fúrófejek között!

Engem biztos nem tudott volna rávenni ilyesmire!

Képes lettem volna rá, ami azt illeti. Az átlagember messze túlértékeli a saját akaraterejét, és alábecsüli az enyémet. Tegyük még mindehhez hozzá a nyilvános megaláztatás okozta nyomást, és azt, hogy mi mindenre képesek az emberek azért, hogy ezt elkerüljék. 650 műsor alatt egyetlen alkalommal sem maradt meg a második pók.

Megkértem a tömeget, hogy tapsolják meg Bifokálist, majd őt is visszaengedtem a helyére. Amint a tömeg lecsillapodott, csendesen beleszóltam a mikrofonba:

– Hunyják le a szemüket! – Lelkesítő zene szólalt meg a színházi hangfalakból. Túlkiabáltam: – Azt akarom, hogy mindannyian képzeljék el magukat olyannak, amilyenek most. Nézzék végig, mit is csinálnak egy átlagos napon: felkelnek, munkába mennek, azután a barátaikkal vagy a családjukkal töltik az idejüket, vagy bármivel, aminek a szabadidejüket szentelni szokták. – Kis szünetet tartottam, hagytam, hogy maguk elé képzeljék a képet. – Most pedig képzeljék maguk elé azt a személyt, akivé válni szeretnének. Mi lenne az eltérés? Új munkahelyre vágynak? Szeretnének több időt tölteni a párjukkal? Vagy szeretnének új párt találni? Szeretnék végre lefutni azt a maratont, aminek a teljesítését újra meg újra megfogadják? – Megint szünetet tartottam. A csendes szakaszok éppen olyan fontosak voltak, mint a beszédek. – Vizualizálják, mi az, ami visszatartja önöket. Fókuszáljanak a testük és lelkük azon részeire, amelyek sajognak. A fájós térde miatt abba kellett hagynia a futást? A szégyenlősség megakadályozza abban, hogy új szerelmet keressen? Milyen akadály áll az útjában? A tehetetlenséget mi magunk alkotjuk, csak nézőpont kérdése minden. A belső szervek és szövetek nem éreznek fájdalmat. Az agyuk mondja azt önöknek, hogy ott a fájdalom. Azt mondom, ha meg tudják változtatni, ahogy a fájdalomról vélekednek, akkor magát a fájdalmat is el tudják mulasztani.

Tudtam, hogy ez igaz, magam is megtapasztaltam ezt az átalakulást. Mi mással magyarázhatnánk egyébként azt a rengeteg üveget, amit egy karcolás nélkül lenyeltem? Hogy máshogy szabadulhattam ki az apám szorításából? A fájdalom csak illúzió volt, egy mankó.

– Amikor kinyitják a szemüket, megszabadítom önöket a fájdalom szorításától. Képesek lesznek új életet kezdeni. Egy rettenthetetlen életet.

Természetesen ez a beszéd nem gyógyíthatta mindazokat a problémákat, amely a közönség tagjait kínozta. A hipnózis csakis úgy működik, ha az alany akarja, hogy hipnotizálják. A szkeptikusok fellengzősen kijelentik, hogy immunisak a mágiámra. Azonban ők ugyanazzal a csípőfájdalommal vagy fojtogató szorongással térnek majd haza, amitől évek óta szenvednek. Tehát ki is nyer a végén?

A zene leállt.

– Nyissák ki a szemüket! – A közönség engedelmeskedett, kábultan pislogtak. – Mozgassák meg kicsit a nyakukat. Nyújtóztassák ki a végtagjaikat. – Kis szünetet tartottam. – Ha elmúlt a fájdalmuk, kérem, álljanak fel.

A tarkóm kezdett libabőrös lenni. Ez volt a kedvenc részem a műsorból.

Egy emberként, mintha a halálból hívtam volna vissza őket – és bizonyos értelemben ezt is tettem, nem igaz? – százak emelkedtek fel a székükből. A közönség ujjongásban tört ki, amikor látták, hogy mennyi Lázár van a soraik között. Ezért a pillanatért szenvedtem el az előadóművészek nomád életmódjának velejáróit: benzinkutas hot dogokat, bunkó moteltulajdonosokat és az elkerülhetetlen magánéleti problémákat. Igen, vicces volt istent játszani, látni, hogy mi mindenre tudok rávenni valakit, de a valódi oka annak, hogy nap nap után felléptem, az volt, hogy segítsek másoknak, megtanítsam nekik, hogyan csillapítsák a fájdalmaikat, hogy amikor legközelebb nehéz helyzetbe kerülnek, jobban bírják a gyűrődést. Én is voltam ugyanabban a helyzetben, mint te! – kiáltottam volna nekik. – Ha tudnál még kicsivel jobban próbálkozni, csak még egy rövid ideig…

Az operatőr elfordította a kamerát a színpadról, és a temérdek álmélkodó arcot kezdte venni. Nem kellett már sok idő ahhoz, hogy a Madison Square Garden színpadát is uraljam. Sőt, mit is beszélek? A MSG túl kicsi, alig tízezer ember fér el benne. A Michigani Egyetem focistadionjában 107 000 ülőhely volt. Az már döfi! Felragyogott az arcom.

Fölöttem a projektor kivetítője ráközelített a lelkesen ujjongó közönségre, mielőtt lassan elsötétedett volna. Mélyen meghajoltam a színpad közepén.

– Köszönöm szépen!

A sötét képernyőn egyetlen szó világított, vastag, fehér betűkkel:

RETTENTHETETLEN

A tömeg ujjongott. A függöny legördült.

Átkozottul legyőzhetetlen vagyok!

16.

Kit

2019 júliusa

Georgina fintorgott a tányérjában búslakodó puffasztott rizsre. Felpillantott rám.

– Ideges vagy?

Reggeli után volt az első egyéni foglalkozásom Rebeccával.

– Inkább izgatott vagyok.

– Lehetsz is! – vágta rá April. – Ő csodálatos! – Neki előző nap volt az első egyéni foglalkozása, és azóta egyfolytában Rebeccáról áradozott.

A tálamat piszkáltam.

– Miről beszéljek vele?

– Anyukádról? – javasolta Georgina.

Mit mondhatnék? Hogy egy napon veszítettem el az egyetlen szülőmet és legjobb barátomat? Hogy élve emésztett fel a bűntudat, amiért nem voltam aznap mellette? Ez elég intenzívnek tűnt egy első foglalkozásra. Ugyanakkor már belefáradtam, hogy vidámnak tettessem magam. Mindig nekem kellett a bohóc szerepét játszani. Ha éppen pocsékul éreztem magam, akkor is énekeltem, vagy kitaláltam valami ostoba táncot, hogy felvidítsam anyut és a nővéremet. Elláttam a szerepemet a család bohócaként, fenntartottam a látszatot, míg anyu meg nem halt, én pedig ki nem merültem, s ki nem fogytam a trükkökből. Mostanában inkább csak magamban sírtam volna – vadul, másokra ügyet sem vetve. Torkig voltam mások vigasztalásával.

– Úgy gondolod? – kérdeztem vissza.

April bekapott egy falat reggelizőpelyhet, s elgondolkodva rágcsálta.

– Hiszen miatta küzdesz a legtöbbet, nem igaz?

Bólintottam. Akkor még nem beszéltem senkinek anyuról April és Georgina kivételével, s velük is csak elnagyoltan, nem árultam el semmit a részletekről, amelyek őt olyan ragyogóvá tették. Nem meséltem nekik a jégkrémkihívásokról. Futva mentünk a jégkrémeskocsi után az utcán, behabzsoltuk a jégkrémet, és az nyert, aki előbb kapott tőle agyfagyást. Nem meséltem el nekik, hogy míg a többi gyerek negyeddollárosokat kapott a Fogtündértől, én egy kis elefántos plüsst kaptam, olyat, amilyen Natnek is volt. Nem meséltem nekik a kirakós keddről. Mindegy, mennyire rosszul is érezte magát, anyu sosem hagyott ki egyetlen kirakós keddet sem. Hívtuk Natet is, hogy segítsen, de ő mindig nemet mondott. Sosem volt képes megérteni, miért nem akarok semmi mást anyutól, csak ülni mellette.

– Lehet, hogy inkább maradok a karrier vonalon – vetettem fel.

April bólintott.

– Tegnap Rebecca segített megértenem, hogy csak azért ragaszkodom ehhez az álláshoz, mert félek attól, aki nélküle lennék, és a pénz nélkül, amit keresek. Eltűnődtem, mihez is kezdenék az életemmel, ha nem tartanék annyira attól, hogy mások mit gondolnak. – Eszembe jutott a könyvelő, aki Franciaországba készül séfnek.

– Úgy fest, van egy hippi is a csapatunkban – jegyezte meg Georgina. Felnevettem. April játékosan lelegyintette.

A sarokban egy magas, kopaszra borotvált nő felállt a székéről.

– Nincs érintkezés!

April bocsánatkérően intett. Kellett némi idő, míg beleszoktunk az itteni szabályokba.

Georgina jelzett, hogy hajoljunk hozzá közelebb.

– Mit gondoltok, mikor fektette meg valaki Raeanne-t legutóbb?

Majdnem megfulladtam a korty víztől, ami a számban volt.

Raeanne-re leginkább a „keselyűszerű” jelző illett – az ötvenes éveiben járt, horgas orra volt, folyton komor arcot vágott, és egyfolytában mások hibáit leste. A bőre aranybarna volt, de ez nem kölcsönzött neki egészséges ragyogást; inkább aszottnak tűnt, mintha a Nap felszínén napozott volna. Félelmetesnek találtam, méghozzá nem is kicsit.

April elfojtott egy nevetést.

– Csak a munkáját végzi!

– Lefogadom, hogy tiszta pókháló már odalent! – tett rá egy lapáttal Georgina.

Elvigyorodtam, és felálltam, hogy visszavigyem a tálcámat.

– Később találkozunk!

– Sok szerencsét! – kiáltott utánam Georgina.

Elhagytam az étkezdét, és elindultam Rebecca háza felé. A kedvenc júliusi időm volt aznap: elég meleg a sorthoz is, elég hűvös a farmerhez is. Amióta megérkeztem, az ég minden áldott nap vakítóan kék volt, imitt-amott andalgó kis Monet-felhőkkel. A napsugarak aranyszínű fénybe burkolták a kertet. Néhány ágyásban aranyfa, magnólia és aranyvessző virult. A többiben paradicsom, zöldbab, petrezselyem és nyári tök termett. A bőség szivárványa remek fotótémának ígérkezett. A hátsó zsebembe nyúltam, s már felvillantak előttem a lehetséges képfeliratok – de a telefonom nem volt a helyén. Vajon eltűnik valaha ez a késztetés?

Nagyot szippantottam a sós tengervíz és fenyő illatának elegyéből. Még csak egy hete voltam itt. Türelmesnek kellett lennem. Egy csér vitorlázott el fölöttem ezüstös szárnyakon. Ez ő volt, ebben a formában vigyázott most rám.

Pontosan ott voltam, ahol lennem kellett.

Az első hetem során a Bölcsesség Erdejében rengeteg barátságos emberrel találkoztam, és rengeteg mosott ruhát hajtogattam. A foglalkozásokon mindannyian készítettünk listát arról, hogy mit találunk félelmetesnek, és felolvastuk. Az én listámra felkerült a nyilvánosság előtti beszéd, a szűk helyek és a halál is – a sajátom vagy a szeretteimé. A következő foglalkozáson pedig azon dolgoztunk, hogy taktikákat találjunk, amelyekkel úrrá lehettünk ezeken a félelmeken. Alig vártam, hogy elkezdhessem a munkát.

Nagy levegőt vettem, majd kinyitottam a ház hátuljába vezető üveg tolóajtót, és beléptem. A földszint ragyogó volt, minimalista stílusú és monokróm – csupasz, fehér falak, nagy belmagasság, nyitott tér. Balra egy makulátlanul tiszta konyha helyezkedett el.

– Vajon miért rémiszt meg Raeanne?

Ugrottam egyet. Gordon egy pult sarkának dőlt, kezét karba fonta masszív mellkasa előtt. Láttam már Rebecca első tisztjét itt-ott a szigeten párszor, de még sosem elegyedett szóba velem. Úgy éreztem, órák telnek el, mialatt tanulmányozott. Mindeközben egyszer sem láttam pislogni a vastag keretes szemüvege mögött.

– Ki mondta, hogy megrémít? – kérdeztem vissza, amikor a szívem végre nem vert olyan hevesen.

– Visszafogottan viselkedsz, ha a közeledben van, pedig mindenhol máshol vidám vagy, szinte túláradóan. Persze lehet, hogy ez csak véletlen. – Vállat vont. – Egyébként csak a szűkült agyúak éreznek késztetést, hogy olyan hangosan ugassanak, mint ő. – A folyosó felé intett. – Most elvezetlek a foglalkozásra.

Mennyire tartott szemmel Gordon?

Gordon olyan lendülettel ment, mintha jó egy fejjel magasabb lenne, mint amekkora volt. Követtem át a konyhán, ki az előcsarnokba. Rebecca otthona építészetileg pont az ellentéte volt a mi spártai kunyhóinknak – itt nem spórolt semmin. Balról étkező nyílt, húsz embernek is elegendő asztallal. Előttünk elegáns csigalépcső vezetett felfelé. A lépcső alatt egy nappali tér volt, több, kényelmesnek tűnő, süppedős kanapéval.

A tér olyan volt akár egy múzeum, tágas és néma. A bejáratnál nem voltak kabátok, sálak, cipők. Nem volt kulcs felakasztva valami kampóra, és sehol nem volt egy félredobott kézitáska sem. Nem volt tükör sem, ahol megnézhettem volna magam, és megbizonyosodtam volna arról, nem ragadt-e a fogam közé a reggeli maradéka.

Gordon a csigalépcső tövében megtorpant. A lépcső egy szobrász műremek volt, a fal körülötte fehér gipsz, a fokokon plüss-szőnyeg. A mennyezetről a csigalépcső középpontjában egy dizájner világítótest-kompozíció függött: ökörnyálvékony dróton fénylő gömbök sora, különböző magasságokban. Tekintetem áhítatosan követte a gömböket felfelé.

– Téged mi hozott a Bölcsesség Erdejébe? – kérdeztem.

– Jobb szeretek a jelenre összpontosítani – felelte anélkül, hogy rám nézett volna. Úgy éreztem, átléptem egy láthatatlan határvonalat. Eddig mindenki olyan nyíltan beszélt a múltjáról, Gordon volt az első, aki elterelte erről a szót.

– Nem akartam kíváncsiskodni.

– De igen.

Gordon elindult felfelé. A lépcső tetején jobbra és balra is folyosó nyílt, mindkét oldalon több csukott ajtóval.

– Az irodája az utolsó ajtó jobbra. Mind idejövünk az egyéni foglalkozásra.

Még mindig azon tépelődtem, hogy bocsánatot kérjek-e, nem tudtam, nem rontana-e a helyzeten. Az „elnézést” folyton a nyelvem hegyén volt, szerintem az átkozott születésem átkozott napja óta. Biztos vagyok benne, hogy úgy bújtam elő az anyaméhből, hogy közben bocsánatot kértem anyámtól és az orvostól is a kényelmetlenség miatt. Nem akartam semmi mást, csak hogy úgy jussak végig az életen, hogy közben nem bosszantok fel senkit, nem hagyok maszatfoltot egy üvegen sem, és nem töröm meg egyetlen lábnyommal sem a szűz havat. Voltak emberek, akik elfogadták, hogy a fejlődés ára egy kis konfliktus. A legtöbb ember azt is elfogadta, hogy nem mindenki kedveli majd őket az életben.

Én nem tartoztam közéjük.

Megtorpantunk az iroda előtt.

– Készen állsz? – Tetőtől talpig végigmért. Idegesen bólintottam. Háromszor kopogott az ajtón – gyors, de különálló koppanások voltak, mint egy titkos jel –, majd kinyitotta előttem.

Rebecca az asztalánál várt rám. Felállt, és felénk indult. Mi hárman az irodája közepén találkoztunk.

Az első dolog, ami feltűnt benne, az a magassága volt. Magasabb volt, mint amilyennek képzeltem, mezítláb is száznyolcvan centi lett volna, de ráadásként tízcentis tűsarkút viselt, abban tornyosult fölém. Balerinaalkat volt.

Rebecca két kézzel ragadta meg a kezem.

– Kit, úgy vártam már ezt a foglalkozást!

Bőre alabástromszínű volt, és gyakorlatilag hibátlan, eltekintve a kézfején látható égési sérüléstől. Szeme szürkéslila volt, biztos voltam benne, hogy ez kontaktlencse – sosem láttam korábban ilyen szemszínt. Nem tudtam eldönteni, hogy vállig érő haja platinaszőke vagy fehér-ősz. Hosszúkás, horgas orra volt, száját sötétlilára festette – úgy tűnt, a sminkelési tilalom rá nem vonatkozott. Tökéletesen szabott fekete nadrágot és fekete kasmírpulóvert viselt. A pulóver bal vállába egy fogait mutogató oroszlánt hímeztek. A tartása miatt úgy tűnt, mintha lebegne a föld felett.

Olyan intenzíven szemlélt, hogy el kellett fordítanom a tekintetemet. Még egyetlen szót sem szóltam, mégis, már ekkor úgy éreztem, teljesen kitárulkoztam előtte, mintha minden gondolatomat letöltötte volna a saját agyába.

– Kérlek! – Az asztallal szemben álló kanapéra mutatott, de közben le sem vette rólam a szemét. – Foglalj helyet!

Szót fogadtam. Elfordult, és olyan érzésem támadt, mintha valaki elirányította volna rólam a reflektorfényt. A vállam több centivel lejjebb engedtem. Kifújtam az eddig benntartott levegőt.

– Köszönöm, Gordon. Legyen félelmektől mentes napod!

– Mindenképpen, Tanító – felelte Gordon kis meghajlással.

Megint ez a becenév.

Gordon kihátrált a szobából, becsukta az ajtót, s ettől egyrészt megkönnyebbültem, másrészt azt éreztem, hogy csapdába estem. Rebecca lassú, lágy mozdulatokkal szintén a kanapé felé indult.

Ismét végigmért.

– Kérsz valamit inni?

Nagyot nyeltem.

– Vizet kérek, köszönöm.

– Tud beszélni! – Rebecca szája sarkában gúnyos kis mosoly játszott. Visszasuhant az asztala mellett álló kis zsúrkocsihoz. Volt rajta egy porcelán teáskészlet, egy kristálykancsó tele vízzel és uborkaszeletekkel, egy jeges vödör, és tucatnyi magas falú pohár. Megtöltött vízzel két poharat, és az egyiket a kezembe adta. Megköszöntem.

Rebecca letette az italát a közöttünk álló kis dohányzóasztalra, de tett alá egy palaszürke poháralátétet. Keresztbe vetette a lábát. Körbepillantottam a helyiségben. A század közepi íróasztala diószínű volt. Az asztal mögötti, illetve a tőlem jobbra eső falon padlótól plafonig érő könyvespolcok voltak, tele könyvekkel. Mögöttem, az ajtó mellett, amin bejöttem, egy magas szekrény állt – rajta élénkvörös felirat: kizárólag engedéllyel! A balomon franciaablak nyílt egy erkélyre. Az ablakon át kiláttam alattunk a kertre.

Visszafordultam a dohányzóasztalhoz. Az asztalka közepén egy üvegtál állt, benne pedig cserépdarabok voltak, amelyek egy törött porcelántányérból származhattak. Némelyik darabon kecses, festett angol rózsák látszottak.

Rebecca megtörte a csendet:

– A gyengeségre emlékeztetnek.

Felnéztem rá.

– Furcsának találod, hogy Tanítónak szólítanak.

– Ezt nem mondtam! – dadogtam döbbenten.

Bizalmasan közelebb hajolt.

– Én is furcsának találom!

Úrrá lett rajtam a kíváncsiság.

– Nem te kérted őket erre?

– A vendégek maguktól találták ki. Egyszer, osztálytermi körülmények között úgy utaltam rájuk, mint a tanítványaimra. Ezután kezdett egyikük Tanítónak hívni. Rajtam ragadt a név. – Megvonta a vállát, majd tovább tanulmányozott. Zavarba jöttem.

– Gyönyörű a kendőd!

Babrálni kezdtem a színes selyemsállal a nyakamban. A széle narancssárga volt, maga a sál pedig élénkzöld, rózsaszín, türkiz, citromsárga és fehér árnyalatokban játszott. Kiterítve a minta egyetlen hatalmas virággá állt össze középen, körülötte ecsetvonásokkal. Engem az ecsetvonások kagylókra emlékeztettek; Nat azt mondta, karmok.

– Anyué volt – mondtam gondolkodás nélkül. – Rám hagyta, amikor elment.

Rebecca megtámasztotta az állát.

– Hova ment?

A lábamat kezdtem bámulni.

– Meghalt.

– Ó, Kit! – Rebecca felkelt a karosszékéből, és csatlakozott hozzám a kanapén. Megszorította a kezemet. – Úgy sajnálom! Akkor ez a kendő lehet az egyik legféltettebb kincsed, ugye?

Bólintottam, és a sálba temettem az orromat. Tudtam, gyerekes dolog azt gondolni, hogy még másfél év után is őrzi anyu illatát – a frézia és olcsó hajlakk keverékét –, de hinni akartam, hogy így van, ezért olyan ritkán mostam, ahogy csak lehetett. Egyszer azt gondoltam, elhagytam, és sírva hívtam fel Natet. Ő úgy tett, mintha nevetségesen túlreagálnám a dolgot, mintha ez csak egy régi vacak lenne, ami helyett bármikor vehetek egy másikat a Targetben.

Rebecca felfordította a kezemet, és hüvelykujjával simogatni kezdte a tenyeremet. Közelebb hajolt, így arcunk alig harminc centire került egymástól. A lehelete mentolillatú volt. Libabőrös lett a karom. Reméltem, hogy nem veszi észre.

– Mitől félsz a legjobban?

Haboztam, kényelmetlenül éreztem magam amiatt, hogy ilyen gyorsan ennyire személyes síkra terelődött a beszélgetés.

– Sok időt spórolhatunk meg magunknak, ha kihagyjuk a hazugságok kényelmét, és azonnal a kényelmetlen igazsággal kezdünk. A külvilág belénk sulykolja, hogy a kegyes hazugságok és elhallgatások mindenki javát szolgálják, szerintem viszont bármilyen hazugság falakat épít közénk. A társadalom megtanít bennünket arra, hogy féljünk a kellemetlen szociális interakcióktól, mintha azok gyakorlatilag bánthatnának bennünket. Azt kérem tőled, hogy ugorj fejest a kényelmetlenségbe! Tapasztald meg jó alaposan, hogy tudjak neked segíteni!

Nagy levegőt vettem.

– Félek attól, hogy nem számítok. Hogy az életem értelmetlen. – Tessék, kimondtam. Felemeltem a tekintetem, félve, hogy mit látok majd a szemében – szánalmat, rosszallást, undort.

A tekintetéből szeretet sugárzott.

Rebecca átölelt.

– Drága leányom, számítasz! Igenis számítasz! Számítasz nekem. Szükségünk van rád itt, a szigeten. Lehet, hogy még nem látod, de hamarosan érezni fogod majd. Megígérem! – Engedtem, hogy a fejem a vállán nyugodjon. A vállam hullámzott, de a szemem száraz maradt.

Számítasz! Számítasz! Számítasz! Ez a szó, mint egy körhinta, járt körbe-körbe a fejemben aznap este, az ágyamban. Nem akartam semmit jobban, mint hinni neki.

– Bátor emberként jellemeznéd magad, Kit?

Megráztam a fejem. Tudtam, hogy el kellene húzódnom tőle, illendőbb távolságot kellene tartanom kettőnk között a kanapén – mégis mit képzeltem, hagytam, hogy egy vadidegen így átöleljen? –, de szerettem volna ebben a meleg fészekben maradni. Nem éreztem őt idegennek, és biztos voltam benne, hogy ha elhúzódom tőle, akkor megtörik a varázs. A biztonságérzet, az idetartozás érzése elmúlna. Ismét a normális, a legkevésbé sem csillogó Kit lennék.

– Nem kell menned sehova. Maradhatsz itt, ahol vagy. – Megsimogatta a hajamat, én pedig megkönnyebbülten visszaengedtem magam az ölelésébe. – Biztosan tudom, hogy bátrabb vagy, mint képzeled. Hadd bizonyítsam be neked!

Vártam, figyeltem. A hangja olyan volt, akár egy zongoraszóló, az óceán hullámainak surrogása, az eső kopogása a faleveleken.

– Mondj nekem egy bátor dolgot, amit megtettél!

– Elmentem bázisugrásra, amikor Thaiföldön éltem. Leugrottam egy szikláról Krabiban úgy, hogy csak egy ejtőernyő volt a hátamon.

– Szép kihívás. Mennyi ideig éltél Thaiföldön?

– Három hónapig.

– Átköltöztél a Föld másik felére, ahol egyetlen lelket sem ismertél. Neked ez nem a bátorság megnyilvánulásának tűnik?

Megvontam a vállam.

– Csak elmenekültem, miután anyám meghalt. Hajlamos vagyok rá, hogy lelépjek, ha egy élethelyzetet túl nehéznek vagy ijesztőnek érzek. – Hányszor vetette ezt a szememre Nat? – Ezt nem nevezném bátorságnak.

– Néha ahhoz kell a legnagyobb bátorság, hogy az ember elmeneküljön. – Abbahagyta a hajam cirógatását, én pedig hátradőltem. Valószínűleg kiülhetett az arcomra a kétkedés, mert nem hagyta annyiban a témát. – Azt mondod talán, hogy ha egy nő elmenekül a bántalmazójától, akkor ő gyáva?

– Természetesen nem. De ez nem ugyanaz.

– Túl szigorú vagy önmagaddal, Kit.

Elpirultam, és a hajam felé emeltem a kezem, majd meggondoltam magam, és nagyot rántottam a csuklómon lévő gumipánton. Összerezzentem.

Rebecca a gumipántra pillantott, majd ibolyaszín szemével a szemembe nézett.

– Mi más elől menekültél még el?

– Otthagytam a fősulit. – A bűntudat miatt összeszorult a torkom.

– Csakúgy, mint én. – Meglepődtem. – Elmenekültem a családomtól, a főiskoláról, a házasság és az anyaság intézménye elől. Attól még, hogy nem vagyunk hajlandóak megfelelni minden társadalmi elvárásnak, nem vagyunk gyávák.

Ezen töprengtem, s közben néztem kifelé a franciaablakon, s nem tudtam eldönteni, egyetértek-e vele. Hirtelen valami nagyot durrant az üvegen, akkorát, hogy az üvegtábla megremegett a keretében. Talpra ugrottam, s láttam, hogy ezüstös szárnyak csusszannak lefelé az ablak tövébe. Rebecca gyengéden megfogta a kezem, és visszaültetett a helyemre.

Az állam alá nyúlt, maga felé fordította a fejemet.

– Nincs semmi, ami miatt szégyellned kellene magad, vagy amitől tartanod kellene. Kedves, figyelmes, együttérző ember vagy, tele potenciállal. Tudok neked segíteni.

Nem válaszoltam, figyelmemet elterelte a madár, bár nem láttam, hova lett. Mi van, ha eltörte a szárnyát, és nem tud majd többé repülni?

– Hadd segítsek neked!

– Hogyan? – kérdeztem, s megrémisztett a lelkemben bimbódzó remény, s tudtam, hogy a boldogság gondolata megriaszt, de arról fogalmam sem volt, miért.

– Nagyon régóta dolgozom már ezen az ösvényen. Sok eszközt tudok neked ajánlani. – Figyelmesen nézett rám. – Olyan erőd van, mint egy szökőárnak, Kit, de fogalmad sincs róla.

Szóra nyitottam a számat, de ő gyengéden összecsukta, s hüvelykujját az alsó ajkamon hagyta, ujját azután lassan lejjebb vitte az államra, a torkomra, egyre lejjebb a nyakamon. Végigsimított anyám kendőjén.

Találkozott a tekintetünk. Felém hajolt. Kiszáradt a szám.

Felnevetett, és megragadta mindkét combomat, majd azokra támaszkodva felállt, s az ajtóhoz suhant.

– Ideje, hogy újrafogalmazd a történetet, amit magadról mesélsz. Azzal kezdjük, hogy nem mondunk többé rosszat rólad, s azzal folytatjuk, hogy nem is gondolsz többé rosszat magadról. A következő foglalkozásunkig találj ki magadnak egy mantrát – egy olyan mondatot, ami megerősíti az önbizalmadat, amibe kapaszkodhatsz, ha rossz napod van. Ha megvan a mantrád, minden áldott reggel húsz percet töltesz majd azzal, hogy hangosan ismételgeted ezt a mondatot a szobádban, lehetőleg közvetlenül ébredés után.

Aztán csak állt az ajtóban, és várakozott.

Remegő lábbal felálltam, és elindultam felé.

A tekintete felragyogott.

– Alig várom, hogy megtudjam, mivel állsz elő.

17.

Kit

2019 júliusa

– Én csak azt mondom, szerintem kicsit fura – magyarázta Georgina –, hogy ő maga nem tartja be a saját szabályait.

April vállat vont.

– Rebecca sokkal régebb óta csinálja ezt, mint mi. Lehet, hogy neki már nincs szüksége a „tilos az érintés” szabályra.

Átgondoltam ezt, miközben a barátaimmal kivonultunk az étkezdéből. Két nap telt el a Rebeccával való első találkozásom óta. Negyvennyolc órányi töprengés után úgy döntöttem, a Bölcsesség Erdejének vezetője szokatlan jelenség, de a jobb értelemben véve. Igen, megszegte a saját szabályait, de olyan nagyon bízott abban, amit itt felépített, úgy hitt a bennem rejlő potenciálban! El sem hittem, hogy belém látott, és mást is felfedezett, nem csak a bukást.

Szökőár akartam lenni.

– Ez igaz. – Georgina a kezével árnyékolta szemét a nap ellen. A párás, meleg levegőben hosszú hajam a tarkómra tapadt. – Ilyen közel kerültem ahhoz, hogy elbőgjem magam a foglalkozásunkon, így biztos tud valamit. – Eltöprengett. – Istenem, azóta nem sírtam, hogy az a szemét Kim Johnson mindenkinek elmondta, hogy evészavarom van.

– Mi kavart fel ennyire? – érdeklődött April.

– Hát, például az az apróság, hogy hónapokig mindenki Róka-ginának hívott. Ez nyilván elég szarul esett.

– Úgy értem, tegnap – tisztázta April. – Rebeccánál.

Georgina vállat vont, s kerülte a tekintetünket.

– Mennem kell. Nem akarok elkésni a házimunkáról. – Mókás képet vágott, majd búcsút intett nekünk.

April és én figyeltük, ahogy eltűnik Rebecca házában, majd órára indultunk a sziget északnyugati csücske felé. Gyaloglás közben legyeztük magunkat, semmiségekről csacsogtunk, friss, belsős poénjainkon nevettünk. Olyan érzésem volt, mintha egész életemben ismertem volna őt.

Pár perc múlva elértünk az osztályteremként használt lakókocsihoz. April megragadta a kilincset. Mielőtt beléptem volna mögötte, a szemem sarkából mozgásra lettem figyelmes a sövénynél. Odafordultam, és láttam, hogy a sövény egy ponton nyitva van – nem is tudtam, hogy vannak rajta ajtók. Gordon sétált be a nyíláson. Elkerekedett a szemem. Amikor körbevezettek bennünket a területen, azt mondták, a sövény mögött nincs semmi, csak erdő. Akkor vajon mit kereshetett ő odakint? Gordon bezárta maga mögött az ajtót, majd szigorú tekintettel felém fordult, mintha egész idő alatt tudta volna, hogy figyelem.

Elkaptam a tekintetemet – a szívem felgyorsult, az arcom kipirult –, de a baj már megtörtént. Biztos, hogy meglátott. April nyomában bemenekültem a lakókocsiba.

Odabent még fülledtebb volt a levegő, mintha hetek óta nem nyitották volna ki a helyiség ablakait. A székek helyére padlópárnák kerültek, amelyeket párosával rendeztek el. A többi vendég cseverészett.

Ruth melegen köszöntött bennünket.

– Vegyüljetek, beszélgessetek nyugodtan, míg megvárjuk a többi diákot!

April két huszonéves sráchoz fordult. Az egyikük Sanderson volt, a hajó vezetője, akit még sosem láttam a homlokába húzott kapucni nélkül, a meleg idő ellenére sem. A csónakon elég beszédesnek tűnt, így a minap, amikor megláttam őt a zöldségest gazolni, odatérdeltem mellé, és beszélgetésbe elegyedtem vele. Munka közben megtudtam, azután jött ide, hogy több elvonóról is kirúgták, és hiába telt el három év azóta, hogy a Bölcsesség Erdejébe érkezett, még mindig mardosta a bűntudat amiatt, ahogy kihasználta a szüleit. Megremegett a hangja, amikor az anyjáról beszélt, így nem erőltettem a témát. A beszélgetés során legalább négyszer elmondta, mennyire imádja a Bölcsesség Erdejét.

Mielőtt csatlakozhattam volna Aprilhez és a srácokhoz, egy férfi és egy nő léptek oda hozzám, mindketten a negyvenes éveikben járhattak. A pasas Cleveland Cavaliers baseballsapkát viselt, kissé pocakos volt, sűrű, de ápolt szakállal.

– Maximalizált napot kívánunk! Jeremiah vagyok.

A nő kopasz volt, és arca bal oldala kissé tikkelt.

– Én pedig Sofia. – Olyan ideges energia áradt belőle, mint a kamaszokból szokott az első randevún.

– Örülök, hogy megismerhetlek benneteket! Kit vagyok.

Jeremiah megemelte a sapkáját, majd visszanyomta a fejébe. Csupasz bőr villant, s eltöprengtem, vajon ő is kopasz-e.

– Eddig jól érzed magad a Bölcsesség Erdejében? – Bólintottam. – Szuper. Én még csak pár hónapja vagyok itt, de képtelen lennék elképzelni más lakhelyet.

– Ó, én is! – vágta rá Sofia tágra nyílt szemekkel. – Három és fél éve jöttem ide. Én felelek az alapvető egészségügyi ellátásért.

– Szerénykedik! – vigyorodott el Jeremiah. – Sofia kiváló orvos.

– Jó munkát végeztem a Tuftson, de azt kívánom, bár hamarabb hazajöttem volna a Bölcsesség Erdejébe. Túl sok volt a túlóra és a kimerülten töltött év odakint. – A lakókocsi ajtaja felé intett, mintha azon túl egy vállalhatatlan munkahét vadászna rá.

– De a túldolgozott évek tették lehetővé – mutatott rá Jeremiah –, hogy adományként átadd a megtakarításaid egy részét, nem igaz?

– Nem csak egy részét – Rám nézett. – Bármit megtennék Tanítóért. Megmentette az életemet.

– Ami engem illet – vette át a szót Jeremiah –, én vállalati könyvelő voltam egy kis cégnél Chicagóban. Olyan volt, mintha egy Dilbert-képregényben élnék.

– Ó! – Elmosolyodtam. – Én is könyvelésen dolgozom New Yorkban. Pontosabban recepciós vagyok egy könyvelőcégnél.

– Nem mondod! – kiáltott fel Jeremiah. – Melyiknél?

Miközben meséltem a hátteremről, próbáltam nem alacsonyabb rangúnak érezni magam, de Jeremiah-t és Sofiát láthatóan cseppet sem izgatta, hogy nincs menő diplomám – vagyis semmilyen diplomám sincs. Figyelmesen hallgatták minden szavamat.

– Részvétem anyukád miatt! – mondta Jeremiah, miután a történetem végére értem. – A bátyám tizennégy éve már, hogy meghalt, mégis ugyanúgy hiányzik. Egy csomó minden van, amiről azt kívánom, bár máshogy csináltam volna, amikor még élt. – A cipőjét kezdte bámulni.

– Én is.

Felkapta a fejét, és mondani akart még valamit, de nyílt a lakókocsi ajtaja. Raeanne sétált be, egy fogpiszkálóval a szája sarkában. A szoba közepére vonult.

– Raeanne, cipő! – figyelmeztette Ruth. – Behordod a sarat! – Raeanne lökött egyet a fogpiszkálón, majd lehajolt, hogy kifűzze a cipőjét. Ruth felsóhajtott. – Már mindegy, hagyd magadon. Nem láttad Gordont? – Raeanne megrázta a fejét.

– Akkor kénytelenek leszünk nélküle elkezdeni. – Ruth tapsolt egyet. – Rendben, csoport, ma a szülői átadásokon fogunk dolgozni. Mindenki keressen magának egy párt, és üljetek le egymással szemben, rendben?

Körbenéztem a szobában April után kutatva, majd odarohantam mellé.

– Leszel a partnerem?

Megtáncoltatta a szemöldökét, és bólintott. Leültünk a legközelebbi két párnára. Körbenéztem, és megszemléltem a többi párost. Jeremiah és Sofia. Sanderson és a barátja. Debbie és Raeanne. Mind törökülésben ültek, a térdük csaknem összeért a partnerükével. Ezt April is észrevette, és közelebb húzta hozzám a párnáját. Éreztem a testéből áradó hőt.

Ruth az egyik ablakhoz lépett, és leengedte a redőnyt. Megnyugtató hangon kezdett beszélni.

– A Bölcsesség Erdejében fáradhatatlanul munkálkodunk a félelmeink kiiktatásán, hogy elérhessük maximalizált énünket. A legmélyebb félelmeink közül sok a gyermekkorunkból ered, ezek lehetnek olyan leckék, amelyeket mi magunk alkottunk meg kellemetlen élmények nyomán, vagy kimondott szabályok és bántalmazások, amelyeket elszen…

– Hé, Ruth! – Raeanne felemelte a kezét. – Azt hiszem, Jeremiah-nak és Sofiának partnert kellene váltania.

Mindannyian feléjük fordultunk. Mindketten értetlennek tűntek.

– Miért? – kérdezte Jeremiah.

Raeanne a fülébe dugta a kisujját.

– Mostanában állatira próbálsz a közelében lenni. – Az ujját az orra elé húzta, és megszagolta. – A szabály az szabály: a romantikázás nem megengedett.

Jeremiah elpirult.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Szívesen mondok pár példát! – vigyorodott el Raeanne.

Sofia elhátrált Jeremiah-tól, aki megalázottnak tűnt.

– Új partnert akarok!

Ruth nagy levegőt vett.

– April, helyet cserélnél, kérlek, Jeremiah-val?

April bocsánatkérően vállat vont felém, majd helyet cserélt a nagydarab fickóval.

– Csak ügyelek, hogy az ösvényen maradj! – vihogta Raeanne.

– Értjük a mondandódat, Raeanne – szólt rá Ruth. – Menjünk tovább! – Átment a szoba másik felébe, és ott is lehúzta a redőnyt. Jeremiah arca árnyékba borult, szája egy vízszintes vonalnak látszott. – Az átadással az érzéseinket átirányítjuk egy új személyre. A gyakorlat célja az, hogy szimuláljuk, hogy egyik, vagy mindkét szülőtök ül veletek szemben. Szabadjára engedjük a negatív emlékeket, amelyeket őriztek. Ez bármi lehet az „utálom, hogy mindig kritizáltad a barátaimat”-tól a „sosem voltam neked elég jó”-n keresztül a „miért bántottál engem?”-ig. Nem szükséges mindent egyetlen alkalom során megfejtenünk. – Ruth felkuncogott. – A régebbi tagjaink közül vannak, akik már tucatnyi alkalommal részt vettek ezen a gyakorlaton, és pontosan tudják, hogy valamiért sosem fogyunk ki a mondanivalónkból, ha a szüleinkről van szó. – A helyiségben ücsörgő emberek egyetértően mormogtak. – Szabadon koncentrálhattok bármilyen problémára, legyen az kicsi vagy nagy. Egy perc múlva lekapcsolom majd a világítást, így nem látjátok a partnereteket.

A lakókocsi ajtaja ismét kinyílt, a szobát betöltötte a napfény. A küszöbön Gordon állt. Halkan becsukta maga mögött az ajtót.

– Köszönjük, hogy megtisztelsz minket a jelenléteddel! – morogta Raeanne.

Gordon biccentett Ruthnak, és helyet foglalt az ajtó közelében, háttal a falnak.

– Ha nem gond, elmondanád, merre jártál? – firtatta Raeanne.

A szoba elnémult, miközben Gordon megvetően Raeanne-re nézett.

– De gond.

Raeanne nem firtatta tovább a dolgot.

Ruth lenyomta a villanykapcsolót, s mindannyian sötétbe burkolóztunk. A szobában néma csend lett. Hallgattam a többiek halk légzését.

– Ennél a gyakorlatnál engedélyt kapunk a „nincs érintkezés” szabály feloldására – mondta Ruth. – Kérem, hogy hunyjátok le a szemeteket, és a kezeteket tegyétek a partneretek térdére. Maradjon is ott a gyakorlat végéig. Ne foglalkozzatok azzal, izzadt-e a tenyeretek, vagy sem, vagy hogy túlságosan közel vagytok egymáshoz. Ehelyett fókuszáljatok a hangomra, és arra, amit mondok nektek. Ha bárkinek lenne még kérdése, mielőtt nekikezdünk, kérem, tegye fel most.

Jeremiah és én közelebb fészkelődtünk egymáshoz.

– Mit szólnál ahhoz, ha inkább csak egymás cipőjét fognánk? – vetette fel. – Nem szívesen fognám meg egy nálam húsz évvel fiatalabb nő lábát, teljesen mindegy, melyik szülőmmé fogsz átváltozni.

Kuncogtam, és ragadós tenyeremet a cipőjére tettem. Ő megfogta az én cipőmet. Valahol a lakókocsiban megreccsent egy ízület. A forróság ellenére megborzongtam.

– Képzeljétek el anyátokat vagy apátokat – kezdte Ruth hipnotikus hangon. – Idézzétek magatok elé a szeme színét, a ráncot a homlokán, a mosolya ívét, a fogsora formáját. Gondoljatok arra a fizikai jellemzőre, amit a legjobban szerettek ennek a személynek az arcán. – Kis szünetet tartott. – Most pedig gondoljatok arra a részletre, amit a legkevésbé szerettek benne. Lehet, hogy az a mosoly nem is kedves, hanem gúnyos? Lehet, hogy a fogak túlságosan sárgásak? A szem rideg, neheztelő? Készítsetek pillanatképet a személy arcáról az elmétekben. Képzeljétek azt, hogy most ő ül veletek szemben, hogy anyu vagy apu térdét fogjátok. Elképzeltétek őket?

– Igen – suttogta valaki.

– Remek. – Ruth még halkabban kezdett beszélni: – Akkor most idézzetek fel egy kellemetlen emléket erről a szülőről. Ne erőlködjetek! Nem kell, hogy rögtön a legrosszabb emlékkel kezdjétek, bár ez sem tilos.

A dátum felbukkant a fejemben, még mielőtt Ruth befejezte volna a mondatot: 2017. január 12. A délutános műszakom utolsó óráját azzal töltöttem a Corrigan’sben, hogy fantáziátlan inzultusokat hallgattam pár egész nap ittas főiskolástól, miután a felcsípő dumájukkal nem mentek nálam semmire. Kimerülten autóztam haza. Öt év telt már el azóta, hogy otthagytam a fősulit. Fél évtized alatt nem voltam képes többre, mint bárról bárra szerződni Scottsdale-ben, mindig azt remélve, hogy a következő helyen majd jobb lesz a borravaló. Sosem lett jobb.

Negyedóra múlva hazaértem Tempe-be. Leparkoltam a kocsimat az autófeljárón, becammogtam a bejáraton, s közben a múltbeli rossz döntéseim miatt füstölögtem. Az előtérben állva sóhajjal köszöntöttem a málló tapétát és a több hónapnyi csekket a csorba konzolasztalkán. Ledobtam a táskámat a padlóra, és a konyhába indultam, majd megtorpantam, amikor megláttam az étkezőasztal fölött görnyedő Natet. Éppen letakarította, egy rongy és egy antibakteriális spray volt nála.

– Te meg mit csinálsz itt? – kérdeztem.

– Tudtommal ez az én otthonom is.

A sütő órájára pillantottam.

– Azt hittem, még munkában leszel.

– Anyunak orvosi vizsgálata volt ma, emlékszel? – kérdezte ingerülten, amiért nem éppen arra gondoltam minden nap minden egyes percében, amire szerinte gondolnom kellett volna. Szívem szerint rávágtam volna, hogy: Valószínűleg akkor mehetett ki a fejemből, amikor három vendégem kórusban kezdte kántálni nekem a k betűs szót. De nem szóltam egy szót sem, mert ő ezzel vágott volna vissza: Tudod, hol nem illetne téged senki a k betűs szóval? A kórházban, ha lediplomáztál volna. Vagy egy irodai munkában. Folyamatosan nyaggatott, hogy hagyjam már abba a pultozást.

– Hamarabb leléptem, hogy halljam az eredményt. – Szomorúan végigmért. – A fürdőben van.

Mintegy végszóra, anyu megjelent a folyosón, sápadtan, komoran.

– Úgy örülök, hogy látlak benneteket, lányok! – Egész életében mást sem csinált, mint mosolyt erőltetett az arcára – elgondolkodtam, mennyire fáradhattak már el az arcizmai. Együttéreztem vele a kimerültségében.

Nat abbahagyta a takarítást. Én előrébb léptem.

– Megkaptad a biopszia eredményét?

Anyu hol egyikünkre, hol másikunkra pillantott, próbálta elodázni a válaszadást. Összeszorult a gyomrom.

– Talán jobb lenne, ha leülnétek.

– Anyu, ki vele! – vágta rá Nat. – Mit mondott a doki?

Csak bámultuk az anyánkat. Ő az ujjaival babrált, és a mennyezetre emelte a tekintetét.

A világ tótágast állt velem.

Felsóhajtott.

– Rák. Sajnálom, lányok.

Sikoly szakadt fel a torkomból. Anyámhoz rohantam, átöleltem – az amúgy is sovány nő addigra még vékonyabbra fogyott. Nat lerogyott egy székre.

Anyu egy ideig simogatta a hajamat és szipogott. Szabadjára engedtem a könnyeimet, és belefúrtam az arcom abba a színes kendőbe, amit minden áldott nap viselt. Mindhárman mozdulatlanul vártuk a konyhában, hogy történjen valami, hogy valaki megmondja, hogyan tovább. Natnek kellett lennie ennek a valakinek. Mindig Nat cselekedett.

Megköszörülte a torkát az asztalnál. Amikor megszólalt, hallottam a hangján, hogy visszafojtja a sírást, nem is kellett felnéznem rá.

– Mik a kezelési lehetőségek?

– Elutasítom a kezelést.

– Tessék? – Nat talpra ugrott. Összerezzentem, és önkéntelenül is elhúzódtam anyutól a tiltakozásom jeleként.

– Kicsikém, nem akarom, hogy összevagdossanak, vagy mindenféle mérgeket pumpáljanak belém. Nem akarok önmagam árnyékává válni. Megbékéltem a sorsommal.

– De mi van, ha belehalsz?

– Legyen. – Anyu a nővérem szemébe nézett. – Legalább úgy megyek el, ahogy szeretnék.

Kiszáradt a szám. A lábam remegni kezdett.

– Mindketten tudjátok, hogy mindig is nagyon szerettem volna az óceán közelében élni. Elkezdtem lakásokat nézni San Diegóban.

– Ez hát az ürügy, amire mindig is vártál, ugye? – dühöngött Nat, s közben szabadjára engedett könnyeit törölgette az arcáról. – Ennyi év után hagyod, hogy a depresszió legyőzzön.

– Drágám, nem én akartam, hogy rákos legyek!

– Harcolnod kell! – Nat ököllel az asztalra csapott, hogy nyomatékot adjon szavainak. – Erősnek kell lenned!

– Egész életemben harcoltam, drágám. – Anyu lehorgasztotta a fejét. – Elfáradtam.

Nat megkerülte az asztalt, és tágra nyílt, dühös szemekkel megragadta anyu vállát.

– Akkor majd én harcolok helyetted! Elviszlek minden kezelésre. Fizetés nélküli szabit veszek ki, hogy ápolhassalak. Leborotválom a hajamat. Megteszek bármit! Megoldok mindent!

Anyu beletúrt Nat fényes, sötét tincseibe, majd magához ölelte őt.

– Annyira szeretlek, Natalie!

Nat egy pillanatig beleengedte magát az ölelésbe, majd kihátrált belőle.

– Anyu, nem! Nem adhatod fel! Mondd meg neki, Kit!

Kinyitottam a számat, de nem jött ki rajta egyetlen hang sem. A kezem-lábam elzsibbadt. Az agyamat mintha pépesre zúzták volna egy turmixgépben. Anyu tekintete rám szegeződött. Megértésért rimánkodott, azért, hogy a pártját fogjam.

Amikor nem feleltem, Nat felém perdült.

– Egész életünkben nekem kellett a rosszfiú szerepét játszani, míg te lehettél a kedvenc. De ha most kivételesen nem szereted valamivel keményebben, akkor hamarosan nem lesz már anyád!

Valami eltört bennem.

– Anyu, kérlek! Ha magadért nem is, legalább értünk tedd meg!

– Ebből elég, lányok! – Anyu mindkettőnket magához húzott.

Pislogtam a felforrósodott lakókocsiban, és éreztem a már ismerős émelygést. Egyetlen porcikám sem akarta végigcsinálni ezt a gyakorlatot. Azt gondoltam, előállhatnék egy kitalált sztorival, valamivel, amit könnyebb megosztani és megemészteni – egy olyan anyáról, aki túlzottan kritikus volt velem a jegyeim miatt, vagy nem engedte, hogy fiúkat hozzak a házhoz. Mielőtt leállíthattam volna magam, kitéptem pár hajszálat a fejbőrömből. A megkönnyebbülés azonnal elárasztott. Ismét egyensúlyba kerültem, mint amikor az autómosóban végigcsorog a víz a kocsin, és lemossa a koszos habot.

Ruth megtörte a csendet:

– Beszéljetek a társatoknak erről az emlékről. Kezdhetitek azzal, hogy elmondjátok a történetet, de rátérhettek rögtön az érzelmi részre is. Viszont mindenképpen azt szeretném, hogy legyen őszinte a beszélgetésetek, mondjátok ki mindazt, amit éveken keresztül magatokban tartottatok. Képzeljétek azt, hogy egy levelet írtok anyunak vagy apunak, de aztán sosem adjátok postára. Mennyire szabadon írnátok le az igazat még akkor is, ha ez az igazság rossz fényt vet rátok? A mai nap nem az ítélkezésről szól. Azon dolgozunk, hogy helyet csináljunk magunkban a gyógyulásnak. Nem kell szigorúan felváltva beszélnetek. Nyugodtan beszélhettek egyszerre is. Kiabálhattok is. Viszont a kezetek maradjon a partneretek lábán. Maradjatok földelve. Semmi erőszak! – Kis szünetet tartott. – Kezdhetitek!

Jeremiah és én is haboztunk, és a körülöttünk hallatszó hangokra füleltünk, hogy kapaszkodót találjunk. A legtöbb csoporttársunk halkan, fojtott hangon sziszegett.

De Sofia rögtön az elején sikoltozni kezdett:

– Hogy tehetted ezt? Meghalt a kisunokád, és ahelyett, hogy engem vigasztaltál volna, azt mondtad, ő hozta a saját fejére a bajt!

A szemem elkerekedett a vádaskodás hallatán. A hangok egyre dühösebbek és erősebbek lettek.

– Hányszor használtál engem bokszzsáknak? – köpte Raeanne.

– Nem lett volna szabad pénzt lopnom tőled! – mondta Sanderson.

– Hogy hagyhattad, hogy megfulladjon? – kiáltotta April. – Neked kellett volna vigyázni ránk, hogy biztonságban legyünk!

Tollpihe-könnyedségű érintést éreztem a vállamon, s Ruth hangja szólt a fülemben:

– Kérlek, tartsd csukva a szemed, kedvesem, és összpontosíts a saját emlékedre!

Gyorsan lehunytam a szemem. Jeremiah erősebben kezdte szorítani a cipőmet. Hangja remegett, amikor megszólalt:

– Ha lenne benned csak egy csepp együttérzés is, akkor ez az egész meg sem történt volna! – A hangja olyan hidegen csengett, hogy libabőrös lett tőle a karom. Habozott, amikor meghallotta, hogy én nem mondok semmit.

Ruth hangja, ismét – még mindig a közelben volt.

– Kit, mi az, amit szeretnél kimondani?

– Itt hagytál minket! Szükségünk volt rád!

– Ez az, kislány! – mondta Ruth. Vártam egy keveset, nem tudtam eldönteni, hogy arrébb ment, vagy még mindig a közelemben van.

– Minden rendben lett volna, ha életben maradsz! – Bűntudatom volt, hogy a szegény, halott anyámat vádolom, aki amellett, hogy egész életében harcolt a depresszió, aztán a halálos rákbetegség ellen, mostantól az én hibáimért is felelősséget kellett, hogy vállaljon. Azt kívántam, bárcsak a nővéremet szorongathatnám Jeremiah helyett. Ő jobban megértette bárkinél, milyen érzés a magány, ahogy bilincsbe veri az embert.

Ekkorra a helyiség már felbolydult a szenvedéstől. Sofia és Raeanne üvöltöttek. Sanderson előre-hátra hintázott, és újra meg újra a szülei bocsánatáért esedezett, s csak akkor csillapodott le, amikor Ruth odahajolt hozzá, és megszorította a vállát. Lopva Gordon felé pillantottam. Ő egyenes háttal, mozdulatlanul ült a sarokban. Nem láttam, hogy a szeme nyitva van-e, vagy csukva.

– A halála a te lelkeden is szárad! – mondta Jeremiah.

Reszkettem, úgy éreztem, túltelítődtem. Nem volt időm elgondolkodni azon, részt akarok-e venni a feladatban – egyszerűen megtettem, hogy a hangom ne hiányozzon észrevehetően a tömegből, mint amikor a csoportos „Om” elhangzik a jógaórák végén. Ha nem beszéltem volna tovább, Jeremiah talán kizökkent volna, s azt gondolja, hogy az ő belső párbeszédét figyelem.

– Harcolnod kellett volna, anyu! – mondtam valamivel hangosabban, hogy igazodjak a csoport hangerejéhez. A gondolataim száguldozni kezdtek. – Miért nem voltunk elég jók ahhoz, hogy miattunk kitarts?

– Nagyon jól csinálod! – mondta Ruth. Nem voltam benne biztos, hogy hozzám beszél, vagy Jeremiah-hoz. Aztán egy kéz simogatni kezdte a hátamat. – Folytasd!

– Segítenem kellett volna neked. Úgy sajnálom! – mondtam, majd hangosan is kimondtam azt, amit eddig csak gondolatban, ezerszer. – Az egész az én hibám! – Engedékeny voltam vele, amikor keményebbnek kellett volna lennem, és kemény voltam, amikor együttérzést kellett volna mutatnom. Épp lehánytam a saját lábamat Vegasban akkor, amikor utoljára levegőt vett. Sokkal többet jelentett nekem, mint mindenki más a világon együttvéve, mégis totálisan csődöt mondtam nála. Lehorgasztottam a fejem, és kétségbeesetten legyezgetni kezdtem magam.

A kéz eltűnt a hátamról. Ruth arrébb ment, majd túlkiabálta a kakofóniát:

– Remek, mindenki nagyon ügyes! Most csendesedjetek el!

A szoba elcsendesedett, a levegőben áporodott izzadság- és egyéb testszagok érződtek. Légkondira lett volna szükségem.

– Készítsetek egy pillanatképet az emlékről, és tegyétek egy ropogós, fehér lepedő közepére.

Elképzeltem anyut, ahogy összeroskadva ült a konyhaasztalnál, feldúltan, amiért összefogtunk ellene. Letettem a képet egy lepedő közepére.

– Fogjátok egybe a lepedő négy sarkát, majd sodorjatok ebből a négy sarokból egy kötelet. Többé nem látjátok a fotót. Az emlék megpróbál kiszabadulni, ezért lehet, hogy fickándozik odabent, a lepedő belsejében. Látjátok?

Tettem, amire utasítottak, és kötelet sodortam a lepedőből anyám csalódott arca fölött.

– Most pedig fogjátok ezt a becsomagolt emléket, és vágjátok a falhoz, amilyen erősen csak bírjátok. Hadd halljam az erőfeszítéseitek hangjait!

Az emberek elkezdtek nyögni, mintha épületeket tolnának éppen arrébb. Valaki felvonyított. Jeremiah jobb keze eltűnt a cipőmről, és elképzeltem, ahogy megpróbálja ténylegesen elhajítani az emléket. Haboztam, nem akartam a falhoz csapni az anyámat. Tényleg nem lehetett egyetlen ablakot sem kinyitni ebben a tűzforró lakókocsiban? Friss fuvallatra, menekülésre vágytam.

– Gyerünk, Kit! Meg tudod csinálni! – mondta Ruth.

Elképzeltem, ahogy pörgetem a fejem fölött a lepedőt, egyre gyorsabban és gyorsabban, míg végül elengedem. A fenekem felemelkedett a padlóról. Nem hagytam, hogy az arcom összeránduljon, amikor anyám a falhoz csapódott. Ahelyett, hogy pánikba estem volna, amiért ilyen őrültnek érzem magam, inkább próbáltam arra fókuszálni, hogy milyen csodálatos az agyunk, milyen erős a képzelőerőnk.

– Osztály, kezdjetek lassan lecsillapodni – mondta Ruth. – Hagyjátok, hogy ezek az intenzív érzések lassan elszivárogjanak belőletek. Engedjétek el a haragot! Engedjétek el a gyászt! Engedjétek el a zavartságot! Engedjétek el a félelmet! – Az emberek elkezdtek lecsillapodni. – Megkönnyebbültetek kicsit, hogy már nem nyomja a vállatokat ennek az emléknek a súlya? Van esetleg, aki nagyon megkönnyebbült?

Csukott szemmel is érzékeltem, hogy a szoba elkezdett világosodni. Ruth lassan felhúzta a redőnyöket. A csoporttársaim egyenletesen, mélyen lélegeztek, már nem lihegett senki. Sofia volt az egyetlen, aki még mindig sírdogált; „szegény picikém” – mondta újra meg újra.

Az őrület elkezdett álomnak tűnni. Egy szobányi felnőtt ember megőrült – és most úgy kellett volna tennünk, mintha minden rendben volna?

– Összpontosítsatok a légzésetekre – utasított minket Ruth. – Szorítsátok meg picit a partneretek térdét, és köszönjétek meg neki, hogy veletek tartott ezen az utazáson. Aztán emeljétek fel a kezeteket, és ejtsétek az öletekbe.

Jeremiah megszorította a lábamat. Vajon mit tett az anyja vagy apja? A fivére halálára célozhatott? Én is megszorítottam a lábát.

– Most pedig feküdjetek hanyatt, és helyezkedjetek el kényelmesen – folytatta Ruth. – Kinyújtóztathatjátok a karotokat a fejetek fölött, de ha az jobban esik, az oldalatokra is fordulhattok, és összegömbölyödhettek. Hagyjátok, hogy rátok találjon a testhelyzet, amire szükségetek van. Ideje, hogy elmerüljünk húszpercnyi önnyugtatásban.

Az egész időt azzal töltöttem, hogy megpróbáltam racionalizálni, amit tettem. Miért csatlakoztam hozzájuk? Miért osztottam meg valamit, ami ennyire mélyen fájdalmas és személyes volt? Jobban éreztem magam attól, ami történt? Borzalmasan szégyelltem, hogy ez a kilenc ember esetleg összerakhatta magában a morbid családi történetemet. Nagyon zavart, hogy ilyen gyorsan magával ragadott ez a feladat.

Azonban kicsit tényleg megkönnyebbültem, amiért hangosan megosztottam a bűntudatom, haragom és félelmem egy részét. Amiért hallottam, hogy hány másik ember dühös a szüleire, vagy cipel magával olyan szégyent, amitől majd beszakad a háta. Amiért rájöttem, hogy nem én vagyok az egyetlen rossz leány- vagy fiúgyermek a helyiségben. Igen, kicsit megkönnyebbültem.

Amikor eltelt a húsz perc, Ruth ülő pozícióba irányított bennünket. Visszakapcsolta a fényeket is. A padlópárnáinkat körben helyeztük el. Ruth azt kérte, ismét hunyjuk le a szemünket, és pár percig lélegezzünk abban az ütemben, ahogy ő diktálja.

Végignéztem az arcokat. Mindannyian őszintének tűntek – hittek ezekben a gyakorlatokban, Jeremiah annyira koncentrált, hogy a szemöldökét is összevonta.

– Még egy utolsó kilégzés – mondta Ruth. – Most mindenki nyissa ki a szemét!

Tíz szempár nyílt ki.

– Tessék! – Elmosolyodott. – Ugye hogy jobban érzitek magatokat?

18.

Az örömujjongás közepette meghajoltam a színpad közepén. Voltak, akik számára az esti rituálé egy forró fürdőből, egy arcpakolásból és egy jó könyvből állt. Az enyém álló ovációból.

– Köszönöm, Dayton! – vigyorogtam a közönségemre. Sosem éreztem magam jobban, mint akkor, amikor a tömeg a nevemet kántálta. Éjszaka, amikor már az ágyban feküdtem, kiáltásaik ott visszhangzottak a fejemben.

Átkozottul legyőzhetetlen vagyok!

Ismét végignéztem a színházon, kerestem az ismerős vonásokat. Úgy volt, hogy Jack, a nővérem megnézi a mai előadást. Miután annyi energiát fektetett abba, hogy minél messzebb költözzön főiskolásként, ott végezte, ahonnan indult, negyedórányi autóútra a szülői háztól. Nem láttam az arcát a tömegben. Lehet, hogy meggondolta magát.

Miután lement a függöny, lesétáltam a színpadról, és bezártam magam mögött az öltözőm ajtaját. Fel-alá járkáltam a helyiségben, vártam, hogy az adrenalinfröccs alábbhagyjon. A turném három hónappal korábban kezdődött, ez alatt az idő alatt minden este másik városban léptem fel, és a műsoromra egyre többen felfigyeltek. Egy helyi rádióállomás interjút kért tőlem. Egy rajongó felismert, és odajött hozzám előző este, amikor vacsoráztam valahol. Tudtam, hogy hamarosan már a levelezésemet sem lesz időm magamnak intézni. Alattam gyűlt, növekedett egy hullám, és még csak huszonnégy voltam. A „pihentető éjszakai alvás” kifejezés lassan oximoronná vált számomra.

Kopogtak az ajtón. Kinyitottam, és kifogyott belőlem a szusz.

– Mit keres itt?

Uram elnyomakodott mellettem, belépett az öltözőmbe.

– Szabad országban élünk, nem igaz?

Apámat azóta nem láttam, hogy hat évvel korábban kirakott a főiskolánál, és sokkolt, mennyit öregedett azóta. A szőkesége őszbe fordult. Tokája lett, sörhasa teljessé vált. A ráncok olyan mélyen futottak az arcán, mint egy bulldogén, s mindegyikből szinte sütött a boldogtalanság. Morcosan bámult rám.

– Nem gondoltam, hogy eljön ma este. – Nagyot nyeltem. – Sosem jelzett vissza.

– A nővéred kényszerített.

– Ő hol van?

Megvonta a vállát.

– Összefutott egy gimis osztálytársával.

– Hol van anyu?

– Betegebb, mint valaha. Már alig teszi ki a lábát a házból.

Lesütöttem a szemem.

– Ezt sajnálattal hallom. – Testen kívüli élménynek tűnt olyan formálisan beszélni az apámmal, mintha egy vadidegen lenne.

Felhorkant.

– Tudnád, ha néha hazatolnád a képed.

Megfogadtam, hogy civilizáltan kezelem a helyzetet. Nem kapom be a horgot, nem hagyom, hogy tönkretegye virtuóz előadásom utózöngéjét.

– A turné időbeosztása mellett nehéz lenne.

Lebiggyesztett szájjal körbenézett az öltözőben.

– Sosem tudtad, mi az igazán fontos, nem igaz?

– Azt mondta, menjek, legyen belőlem valaki. Uram, egész életemben ezt hajtogatta nekem. Hát ezt is csinálom.

– Azt gondolod, attól, hogy ráveszed az embereket pókok megevésére, már vagy valaki?

– Nem a mutatvány a lényeg, hanem az, amit képvisel.

Karba fonta a kezét.

– Nincs elég tisztességes állás a világban, amiből választhattál volna? Muszáj volt épp emellett letenned a voksodat?

Belül úgy éreztem, elsorvadok, de kívül felfortyantam.

– Fő műsorszám vagyok, uram. Saját turném van.

Az ajtó irányába bökött az ujjával.

– Úgy mászkáltál fel-alá azon a színpadon, mint egy közönséges utcai lotyó.

Sikerült megakadályoznom, hogy leessen az állam. Igaza van, teljesen igaza van. Értéktelen vagyok, egy tehetségtelen lúzer.

– M… már megbocsásson, uram – szólalt meg egy hang az ajtó előtt –, ön korunk egyik legkiemelkedőbb mentalistájával beszél.

Egy izmos tinédzser fiú lépett az öltözőmbe, tizenhét-tizennyolc lehetett, szeme mézszínű volt, orra görbe. Uram és én is értetlenül bámultuk.

Uram felém fordult, a hüvelykujjával a fiú irányába bökött.

– Ki ez a kis takonypóc?

Vállat vontam. Sosem láttam még a fiút.

– N… nem tehetek róla, d… de meghallottam magát – mondta a kamasz –, mert hallgatóztam. Tudta, hogy a ma esti műsorra minden jegy elkelt? És hogy nem mellesleg Madame Rettenthetetlen az első női mentalista, akit országos turnéra szerződtettek?

Apám úgy méregette a fiút, mintha földönkívülit látna.

– Nagy ügy!

– Igenis nagy ügy – mondta a fiú. – Lehet, hogy maga nem szereti a bűvészműsorokat, bár őszintén sz… szólva, n… nem tudom, akkor miért van itt ma este, de mondja, hány színpadon állt eddig életében? Hány ember fizetett a kemény munkával megkeresett pénzéből azért, hogy hallja magát beszélni?

Uram nem jutott szóhoz – életemben ilyet csak egyszer vagy kétszer láttam korábban.

– Nem sokszor f… fordult ez elő, gondolom. Ha így bánik az emberekkel, nem is csoda.

Uram elvicsorodott.

– Úgy beszélek a lányommal, ahogy úri kedvem tartja!

A meglepetéstől a fiú egyébként makulátlan arcbőre összeráncolódott.

– Ó, tehát ő az apád? – Rám nézett. – Úgy látszik, ebben nem volt nagy szerencséd. Nagyon sajnálom. Az én apám is egy s… seggfej. – Vállat vont.

Megrándult a szám sarka.

Uram arca lilás színt öltött.

– Jövő keddig kellene pofoznom téged!

A kamasz elvigyorodott.

– N… nem tenném, uram. Az aldsville-i focicsapat tagjaként elég jól bírom az ütéseket. Fogadni is, és adni is. – Továbbra is mosolygott, és olyan hangon adta elő apámnak a fenyegetést, mintha éppen boldog születésnapot kívánna neki.

– Hogy merészelsz így beszélni velem? – mennydörögte uram.

– Hogy merészel így beszélni v… vele?

– V… v… vele? – gúnyolta ki uram. Összerezzentem.

– Szép munka, uram. – A fiú biccentett apám felé. – Telitalálat a dadogásommal gúnyolni. Övön aluli ütés, és nem is túl eredeti, de ütés, ez tény. Figyelmeztetnem kell azonban, ennél s… s-sokkal komolyabb dolog kell ahhoz, hogy menekülőre fogjam. – Hintázott a talpán, a háta mögé tette a kezét, és úgy festett, mint aki a legnagyobb örömmel ácsorog ott egész este.

Uram csúnya pillantást vetett rám.

– Csinálsz végre valamit ezzel az agyamenttel?

Apám tévedett velem kapcsolatban: igenis volt valami, amit felajánlhattam; tehetséges voltam. Tudtam, egy szép napon megváltoztatom a világot. Megtaláltam a hangomat.

– Azt hiszem, ideje indulnod – mondtam, s felszegtem az állam.

– Tudtam, hogy hiba idejönni. Meg is mondtam a nővérednek.

Erre nem szólt senki semmit. Csak bámultam uramra, és azt sugalltam neki, hogy menjen el.

Végül megtette.

– Jobban teszed, ha nem dugod ide a képed többé.

– Örömmel! – mondtam elég hangosan ahhoz, hogy meghallja.

Kiviharzott a szobából. Kifelé menet vállal meglökte a fiút, aki gyakorlatilag meg sem mozdult, csak állt, mint egy kőszikla. Amikor uram végre eltűnt, ismét rendesen kaptam levegőt.

– Köszönöm!

A fiú együttérzően mosolygott.

– Ahogy már mondtam is, van odahaza egy ugyanilyen modellem.

Akkor kaptam végre észbe, hogy nekem kellene a rettenthetetlenség élő szobrának lenni. Kihúztam magam, és feljebb szegtem az állam.

– Nincs szükségem rá, hogy mások vívják meg helyettem a csatáimat.

– Hát persze hogy nincs! Te Madame Rettenthetetlen vagy. De néha jó tudni, hogy van az ember mögött egy védőháló.

Valami oldódni kezdett bennem.

– Szólíts Rebeccának! – Biccentett, de nem mozdult, s nem tudatta, miért van ott. – Mit tehetek érted?

– Nem emlékszel rám?

Összehúztam a szemem.

– A bűvészműsorodból. A… amikor gimis voltál.

– Azt a műsort hetente háromszor adtam elő, négy éven keresztül. – Csípőre tettem a kezem. – Valahogy szűkítenéd kicsit a kört, kérlek?

– A segéded voltam a bilincses trükknél – ahogy kimondta, épp abban a pillanatban ismertem rá magamtól is. Ő volt az a fiú a második sorból azon az estén, amikor uram és anyu is eljöttek, aznap, amikor hibáztam a színjátszósok provokációja miatt. Mintha egy egész élet telt volna el azóta.

Megráztam a kezét.

– Elárulnád ismét a neved?

– Gabe. – Elvigyorodott. – M… m-már hónapok óta vártam ezt a műsort. Fantasztikus volt!

– Te hízelegsz nekem, Gabe.

– Megérdemled! Mesteri voltál a színpadon!

– Nagyon kedves tőled. – Kis szünetet tartottam. – Szeretnéd, hogy autogramot adjak valamire? Vagy egy közös fotót esetleg?

– Valójában azt reméltem, én adhatok neked valamit. A… a-azon tűnődtem, nincs-e szükséged egy gyakornokra.

Miközben tovább csacsogott, átgondoltam, mi lenne a leggyorsabb módja annak, hogy elküldjem. Valóban nagy szükségem lett volna egy asszisztensre, de úgy terveztem, hogy egy ideiglenest kerítek majd, valami munkaerőközvetítőn keresztül. Ez a hetyke fiú nem volt a terv része.

– PR-t tanulok, szóval tudnék s… s-segíteni a műsorod népszerűsítésével.

Tehát főiskolás volt, idősebb, mint amennyinek gondoltam.

– Gondoskodnék mindenről, amiről kell, mint egy sz… sz-személyi asszisztens.

– Te mit nyernél ezzel? – kérdeztem gyanakodva.

– M… m-mindig is bűvész szerettem volna lenni.

– Akkor miért nem raksz össze inkább egy saját műsort?

Gabe kényelmetlenül fészkelődni kezdett.

– Az apám a… a-azt akarja, hogy komolyabb hivatásom l… l-legyen. Valami, ami jövedelmezőbb.

Lesandítottam rá.

– Mivel foglalkozik az apád?

– Van egy p… p-pizzéria-hálózata. – Gabe arca elvörösödött. A viseltes tornacipőjét kezdte bámulni. – Azt mondja, amúgy sem boldogulnék bűvészként sosem, ha egy mondatot sem bírok rendesen kinyögni.

A csend lassan befurakodott az öltözőbe, és kényelmetlenül lebegett körülöttünk. Hány apa gázol keresztül a gyerekei álmain? Ennek sosem lesz vége? Összeszorítottam a fogaimat.

– Mi a helyzet anyáddal?

Vállat vont. Ezt „nem tényezőként” értelmeztem.

– Ha jól emlékszem, volt egy öcséd – próbálkoztam. – Ő támogat téged?

– Ha csak k… k-ketten vagyunk, persze. De ha nem, akkor azt fújja, a… a-amit apu mond.

– A testvérek elég megbízhatatlanok tudnak lenni ilyen szempontból, nem igaz? – jegyeztem meg sötéten.

Gabe biccentett a cipőjének, és az ajkát rágcsálta.

– Nos, tapasztalataim szerint a szülők valójában csak ritkán tudják, hogy miről is beszélnek.

Gabe felkukkantott, s olyan leplezetlenül sugárzott a tekintetéből a remény, hogy összeszorult a mellkasom – azután a tekintete ismét elfelhősödött.

– Nem az a típus vagyok, akit e… e… hagynának színpadra lépni.

– Nem is olyan régen a nők egyáltalán nem léphettek színpadra – vágtam rá. – Az egyetlen ember, aki valóban meg tudja akadályozni, hogy az legyél, aki lenni akarsz, te magad vagy. – Szélesen elvigyorodott, én viszont kíméletlenül hozzátettem még valamit: – Sokkal vastagabb bőrt kell növesztened, ha vinni akarod valamire a showbizniszben.

Biccentett.

– Szeretnék mindent rendesen megtanulni, ahogy tudok.

Vajon mi lett volna a felelős megoldás a helyzetben: segíteni neki, vagy lebeszélni, hogy belefogjon egy olyan életbe, ahol rengeteg elutasítással és akadállyal kell majd szembenéznie? Megláttam Gabe-ben a tüzet. Evie megkísérelte akár egyszer is kioltani azt, ami bennem lobogott?

Amikor megérezte, hogy vacillálok, gyorsan hozzátette:

– N… n-nem jótékonyságot várok tőled.

Elhúztam az orrom.

– Nem is vagyok nagy filantróp.

Egyetlen „igen”. Mindössze ennyit akart hallani. Mióta mondogattam már, hogy szeretnék segíteni másoknak, hogy szeretném átadni mindazt, amit megtanultam a félelem nélküli élet művészetéről? Ambícióim afelé húztak, hogy nagy léptékben gondolkodjak, de lehet, hogy a kocsit próbáltam a ló elé befogni. Gyakorolhattam volna Gabe-en, feloldozhattam volna a félelem szorításából. Túlságosan intelligens voltam ahhoz, hogy higgyek az olyan elképzelt koncepciókban, mint a sorsszerűség, de elfogadtam, hogy időnként jöhetnek szerencsés véletlenek. Hát kívánhattam volna megfelelőbb első tanítványt, mint egy fiút, akit az apja elnyomásban tart?

– Kidolgoznád nálam a beledet is. A főiskolai óráid ehhez képest gyerekjátéknak tűnnének.

Ismét biccentett. Figyeltem egy ideig, lestem a jeleket, amelyek arra utalnak, hogy hibát követek el. Kicsit irritálónak találtam, talpnyalónak, túl vidám és hízelgő volt. A társadalmi szabályokat illetően teljesen tapasztalatlannak tűnt. Valószínűnek tartottam, hogy azt várja, barátok leszünk, vagy időnként kiöntjük majd egymásnak a szívünket.

A táskámhoz léptem, amit a sminkasztalon hagytam, és mindenesetre elővettem belőle egy névjegykártyát. Amikor megfordultam, Gabe mögött az ajtóban ott állt a nővérem.

Megdöbbentem. Túl vastag sminket viselt nagyon rosszul kifestve, a végeredmény úgy nézett ki, mintha egy kemény munkanap után csak most jött volna fel egy szénbányából. Nyálas mosoly terült szét az arcán.

– Apa már elment – közöltem. Gabe megfordult, hogy megnézze, kihez beszélek.

– Tudom – felelte Jack. – Azért jöttem, hogy téged lássalak.

Összeszedtem magam, és átadtam Gabe-nek a névjegykártyát.

– Hétfőn az első dolgod legyen, hogy felhívsz.

Egy első ciklusát töltő politikus lelkesedésével rázta meg a kezemet.

– N… n-nem fogod megbánni. Megígérem!

Dehogynem bántam meg. Egész életemben semmit sem bántam meg annyira, mint ezt a döntést.

19.

Kit

2019 júliusa

Körbenéztem az étkezdében. Még volt harminc percem a második egyéni foglalkozásomig Rebeccával, de April és Georgina is takarítószolgálatosok voltak.

A legtávolabbi asztalnál megpillantottam Jeremiah-t. Egy füzetke fölött görnyedt, ceruzával a kezében, és magában fütyörészett. Óvatosan közeledtem felé, nem akartam a terhére lenni. Egy rejtvényen dolgozott.

– Nem baj, ha ideülök? – érdeklődtem.

Felpillantott.

– Csak akkor, ha segítesz ezzel a rejtvénnyel.

Elfintorodtam, és leültem vele szemben.

– Sajnos reménytelen vagyok a rejtvényekben. Nem vagyok elég okos.

– Lefogadom, hogy eszesebb vagy, mint gondolod. – A füle mögé tűzte a ceruzát.

– Tényleg? Szerinted egy zseni kis híján felgyújtaná az étkezdét azzal, hogy használja a mikrohullámú sütőt? – Elpirultam, ahogy felidéztem az esetet.

Jeremiah összerezzent.

– Ebben van valami. Talán mégsem vagy annyira eszes.

Felnevettem.

Elfordította a rejtvényfüzetet, hogy mindketten lássuk. A rejtvény felét már kitöltötte.

– Tizenhét, függőleges: chicagói stílusú, tiltott szósz.

Egy pillanatra elgondolkodtam.

– Ketchup.

Megszámolta a kockákat, majd megragadta a ceruzát.

– Bingó! Huszonhárom, vízszintes: népszerű vásárlós társasjáték a kilencvenes évekből.

– Mall Madness. Csak a könnyűeket kérdezed tőlem!

Felvonta a szemöldökét, sűrű szakállára és mackós testalkatára mutatott.

– Úgy nézek én ki, mint a Mall Madness társasjáték célközönségének tagja? – Ismét felnevettem. – Még csak nem is hallottam róla soha. Ahogy már mondtam, lehet, hogy eszesebb vagy, mint amilyennek tartod magad.

Vállat vontam.

Ismét a rejtvénybe mélyedt.

– Negyvenkettő, függőleges: Dwight Schrute ellenfelének vezetékneve.

– Ó, ne csináld már! Azt akarod velem elhitetni, hogy sosem nézted A Hivatalt? H-a-l-p-e-r-t.

– Csak rosszul írtam. – Kitöltötte a négyzeteket. – De persze hogy néztem! Kérlek, ne mondd, hogy Jim a kedvenced, mert akkor meg kell, hogy kérjelek, ülj máshová. – A mellkasához kapta a kezét. – Vagy Pam, az ég kegyelmezzen!

Elfintorodtam.

– Nyilvánvalóan Michael az. De beszélhetünk arról, hogy Andy Bernardot mennyire alulértékelik a harmadiktól az ötödik évadig?

– Csak akkor, ha előbb kitárgyaljuk, hogy a műsor valódi sztárja Creed. Percről percre több humort ad az élményhez, mint bármelyik másik szereplő.

Egymásra mosolyogtunk.

Jeremiah megforgatta a ceruzát az ujjai között, és a rejtvényt bámulta.

– Amikor fiatalabbak voltunk, a bátyám mindig segített nekem kitölteni ezeket. Én feleltem a történelemért és a politikáért. Ő tudott mindent a művészetekről meg Hollywoodról. Imádta a régi filmeket. – Tekintete a távolba révedt. – Egyik nyáron rávett, hogy minden Oscar-díjas filmet nézzek vele végig. Végignyafogtam minden fekete-fehér alkotást – miért nem nézhettük meg inkább a Supermant ötvenedszer, mint minden más gyerek? De természetesen ügyet sem vetett rám.

Hátradőlt a székében, és a szakállát simogatta.

– Most a születésnapján minden évben kiveszem a legjobb film kategória legfrissebb győztesét. Magamnak pattogatott kukoricát veszek, neki Junior Mintset – amit a végén persze kidobok. Milyen idióta szereti a Junior Mintset?

Tiltakozóan felemeltem a kezem, hogy jelezzem: én ugyan nem.

– Csak az én ostoba bátyám. – Jeremiah csillagokat rajzolt a rejtvényújság szélére. – Jó csapat voltunk.

– Hiányzik neked.

– Aha.

– Belefáradtam, hogy azt hallgassam mindenkitől: idővel majd jobb lesz. – Nem néztem fel a csillagokról. – Nem lesz jobb, ugye?

A horkantása jelenthette ezt is és azt is.

– Már nem harcolok minden egyes levegővételért. A fájdalom már nem olyan éles, de még megvan. Néha van, hogy reggel felkelek, és nem az arca az első dolog, ami felvillan előttem. A maga módján ez is fáj.

– Nem akarom elfelejteni anyu arcát. Soha.

– Tudom.

Az órámra pillantottam.

– A francba, pár perc múlva kezdődik az egyéni foglalkozásom! – Lassan tápászkodtam fel az asztaltól, nem akaródzott még lezárnom a beszélgetést.

– Jobb, ha nem késel el. Vágd le az utat, menj a hátsó ajtón!

– Ezt mondta a nő is! – kiáltottam vissza futás közben.

Pár perccel később már ott ültem Rebeccával szemben az irodájában lévő kanapéján. Testre simuló fekete pólót és nadrágot viselt, mezítláb volt, lábujjkörmeit alvadt vér színűre festette. Kedvesen tanulmányozott. Kényszerítettem magam, hogy tartsam a szemkontaktust. Szökőár akartam lenni.

Félpercnyi csend után összecsücsörítette szilvaszínűre rúzsozott ajkát.

– Sikerült már kitalálnod a mantrádat?

Bizonytalanul bólintottam. Éjszakáról éjszakára azon törtem a fejem az ágyban, mi is legyen az. Úgy éreztem, a feladat egy vizsga, amin muszáj átmennem. Még azzal is megpróbálkoztam, hogy valami szökőáras mondatot alkossak, de úgy döntöttem, ez túlságosan nyalizós lenne, még akkor is, ha igaz.

Rebecca várt, engem nézett. Túlságosan nagy volt az önuralma ahhoz, hogy megismételje a kérdést, vagy dobolni kezdjen az ujjaival a szék karfáján. Addig várt volna, ameddig csak kell.

A csuklómon lévő gumipántot birizgáltam.

– Emlékeket viszek a sírba, nem álmokat.

Felragyogott a tekintete.

– Még egyszer, több önbizalommal!

Kidüllesztettem a mellkasomat, hamis önbizalmat mutattam.

– Emlékeket viszek a sírba, nem álmokat!

Elvigyorodott.

– Tökéletes! – Felsóhajtottam. – Nagyon okos vagy!

– Gondolod? – kérdeztem kétkedve, reménykedve.

– Dolgoznunk kell az önbizalmadon. Nem gondolunk valamit – hanem tudjuk. Hogyan fog vezérelni téged ez a mantra?

– Arra emlékeztet majd, hogy ne féljek. Hogy vállaljam a kockázatot. Hogy azt az életet éljem, amit szeretnék, ne azt, amiről úgy gondolom, hogy akarnom kellene. – Ezt az ötletet April monológjából merítettem.

Rebecca bólintott.

– Már most kezded átvenni az irányítást. Alig két hét, és látod, máris mennyit fejlődtél! Mesélj nekem, milyenek a benyomásaid a Bölcsesség Erdejéről?

– Csodálatos hely! Itt mindenki olyan kedves és nyitott! – A lábam alá dugtam a kezem. – A vendégek másmilyenek, mint amire számítottam.

Várt, hogy fejtsem ki bővebben.

– Olyan magabiztosan hagyják hátra a régi életüket! – Az ablak felé fordultam, ismét verőfényes napunk volt. – A legtöbben nem éreznek bűntudatot amiatt, hogy hátrahagyják a családjukat, barátaikat.

Felemelte a kezét.

– Miért kellene nekik? A csoporttársaid azok, akiket magukra hagytak a bajban. Sanderson azért van itt, mert a szülei kirúgták otthonról akkor, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rájuk. Ruth azért jött el, mert az egész közösség kiközösítette, ahelyett hogy gyakorolták volna a megbocsátás erényét. Debbie egy bántalmazó kapcsolatból menekült a Bölcsesség Erdejébe. A fenyegetés semlegesítése nem mindig jelenti azt, hogy az ember a sarkára áll, és harcol. Néha arra van szükség, hogy elmenekülj, a saját érdekedben.

Az ajkamat rágcsáltam, és átgondoltam, amit mondott.

– A társaidat elutasították a szomszédok, a testvéreik, a szüleik. Csakúgy, mint a te esetedben.

Visszafordultam felé.

– Honnan…

– Mindent tudok rólad, Kit. – Közelebb hajolt hozzám. Libabőrös lett a hátam. – A családodban mindenki rosszul bánt veled – folytatta lágy hangon.

– Ez nem igaz!

– Tényleg? – Hátradőlt, tekintetéből együttérzés sugárzott. – Mi a helyzet apáddal?

Megmozgattam a lábamat.

– Őt nem is nagyon nevezném családtagnak. Viszonyt kezdett egy kolléganőjével, amikor anyu depressziója rosszabbra fordult. Végleg lelépett, amikor hároméves lettem. – A kézfejemen egy sebhelyet piszkálgattam. Előző héten megégettem magam, amikor segítettem Debbie-nek kivenni a csirkés tepsiket a sütőből. – Felhív bennünket a születésnapunkon és karácsonykor. A nővérem szokott vele beszélni, de én fel sem veszem neki a telefont.

Rebecca a dekoltázsában lógó ezüstmedállal babrált. Volt egy apró anyajegy a mellkasa közepén.

– És édesanyád?

Ledermedtem. Soha nem anyu volt az első, aki kibontakozott az ölelésből. Megtanított bennünket, hogyan kell tüzet rakni és mályvacukrot pirítani. Olyan kísértethistóriákat mesélt, amelyektől sikoltoztunk, de nem voltak rémálmaink. Kempingezni jött velünk a hátsó kertbe, ő is kint aludt velünk a sátorban. Veszekedni szoktunk azon, hogy ki kapja tőle az utolsó puszit lefekvéskor – oda-vissza járt a kis arcocskáink között, míg el nem aludtunk, így sosem tudtuk, ki kapta végül az utolsót.

– Ő csodálatos volt. – Mindössze ennyit bírtam kinyögni.

Rebecca oldalra billentette a fejét, és végigmért.

– Tudom, hogy az volt, de ő is kihagyott elég sok pillanatot, nem igaz? Táncpróbákat, iskolai színdarabokat, ilyesmit?

Tátva maradt a szám a csodálkozástól. Ezt meg honnan tudhatta?

– Megtett mindent, ami tőle telt. – Megkapaszkodtam anyu sáljában.

– És a minden, ami tőle telt, elég volt? – A nyakamban lévő selyemre pillantott.

– Nem tudom kibeszélni az anyámat.

Rebecca ibolyaszín szeme megvillant.

– Tudom, hogy ez nagyon nehéz. Ezeknek a foglalkozásoknak az a célja, hogy segítsenek téged a félelem nélküli élet elérésében. Ahogy egyre előrébb jutsz az úton, be fogod látni, hogy minél őszintébb vagy másokkal, és főleg saját magaddal, annál gyorsabban tudsz fejlődni. Édesanyádnak is megvoltak a gyengéi.

– Mindannyiunknak vannak gyengéi.

– Ő maga választotta az áldozati szerepet. Elfordult tőled, amikor a legnagyobb szükséged lett volna rá.

– Az ember nem választja magának a depressziót. Mint ahogy nem választja a rákot vagy a szklerózist sem. Keményen harcolt egész életében.

– Kit, reggelente ki készített fel arra, hogy iskolába menj? – mosolyodott el szomorkásan Rebecca. – Ki vette elő a ruháidat, ki gondoskodott a reggelidről?

Lehajtottam a fejem.

– Anyu és Nat, mindketten megtették.

– Amennyire én tudom – mondta kedvesen –, nagyrészt a nővéred vette magára ezt a felelősséget.

– Honnan tudsz rólam ilyen sokat? – A szigeten csak két embert fogadtam a bizalmamba, Aprilt és Georginát. Egyikükből sem néztem volna ki, hogy kifecsegik a titkaimat, de kételkedni kezdtem magamban. Kimondottan nem kértem meg őket arra, hogy tartsák meg maguknak az anyuról mesélt történeteimet – de ugyan már, hiszen ez nyilvánvaló volt! Ez az egész dolog eléggé személyes volt.

– Számít ez?

– Bizalmasan meséltem el ezeket a dolgokat a barátaimnak.

Ismét felém hajolt. A medál a melle előtt lengedezett.

– Óvatosabbnak kellene lenned azzal kapcsolatban, hogy kit nevezel a barátodnak. Azzal pedig még jobban kellene vigyáznod, hogy kit fogadsz a bizalmadba. Mennyire ismered ezeket az embereket?

Összerezzentem. April az átadásos gyakorlat óta egy szót sem mesélt a szerette vízbe fulladásáról, és én úgy éreztem, nincs jogom erőltetni, hogy többet áruljon el a dologról. Annak a foglalkozásnak volt egyfajta szent jellege – amit a lakókocsiban osztottunk meg egymással, az ott is maradt a lakókocsiban. Mégis, bár nem beszéltünk az April által kimondott vádról, mi hárman rengeteg közös vonást fedeztünk fel két hét alatt. April szülei is elváltak kis korában, mint az enyémek. Georginát is bolti lopáson kapták kamaszkorában, mint engem. Mindketten azt kívánták, bár valaki mással veszítették volna el a szüzességüket. Én is ezt kívántam. A lábamat bámultam. Azt hittem, barátok vagyunk.

– Figyelj rám! Ennek a beszélgetésnek nem az a célja, hogy pellengérre állítsuk édesanyádat. Nyilvánvalóan sok jó tulajdonsága is volt, ha sikerült egy ilyen erős és okos lányt faragnia belőled. – Rebecca lehajolt, próbálta elérni, hogy ránézzek. – Állj ellen a késztetésnek, hogy itt védelmedbe vedd! Mindannyiunkat úgy kondicionálnak, hogy fogadjuk el a helytelen viselkedést annak érdekében, hogy békesség legyen a család egységében. Hogy ezt a családi egységet a társadalom többi tagja boldognak és jól funkcionálónak lássa.

– És ez kondicionálás, vagy hűség?

– Kondicionálás. Ha cukormázzal vonjuk be az emlékeinket, azzal csak akadályozzuk saját magunkat a maximalizált énünk felé vezető ösvényen. Nem akarom, hogy elítéld az anyádat – csak ismerd be, hogy az életed bizonyos kritikus pillanataiban nem számíthattál rá.

Lassan, vonakodva kifújtam a levegőt.

– Azt hiszem, igazad lehet. – Ha igaz volt, amit mondtam, vajon miért éreztem árulásnak az érzéseimet?

Rebecca lehunyta a szemét.

– Kit, erősebb vagy, mint gondolod. Nincs kétségem afelől, hogy gyorsan fogsz haladni az ösvényen.

Felvidultam. Kicsit enyhült a kényelmetlen érzés.

– Most pedig jöjjön a nővéred. Natalie, ugye?

Óvatosan pillantottam rá.

– Mindig ott volt, amikor szükséged volt rá, de nem dorgál meg folyton, amikor megpróbálsz beszélni a boldogtalanságodról, vagy arról, hogy többre vágysz az életben?

Ezt biztos, hogy Apriltől vagy Georginától hallotta, vagy mindkettejüktől. Pont ezt mondtam Natről nekik, amikor a minap a szobámban beszélgettünk. Úgy éreztem, elárultak.

Beleharaptam az alsó ajkamba.

– Csak azt szeretné, hogy egészséges legyek, és boldog.

– És az vagy?

Csak néztem rá.

– Boldog vagy? – próbálkozott.

A könyvespolcot bámultam a feje mellett. Véletlenszerűen akadt meg a szemem a címeken: Ég és jég Jon Krakauertől, Can’t Hurt Me David Gogginstól.

– Többnyire – mondom túl nagy késéssel.

Előrehajolt, és megérintette a csuklómon lévő gumipántot.

– És mi a helyzet ezzel?

Összeszorult a gyomrom.

– Tessék?

– Azért szoktad meghúzni, hogy ne a hajadat tépkedd, ugye?

Az arcom elvörösödött a szégyentől. Próbáltam óvatos lenni, titkolni a dolgot. Ujjaimon végigszáguldott a késztetés, hogy most is meghúzzam. Ismét ráültem a kezemre.

– Mikor kezdted?

Attól, hogy beszélni kellett róla, csak még erősebb lett a késztetés, mint amikor az ember a viszketésre gondol, pedig nem szabad vakaróznia.

– Miután meghalt.

– Bűntudatod van a halála miatt?

– Rengeteg dolog miatt van bűntudatom.

– Akkor pedig nem vagy boldog, ugye, Kit? – Mellém ült a kanapén. – Nem lehetsz az, ha úgy érzed, így kell magad büntetned.

Nagyon szerettem volna, hogy visszahűljön az arcom.

– Nem kell szégyenkezned! – Rebecca kihúzta a combom alól a kezem, és megfogta. – Együtt majd megoldjuk a dolgot! Mire a kurzus végére érsz, már nem lesz erre szükséged. – A gumipántra mutatott. – Meglátod!

A szégyentől, a reménykedéstől és a reménykedés miatt érzett szégyentől – ahogy képes voltam ilyen kétségbeesetten belekapaszkodni minden kis reménysugárba – könnyek szöktek a szemembe. Gyorsan visszanyeltem őket, mielőtt meglátná. Sosem lehettem olyan erős, mint Rebecca.

– Térjünk vissza kicsit a nővéredhez! – Megpaskolta a kezemet. – Azt szeretné, hogy az ő elképzelései szerint legyél boldog, ne a tieid szerint. Hányszor próbáltad meg ezt elmagyarázni neki?

A folyamat nem működhetett, ha nem nyílok meg előtte. Ha nem is lehettem olyan erős, mint ő, azért legalább őszinte lehettem.

– Számtalanszor.

– Hányszor sikerült megértetned ezt vele?

Összepréseltem az ajkamat, és gondolatban néma bocsánatkérést küldtem Nat felé.

– Egyszer sem.

– Mit gondol Natalie arról, hogy te idejöttél?

– Azt, hogy csak pocsékolom vele az időmet és a pénzemet. – Beszívtam az orcámat, beleharaptam. – Ő nem hisz az ilyesmiben.

A nővérem ilyen volt gyerekkorunk óta. Szerettem volna úgy tenni, mintha a szomszédos játszótér egy vidámpark lenne, erre ő elsorolta az összes okot, ami miatt ez képtelenség volt. Pár centivel magasabbra akartam építkezni legóval, mire ő statikai kiselőadásba kezdett. A parkban heverésztünk a nyári szünetben, és azt mondtam, olyan, mintha a jégkrémeskocsi zenéjét hallanám, mire ő közölte, hogy ez lehetetlen, mert a jégkrémes ember nem jár felénk hétfőnként.

Miért nem tudsz hinni valamiben? – szerettem volna megkérdezni tőle.

Rebecca sokatmondóan bólogatott.

– Tehát Natalie is hátat fordított neked azzal, hogy semmibe vette a szükségleteidet. Felhívom a figyelmed, hogy direkt nem a vágyaidat említettem, hanem a szükségleteidet, mert azt gondolom, nagy veszélyben vagy. Még így, hogy összeszedetten ülsz előttem, is érzem, többért kiált a lelked.

Felnéztem rá. Addig a pontig nem értem el mást, mint hogy borzalmasan éreztem magam a családom miatt, és rájöttem, hogy az újdonsült „barátaim” pletykafészkek. Semmit sem kívántam jobban, mint hogy Rebecca tévedjen az életem szereplőivel kapcsolatban. De nem tévedett.

Füle mögé tűrt egy gyöngyházfényű tincset. A csuklója belsejére fehér tintával egyetlen szót tetováltak: kitartás.

Törökülésbe helyezkedett.

– Hajtsd ide a fejed az ölembe!

Dobtam egy hátast a meglepettségtől.

– A tested nagyon feszült. El kell érnünk, hogy valahogy ellazulj, különben nem tudjuk folytatni ezt a foglalkozást. Egy rövid halántékmasszázs többnyire segít.

Hagytam, hogy az ölébe húzza a fejem. Ujjaival a hajamba túrt, gyengéden elhúzta a tincseket az arcomból. Lehunytam a szemem, és nyomást éreztem a halántékomon. Puha ujjbegyek masszíroztak, apró köröket írtak le. Csak feküdtem ott, és a helyzet, hogy egy vadidegennek hagyom, hogy ezt tegye velem, szorongással töltött el. De pár perc múltán a légzésem lelassult. A vállam ellazult. A fejem kissé kóvályogni kezdett.

– Ez az! – mondta lágy hangon. – Alakul ez!

Mindkettőnk légzését hallgattam. Sajátját az enyémhez igazította. A világ az irodája ajtaján túl elcsendesedett. Félretoltam a gondolataimból anyut, Natet, Aprilt és Georginát.

– Írd le nekem azt a pillanatot, amikor elhatároztad, hogy a Bölcsesség Erdejébe jössz!

Csukva tartottam a szememet.

– A jelentkezési lap egy hete hevert a bejövő levelek között. Egy csütörtök délután a munkahelyemen voltam, és maradék tésztát ettem ebéd gyanánt, amikor fura déjà vu érzésem támadt. Próbáltam visszaemlékezni, hogy előző nap ettem-e tésztát, vagy az azt megelőző napon, de képtelen voltam rá. Nem emlékeztem rá, hogy mikor készítettem, vagy hogy egyáltalán mit ebédeltem a hét többi napján. – Kissé megemeltem a hangom. – Egy percre azt sem tudtam felidézni, hogy milyen nap van – minden napom egybefolyt. Bepánikoltam.

A vállam ismét befeszült. Rebecca megragadta, átmasszírozta.

– Lazíts! – énekelte. – Csak lazíts!

Ismét megpróbáltam beszélni, ezúttal halkabban:

– A mozdulatok automatikusak voltak, minden napot éber kómában csináltam végig. Letusoltam, elmentem dolgozni, ettem, dolgoztam még egy keveset, hazamentem, tévéztem, elmentem inni valamit, lefeküdtem, felkeltem, és kezdtem elölről az egészet. Minden áldott hétköznapon. Egy évig. Megrémültem, hogy amikor legközelebb magamhoz térek, már negyven leszek, vagy nyolcvan, vagy valahol a kettő között, és valami végzetes betegséget diagnosztizálnak nálam. Amikor aznap nem bírtam elaludni, kitöltöttem a jelentkezési lapot.

Próbáltam értelmet adni az életemnek. Anyu halála után New Yorkba költöztem, azt hittem, egy új város majd megoldja a problémát. Amikor ez nem vált be, elmentem arra az útra, Thaiföldre, ahol diákszállókon aludtam, hogy alacsonyan tartsam a költségeimet. Megfontoltam, hogy talán vissza kellene mennem tanulni, de már így is volt harmincháromezer dollárnyi diákhitelem – a gondolattól, hogy erre rádobjak még egy lapáttal, halálra rémültem. Ehelyett megtaláltam a recepciós állást. A munkatársaimnak újra és újra megpróbáltam beszélni a közönyömről, aztán Natnek, de senki sem értett meg. Olyanokat javasoltak, hogy keressek új állást, vagy költözzek el New Yorkból. Próbáltam elmagyarázni, hogy nem a munka és nem a város a gond – Tempe-ben éppen annyira csapdában éreztem magam, mint San Diegóban – de még mindig nem értették. Eltelt egy újabb hónap.

Kinyitottam a szemem. Rebecca felülről figyelt engem. Felültem, szinte kilöktem magam a kanapé végére, és átöleltem a térdemet.

– Folyton az járt a fejemben, mi van, ha ez vár rám életem végéig? Mi van, ha majd visszatekintek, hogy mit vittem véghez, és nem látok mást, csak négy évtizednyi maradék tésztát?

– És ezért jöttél ide.

– Igen. Szeretem, hogy itt minden nap más. Ismét hallom a saját gondolataimat.

Végigmért hosszú szempillái alól.

– Úgy érzem, itt egy „de” következik.

Elengedtem a térdem, letettem a lábam a padlóra.

– Hiányzik a nővérem. – Ismét megpiszkáltam a seb szélét. Tudtam, hogy nem kellene leszednem. Nat szólt volna, hogy hagyjam békén. Sőt, az még valószínűbb, hogy beletúrt volna a táskájába, hogy sebkezelő gélt és sebtapaszt vegyen elő. Nálam sosem volt sebtapasz.

– Tény, hogy nem mindig támogat – mondtam továbbra is a sebhelyet piszkálgatva –, ugyanakkor bármit megtenne értem. Nem beszélgettünk valami sokat azóta, hogy anyu… tudod. Úgy tettem, mintha Nat hibája lenne, hogy elment, de nem az.

– Letéped végre-valahára? Vagy örökké kínozni fogod magad vele? – Rebecca a kezemre nézett.

Összerezzentem, abbahagytam a kaparászást, és elsimítottam a bőröm.

– Kezd begyógyulni. Elvileg békén kellene hagyni.

– Abban mi a mulatság? – Kacsintott.

Rebecca lesimította platinaszőke haját, sötét körmei olyanok voltak, mintha pókok szaladnának végig a fejbőrén.

– A diákok körében gyakori a honvágy az első, itt töltött hónap során. De megígérem neked, ha beleveted magad a programba, rátalálsz majd a közösségedre.

– A legjobb az egészben az, hogy a tanulótársaid sem elégszenek meg azzal, hogy birkaként meneteljenek végig az életükön. Ők is változást szeretnének eszközölni, mint te. Nem érdekli őket az, hogy csak becsekkoljanak, kicsekkoljanak, piáljanak és bámuljanak. Többet segíthetnek neked abban, hogy megtaláld az utadat, mint a nővéred valaha is.

Az ajkamba haraptam. Nem tartanak folyamatosan nevetségesnek, és olyanokkal tölthettem a napjaimat, akik értették, hogy mit is keresek. Visszagondoltam a szülői átadás gyakorlatra; arra, hogy olyan emberek között voltam, akik hajlandóak bármit megtenni annak érdekében, hogy értelmesebb életet építsenek maguk köré.

– És itt vagyok neked én is. – Arrébb helyezte a lábát, a térdünk összeért. – Segíthetünk egymásnak, tudod?

Tekintetem az övébe kapaszkodott.

– Azt hiszem, te pontosan az az ember vagy, akire a Bölcsesség Erdejének szüksége van.

20.

Gabe vigyorogva, hálásan dadogva hagyta el az öltözőmet. Végigrohant a folyosón, magamra hagyott a nővéremmel.

Jack beviharzott a helyiségbe, és úgy ölelt magához, mintha nem azzal töltötte volna a felnőttkora nagy részét, hogy megpróbált engem elkerülni. Karom nem mozdult a törzsem mellől.

Hátralépett.

– Olyan büszke vagyok rád! A tömeg imádott téged odakint, Madame Rettenthetetlen!

Bólintottam.

– Köszönöm, Jack. – Három éve nem láttam a nővéremet. A sután felkent smink miatt jóval idősebbnek látszott huszonhétnél. Időközben beszerzett egy orrpiercinget is, amit kétségbeejtően unalmasnak láttam.

Habozott.

– Most már a saját nevemet használom.

Felvontam a szemöldököm, meglepődtem, hogy a nővéremnek mégis van egy kis vér a pucájában.

– Értem. És uram hogy szólít téged manapság, Abigail?

Arca elsötétedett, ahogy vártam. Egy dolog kiállni az egész világgal szemben, de megint más szembenézni az apánkkal.

– Mit szólnál egy vacsorához? – terelte el gyorsan a szót. – Én fizetem! Előbb gyorsan hazadobom uramat.

Legalább annyi esze azért volt, hogy őt ne akarja velünk hívni.

Harminc perccel később csatlakozott hozzám egy kis családi olasz étteremben. Az első pohár vörösbor mindkettőnknél gyorsan lecsúszott, de Jack úgy nyakalta a sajátját, mintha aszály tört volna ki a toszkán vidéken. Utána elkezdte bámulni az üres poharát, és várta, hogy én mondjak valamit, bár nem bírtam rájönni, mégis mire számít.

Mire megérkezett a vacsoránk – neki egy bolognai spagetti, nekem csirke vadász módra – Jack életének minden egyes részletéről friss információkkal rendelkeztem. Azok alapján, amit elmondott, még annál is kevesebb közös dolog volt bennünk a testvéremmel, mint gyerekkorunkban. A főiskolai fiújához készült férjhez menni, hogy kipottyantson pár utódot, aztán tovább vezesse a kis marketinges céget, amely Ohio nyugati részén szolgált ki ügyfeleket. Az élete tökéletesen közép-nyugati volt. El sem tudtam hinni, hogy valakiből, akinek ilyen hányatott gyermekkora volt, ilyen végtelenül unalmas felnőtt válhat.

– Nagy kár, hogy anyu nem tudott eljönni ma este – jegyezte meg Jack, aki a harmadik pohár bor felénél járt. – Imádta volna a műsorodat.

– Gondolod? – Hátradőltem a ragadós, piros bőrülésen. – Túlságosan lefoglalja az, hogy apánk előtt hajlongjon, nem ér rá saját véleményt alkotni. Abból pedig, amit apánk ma este mondott nekem, azt veszem ki, hogy szívesebben égettetné meg magát máglyán, mint hogy még egyszer megnézze a műsoromat.

Jack felvonta a szemöldökét.

– Jesszus! Mit mondott?

– Csak a szokásosat. Totál csődtömeg vagyok, a karrierem szégyenteljes. Ez alkalommal egy közönséges utcai lotyóhoz hasonlított, ami új szín a szövegében.

Jack elfintorodott.

– Azt hittem, normálisan fog majd viselkedni.

Csodálkozva bámultam a nővéremre.

– Ugyan mikor tett ő ilyet valaha is az életben?

Jack láthatóan kényelmetlenül érezte magát.

– Minek hoztad el egyáltalán?

– Azt gondoltam, jó lenne összehozni a családot. Hiszen meghívtad őt is, nem igaz?

Azt kívántam, bár sose tettem volna ilyet.

– Csak próbáltam kedves lenni! – mentegetőzött.

Összegyűrtem a papírszalvétát, és a félig elfogyasztott étel tetejére dobtam. Ami kis étvágyam az este elején még volt, mostanra az is elpárolgott.

– Akár kezdhetnéd most is.

A nővérem összepréselt ajkakkal nézett rám. Szerettem volna, ha a szavaim fájdalmat okoznak neki, de olyan érzésem volt, mintha saját magamat döftem volna hasba.

– Ez az a pont, amikor majd elmondod, hogy mindenért csak magamat hibáztathatom? – Erősebben belenyomtam a szalvétát a szószba, néztem, ahogy a fehér papír vörösre vált a paradicsomtól. – Hogy ha kicsit is jobban hasonlítottam volna rád kis korunkban, akkor nem viselkedett volna ennyire borzalmasan?

– Egyáltalán nem. – Jack nagyot nyelt. – Fogalmam sem volt, hogy téged még mindig bántanak a gyerekkorunkban történt dolgok.

Komoran néztem a többi vendéget, akik a tésztájukat szürcsölték, narancssárga szószt törölgettek a szájukról, állukról, maszatos arcukról.

– Az bánt, hogy eljöttél a műsoromra, és úgy teszel, mintha a legjobb barátnők lennénk, pedig életünk nagyobbik részében megpróbáltál úgy tenni, mintha nem is léteznék.

Elpirult.

– Próbáltam kitörni. Új lappal indítani.

– De volt, aki továbbra is be volt zárva. Szükségem lett volna rád.

– Nem lett volna szabad otthagynom téged vele. Ezt belátom. Nagyon sajnálom, hogy kizártalak az életemből.

Vannak bocsánatkérések, amelyek hiába jönnek szívből, nevetségesen kevésnek bizonyulnak.

– Én mindig kiálltam érted. – Küzdöttem, hogy normális hangon tudjam folytatni. – A csónakba is azért szálltam be a Minnich-tónál, hogy te ne kerülj bajba. Tudtad, mennyire félek a víztől, mégis hagytad, hogy majdnem megfulladjak.

– Beugrottam utánad. Én mentettelek meg!

Megmentett? A harag és a szomorúság egyaránt a gyengeség jele, a félelem sok formában nyilvánulhat meg. A harag kétségkívül a könnyebbik út.

– Nem lett volna szükség rá, hogy megments, ha eleve kiálltál volna értem vele szemben – mondtam. Egyszerre akartam bántani a nővéremet, és megvédeni őt saját magamtól. Miért nem tudtam elengedni ezt a dolgot? Ugyan milyen jogon osztottam az észt másoknak, ha közben én ugyanazokban az elunt, régi sebekben vájkáltam újra meg újra?

– Azzal mire jutottunk volna? Belök bennünket a vízbe egymás mellé? Vagy otthagy engem valami random partszakaszon, és egyedül kellett volna hazatalálnom? Anyu meg kétségbeesetten keresett volna a sötét éjszakában, zseblámpával?

– Egyikünket sem ütötte meg soha.

– Tartottam tőle, hogy egy napon megteszi. Figyelj, sajnálom, hogy akkoriban nem védtelek meg tőle. És azt is, hogy a fősuli idején leráztalak. Próbálom most helyrehozni a dolgot. – Az ételre mutatott, ami az asztalon állt előttünk. – Szeretném, ha közelebb kerülnénk egymáshoz.

Arra gondoltam, meg kellene őt ölelnem. Ehelyett karba fontam a kezem.

– Miért most? Miért vártad meg, míg elkezd felfelé ívelni a csillagom?

A szemét forgatta.

– Elismerem a sikereidet, de azért ne ragadtassuk el magunkat! Elég messze vagy még attól, hogy az emberek ki akarják használni, hogy „híres” vagy.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy lekarmoljam az arcát. Mit is mondott, amikor felhívtam, hogy elmondjam, otthagyom a fősulit, és turnéra megyek? Nem választhattál volna olyan szakmát, ami kevésbé… ciki? Mindig is kételkedett bennem. Még mindig nem hitt a küldetésemben.

– Az elmúlt évben próbáltam ismét felvenni veled a kapcsolatot – mondta. – Te vagy az, aki folyton leráz engem.

Na, és milyen érzés, drága nővérkém? Két lehetőségem volt, amikor eljöttem erre a vacsorára: újrakezdhettem volna a kapcsolatunkat, vagy éreztethettem volna a nővéremmel, hogy éppen olyan fölösleges az életemben, mint én voltam az övében. Nem volt ínyemre a döntésem, de kitartottam mellette. Jobban kívántam az ő fájdalmát, mint a saját boldogságomat.

Amikor végigmértem, nem azt a lányt láttam többé magam előtt, akivel bunkert építettem, és szentjánosbogarakra vadásztam. Azt a száz meg száz alkalmat láttam, amikor kinyomta a hívásomat, vagy elfordult tőlem. Jack tizennyolc évesen az ország másik felébe költözött, hogy új életet kezdjen, de közben egyre mélyebbre és mélyebbre süllyedt a félelem mocsarában. A visszatérését láttam Ohióba, a számos vacsorát, kártyázást és filmnézést, amit mostanában nyilván uram társaságában töltött. Hogyan fogadhatta vissza az életébe mindazok után, amit velünk tett? Gyengébb volt, mint ahogy azt valaha is képzeltem volna.

Belecsíptem a könyökhajlatomba az asztal alatt, és szorítottam, míg fel nem sértettem a bőrömet.

– Nem hiszem, hogy megérdemled, hogy az életem része legyél – közöltem. Nem lehet mindenkit megmenteni. Nem érdemli meg mindenki.

Jacknek tátva maradt a szája. Csak ült ott, és pislogott, megszólalni alig bírt.

– Ez nagyon durva!

A vállamra akasztottam a táskámat, és kicsusszantam a bokszból.

– Családi vonás.

21.

Kit

2019 júliusa

Kábultan lépkedtem ki Rebecca irodájából, és indultam lefelé a csigalépcsőn. A lábam az étkezde irányába vitt. Odakint, a vakító napsütésben alig észleltem a vendégeket, akik a zöldségágyásokban dolgoztak: sárgarépán és fodros kelen baloldalt, cukkínik és borsó között a jobb oldalon. Ellentétes gondolatok csatáztak a fejemben.

Senki sem kritizálhatja rajtam kívül a családomat!

De igaza van: mind cserben hagytak engem. Szerettek, védelmeztek és megmentettek – de emellett száz meg száz kisebb-nagyobb helyzetben cserben hagytak.

De ez normális, nem igaz? Hiszen minden szülő és testvér csalódást okozhat bizonyos helyzetekben, ugye?

De vajon minden szülő akkora csalódásokat okoz, mint az enyémek?

„Mi olyan rossz abban, hogy rászánok hat hónapot az életem jobbá tételére? Milyen jogon várja Nat, hogy emiatt rosszul érezzem magam?

Álltam az étkezde ajtajában, és próbáltam rendet tenni a fejemben. A helyiség túlsó végéből Georgina integetett nekem. Elkomorodtam, és az asztal felé indultam, ahol Aprillel ültek.

– Már megint mortadellás-sajtos szendvics van – közölte Georgina köszönésképpen. Türkizkék maxiruhát viselt, amely mellett a szeme még zöldebbnek tűnt. Elhúzta az orrát. – Mit kell tennie egy lánynak errefelé, ha kapni szeretne egy kis majonézt?

– A mustár még jobb lenne! – kontrázott rá April.

Elkezdték megvitatni a dijoni és a mézes mustár előnyeit és hátrányait. Miután magamhoz vettem a szendvicsemet, April mellett, Georginával szemben foglaltam helyet.

April már egy előadásról áradozott, amin részt vett, s ahol arról volt szó, miként válassza le az ember az önértékelését a munkában elért sikerekről és kudarcokról.

– Ez tartott vissza egészen mostanáig! – Ujjával a jegyzeteire bökött. – Ez az, ami miatt nem hagytam ott az állásomat.

Georgina figyelt, és bólogatott, ha azonosulni tudott valamivel, amit April mondott. Vajon melyikük köpött Rebeccának? Georgina inkább tűnt pletykásnak, April viszont elkötelezettebb volt a program iránt. Ettem egy falatot a száraz szendvicsből.

Georgina csontos könyökével oldalba bökött.

– Nagyon csendes vagy ma!

April gyorsan körbenézett, Raeanne-t kereste a tekintetével – aggódott, hogy bajba kerülünk, mert ismét megszegtük a „nincs testi kontaktus” szabályt –, de ő éppen azzal volt elfoglalva, hogy pár tinédzsernek tartson fejmosást a közelben.

Megvontam a vállam, és ettem tovább. Gondolkodtam: felhozzam a dolgot? Nem akartam kavarni. Az elmúlt pár hétben majdnem minden ébren töltött órám az ő társaságukban telt el, s közelebb kerültem hozzájuk, mint a gimnáziumi és fősulis barátokhoz, akikkel már rég nem tartottam a kapcsolatot.

– Hogy ment a foglalkozás? – érdeklődött April.

– Nagyon intenzív nő! – Mindketten bólogattak. – Sokat tud a családomról. – Haboztam, majd úgy döntöttem, tiszta vizet kell öntenem a pohárba. – Olyasmit is, amit nem én mondtam el neki.

– Annyira intuitív! – mondta April. – Nálam is ráhibázott a családi dinamikára.

– Itt nem találgatásról volt szó. – A számba dobtam az utolsó falat szendvicset. Mindketten bámultak rám, várták a magyarázatot.

– Mesélt neki rólam bármelyikőtök? – Uralkodtam a hangomon, a tenyeremet a farmerembe töröltem.

Georgina próbálta elkapni April tekintetét, de ő engem nézett.

– Arról, amit anyuról meg a nővéremről meséltem nektek? – firtattam tovább.

Elkerekedett a szemük. A kérdésem és a válaszuk között eltelt pár másodperc egy kínszenvedés volt. Szívem a torkomban dobogott.

– Természetesen nem! – felelte Georgina.

– Az nem a mi történetünk, nincs jogunk megosztani másokkal – tette hozzá April.

Bólintottam, félretettem a tányéromat, és azt gondoltam, hogy annyiban hagyom a dolgot – de képtelen voltam rá.

– Nem jövök rá, honnan máshonnan tudhatta meg mindezt. Csak ti kettőtöknek meséltem magamról itt a Bölcsesség Erdejében.

April és Georgina tekintete találkozott egy pillanatra, mielőtt ismét felém fordultak.

– Rengeteg vendéggel csinálta már végig a tanácsadást – szólalt meg April. – Biztos tudja már, hogy mik az árulkodó jelek. Látszik, hogy remek emberismerő!

– Tudta, hogy reggelente Nat készített össze a sulihoz, és hogy anyu nem jött el a táncbemutatóimra. – Elvörösödtem.

Egy percig senki sem szólt egy szót sem. Az arcom egyre jobban felforrósodott.

– Ez nagyon furcsa. – Georgina pörgetni kezdte a duci gyűrűket az ujjai körül. – De ahogy már mondtam, én nem meséltem neki rólad semmit. April is azt mondja, hogy ő sem tett ilyet. – Amikor erre nem szóltam semmit, hozzátette: – Úgy hangzik, mintha vádolnál bennünket valamivel. – Miután erre sem mondtam semmit, megmozgatta hattyúnyakát. – Ez nem esik valami jól.

– Nem vádaskodni akarok. Csak összezavarodtam.

– Megkérdezted tőle, honnan tudja mindezt? – firtatta April.

Bólintottam.

– Azt mondta, lényegtelen.

Az ezt követő csend azt sugallta, hogy ők is így gondolják. Talán igazuk is volt, és a bolhából csináltam elefántot.

– Sosem tennénk veled ilyet – mondta April, s szív alakú arcáról sütött az őszinteség. – Bennünk megbízhatsz!

– Ez még jól is elsülhet! – biztatott Georgina. – Legalább kiteregetted az összes szennyest.

– Igazad van. – Bólogattam, bár nem túl nagy meggyőződéssel. – Sajnálom, skacok. Nem is tudom, hogy gondolhattam ilyesmit. Ez a hely összezavarta a fejemet. – Megköszörültem a torkomat. – Ami pedig a szószvitát illeti, ölni tudnék egy kis édes csiliszószért. Jól kiütné a mortadella ízét!

Mindkét nő kuncogott. Az asztalnál enyhült a feszültség.

Maradtam még pár percig, hogy biztos legyek benne, tényleg nem neheztelnek rám, azután még az ebédidő lejárta előtt leléptem, arra hivatkozva, hogy elmaradtam a házimunkával. Jó szándékom jeleként a sajátom mellett az ő tálcájukat is visszavittem. Integettem, majd távoztam, és reméltem, hogy nem rontottam el a dolgokat. April és Georgina eszes, vicces nők voltak, és szerettem velük lógni.

Bármennyire is jó emberismerő volt Rebecca, nem volt gondolatolvasó. Egy percig sem hittem el, hogy azokat a dolgokat az egyórás foglalkozás során találta ki rólam.

Az egyik csaj hazudott.

Csak azt nem tudtam, melyik.

Kimentem az étkezdéből. A nap égette a vállamat. Az arcomat legyezgettem, copfba csavartam a hajam, majd hagytam visszahullani a hátamra. Azt kívántam, bárcsak megtörné egy vihar ezt a hőséget, esetleg megérkezne az ősz – vagy egy légkondicionáló. Amikor a hőség így megmakacsolta magát, az ember sehová sem tudott menekülni előle.

Kinyitottam Rebecca házának hátsó ajtaját, és jobbra fordultam. A mosókonyha padlóján tizenkét kosárnyi ruha és törülköző várta, hogy kimossák, megszárítsák és szépen összehajtogassák. Kitártam a négy ipari mosógép ajtaját, megraktam őket. Kimértem a mosószert, próbáltam lefoglalni a gondolataimat.

Órán, vagy valamelyik egyéni foglalkozáson úgyis elmondtam volna a történeteimet, előbb vagy utóbb. Hát mi van akkor, ha valaki pletykálkodott, és kicsit elragadtatta magát? Azt mondogattam magamnak, nem számít, fogadkoztam, hogy el fogom felejteni ezt az egész cécót. A szorítás lassan fölengedett a gyomrom körül.

Persze nem ártana, gondoltam, ha kicsit körbenéznék, és másokkal is barátkoznék. April és Georgina annyira lefoglalták a figyelmemet, hogy a többi vendéggel alig ismerkedtem össze. Ideje volt, hogy ne foglalkozzak többé másokkal – hogy mit gondolna Nat a Bölcsesség Erdejéről, hogy mi Rebecca véleménye rólam. Arra akartam koncentrálni, én mit gondolok.

Becsuktam a négy mosógépajtót. A dobok forogni kezdtek. Leültem a kőre, hátamat az egyik szárítógépnek vetettem. A mennyezetre néztem – csak az választott el Rebeccától. Eltöprengtem, neki vajon hogyan telhet az ebédideje. Sosem láttam még az étkezdében. Vajon mit csinált éppen? És mire célzott azzal, hogy a Bölcsesség Erdejének éppen énrám van szüksége?

Elgondolkodva a hajamhoz emeltem a kezem. Már az ujjam köré csavartam az első apró tincset, amikor rádöbbentem, mit művelek, és a gumipántért nyúltam. Szemügyre vettem a kezem, ránéztem arra a haragos kis sötét foltra, rózsaszín sebszélekkel.

Letéptem a vart.

22.

Gabe már harmadszor simította el a koporsó fekete selyembélését. Rácsaptam a kezére.

– Elég a vacakolásból! – mondtam. – A helyiség tökéletes.

Megszemléltük a galériát, ami a második otthonunkká vált. A hat méter magas mennyezetet látható fagerendák és tetőablakok alkották. A födémet ősöreg, faméretű oszlopok támasztották alá. Szóló, hosszú vezetéken lógó villanykörték világították meg a teret. Az éjszakai égbolt bekukucskált csillagszemeivel, kíváncsi volt a lehetetlenségekre, amelyekre állítólag sor szokott kerülni e falak között.

Mint általában, a hófehér falakon most sem volt semmiféle rajz, festmény vagy fotó. Ehhez az előadáshoz kétméteres feliratokat készítettünk fekete maszkolószalaggal, minden falra egy kifejezés került.

a félelem

meg

fog

ölni

Gabe széles mosollyal tapsolt.

– Ez mind a te géniuszod munkája!

Két kezem közé fogtam az arcát, homlokomat az övéhez támasztottam.

– Hol lennék nélküled?

Már nem volt elég az, hogy üveget meg pókokat nyeljek le, mint annak idején a Rettenthetetlen-turnén. A nyolcvanas évek közepére ezek a trükkök már unalmassá váltak. Nem volt bennük elég rizikó; messzebb akartam merészkedni. Kockára akartam tenni az életemet. Így született meg a Madame Rettenthetetlen bemutatja… a fulladást. Van-e annál jobb módja a félelem nélküli élet bemutatásának, mint hogy egy műanyag zacskót húzok a fejemre, s rajtahagyom, míg el nem ájulok?

Gabe segített megszervezni azt az első műsort ’85-ben. Ő találta ezt a galériát Brooklynban, amely onnantól kezdve csaknem minden műsorunknak helyszínt adott. A két, falra felszerelt, hatalmas mozivászon ötlete is Gabe fejéből pattant ki, ezzel is erősíthettem az üzenetemet, s a kényelmetlen intimitást egyenesen lenyomhattam a torkukon. Az ő ötlete volt az is, hogy a munkámat egyhelyszínes műsorokká alakítsuk, ahelyett hogy valamit újra meg újra megcsinálnék az ország különböző színházaiban. Próbáltam évente új műsort összerakni, de volt, hogy két-három évbe is beletelt, mire tökéletesen felkészültem a következőre.

Azután a bizonyos első előadás után idegeskedni kezdtem, mert pusztán pár tucat néző jelent meg. Hogy változtatom meg a tömegek életét így, ha a tömegek nem jönnek el megnézni?

Azután megismerkedtem az Ötökkel.

Gabe mosolya szertefoszlott, amikor tekintete ismét a helyiség közepén állapodott meg.

– Biztos vagy ebben?

Csettintettem a nyelvemmel, és elengedtem a fejét. Gabe minden műsor előtt ezt csinálta: agonizált a biztonságom miatt; aggodalmaskodott, hogy talán ez lesz az az alkalom, amikor túl messzire megyünk. A homlokán megjelenő ráncok láttán melegség töltötte el a szívemet, bár ezt sosem ismertem volna be. Elvárni, hogy izguljanak értem, erősíteni az aggodalmat: ez szöges ellentétben állt mindazzal, amit képviseltem.

– Drágám, imádlak, de erre most nincs időnk! – Tíz percünk volt a közönség érkezéséig. Az operatőr már beállította a felszerelését.

– De…

– Gabriel, hogy hirdethetnénk a rettenthetetlenséget, ha tetteinkkel nem ezt képviselnénk? – Úgy jártam a legjobban, ha félbeszakítom, még mielőtt belelendül. Ha megérezte volna, hogy az aggodalma nem alaptalan, nem hagyott volna nekem nyugtot.

Gabe és én nyolc éven keresztül ültünk éjszakáról éjszakára a sivár kis stúdiólakásomban, és arról ötleteltünk, miként tudnánk a tudatomat és a testemet minél jobban kihasználni, s közben alig ettünk mást, mint tésztát. Spagetti, makaróni, penne – azt ettük műanyag tányérokból, ami az adott héten éppen akciós volt, miközben lábamat az ölében pihentettem, a laminált padlót pedig beborították a jegyzetek, skiccek, fantáziák. Amikor a számlák miatt stresszelt, addig öleltem, míg el nem lazult a válla; ha engem hagyott cserben a kreativitásom, a halántékomat masszírozta. Sok éjszakán Gabe vissza sem ment a saját lakásába, hanem az én ágyamban aludt, akár egy darab fa. Amikor a nap elkezdett ismét felfelé kapaszkodni az égen, mi is újra nekiláttunk a munkának. 

Nyelvem végigfutott a fogaim hátulján, éreztem az apró dudorokat, ahol a két fele összeforrt. Ha képes voltam egy metszőollóval kettévágni a nyelvemet, ha műanyag zacskót tudtam húzni a fejemre, ha kibírtam egy évet úgy, hogy nem beszéltem élő emberrel egyetlen szót sem, akkor ugyan miben volt más ez a kihívás? Elsősorban ezek az előadások vettek rá, hogy hajnalhasadtával kimásszak az ágyból. Semmi más nem volt képes így felpezsdíteni a véremet.

Gabe felsóhajtott.

– Tényleg nem félsz semmitől?

Néha elgondolkodtam rajta, miért tart ki mellettem már nyolc éve, nem értettem, hogy egy férfi, aki szórakozásképpen görkorcsolyázik, miért tölti az életét önként és dalolva abban a sötét bugyorban, ami az én világomat alkotta. Amint New Yorkba költözött, hogy nekem dolgozzon, megkerestem neki a legjobb beszédterapeutát Manhattanben, és a Rettenthetetlen-turnéval keresett szinte összes pénzemet az ő foglalkozásaira költöttem, ahelyett hogy befektettem volna a további munkáimba. Minden foglalkozás alatt kint vártam az előtérben, és az ajtónál hallgatóztam, hogy biztos lehessek benne, a terapeuta nem bánik Gabe-bel túl keményen. Gabe önbizalma kivirult, én pedig boldogan hajtottam álomra a fejemet esténként.

Pár Brooklynban töltött év után már nem locsogott többé arról, hogy önálló előadóművész lesz belőle. Azt mondta, csapatként erősebbek vagyunk, meg hogy szívesebben dolgozik a színfalak mögött. Támogattam a döntését, mert tudtam, hogy nem a beszédhiba állt a színpadi szereplés útjában, hanem ő maga. Tökéletes egyszemélyes támogatócsapat volt, az egyetlen ember, aki soha nem kérdőjelezte meg azt a szükségletet, amivel újra és újra megnyomorítottam a saját testemet. Cserébe azért, hogy nem bíráskodott, én elviseltem az aggodalmaskodását.

Hátat fordítottam Gabe-nek, és intettem neki, hogy húzza fel a cipzárt a fekete overallomon. A ruhadarab rendelésre készült, és tökéletesen a testemre simult. Úgy éreztem magam, mintha én lennék a Cirque du Soleil egyik akrobatája, aki éppen elő-cigánykerekezik Hádész földjéről, élettel telibben, éberebben, mint az elmúlt években valaha is. Virágkoromat éltem.

– Megkérdeznéd az ajtónállót, hogy nincsenek-e meglepetésvendégek? – kértem.

Gabe az ajtó felé indult, és eltűnt az esti sötétségben.

Az azt megelőző héten összefutottam a volt kollégiumi szobatársammal, Lisával, akivel az elmúlt évtizedben alig-alig beszéltem, részben azért, mert még mindig megsértve éreztem magam, amiért azt gondolta, el fogok bukni ebben a szakmában, nagyrészt viszont azért, mert, lássuk be, ez így szokott történni. Az emberek eltávolodnak egymástól, ha más úton indulnak el az életben. Szinte könyörgött, hogy azonnal menjünk el együtt ebédelni. Mire elénk tették a nizzai salátáinkat, ő már az ölembe borította az élete romjait. Három évvel korábban férjhez ment egy jó kiállású, joviális pasashoz, aki a házasságuk hatodik hónapjában elkezdte őt csalni. Azt hittem, a dilemma nyilván az, hogy van-e elegendő pénze elköltözni, és venni magának egy saját lakást. Attól tartottam, kölcsön akar kérni tőlem – nem voltam abban a helyzetben, hogy tudjak neki segíteni. Ehelyett azonban azt akarta tudni, miként éljen tovább ezzel az emberrel, aki a házasságuk háromnegyed részében hűtlen volt hozzá. Folyton a félelmek leküzdéséről beszélsz az embereknek, mondta. Hogyan tudnék megszabadulni a félelemtől, hogy ismét meg fog engem csalni? Miután sikerült összeszednem a leesett államat a padlóról, közöltem vele, hogy félreérti a tanításomat. A félelem, amit most le kellene küzdenie, az a magánytól való félelem. Rámutattam, hogy a férje csak azért hagyott fel a hűtlenkedéssel, mert Lisa rajtakapta; hogy pontosak legyünk, Lisa nyolcvan körüli mosodása talált egy alul nyitott alsóneműt a férje egyik zakóujjába akadva. Már réges-rég el kellett volna hagynia a pasast. Lisa határozottan elutasította még a gondolatot is, kötötte az ebet a karóhoz, hogy meg tudja menteni a házasságát. Próbáltam hatni az agyára és a szívére is, de egyik sem működött. Csak ült ott, és kapaszkodott a kötélbe, ami már régen elszakadt. Mennyire gyenge volt ez a nő, akit valamikor a legjobb barátomnak hívtam! És mennyire menthetetlen is! Az ebéd zárásaként közöltem vele, hogy túl magas ahhoz, hogy lábtörlőként funkcionáljon. Gyanítottam, hogy soha többé nem hallok majd Lisa felől, de a gondolataim mélyén egy egészen kicsit azért tartottam tőle, hogy beoson ma este, és megpróbálja szabotálni az előadásomat, mert nekem megvolt mindenem, amire vágytam, neki pedig nem jutott semmi, még a kis művészeti galériát sem sikerült megvalósítania. Lisa egy bankban dolgozott.

Nem segíthettem mindenkin.

Először Jackkel szakítottam meg a kapcsolatot, most pedig Lisával is. Lehet, hogy ezért mások szívtelennek mondtak volna. Szerintem viszont ilyen a túlélési ösztön.

Kinyílt a galéria ajtaja. Közeledett a kezdés ideje. Tudtam, hogy hamarosan kezdetét veszi az előadás előtti lámpaláz; mindössze ezek a testi jelek segítettek abban, hogy őszinte legyek magamhoz, csak ezek tudatták velem, hogy amire készülök, az valóban elég rizikós-e. Az émelygő gyomor, az izzadó tenyér, a remegő lábak: mindezekre sokáig úgy tekintettem, mint a gyengeség jeleire. Ekkorra megértettem, a testünk így üzen nekünk, hogy valóban élünk. De az is lehet, hogy ezzel csak hitegettem magam, amikor képtelen voltam kontrollálni a félelmemet. Néztem, ahogy Gabe közeledik felém a nyitott téren át, és ahogy közeledett, úgy lettem egyre nyugodtabb.

– Nincs itt – közölte, amikor odaért mellém.

Igyekeztem nem mutatni, mennyire megkönnyebbültem.

– Mennyire hosszú a sor?

– Szép tömeg gyűlt össze – vigyorodott el.

– Ó, meg tudnálak csókolni!

Gabe elpirult, ő is egyike volt azoknak a szerencsétlen flótásoknak, akiknek minden érzésük tükröződött az arcukon. Lehet, hogy egy kicsit szerelmes is volt belém, bár én évekkel korábban közöltem vele, hogy közöttünk szó sem lehet semmiféle romantikázásról. Sosem kockáztattam volna a munkakapcsolatunkat egy olyan illékony dolog miatt, mint a szerelem.

– És az Ötök? – érdeklődtem.

– Odakint várakoznak a többiekkel. – Beletúrt a hátizsákjába. – Megetted már a müzliszeletedet?

Felsóhajtottam.

– Gabriel, hogyan kerülhetnék a megfelelő tudatállapotba, amikor te itt mindenféle édességekről hablatyolsz?

– Akkor biztos, hogy nem etted meg. – Addig turkált, míg meg nem találta a müzliszeletet a táska legmélyén. Megnézte a címkét, majd értetlenül felnézett rám. – Azt hittem, az áfonyás a kedvenced.

Megköszörültem a torkom, és végigsimítottam a nagy farizmomon, mert ez a mozdulat mindig elöntött önbizalommal.

– Nem az a feladatod, hogy etess engem, hanem hogy kiszuszakold az utolsó csepp kitartást is a testemből, hogy azt a feladatba fektethessem. Minden…

– …a feladat érdekében történik – fejezte be Gabe a mondatot helyettem. – Csakhogy üres gyomorral nem lehetsz kitartó.

Végigmértem a segédemet. Szeme körül sötét karikák éktelenkedtek. Az arcáról felszáradt a verejték, bőre fakónak tűnt. Egyfolytában a táplálkozás, edzés és alvás fontosságáról papolt, de ő maga sem követte a saját tanácsait. Már megint túlhajtotta magát. Leküzdöttem a késztetést, hogy beletúrjak homokszín hajába, hogy kézfejemet a homlokán nyugtassam.

– Talán nem ártana kivenned pár szabadnapot, ha túl vagyunk a mai estén.

Az órájára pillantott.

– Fél perc ajtónyitásig. Foglald el a helyedet.

Bólintottam, és odaálltam a talapzat és a kis létra elé. A talapzat tetején feküdt a fekete, díszesen faragott koporsó. A koporsókészítő beleadott apait-anyait a munkába, mert tudta, hogy a terméke másnap talán szerepelni fog az újságokban.

A nézők elkezdtek beszivárogni, s izgatottan sutyorogtak egymás között. Libabőrös lettem. A szívem hevesen dobogott. Itt voltam ismét, újabb esélyem nyílt, hogy megszilárdítsam pozíciómat a jövő történelemkönyveiben.

Vajon ez alkalommal mennyi ideig sikerül majd bírnom a fájdalmat?

Kiszúrtam az Ötöket, amint beléptek az ajtón. A két fiú hosszú, loboncos frizurát viselt, a három lány csaknem kopaszra nyíratta a haját. Mindannyian bő ruhákat és ormótlan bakancsot hordtak.

Az első előadásomon még alig vettem észre az öt fiatalt, akik mind feketét viseltek, és szemük tágra nyílt, akár a hívőké. Később tudtam meg, hogy akkoriban még csak tizenhét évesek voltak. Volt közöttük, aki úgy szökött ki az esti takarodó után, hogy eljöhessen.

Egy évvel később, egy második előadás után félénken bemutatkoztak nekem, és elmondták, hogy az iskola, ahová járnak, a galériám közelében található. Látták a szórólapokat, amiket Gabe hintett el az iskola környékén, és felkeltette az érdeklődésüket. Az egyikük kinyögte, hogy imádják azt, ahogy a félelemről beszélek. A többiek szaporán bólogattak.

A harmadik műsorom előtt szégyenlősen bevallották, hogy az én tiszteletemre viselnek mind feketét. Azt mondták, nem éreznek késztetést, hogy a szüleik nyomdokaiba lépjenek, kérdéses volt számukra az is, hogy a főiskola a megfelelő hely-e nekik, miközben bejártak az előadásokra és vizsgákra. Untatta őket, hogy minden este ittak, de másként nem tudták levezetni szinte megszállott mohóságukat; szikráztak a lelkesedéstől, de fogalmuk sem volt, miért is lelkesedhetnének. Csak nyolc évvel voltam idősebb náluk, mégis látnokként tekintettek rám. Újra és újra megnézték a régi Rettenthetetlen-felvételeket, magyarázták. Azonnal megláttam bennük a lehetőséget.

A negyedik előadásom után heti rendszerességgel kezdtem találkozni velük, s ilyenkor órákon át beszélgettünk a kérdéseikről és aggodalmaikról. Gyakorlatilag mindentől féltek, de borzasztóan szerettek volna megszabadulni a félelmeiktől. Segítettem nekik, felélesztettem bennük a rettenthetetlenséghez szükséges bátorságot. Amikor az egyik lány bevallotta a szüleinek, hogy leszbikus, azok kitagadták. Hagytam, hogy beköltözzön hozzám, míg nem találtam neki egy saját kis lakást. Amikor az egyik srác kimaradt a fősuliról, mint én annak idején, munkát ajánlottam neki, hogy ne érezze magát csődtömegnek. Amikor a csapat egy harmadik tagja szakított a középiskolai szerelmével, én simogattam a fejét, míg ő zokogott. Szépen sorban megünnepeltük mindegyikük huszonegyedik születésnapját úgy, hogy elmentünk a legközelebbi kocsmába. El sem tudták hinni, hogy az első legális italukat nem más, mint Madame Rettenthetetlen fizette nekik.

Most, ezen az ötödik előadáson ott álltak előttem, illendően feketébe öltözve, ahogy az elmúlt hét év során mindig. Okosabbak voltak annál, hogy az előadás előtt odajöjjenek hozzám, de azért egy kurta integetéssel köszöntöttek. Odakacsintottam.

Ekkorra már mindannyian nekem dolgoztak. A feladatuk az volt, hogy annyi emberhez eljuttassák a küldetésem hírét, amennyihez csak tudják. Még ha lett is volna módom, hogy fizessek nekik ezért, ők hallani sem akartak volna róla.

Ez idáig az Ötök áldozatos munkája mindössze csak az eddigi nézőszám kétszeresét hozta, ami csalódottságra adhatott volna okot. Amikor azonban a csodálattól ragyogó arcukat néztem, s láttam, mennyire figyelnek engem, emlékeztettem magam, hogy nem az a lényeg, hány embert érek el, hanem az, hogy milyen mélységig hatolok. Ha sikerül megváltoztatnom öt életet, az nem ér többet, mint a zsúfolásig telt galériák, vagy a sajtó rajongása?

A helyiség távoli végében becsukódott az ajtó. Amint elcsendesedett a tér, szembefordultam a létrával, és az előttem álló feladat kivételével minden gondolatot kiürítettem az elmémből. A létra fokait kicserélték hentesbárdokra – bevallom, ez inkább egy show-elem volt, a feladatot nem nehezítette meg túlzottan.

Sose pazaroljuk el a rivaldafény egyetlen sugarát se!

Visszafojtott lélegzettel léptem fel az első létrafokra, a testsúlyomat egyenletesen oszlattam el a talpamon, ahogy azt vagy ezerszer elgyakoroltam. A nézők levegő után kaptak. A második fokot is hasonló sikerrel vettem, a harmadiknál azonban túl gyorsan mozdultam, túlságosan szerettem volna már bejutni a koporsóba. A kés pengéje a jobb talpamba mélyedt, de nem engedhettem meg magamnak még egy kis rezdülést, egy sóhajt sem, hiszen a kamera éppen az arcomat vetítette ki a mennyezetre, és a híveim számítottak rám.

Kényszerítettem magam, hogy szépen lassan helyezkedjek el. Ahogy szétterítettem a hajam a fekete selyempárnán, egy Disney-hercegnőre is hasonlíthattam volna, ha lett volna köztük csak egy is, aki vállalkozószellemű, és nem egy rakás szerencsétlenség. Percek választottak el attól, hogy a koporsó fedele rám csukódjon. Tudtam, hogy a tömeg akkor majd mocorogni kezd, egymás után kattintják a fotókat rólam. Ezen a ponton úgy terveztem, enyhe mosoly játszik majd a szám sarkában. Mindannyiuknak terveztem megmutatni, mennyire nem félek attól, hogy egyre fogy körülöttem az oxigén. Hadd mutassák meg majd egy szép napon az unokáiknak annak a személynek a fotóját, akinél rettenthetetlenebbet még sosem láttak!

Átkozottul legyőzhetetlen vagyok!

Abbahagytam a szöszmötölést, s alig érzékeltem, hogy a jobb lábamból csöpög a vér. Összekulcsoltam kezem a hasam fölött, mintha már halott lennék, és még egyszer, utoljára akadálytalanul levegőt vettem. Odaszóltam Gabe-nek:

– Készen állok!

Félelem áradt arca minden egyes pórusából, de engedelmeskedett. Centiről centire engedte le fölém a vastag plexilapot, míg az végül egy halk kattanással lezárult. Azonnal megéreztem, hogy mennyire kicsi körülöttem a tér, de emlékeztettem magam, hogy menedék, nem pedig csapda. A selyemgubó és a kényszerzubbony között csak a nézőpont a különbség.

Gabe semmilyen körülmények között sem engedhetett ki; ott kellett hagynia a sorsomra, míg el nem érkezett az előre meghatározott idő. Néztem, ahogy áll fölöttem, karjait széttárja – egy kisfiú, aki porondmestert játszik. Egy stopperórát emelt a magasba, hogy a nézők is láthassák. Az operatőr ráközelített a számlálóra, a mennyezetre ezt vetítette ki: 0:00.

– Üdvözlünk mindenkit! Madame Rettenthetetlen bemutatja… a sírbatételt! – mondta Gabe. Megnyomott egy gombot. A számláló pörögni kezdett.

Alig kaptam levegőt.

23.

Kit

2019 júliusától októberéig

Amiért itt maradtam

Egy gyászfeldolgozás-foglalkozáson elmeséltem a történetemet. Elmondtam, hogy a munkaidőmön kívül minden órámat anyám mellett töltöttem, míg ő lassan haldoklott a ráktól. Úgy terveztem, kihagyom a barátnőm leánybúcsúját, de anyu ragaszkodott hozzá, hogy ellesz azon a hétvégén. Volt egy bentlakásos ápolónője, és Nat is átautózott, hogy vigyázzon rá. Így elmentem Vegasba. Elengedtem magam. Amikor tizenkét órával az odaérkezésem után kaptam egy hívást a nővéremtől, elhánytam magam. A telefonban nem akarta elárulni, de én kötöttem az ebet a karóhoz, mert képtelen voltam arról a betonkockáról elmozdulni anélkül, hogy kimondaná. Amikor megtette, összecsuklottam, és lezúztam a bőrt a térdemről. Elmondtam az osztálytársaimnak, hogy attól a pillanattól kezdve bánom, hogy elmentem Vegasba, hogy befutott az a hívás. Búcsút akartam venni tőle.

Ruth megkérte Sofiát, mondja el újra a történetemet, a sajátjaként. Utána megkérdezte, hogy a cselekedetei alapján rossz embernek tartom-e Sofiát. Egyáltalán nem – mondtam. Honnan tudhatta volna? Sanderson azt javasolta, írhatnék anyunak egy levelet. Debbie azt mondta, nincs abban semmi rossz, ha beszélek hozzá, mintha még mindig jelen lenne. Rebecca kifejtette, szerinte úgy adózhatnék a legszebben anyu élete előtt, ha a sajátomat úgy élem, hogy tele van lehetőségekkel, és fénylik a rettenthetetlenségtől. Azt mondta, olyan vidáman kell ragyognom, ahogy anyu kendője.

Elkezdtem járni a hajnali ötös jógaórára. Elbújtam a hátsó sorban, berozsdásodtam, már hónapok óta nem mozogtam. A légzésemre összpontosítottam, hagytam, hogy a verejték végigcsorogjon az arcomon, nem töröltem le. Egyik pozíció jött a másik után, és az izmaim elégették a bűntudatot, felemésztették a félelmet. Egy hét múlva már a középső sorba álltam. Egy újabb hét elteltével már az első sorban gyakoroltam. Az újabb vendégek példaképként kezdtek rám tekinteni.

Ruth biztatott, hogy rakjam össze a saját óratervemet. Tiltakoztam, de ő kötötte az ebet a karóhoz, és megkapta Rebecca különleges engedélyét. Ha valaki nem a személyzet tagja, sosem tarthat órát, mondta Ruth. Mind rengeteg potenciált látunk benned! Egy egész napot szántam a tervezésre – azt akartam, hogy a sorozat tökéletes legyen a diákjaim számára. A kedvenc részem az volt, amikor az óra végén mindannyian elmondtuk, mennyire erősnek tartjuk a többieket, és mennyire szeretetre méltónak látjuk őket.

A testmozgás miatt egyre energikusabb lettem. Több házimunkát vállaltam. Minden délután kertészkedtem, kihúztam a fokhagymát, leszedtem a rukkolát, felástam a krumplit. Néha tartottam egy kis pihenőt, átszitáltam a puha földet az ujjaim között, hagytam, hogy a nap melengesse az arcomat. Füvet nyírtam, lemertem a szemetet a medence tetejéről. A bőröm szépen lebarnult a sok kint léttől. A karom tónusosabbá vált a fizikai munkától. Az arcom kerek és telt maradt – de életemben először ez nem érdekelt. Nem kritizáltam többé a testemet, nem hasonlítgattam magam többé gyümölcsfélékhez.

Esténként, miután végeztem a feladataimmal, a szigetet jártam. Memorizáltam a kunyhók számát, és hogy melyikben ki lakik. Órákon keresztül sétálgattam a sövényfal belső oldalán, gondolataimba merülve simítottam végig ujjaimmal a leveleket. Három ajtót fedeztem fel a sövénybe építve, félig elbújtatva. Eltűnődtem, hogy vajon mit csinálhat a személyzet a sövényen túl.

Hogy legyőzzem a félelmemet a mások előtt való beszédtől, Ruth rám bízta az egyik kezdő órát. Bár Jeremiah-nak volt éppen elég dolga az új pozíciójában, a Bölcsesség Erdeje könyvelőjeként, felajánlotta, hogy segít felkészülni. Nathez hasonlóan ő is jól szervezett volt, igazi tervező, de a nővéremmel ellentétben ő nem ragaszkodott a dolgokhoz körmeszakadtáig, laza volt – gyakorlatilag fütyörészett munka közben. Az ő segítségével a kurzus anyaga gyorsan összeállt. Az első napomon ő is ott ült a hátsó sorban. Amikor feltettem egy kérdést, melyre az első válasz a szégyellős, kényelmetlenné nyúló csend volt, Jeremiah feltette a kezét, és válaszolt, mielőtt a pániktól lebénultam volna. Óra után azt mondta, annyira élvezte az órát, hogy az egész kurzust végig fogja csinálni.

Minden áldott nap kiálltam tíz ember elé, és megkérdeztem, hogy mitől félnek. Elmondtam nekik, hogy mi errefelé nem szégyelljük a sérüléseinket. Figyeltem, ahogy a tanítványaim apró léptekkel megindulnak, hogy szembenézzenek saját félelmeikkel. Menet közben valahogy kiment a fejemből, hogy félek mások előtt megszólalni. Már nem reszkettem, amikor kiálltam a csoport elé. Elkezdtem kedvelni a saját hangomat.

Az egyik órán Jeremiah leírta a kínzó bűntudatát, amiért nem volt jelen a bátyja halálakor. Egy borzalmas balesetben halt meg a férfi, így Jeremiah nem láthatta előre, nem akadályozhatta volna meg a dolgot. Mégis sebzett volt, hitte, hogy valamilyen módon megmenthette volna a bátyját. Elmondtam neki, hogy én minden reggel beszéltem anyuhoz. Újra és újra a bocsánatát kértem, míg többé nem volt már rá szükségem – tudtam, hogy megbocsátott. Megpróbálkozott pár dologgal, amit javasoltam, majd pár hét múltán félrehívott, és köszönetet mondott. Azt mondta, a dolog működik. Sikerült enyhítenem egy másik emberi lény fájdalmát.

Minden reggel néztem, ahogy felkel a nap, és minden este néztem, ahogy lenyugszik. Elcsodálkoztam, hogy mennyire kevés dolgot láttam meg korábban, mennyire nem figyeltem oda. Volt egy este, amit örökké az emlékeim között őrzök majd – az újhold épp csak egy halovány kis cikket mutatott, az égen nem voltak madarak. A nap éppen lenyugodott, égővörösre és hűvös kékre festette az eget, a kettő közötti árnyalat egy megfoghatatlan borostyánszín volt. Mint egy festmény, gondoltam magamban. Hogy lehettem olyan szerencsés, hogy idekerültem?

Beköszöntött az ősz. A hőmérséklet lehűlt. A sortjaimat a szekrény hátuljába toltam. Leengedtem a vizet a medencéből, a kerti bútorokat elpakoltam a fészerbe, és közben teleszívtam tüdőmet a hűs levegővel. Az Aprillel és Georginával elköltött étkezéseim száma heti ötről háromra, majd idővel egyre csökkent. Már megbocsátottam nekik, hogy pletykáltak rólam Rebeccának – bár még mindig nem tudtam, melyikük tette – de afölött nem tudtam szemet hunyni, hogy a beszélgetéseik során milyen gyakran hozták szóba a szigeten túli életet. Azon töprengtek, vajon milyen politikai hírekről maradtak le, megvitatták, melyik applikációt használják majd először, ha visszakapják a mobiljukat, elmondták, családjuk melyik tagját ölelnék már meg a legszívesebben. Nem akartak a Bölcsesség Erdejéről beszélgetni, legalábbis nem egyfolytában.

Elkezdtem inkább Jeremiah társaságában étkezni, akinek mindig ott volt a ceruza a füle mögött, és a rejtvényes füzet a hátsó zsebében. Miközben megkérdezett a függőleges ötösről, és Lady Gaga Pokerface-ét fütyülte, megnyílt előttem. Beszélt a válásáról, az apjához fűződő nehéz kapcsolatáról, a súlyfeleslegről, amelytől a főiskola óta próbált megszabadulni. Ahogy egyre közelebb kerültem hozzá, megismertem a személyzet többi tagját is, olyanokat, akik évek óta itt éltek, s akik számára nem létezett élet a Bölcsesség Erdején túl. Miközben együtt ápoltuk a gyepet, Raeanne mesélt nekem a borzalmakról, amelyeket még gyerekkorában élt át, azután később, távolsági kamionsofőrként is. Így már megértettem, miért viseli ezt a rideg páncélt. Figyeltem, ahogy Ruth anyáskodik Sanderson felett, láttam, milyen szorosan öleli őt magához, amikor azt gondolta, nem látja őket senki, láttam, hogy ellazul a férfi válla az ölelésben. Csoportosan néztük át a haladó kurzusokat, megvitattuk, mit kellene következőként elvégezni. Rádöbbentem, hogy Nat már nem kotyog közbe. Egy ideje nem hallottam már a hangját. Anyuét sem. Egyedül voltam a fejemben.

Itt a verebek csiripelésére ébredtem, nem a szirénák vijjogására. Nem voltak fegyverek, járványok, nem zuhantak le repülőgépek az égből. Nem volt többé szükség arra, hogy kéznél legyen egy paprikaspray, vagy legyen egy kulcs az ujjaim között. Biztonságban voltam.

A kezem elfoglalt volt, az elmém viszont újszerűen csendes. Elcsitult a kényszer, hogy a hajam tépkedjem. A gumiszalagomat kidobtam a kukába. Először túlságosan könnyűnek tűnt a csuklóm, mintha nem lennék egyensúlyban. Egy hét után már nem is láttam csupasznak. Emlékeztem, mit ígért Rebecca a második foglalkozásunkon – azt, hogy hamarosan nem lesz már szükségem arra a gumiszalagra. Igaza lett. A rózsaszín karcolások begyógyultak, a bőröm egységessé vált. A hajam visszanőtt.

Három hónap után felajánlotta, hogy használhatom a számítógépét. Megnézhettem volna az e-mailjeimet, a híreket, a közösségi oldalakat, bármit, amit csak szerettem volna. A laptop ott pihent az asztalán, hívogatóan, de nem éreztem késztetést, hogy éljek a lehetőséggel. Mi várhatott rám a túloldalon? Lejárt biztosításidíj-fizetési értesítők, hírek esküvőkről, menő utazási fotók idegenektől, akiket régebben csodáltam. Engem már nem lehetett jobbra vagy balra húzni a kijelzőn. Mit számított nekem, hogy a Kongresszus még mindig döntésképtelen, vagy hogy Rachel terhes a második gyerekükkel? A világ gépezete továbbzakatolt nélkülem is, de én nem haladtam vele. Azt mondtam, köszönöm, de nem élnék a lehetőséggel. Rebecca szeme felragyogott. Előhúzott egy mobiltelefont az asztalfiókból, megtáncoltatta előttem a levegőben, és megkérdezte, felhívnék-e valakit? Talán egy volt kollégát? Vagy esetleg Natalie-t?

Életemben először elégedett voltam. Már nem kerestem folyton a telefonomat. Különben is, ugyan mit várhattam volna egyetlen hívástól? Nekem ott volt Jeremiah, Raeanne, Ruth és a tanítványaim – ezt feleltem neki.

Nekem itt vagy te, Tanítóm.

24.

Kit

2019 októbere

Pontban négy órakor masíroztam be Tanító irodájába, egy csíptetős írómappával a hónom alatt.

– A csatornát a ház nyugati sarkánál megjavították. – A jegyzeteimre pillantottam. – Ugyanez a helyzet a négyes szárítógéppel is. Sanderson elment élelmiszer-beszerző túrára. Emlékeztettem rá, hogy a tartós élelmiszerekből dupla adagot vásároljon, hátha a vihar rosszabb lesz, mint amire számítunk.

Tanító az asztalánál felpillantott a jegyzettömbjéből.

– Mihez kezdenék nélküled?

Úgy melegedtem a dicséretében, akár egy gyík a sivatagi sziklán.

– Ami a diákjaimat illeti, azt hiszem, kilencen készen állnak arra, hogy továbblépjenek a haladó kurzusokra. – Lapoztam. – Joycelyn különösen ügyes. Tegnap új vendégcsúcsot állított fel a medencében: hatvanöt hosszt úszott le megállás nélkül.

– Szinte hipnotizálsz engem, tudsz róla?

Három itt töltött hónap után kezdtem hozzászokni Tanító figyelmének intenzitásához, de még mindig megremegett tőle a gyomrom.

– Mi a helyzet a tízedik diákkal?

Elkomorodtam.

– Talán újra kellene kezdenie a kurzust egy másik oktatóval? Még mindig késik az órákról, és nem tesz túl nagy erőfeszítéseket. – Szorosabbra húztam a nyakam körül anyu sálját. – Jeremiah átkutatta a szobáját, ahogy kérted. Talált egy mobiltelefont az asztalfiókban.

– Küldd haza.

Elkerekedett a szemem.

– De…

Pofon vágta saját magát, méghozzá erőből. Elakadt a szavam.

– Ilyen érzés az, hogy valaki becsempész ide egy mobiltelefont. A program a legfontosabb. Mi nem a három csapás elvét használjuk. – Lecsillapodott. – Ezt te is tudod, Kitten.

Melegség járta át a szívemet. Korábban sosem szólított még a becenevemen. Felállt a székéről az asztal mögött, és intett, hogy csatlakozzak hozzá a bársonykanapén. Közel foglaltunk egymáshoz helyet. A jobb orcáján ott vöröslött a saját tenyerének nyoma. A térdemen pihentette a kezét, kisujjával apró köröket írt le a csont körül. Megborzongtam.

– Muszáj tudnom, hogy számíthatok-e az ítélőképességedre, ha az alkalmazottam leszel.

Levegő után kaptam. Ő elfojtott egy apró mosolyt.

– Komolyan mondod? – Reménykedtem benne, hogy ez majd megtörténik egyszer, de tudtam, hogy Tanító szereti minimális létszámmal üzemeltetni a szigetet. Jeremiah említette, az volt az egyetlen ok, ami miatt őt felvette, hogy rendbe kellett tenni a Bölcsesség Erdejének pénzügyeit. Azt állította, Tanító nem is kedvelte őt túlságosan – ennyire vacak állapotban volt a könyvelése.

A csíptetős mappámra mutatott.

– Gyakorlatilag már most is az vagy. Azt hiszem, ideje lenne ezt hivatalossá tenni.

Kóválygott a fejem.

– Tehát itt élnék…

– Határozatlan ideig. Nem kellene elmenned, amikor letelik a hat hónapod. Nem lesz jövedelmed, de a szállásod, étkezésed és a kurzusaid ingyen lesznek. Nem kell többé aggódnod az adózás miatt, és egyéb, kormánnyal kapcsolatos dolog miatt sem kell, hogy fájjon a fejed többé. A diákhiteled törlesztésében segítünk. Mi itt vagyunk neked. – Megszorította a térdemet.

Átgondoltam, hogy mit is hagynék hátra: az akciós koktélokat a kollégákkal, a sétákat a Central Parkon keresztül, a tükröket, az internetet, a Domino’st hajnali kettőkor. Amikor ideutaztam, meg sem fordult a fejemben, hogy örökké maradnék.

Az elmúlt heteket a karrierem újragondolásával töltöttem. Talán a kulcs az lett volna, hogy elkerülöm az irodai intrikákat. Arra gondoltam, valami kültéri munkát kellene vállalnom, vagy állatokkal kellene dolgoznom. Eljátszottam a gondolattal, hogy Coloradóba vagy Wyomingba költözöm. Ott lehettem volna, mondjuk, túravezető, kísérhettem volna evezőtúrákat a folyón. Amikor megemlítettem ezeket a terveket Tanítónak, ő azt mondta, a Bölcsesség Erdején túli világot nem érdekli a maximalizált énem. Teljesen mindegy, merre költözöm, vagy milyen munkát vállalok, újra és újra meg akarnak majd változtatni. Akkor ez nagyon letört. De most már láttam, hogy talán végig ennek a munkának az irányába próbált terelgetni.

Tanító arca fagyossá vált.

– Ha téged ez nem érdekel, majd keresek valaki mást. – Megmarkolta a térdemet. Amikor felszisszentem a fájdalomtól, elengedett, és hátat fordított nekem.

Végre békére leltem. Olyan emberekkel ismerkedtem össze, akik megértettek. De még mindig nem kértem bocsánatot Nattől, amiért anyu halála után gonosztevőként bántam vele – sőt, ha igazán őszinte akartam lenni magamhoz, már előtte is ezt tettem. A legkevesebb, amit megtehettem, az volt, hogy legalább tudatom vele, nem térek vissza New Yorkba januárban. Élhettem volna a szigeten az elkövetkező években? Vagy akár életem hátralévő részében is?

– Ne várd, hogy újra megkérdezlek.

Megbeszélhettem volna a dolgot Nattel. Ha meggondolom magam, bármikor elmehettem volna a Bölcsesség Erdejéből. Nem kötelezett senki, hogy örökre itt maradjak.

Könnybe lábadt a szemem.

– Csak teljesen ledöbbentem, ennyi az egész.

Ellágyult.

– Mi a baj? – Előrehajolt, hogy megdörzsölje a hátam úgy, ahogy anyu is szokta. Ekkorra már tudtam úgy gondolni rá, hogy közben nem éreztem azt a fájdalmas űrt a mellkasomban. Ezt a Bölcsesség Erdeje tette értem.

– Te vagy az egyetlen ember, aki valaha is különlegesnek nevezett. Egész felnőttkoromban az volt a fő kérdés, hogy mennyire kellene alkalmazkodnom. Az meg sem fordult a fejemben, hogy talán nem is kell változnom.

– Ezt hozza ki az emberekből a programunk! – Tanító megragadta a kezemet, hüvelykujjával megcirógatta a bütykeimet. – Ezt vehetem igennek? – A hangjában remény csendült.

– Benne vagyok! – Rámosolyogtam. – Száz százalékig!

– Ez remek! – Elejtette a kezemet, és felkelt a kanapéról. – Szólok Gordonnak, hogy vigyen neked egy szerződést. – Visszament az asztalához, és folytatta az írást a jegyzetfüzetébe.

Remegő lábakkal felálltam.

– Köszönöm a lehetőséget, Tanító. Nem fogok csalódást okozni. – Intett, hogy hallotta, de fel sem nézett. A munka volt számára a legfontosabb.

Ahogy távozni készültem, utánam szólt:

– Kétlem, hogy a barátaid helyeselnék a terveidet.

Megtorpantam.

– April és Georgina?

– Ők nem a te érdekeidet tartják szem előtt. – Továbbra sem hagyta abba az írást. – Bízz bennem!

Talán megint locsogtak rólam?

– Már alig tartom velük a kapcsolatot.

Vártam, de Tanító nem mondott semmit, így elhagytam az irodáját, és lerohantam a lépcsőn. Nem törődtem a mellkasomra telepedő furcsa nyomással, a jó hírre koncentráltam inkább. Alig vártam, hogy elmondhassam a többieknek!

Kiszaladtam a borongós októberi estébe. A hőmérséklet tíz-egynéhány fokra csökkent. Ezeken a napokon az égbolt már öt körül kezdett elsötétedni. Fagyos szélroham süvített el mellettem, előfutáraként egy zordabb időjárásnak. A járda menti mozgásérzékelős lámpák bekapcsoltak, ahogy végigszaladtam a kerten. Az elmúlt pár hétben betakarítottuk a zöldségek és gyümölcsök legnagyobb részét. A növények bősége nélkül az ágyások most olyanok voltak, mint a sírhelyek a temetőben. Eszembe jutott anyu Kaliforniában, aki talán arra várt, hogy végre virágot vigyek a sírjára. Vajon Nat mikor járhatott nála utoljára?

Megráztam a fejem. Ezt a napot ünnepléssel kellett töltenem. Ilyen hát, amikor az ember jó valamiben, és elismerik. Megengedtem magamnak egy apró ujjongást, és az étkezde ajtajához robogtam. Majd’ éhen haltam már.

A személyzet nagy része ott ült a megszokott asztalánál, és mind ünneplős papírsipkát viseltek. Talán születésnapja van valakinek? Azonnal feléjük indultam.

– Híreim vannak!

Mindenki elvigyorodott, bár feltűnt, hogy Jeremiah arcán lassabban jelent meg a mosoly. Megjegyeztem, hogy később beszélnem kell vele, megbizonyosodni róla, hogy jól van.

– Az van, amire gondolok? – ugrált Sofia egy helyben a székén.

Bólintottam, és buta győzelmi táncot jártam. Mindenki tapsolni kezdett.

– Olyan büszkék vagyunk rád, drágám! – Ruth odahajolt hozzám, és kacsintott. – Én javasoltalak téged az állásra.

Már kezdtem volna hálálkodni neki, amikor Debbie bukkant fel a konyhából. Köténye maszatos volt a tojássárgájától, arca mindkét oldala lisztes, de büszke mosollyal cipelte felénk a kissé rendezetlen, kerek tortát. Elém tartotta.

– Háromszintes! – jelentette be. – A kedvenceid vannak benne: csoki, mogyorókrém és sajttorta. Párszor nekifutottam, de azt hiszem, sikerült eltalálnom.

A tortát kissé csomós, sárga cukormáz borította – a kedvenc színem. Lila cukormázzal ráírta, hogy Granulálunk, Kit, és rajzolt mellé egy mosolygós fejet. Összeszorult a torkom a meghatottságtól.

Raeanne a tortára pillantott.

– Rosszul írtad, hogy „gratulálunk”.

Debbie arcáról lehervadt a mosoly.

– Imádom, Debbie! – mondtam. – Nagyon szépen köszönöm!

Tudták, hogy állásajánlatot kapok, és fel sem merült bennük, hogy nem fogom elfogadni. Hogy lehettek ebben ennyire biztosak?

Debbie arca ismét felvidult.

– Vágjak mindannyiunknak egy-egy szeletet?

– Hol van Gordon? – érdeklődött Jeremiah. – Nem kellene neki is itt lennie?

Raeanne a szemét forgatta.

– Valószínűleg ismét valami titkos küldetést hajt végre.

– Várjunk rá pár percet – javasolta Ruth. – Kedves lenne a részünkről.

– Hogy lehet az, hogy ő jöhet-mehet kedve szerint – morfondírozott Raeanne –, míg nekünk, többieknek kötelességünk betartani a szabályokat?

– Valahogy meg kell ünnepelnünk az eseményt! – szólalt meg Sofia. Csillogó szemmel felugrott a székéből. – Csoportos pucér fürdőzéssel!

Sanderson és Jeremiah felnevettek, de a nők nem csatlakoztak.

– Akkor csoportos ugrás az erkélyről! – próbálkozott ismét Sofia, gyakorlatilag lábujjhegyen táncolva. Azt hittem, viccel, de már senki sem nevetett.

– Csillapodj, drágám! – mondta Ruth. – Hamarosan megesszük a tortát!

Sofia a kelleténél kicsivel tovább csóválta a fejét.

– Nekünk elevenebbnek kellene lennünk mindenki másnál, nem? Mi történt azzal a szabállyal, hogy a jó példával járjunk elöl? – Amikor nem felelt senki, széttárta a kezét. – Rendben, akkor megünneplem Kitet egyedül. – Meglepő sebességgel lőtt ki az ajtó felé.

Ruth felsóhajtott, és visszarogyott a székébe.

– Nap mint nap megszakadok miattatok, gyerekek, és ez a hála?

– Majd én megyek – ajánlkozott Jeremiah. Raeanne felvonta a szemöldökét, de a férfi ügyet sem vetett rá. – Büszke vagyok rád, kölyök! – mondta nekem, majd Sofia után ügetett.

Rám tört a vágy, hogy megöleljem – de persze nem tettem.

A konyha felé intettem.

– Hozok magamnak valamit vacsorára, míg Gordont várjuk. Még egyszer köszönöm, srácok! – Rávigyorogtam az új, nagy, kissé fura családomra, és elindultam, hogy szerezzek egy műanyag tálcát. Ismét párolt marhasült volt. Telemertem a tányéromat, és már indultam is volna vissza a személyzeti asztalhoz, amikor a közelben egy hang a nevemen szólított. Megperdültem. April.

Georginával ült, integettek, hogy menjek oda. Megálltam az asztaluk mellett.

– Maximalizált napot nektek! – próbálkoztam meg a köszöntéssel, hogy hogyan áll nekem. Furcsán hangzott a számból, de biztos voltam benne, hogy majd belejövök.

– Egyél velünk! – Georgina megpaskolta a mellette lévő széket. – Ezer éve nem beszélgettünk!

Vágyakozva a személyzeti asztal felé pislogtam. Ők beszélgetésbe mélyedtek, valószínűleg éppen a legújabb kurzust tervezhették, amit Tanító a haladó diákoknak szánt – „Hogyan növeljük a fájdalomtűrő képességünket?”. Lemondóan leereszkedtem Georgina mellé, és enni kezdtem.

– Mi a sztori a bulicsákókkal? – kérdezte. Legalább egy perce ültünk már néma csendben.

– Igazából elég izgalmas híreim vannak. – Elvigyorodtam. – Taní… Rebecca állást ajánlott nekem. – Valami azt súgta, hogy ezek ketten furcsának találnák, ha továbbra is Tanítónak hívnám őt. Ügyet sem kellett volna vetnem rá, hogy mit gondolnak, de az elutasítástól való félelem eluralkodott rajtam.

– Itt? – kérdezte Georgina.

– Állandóra? – tette hozzá April.

Bólintottam, és mosolyom az arcukra kiülő kétkedés láttán lassan lehervadt.

– Gratulálok – mondta April.

– Ja, gratulálunk – tette hozzá Georgina a lelkesedés legkisebb jele nélkül.

A következő percekben némán ettünk. Hallottam, ahogy April küzd a rágós hússal.

– Szóval akkor örökké itt fogsz élni? – kérdezte végül Georgina.

Megvontam a vállam.

– Míg ez működik, miért is ne?

April szaporán bólogatott.

– Én is rengeteget tanultam itt. – Habozott. – És mi a helyzet azzal, hogy rendbe hoznátok a dolgaitokat Nattel?

– Próbálok a saját fejlődésemre koncentrálni, mielőtt továbblépnék hozzá.

– De mi lesz a karriereddel? – firtatta Georgina.

Felvihogtam.

– Milyen karrierről beszélsz?

– Hát akkor mi lesz a házassággal? Gyerekekkel? Szex? – A vicc nem sült el jól, nem nevettem rajta.

Ismét vállat vontam.

– Segítek másoknak megváltoztatni az életüket. – A villámra tűztem egy darab krumplit, és ahhoz beszéltem a továbbiakban. – Azt hittem, megértitek majd.

– Ha te boldog vagy, akkor én is! – mondta April. A kezemért nyúlt. Elrántottam. Ezek ketten folyton megfeledkeztek a „semmi testi kontaktus” szabályról.

– Csak aggódunk érted. Ennyi az egész! – magyarázkodott Georgina.

Nem, valójában megpróbáltak visszatartani. Számukra ez csak egy hat hónapos kaland volt, egy sztori, amit majd elmesélhetnek az unokáiknak. Elfelejtenek majd mindent, amit itt tanultak, amint visszaérnek a hajóval Rocklandbe. Tanítónak igaza volt velük kapcsolatban.

– Vannak közöttünk, akik komolyan veszik ezt a programot.

– Én soha nem jelentkeztem volna – mondta Georgina –, ha tudom, hogy csak úgy vehetem komolyan ezt a programot, ha élethosszig elköteleződöm iránta.

April figyelmeztető pillantást vetett rá. Gyorsan pislogtam, nehogy elsírjam magam.

– Miért nem tudtok simán csak örülni a boldogságomnak? – Felálltam, és megfogtam a tálcámat.

April megdöbbent. Georginának szó szerint leesett az álla. Most először nem tudtak mit mondani.

Elindultam a személyzeti asztal felé.

– Kellemes további itt-tartózkodást kívánok nektek!

25.

Gabe végigmért, s közben a mellkasához ölelte a tűzoltókészüléket.

– Olyan vagy, mint egy szellem. –  Ragyogott a szeme. – Sosem láttam még nálad lélegzetelállítóbb jelenséget.

Általában a galéria betonpadlója lehűtötte a talpamat, de ezen az estén a lábam nem a padlón volt. Aznap egy egyméteres, fémből készült bárszéken álltam. A testemet egy hosszú ujjú, padlóig érő ruha borította, melynek kétméteres szoknyarésze szépen eltakarta a bárszéket. A ruha fazonja nem volt feltűnő, sima, fehér vászonból készült, amiről sokan azt gondolhatták, hogy lepedőanyag. A ruha anyaga azonban éppen olyan kritikus volt, mint a bárszéké. Tiszta pamut volt, nem úgy, mint az ágyneműk, drapériák és egyéb textilfélék, amelyek szerte a világon megtalálhatóak a háztartásokban. Nagyon gyúlékony volt.

– De mi lesz, ha valami balul sül el? – kérdezte, vonzó arcát verejték borította.

A tűzoltókészülék felé intettem.

– Nem tetszik ez nekem. – Felszegte az állát. Azon ritka alkalmakkor, amikor Gabe úgy érezte, muszáj a sarkára állnia, kerülte a szemkontaktust. Már figyelmeztettem, hogy ez az ellenfelét automatikusan domináns pozícióba helyezi, de nem tudott uralkodni magán. Gabe a bárány volt, és nem a farkas.

A ruha puha anyaga meglibbent körülöttem.

– Milyen szerencse, hogy nem te készülsz felgyújtani magad! – Rákacsintottam.

Felsóhajtott; ha velem szállt szembe, tudta, hogy mindig ő húzza a rövidebbet. Beletúrt a táskájába, majd elém tartott két rúzst.

– „Uszító” vagy „Kaviár”?

A fekete árnyalatért nyúltam, gyorsan kentem belőle az ajkamra, majd visszaadtam neki.

– Kezdhetjük? – Felvontam a szemöldököm.

Gabe bólintott, de kerülte a tekintetemet. Letette a tűzoltókészüléket, és előhúzott egy öngyújtót a zsebéből. Az Ötök korábban teamécseseket raktak sorba a szoba széle mentén – ezek hivatottak elválasztani a nézőket tőlem. Gabe gyertyáról gyertyára járt, és meggyújtotta mindet.

Amikor végzett, a főkapcsolóhoz vonult. Pár pillanat múlva a villanykörték fénye kihunyt. A galéria sötétbe borult, a teamécsesek apró lángja maradt az egyetlen fényforrás. Megbocsátható volt, ha valaki romantikusnak találta a díszletet, legalábbis addig, míg a produkció kezdetét nem vette. Rezzenéstelenül álltam a bárszékemen, egy háromméteres, kaszás angyalnak öltözve, fekete ajkakkal.

– Kéz- és lábtörést! – hallottam Gabe suttogását a helyiség túlsó feléből. Csókot dobtam neki. Az ajtó felé indult.

Pár perc múlva a közönség úgy áradt be a térbe, mint megannyi apró hangya egy pikniktakaróra. A legtöbb arc teljesen új volt; az Ötök keményen dolgoztak az elmúlt hónapokban. Aggódtam, hogy amint a harmincas éveikhez érnek, belefáradnak majd a küldetésünkbe, és udvariasan megszakítják velem a kapcsolatot. Ezzel ellentétben hűségük rendületlen maradt, bár az egyikük megházasodott, két másik pedig egymással kezdett járni. Mindannyian elhelyezkedtek valami hétköznapi állásban, de a valódi hívásuk ez volt. Én voltam a hivatásuk.

Két alak indult felém. Az Ötök egyik tagja kamerát tartott a vállán, a piros lámpa jelezte, hogy megy a felvétel. A másik alak Gabe volt. Felkapta a tűzoltó készüléket, ragaszkodott hozzá, hogy ő legyen az, aki az ujjait a kioldón tartja.

– Itt vagyok! – Előhúzta az öngyújtót a zsebéből. – Biztos vagy benne?

Végigfuttattam ujjaimat a ruha elején. Kár volt érte. Megigazgattam még egyszer, utoljára a szoknyarészt, majd az oldalam mellé engedtem a kezem, közönyt tettetve hagytam lógni. Készen álltam rá, hogy megtegyek bármit, amivel elhozhatom követőim számára a megvilágosodást.

– Most! – mondtam.

Gabe odalépett hozzám. Az öngyújtó kattant, amikor felnyitotta. Az apró láng megvilágította a rettegést az arcán. Ő, a rettenthetetlenség totális ellenpólusa, leguggolt, és odatartotta a lángot a ruha hátuljához, míg a fehér pamut lángra nem kapott. A nézők levegő után kaptak. Amikor idejöttek, nem tudtak mást, csak a műsor címét: Madame Rettenthetetlen bemutatja… a lángolást! Talán láthatták a szándékosan elnagyolt marketinganyagot is. Talán gyanakodtak is. Talán már bánták, hogy pénzt adtak ki a jegyre. De ekkor már túl késő volt visszakozni, mindannyiunk számára.

Amikor a lángok közeledni kezdtek a még érintetlen bőrömhöz, nem sikoltottam fel.

Amikor végül elborítottak, szerettem volna.

A szemem megrebbent, majd kinyílt. Az Ötök egyike a szoba sarkában állt, rám irányuló kamerával. Az orromat és a számat oxigénmaszk takarta.

– Felébredt! – mondta az operatőr.

Tekintetem abba az irányba fordítottam, amerről beszélt. Két összetolt széken Gabe magzatpózban aludt az ágyam mellett.

Körülöttem a levegő bűzlött a bukás szagától. Kórházban voltunk.

Az operatőr megböködte Gabe-et, hogy felébressze. Talpra ugrott, és fölém hajolt.

– Ha szükséged lenne bármire…

Lehunytam a szememet.

Valamivel később ismét kinyitottam a szemem, és szinte mellbe vágott a cselekedet monotonitása. Kinyitottam és lehunytam, kinyitottam és lehunytam, újra és újra, míg végül nem tudtam újra kinyitni.

Feltűnt, hogy az oxigénmaszkot levették, de helyette valami más korlátozta az arcizmaim mozgását. Felnyúltam az orcámhoz, és láttam, hogy a kezemet kötés takarja. Megmozgattam az államat. Az arcomat is bekötötték, csak a szememnek, orrlyukaimnak és számnak hagytak lyukat. Vártam, hogy elöntsön a kínzó fájdalom, hogy a lángok ismét belém marjanak. Ehelyett azonban nem éreztem semmit. Lehet, hogy nagy dózis morfiumot kaptam. Lenéztem a testemre. Minden látható részt tiszta, hófehér kötés borított.

A fájdalom még mindig nem kezdett el ostromolni.

Talán megcsináltam? – gondoltam vadul. Sikerült immunissá válnom a fájdalomra?

Már azon pörgött az agyam, milyen szemináriumokat, vagy egész hetes konferenciákat kellene szervezni, ahol kidolgoznánk a módszertanát annak, amit elértem. Valahogy rendszereznem kellett a folyamatot, hogy mások is elérhessék ugyanazt, amit én. Varázslónő lettem: valódi mágiát hajtottam végre!

Elfordítottam a fejem, hogy kinézzek az ablakon. Az Ötök ott álltak mellettem, és arcukra kiült a rettenet attól, amit a kórházi ágyamban láttak, bár próbálták ezt leplezni. Páran virágcsokrot, és „Gyógyulj meg hamar!” feliratú lufikat fogtak.

– Már indítottunk egy online adományvonalat, hogy legyen miből fedezni a kórházi számláidat – mondta az egyik.

– Eddig hatszáz dollár gyűlt össze.

– Plusz a mi ezer dollárunk.

– Mihez is kezdenék nélkületek, angyalkáim? – Arcom összerándult, a torkom még tűzben égett.

– Oké, ennyi most elég is lesz. Hagyjátok pihenni! – mondta Gabe az ágy másik oldaláról. Nagy erőfeszítés árán felé fordítottam a fejem. A tálca felé intett, óvatosan, nehogy hozzám érjen. – Tettem pluszmézet a joghurtodba, ahogy szereted.

– Meddig tartottam ki?

– Enned kell egy keveset! – Szedett egy kis joghurtot a kanálra, és a számhoz emelte. Amikor csak néztem rá komoran, visszaejtette a kanalat a műanyag csészébe. – A tested hetven százalékán harmadfokú égési sérüléseket szenvedtél.

– Kigyulladt az egész ruha?

Elmorzsolt egy kövér könnycseppet.

– A mentőben leállt a szíved. A mentősöknek defibrillátort kellett használni, hogy visszahozzanak. Bőrátültetésre lesz szükséged. Ez azt jelenti, hogy talán vérátömlesztés is kell majd.

Számítottunk égési sérülésekre, arra is, hogy némelyik talán súlyos lesz. Nem számoltunk viszont defibrillátorral, és azzal sem, hogy a tűz majd ilyen alaposan végiggyalul. Mégis, ismét bebizonyítottam, hogy rettenthetetlen vagyok. A sebhelyek, amelyek ezt bizonyítják, örökké velem maradnak majd.

Mindig, mindig tudatában voltam annak a piros, folyamatosan világító fénynek, ami jelezte, hogy forog a felvétel. Olyasmi volt ez, amit Gabe sosem értett meg: a show nem állhatott le. Megköszörültem a torkom.

– Ha a következő szó, ami elhagyja a szádat, nem egy igen vagy nem, akkor ki vagy rúgva.

Hátratántorodott.

– Igen. A ruha végigégett, egészen a nyakadig, ahogy terveztük.

Pár nappal később szóltam Gabe-nek, hogy hívja az Ötöket a kórházi szobámba.

– Már olyan sokat tettetek értem – mondtam, amikor összegyűltek –, így nehezemre esik kérni még valamit.

– Bármit megteszünk! – csipogták.

Komolyan végignéztem rajtuk.

– Ki az közületek, akinek nullás a vércsoportja?

Az egyik lány félve felemelte a kezét.

Végigmértem.

– Azt akarom, hogy adj vért. Hátha műtét közben szükség lesz vérátömlesztésre.

A lány elsápadt.

– Rettegek a tűktől.

– Tudom, ez nagyon nagy dolog – mondtam lágyan. – Nem is kérném, ha nem lenne rá szükség.

– Biztos, hogy a kórházban rengeteg vér van készleten! – dadogta.

– Ez nem igazi válasz, ugye? – Oldalra billentettem a fejemet. – Mind azt mondtátok, hogy bármit megtennétek értem.

– Én igen – mondta az egyik fiú.

– Én nagyon szívesen adnám a vérem! – mondta a másik lány. A barátnőjéhez fordult, akinek az arca ekkor már zöldes árnyalatban játszott. – Gondolj bele, mekkora megtiszteltetés! A te véred csörgedezne Madame Rettenthetetlen ereiben!

Mind megvetően néztek a zöldülő lányra.

– Nagy megtiszteltetés, ez biztos. – Remegett a keze. – De sajnos egész életemben halálosan rettegtem minden tűtől.

– Ugyan már! – mondta az egyik fiú.

Felemeltem a kezem.

– Ti mind, hagyjatok most magunkra! – Kicsoszogtak a kórteremből. – Te is, Gabe – mondtam, amikor láttam, hogy ő nem mozdul.

Habozott.

– Ez nem tűnik helyesnek.

– Kifelé! – sziszegtem összeszorított fogakkal. Arra sem vettem a fáradságot, hogy odaforduljak, és megnézzem, milyen sértett arckifejezéssel megy kifelé – tudtam, hogyan festhet éppen.

Egy nő csak egy bizonyos pontig tudja elviselni a gyengeséget.

Amikor már nem volt más a helyiségben, csak a zöldre vált lány és én, megpaskoltam magam mellett az ágyamat. Ő odaült, de nem nézett a szemembe. Megfogtam a kezét.

– Úgy sajnálom! – dadogta. – Nem szeretnék csalódást okozni!

– Sosem tudnál nekem csalódást okozni. – A füle mögé tűrtem egy vörösesbarna tincsét. Az évek során mindkét lány visszanövesztette a haját. – De mire foglak téged emlékeztetni?

Szipogott.

– Arra, hogy a fájdalomtól való félelem rosszabb, mint a fájdalom maga.

– Okos kislány! – Az álla alá nyúltam, magam felé húztam. – Emlékszel, annyi évvel ezelőtt mennyire féltél elmondani a szüleidnek, hogy leszbikus vagy? Hánytál az idegességtől az óráid közötti szünetekben. A jegyeid is leromlottak. Aztán anyu és apu kirúgtak otthonról, ami borzalmasan fájdalmas élmény volt. De mi történt azután?

– Kapcsolatba léptek velem – mondta vékonyka hangon. – Bocsánatot kértek, elmondták, hogy a reakciójuk volt az egyetlen igazán nagy hibájuk, amit szülőként elkövettek. Azt mondták, feltétel nélkül szeretnek engem. – Nagyon-nagyon halványan elmosolyodott. – A bocsánatomért esedeztek.

Elöntötte a mellkasomat a melegség.

– Tudod, hogy miért léptek veled kapcsolatba?

– Gondolom, mardosta őket a bűntudat abban a pár hónapban.

– Valószínűleg így volt. És az is lehet, hogy egy kismadár hetente felhívta őket, és emlékeztette mindkettejüket arra, hogy milyen csodálatos lányuk van, és mennyit veszítenek azzal, hogy kizárták őt az életükből.

Ledermedt.

– Te voltál az, aki miatt meggondolták magukat?

Barátilag meglöktem.

– Nem hagyhatjuk, hogy a félelem megakadályozzon bennünket abban, hogy helyesen cselekedjünk!

Csend telepedett körénk, nem törte meg más, csak a kórházi gépek pityegése. A zöld lány egyre kevésbé volt zöld. Tekintete végigfutott a bepólyált tagjaimon. Előrehajolt.

– Megteszem! – mondta lemondóan. – Adok neked vért.

Megpaskoltam a kezét.

– Jó kislány!

A végén mégsem volt szükségem vérátömlesztésre, de erről neki nem kellett tudnia.

Később, amikor már csak ketten maradtunk, Gabe megfeszítette az állkapcsát.

– Mi a francért nem állítottad le a műsort, amikor tudtad, hogy el fogsz ájulni?

Megmarkoltam a félig elfogyasztott gyümölcszselé poharát. Hogy merészelt számonkérni rajtam bármit, amikor éppen egy bakteriális felülfertőzéssel küzdöttem?

– Az nem „leállítás”. Feladás.

Mézbarna szemével hunyorított, s egyik fülét felém közelítette, mintha azt gondolná, rosszul hallott.

– Parancsolsz?

– Én nem adom fel, soha. A nevem, az egész munkásságom arra épül, hogy sosem adom fel. Kibírom, ez a munkám. Nem zárhatom vesztesként ezeket az előadásokat. – Lecsaptam a gyümölcszselét.

Felhorkant.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy szívesebben lennél halott győztes?

– Még csak nem is fáj semmim. Azt hiszem, végre sikerült, Gabe! – Próbáltam kizárni a hisztérikus tónust a hangomból. – Sikerült kizárnom a fájdalmat a testemből.

– Te hallod saját magad? – Elkomorodott. – Azért nem agonizálsz éppen, mert a bőrödben az összes fájdalomreceptorod elégett. Talán elég őrült vagy, hogy azt hidd, halhatatlan vagy?

– Vigyázz a szádra!

– Velem te így ne beszélj! – Tekintete résnyire szűkült. – Az üzlettársam vagy, nem az anyám!

Üzlettársam? Ő pontosan hány alkalommal tette kockára az életét? Hála istennek, hogy a megélhetésünk az én bátorságomon múlt, és nem az övén. Láthatóan az volt a téveszméje, attól, hogy egyszer vagy kétszer az örökségéből fizettük ki a számláinkat, már rögtön egyenrangú partnerekké váltunk.

Végül az a pizzéria-hálózat egész jövedelmező üzletnek bizonyult. Amikor Gabe apjának tavaly lejárt az ideje, milliókat hagyott a fiára. Gabe okosan fektette be a pénzét, és csak abban a néhány hónapban csapoltuk meg az alaptőkét, amikor máshogy nem tudtunk megélni. De egy olyan karrier felépítéséhez, mint az enyém, sokkal többre volt szükség holmi pénznél. Ha nem evezhetett volna a farvizemen, Gabe egy senki lett volna, egy nagy nulla.

Tenyeremmel a tálcára csaptam, minden csörömpölt rajta.

– Akkoriban nem hallottam, hogy így hangot adtál volna az önállóságodnak, amikor a beszédterápiádat fizettem. Akkoriban hol tartottad az önérzetedet?

Pislogott.

– Felajánlottam, hogy visszafizetem neked a terápia árát. Többször is.

Hálátlan, az volt, bizony!

– Ha én nem vagyok, még mindig a v betűidtől fuldokolnál!

Amint elhagyta a számat, azonnal megbántam azt a mondatot. A lelkem egy része arra vágyott, hogy megragadja a kezét, és bocsánatot kérjen tőle, de a nagyobbik rész tombolt a dühtől, hogy ennyi idő után, a számtalan, oktatásával eltöltött óra és a jó példa ellenére Gabe még mindig ennyire fél. Mostanra már sokkal erősebbnek kellett volna lennie, bármiben támogatnia kellett volna engem. Ha egy basáskodó férfira vágytam volna az életem részeként, akkor kapcsolatban maradtam volna az apámmal.

– Ezt v…v-ond vissza! – Mostanában már csak akkor dadogott, ha nagyon megviselte valami.

– Nem látom, hogy össze lennénk bilincselve. Ott az ajtó!

– Rendben! – Az ajtó felé indult. – Kilépek!

– Nem kár érted! – Az ajtó becsapódott.

Fejem a durva párnára hajtottam. Minél régebb óta énekeltem a rettenthetetlenség zsoltárát, annál biztosabban tudtam, hogy a világnak szüksége van a tanításomra. Ahelyett, hogy gyökerestül kiirtották volna, az emberek többnyire hagyták növekedni a félelmeiket, egészen addig, míg azok be nem nőtték az utat, el nem tüntették az álmaikat a szemük elől.

Ott volt például Ragyogó Evelyn. Ez a nő volt a mentorom. Művészetének bátorsága formálta át az enyémet is. Fénykorában olyasmiket mondott és tett, amit csak nagyon kevesen mertek kimondani és megtenni, a művészetét a szeretet elé helyezte, sőt, minden elé. És hol volt most? Ujjal festést tanított kisgyerekeknek egy sznob óvodában az Upper East Side-on. Azt mondta, az ő korában már állandóságra van szükség, mind anyagilag, mind pedig érzelmileg. Kisebb turbulencia, több kiszámíthatóság. Tudtam, hogy mi áll a dolog mögött: a bukástól való félelem. Rettegett attól, hogy lassan, de biztosan feledésbe merül a művészete. Ahelyett, hogy kivárta volna a bukást, inkább elmenekült az arénából. A világ ettől csak szegényebb hely lett.

Egyedül ültem a kórházi ágyamon, és tudatában voltam, hogy a testemen lassan elhatalmasodó fájdalom fel akar falni, elevenen. Az elme azonban uralkodik a test fölött; meg kellett teremtenem a saját valóságomat. Egészen addig, míg elhittem, hogy immunis vagyok erre a fájdalomra, ez volt az igazság. Gabe volt az, aki megőrült.

Bekapcsoltam a tévét, hogy valami lekösse a figyelmemet. Egy fekete-fehér westernfilm ment éppen, amiről eszembe jutott az apám, és eltöprengtem, hogy vajon hallott-e az előadásaimról. Ha igen, akkor uram bizony ezeket a stopperórával és a kitartásról szóló recitálásokkal kiegészített műsorokat kikozmetikázva ugyan, de ismerősnek találhatta. Kétségtelenül egy szadista volt, de negyvenévesen kész voltam beismerni, hogy mindannak, amit a rettenthetetlenségről megtanultam, a nagy részét neki köszönhettem. Miatta tanultam meg, hogyan legyek immunis a fájdalomra. Tudtam, hogyan fékezzem meg a fájdalmat, és hogyan alakítsam át erővé, energiaforrássá. Természetesen szó sem lehetett róla, hogy ezt beismerjem neki. Tizenhat éve nem beszéltünk.

Miközben vártam, hogy az ápolónő bejöjjön, és ellenőrizze az állapotomat, a bűntudat vissza-visszaterelte gondolataimat Gabe felé. Mindig jó volt hozzám. Nem érdemelte meg, hogy rosszul bánjak vele. Azonban következetesen megfeledkezett egy fontos tényről: a világon bőséggel akadt rajta kívül is Gabe, Lisa és Evelyn, vagyis olyan emberek, akik úgy ölelték keblükre a félelmeiket, mint a halott szeretteiket, és fogalmuk sem volt, hogyan engedjék el őket. Meg kellett tanulnia, hogy kettőnk közül ő volt a helyettesíthető.

Senkit sem érdekeltek a gyalogok. Mindig, mindenkinek a királynő köti le a figyelmét.

26.

Kit

2019 októbere

Tanító és én egy késő októberi hétfő délutánon a bársonykanapéján ültünk, zárt ajtó mögött, és az anyufronton elért fejlődésemet beszéltük át.

– Nem az én hibám, hogy meghalt. – Ujjaimmal a hűvös selymet babráltam a nyakamban. – Sikerült elérned, hogy ezt megértsem.

– Olyan büszke vagyok rád! Elkezdtél megszabadulni az érzelmi kötöttségektől, amelyekbe eddig olyannyira kapaszkodtál.

Lehajtottam a fejem.

– Köszönöm, Tanító.

Már majdnem egy hónapja hivatalosan is a Bölcsesség Erdejének személyzetéhez tartoztam. Ebben az időszakban tizennégy órás munkanapokat csináltam végig, kisepertem a fészert, mulccsal terítettem a zöldségeskertet, valamint átrendeztem Tanító konyháját és éléskamráját. Megtudtam, hogy ő mást eszik, mint mi – brie sajtot meg prosciuttót, valamint bio fügelekvárt egy Rocklandtől húszpercnyire fekvő farmról. Gordonnak ki kellett oda buszoznia – nem is csoda, hogy folyton úton volt.

A személyzet csapatként, együtt dolgozta ki az új, „Hogyan növeljük a fájdalomtűrő képességünket?” kurzus anyagát. Mindenkinek felcsillant a szeme, amikor javasoltam, hogy vegyük be a pillanatragasztót is az anyagba. Briliánsnak neveztek, a titkos fegyverüknek. A nap további részében mintha a föld fölött jártam volna.

Éjszakánként még mindig sétálgattam a kampuszon. Azon kaptam magam, hogy újra meg újra visszatérek a belépés csak a személyzet részére feliratú ajtókhoz. Fülemet a fához szorítottam, hallgatóztam, de nem hallottam semmit, csak az erdő hangjait. Visszafojtottam a lélegzetem, ahányszor csak a kovácsoltvas kilincsek felé nyúltam. Minden alkalommal zárva találtam őket, és nem tudtam, csalódottságot kellene-e éreznem, vagy inkább megkönnyebbülést. Most már én is egy voltam közülük – vajon mikor engednek majd a falakon túlra?

Tanító odahajolt hozzám. Megcsapta az orromat friss parfümjének illata.

– A következő lépés az, hogy megszabadulsz a tárgyi kötődéseidtől.

Felsandítottam rá.

– Már megtettem. Mindenem raktárban van. Mindent hátrahagytam, amikor ideutaztam.

– Nem mindent. – A nyakam felé nézett.

Elkerekedett a szemem.

– A sálam?

– Jót tenne neked. – Nézte, ahogy szorosabban markolom az anyagot. – Ez a kendő egy hurok a nyakadon.

– Nem az! – Elengedtem. – Csak életben tartom az emlékét.

Megkopogtatta a csillag alakú tetoválást a halántékomon.

– Peggy emlékét idebent őrizheted. A sállal a múlthoz kötöd magad.

Talán igaza volt, de nem akartam feladni.

– Mi lenne, ha inkább a szekrényemben tartanám? Hogy ne legyen velem egész nap.

A fejét csóválta.

– A vonakodásod igazolja az állításomat. – Hangja megkeményedett. – Ne hagyd, hogy a félelem irányítson!

Megsimogattam a selymet, és kinéztem az ablakon. Sűrű köd araszolt egyre közelebb és közelebb a házhoz, azzal fenyegetett, hogy teljesen beborít bennünket.

– Bízol bennem?

– Tudod, hogy igen.

– Akkor szabadulj meg tőle! Sosem lehetsz szabad, amíg viseled.

Kínzó csendben ültünk egy ideig. A vonásait tanulmányoztam, cseppnyi kétely után kutattam – azt gondoltam, talán rábeszélhetném, hogy meggondolja magát. De ostoba ötlet volt; minden másodperccel egyre eltökéltebbé vált.

 – Debbie-nek mindössze egy hónapba telt, mire átadta a régi jegygyűrűjét – mondta Tanító. – Tizenkét évig volt annak az erőszakos alaknak a jegyese, mégis szinte azonnal felfedezte magában az erőt, amivel megszabadulhatott az utolsó dologtól is, ami rá emlékeztette. Ezzel szemben te csaknem négy hónapja vagy már a szigeten.

Nem jutott eszembe semmi, amit mondhattam volna, így csak összekulcsoltam a kezem az ölemben, és lebámultam rá. Tanító tekintete szinte perzselte a bőrömet.

Felsóhajtott, és elfordult.

– A személyzet többi tagja azt mondta, nem vagy rá képes.

Meglepetten felnéztem rá. Hiszen mind olyan kedvesek és befogadóak voltak! Eszembe jutott Debbie szedett-vedett tortája, és az, ahogyan végül nevetve, együtt elfogyasztottuk.

– Én kiálltam érted, azt mondtam, adni kell neked egy esélyt. Hát nem én lettem a bohóc, tejszínhabbal az arcomon?

Amikor végre rátaláltam a hangomra, reszketeg volt:

– Mit tennél vele?

– Ne aggódj, vigyáznék rá. – Kinyújtotta a kezét, várta, hogy átadjam, amit kért. Nemleges válaszról szó sem lehetett.

Talán igaza is volt – eddig mindig, mindenben igaza volt. Hogy lehettem volna valóban, teljes mértékig rettenthetetlen, ha egész nap anyut hurcolom a nyakamban? Nem tudnék teljes mértékig a célra koncentrálni, míg nem kértem bocsánatot Nattől, nem hoztam egyenesbe a dolgokat, és nem hagytam magam mögött a hibákat, amelyeket anyu halála körül elkövettem. Ideje volt, hogy lezárjam végre ezt a fejezetet.

Kibontottam a kendőt, és némi habozás után Tanító kinyújtott tenyerébe helyeztem. Ujjai összezárultak az anyag körül. Elnyomtam magamban a megbánás tüskéjét – újabb gyengeség, amitől szabadulnom kellett.

– Remek, Kitten! – mondta ismét boldogan. Megengedtem magamnak egy apró, megkönnyebbült sóhajt. – Milyen bátor vagy! Megoszthatod majd ezt a fejlődési mérföldkövet az osztállyal.

Egy diáktársam villant az eszembe, egy férfi, aki elveszítette a lánya feletti felügyeleti jogot. Őt itt minden a lányára emlékeztette: az, ahogy Sanderson először a kenyérhéját rágta le a szendvicsről, az Orion formája az égbolton, egy társunk flamingómintás zoknija. Hatszáz mérföldet repült, hogy szabaduljon, de nem tudta maga mögött hagyni az emlékeit. Szerettem volna példát mutatni neki, én akartam lenni számára a fény a gyász alagútjának végén.

Bólintottam, és csak bámultam anyu sálját Tanító kezében. Az elmúlt két évben alig vettem le. Sebezhetőnek éreztem a nyakam nélküle.

Tanító az asztalhoz sétált a kendővel, és bedobta az egyik fiókba – nem láttam, melyikbe. Két tenyérrel megtámaszkodott az asztalon, fölé hajolt, és megvárta, míg rá figyelek. Amikor ez megtörtént, kihúzta a mindenes fiókot.

– Van számodra egy kis jutalmam.

Előhúzott egy tengerészkék borítékot, majd visszasuhant mellém a kanapéra, és a kezembe adta a papírt. Pókhálószerű kézírással egyetlen szó állt a borítékon: Kit. Intett, hogy bontsam fel.

A borítékban egy vastag papírra írt üzenet volt, ugyanazzal a kurzív kézírással.

Drága Kit – kezdődött a levél –, olyan messze jutottál az itt töltött idő alatt! Négy hónappal ezelőtt semmivel sem lehetett volna rávenni, hogy megválj az anyád sáljától. Átfutottam a levél többi részét, a tekintetem megakadt pár kifejezésen, mint például szívélyesen invitállak meg egyedülálló lehetőség és teljes titoktartás. Magamon éreztem Tanító figyelő lézertekintetét. Nekifutottam, és még egyszer elolvastam, ezúttal lassabban.

Amikor befejeztem az olvasást, felnéztem rá.

– Mi az a Belső Kör?

III.

Ki kell iktatnom minden akadályt, ami utamat állja a szabadsághoz vezető ösvényen.

27.

Natalie

2020. január 8.

Kit itt van, a kunyhómban, az ágyamon ül. Dermedten állok a küszöbön. Életünk nagy részében a húgomnak mellig érő, szőke haja volt.

Most teljesen le van borotválva a feje.

Mint mindenki másnak a Bölcsesség Erdeje személyzetében.

Máskülönben ugyanolyan, mint volt: kerek a pofija, zöld a szeme, ott az a kis tetovált csillag a bal halántékán. Farmer van rajta, meg egy sárguló póló, a kabátját a székem támlájára dobta. Egészségesnek, elégedettnek tűnik, nincs rajta egyetlen karcolás vagy horzsolás sem. Tekintete nem álmatag, nem utal arra, hogy be lenne drogozva. Nincsenek erőszakra utaló könnycseppek.

Ami azt illeti, ragyog.

Jól van.

Jól van, jól van, jól van!

Leengedem a vállam. Eltűnik a nyomás a mellkasomról. A torkom összeszorul. Valahol attól rettegtem, hogy soha többé nem látom majd a kishúgomat.

Kitárt karokkal rohanok felé. Ő hátrébb húzódik az ágyon, és megálljt int.

– Van egy szabályunk, tilos mindenféle testi kontaktus – mondja.

Akkor ezért rántotta el magát Gordon, amikor megkopogtattam a karját.

Meglepetten hátrálok. Kit számára mindig fontos volt az érintés, felmászott mindenki ölébe, belekarolt mindenkibe, játszott mások hajával.

A legtöbb ember nem ölel őszintén. A legtöbb ölelés túl gyors, egy feladat, amin túl kell esni, egy kis formalitás. Nem úgy, mint Kité. Ő úgy kapaszkodik az emberbe, mint egy mentőcsónakba, és sokáig nem ereszt, kétséget sem hagyva afelől, hogy őszintén szeret. Senki sem ölel úgy, mint Kit.

Ezt anyutól örökölte.

Arra vágyom, hogy köréjük fonhassam a karjaimat; pontosabban mondva inkább arra, hogy ők körém fonják a karjukat. Szeretném beletemetni az orrom a maradék hajába, szeretnék megbizonyosodni róla, hogy még mindig almaillatú. Tudom, hogy megszegtem a szabályt azzal, hogy idejöttem, de azért ennél melegebb fogadtatásra számítottam. Még csak nem is örül annak, hogy láthat! A torkomban érzett szorítás nem enged. Összeszedem magam.

Kit felvonja a szemöldökét.

– Nos? Talán a környéken volt dolgod?

Ahogy centiről centire végigvizslatom, a tekintetem újra és újra visszavándorol a csupasz fejére, nyakára, fülére, a vonásaira, amelyek most valahogy túlnőnek az arcán. Nem lehet szebben fogalmazni: borzalmasan áll neki a kopaszság.

– Mi lett a hajaddal? – szakad ki belőlem.

Öntudatosan végigsimít a fején, majd felhorkan. A hangjában szokatlan élt érzek.

– Mit keresel itt, Nat?

Összeszorul a gyomrom, amikor eszembe villan a vádaskodó levél. Lenyelem az igazságot, keresek magamnak egy másikat helyette.

– Aggódom miattad. – Csak bámul rám, és várakozik. – Hat hónapja nem hallottam felőled. Próbáltam e-mailt írni, sms-t küldtem, hívtalak, de nem válaszoltál semmire.

– Nincs nálam a telefonom és a laptopom. Mondtam is, hogy így lesz. – Felvidul. – Mindegy is, nincs okod aggodalomra. Ez az élmény hihetetlen volt! A halála óta most először képes voltam túllépni az anyu dolgon.

Szinte émelygek a bűntudattól, de még nem mehetek végig azon az úton. Túl korai lenne. Még nem állok rá készen. Mondogatom magamban, hogy ne ítélkezzek, míg nem tudok többet. Nem válna hasznomra, ha magamra haragítanám Kitet, mielőtt beismerem neki a titkomat; épp elég, hogy utána dühös lesz rám. Összerezzenek; úgy döntök, hogy információt gyűjtök, elemzem, majd tervet kovácsolok, és ennyi, semmi több.

– Mivel teltek számodra ezek a hónapok?

– Ó, istenem, olyan elfoglalt vagyok! Foglalkozásokat tartok, jógaórákat, én kezelem Tanító időbeosztását, és én viszem fel neki a reggelit mindennap. Én szervezem a Bölcsesség Erdejének különleges eseményeit. Múlt hónapban összehoztam egy ünnepséget Tanító hatvanadik születésnapjára. Varázslatos volt, mindannyian a parton táncoltunk a holdfényben. Meginvitált, hogy a privát foglalkozásai némelyikén is vegyek részt, és véleményezzem, miután a vendég elment. Egyszerűen nincs elegendő óra egy napban!

– Tehát betanuló terapeuta vagy? – Sosem láttam még őt ennyire lelkesnek, ennyire elkötelezettnek.

Kit vállat von.

– Segítek, ahol kell. Nem arról van szó, hogy az utam végén diplomás pszichológus lesz majd belőlem, ha erre gondoltál.

– Akkor milyen úton indultál el? – próbálom kérdésben kifejezni az érdeklődésemet.

– Az úton, amely a maximalizált énemhez visz el. Ez nem egy karrier, Nat. Itt nem kell azon aggódnom, hogy mi lesz belőlem. Nem kell választanom. A húgod igazi reneszánsz asszony lett. – Most először mosolyog rám a beszélgetés során.

A húgom igazi idióta, gondolom magamban.

– Adnak neked fizetést?

– A fizetésem az, hogy ingyen végzem a kurzusokat, van szállásom és ellátásom – feleli Kit olyan hangon, mintha megnyerte volna a főnyereményt a lottón. Ködként telepedik rám a rémület.

A húgom szerint nincs azzal gond, hogy teljes állásban dolgozik fizetés nélkül. Nincsenek aggodalmai amiatt, hogy teljesen elvágja magát a való világtól. Esze ágában sincs eljönni a Bölcsesség Erdejéből, talán örökre itt akar maradni.

El fogom őt veszíteni.

Kit feltápászkodik.

– Még van pár dolog, amit el kell intéznem Tanítónak.

A faliórára pillantok.

– Keményen megdolgoztat!

– Nem kényszerít rám semmiféle feladatot. Csak én mehetek végig az utamon.

Elfojtom magamban a sürgető késztetést, hogy azonnal kitépjem a húgomat erről a helyről. Emlékeztetem magam, hogy higgadtnak kell maradnom.

Felém pillant.

– Ha nincs más, akkor ideje elindulnom.

Megfontolom, hogy itt és most elmondok neki mindent, hagyom, hogy kicsorduljon belőlem a titok. De most, hogy szemtől szemben lehetek vele, látom magam előtt az arcát, az eltökéltségem semmivé lesz. Fél éve ez az első beszélgetésünk, nem fordíthatom egy olyan irányba, ami valószínűleg teljesen összetöri. Inkább reggel mondom el neki, azután elindulok vissza Rocklandbe.

– Holnap eltűnök az utadból. Úgyis vissza kell mennem dolgozni.

– Nem, muszáj lesz maradnod pár napot.

Kérdően nézek rá.

– Elég kemény vihar közeledik felénk, így partra húzzuk a Homokórát. Most nem lenne biztonságos az átkelés.

– Ó! – mondom, és nem érzek túl sok lelkesedést a gondolattól, hogy még egynél több éjszakát itt kell töltenem. Ez a találkozás formális lett, és fura, egyáltalán nem olyan, ahogy elképzeltem.

– Amint elül a vihar, Gordon hazavisz. – Elindul az ajtó felé, majd visszafordul. – Miért mondtad neki, hogy küldtem neked egy e-mailt?

Kiszárad a szám.

– Azt mondta, egy családtag nem kezdeményezheti, hogy kapcsolatba lépjen egy vendéggel, ezért gondoltam, ha azt mondom, te írtál elsőként, akkor talán segít nekem.

– Tehát nem volt semmiféle e-mail?

Habozok, utálom, hogy megint hazudnom kell a húgomnak, de megrázom a fejem.

Kit bólogat, elgondolkodik.

– Tudod, ő sokkal együttérzőbb, mint gondolnád. Mármint Gordon. – Kinyitja az ajtót. – Meg kellett volna mondanod neki az igazat.

28.

Kit

TÍZ HÉTTEL KORÁBBAN

2019 októbere

Arra ébredtem, hogy dörömbölnek az ajtómon. Álmosan kinyitottam a szememet, és magam elé vettem az ébresztőórát. A neonszámok azt mondták, 03:15 van. Valaki ismét megütögette az ajtómat.

– Kit! Nyisd ki az ajtót!

Kimásztam az ágyból, elcsoszogtam az ajtóhoz, és kitártam. Raeanne állt a küszöbön, bő farmerban és flanelingben. Az arckifejezése sürgető volt, mintha „élet-halál kérdése” lenne. Az aggodalomtól elkezdtem feléledni.

– Mi a baj?

– Beavatunk – mondta, s alig bírta visszafogni magát az izgalomtól. Amikor látta, hogy értetlenül nézek, hozzátette: – A BK-ba. – A Belső Körbe.

– Most azonnal? – A szívem hevesen dobogott. Az éjszaka közepén?

– Mindenki rád vár. – Berontott a szobámba. – Siess, öltözz fel!

– Ki az a mindenki? – Megdörzsöltem a szememet. – És hogy érted azt, hogy beavatnak?

Felsóhajtott.

– Felöltöznél végre?

Bementem a fürdőbe, hogy felvegyem a farmerom és egy pulcsit. Amikor kijöttem, Raeanne éppen az asztalfiókban kutakodott. Gyorsan betolta a fiókot.

– Bocs – mondta bűntudatosan. – Tanító megkért, hogy keressek nálad valamit.

– Mit?

Legyintett.

– Nem érdekes! Elkésünk! – A kezembe nyomta a kulcskártyámat, majd kitárta az ajtót, beengedve a hűs, őszi éjszakát.

– Valami rosszat csináltam? – Lejjebb húztam a pulcsim ujját, hogy melegítse a kezemet.

– Shh! Még felébreszted a közlakot. – Mióta tagja lettem a Bölcsesség Erdeje személyzetének, megtanultam, hogy Tanító és a munkatársaim a vendégeket „közlaknak” hívják a hátuk mögött, a „közönséges lakosság” rövidítéseként. A kifejezés viszonylag ártatlanul hangzott, de volt mögötte némi felsőbbrendűségi utalás – a közlak kevésbé volt elkötelezett, mint mi.

Raeanne sarkon fordult, és kocogva megindult. Utánarohantam. A Bölcsesség Erdeje békésen fürdött az éjszaka kékes fényében, egy lélek sem volt sehol. Felpillantottam az égboltra, és a távolból milliónyi csillagot láttam hidegen ragyogni.

– Raeanne, mit kerestél a fiókomban?

Nem lassított, rohant tovább a vendégházak között.

– Tanító elvárja, hogy rutinszerűen ellenőrizzük egymást, hogy biztos mindenki követi-e a szabályokat. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan te turkálsz majd az én cuccaim között.

Ettől jobban kellett volna magam éreznem? És jobban éreztem magam?

Haladtam a nyomában a zöldségágyások között, a sövény felé, a sziget nyugati végébe. Megálltunk az egyik belépés csak a személyzet részére feliratú ajtónál, és elakadt a lélegzetem. Eljött a pillanat – végre megláthattam, mi van a falon túl.

Raeanne hátrapillantott a válla fölött, mindkét irányba végignézett a kampuszon, majd előhúzott egy kulcscsomót a zsebéből. Az egyik kulcsot a zárba dugta, elfordította, majd egy lökéssel kinyitotta az ajtót, és intett, hogy lépjek ki rajta.

Bejártam már a sziget minden elérhető négyzetcentiméterét, de sosem jutottam még el ide, az ajtón túlra. Minden alkalommal, amikor kipróbáltam, nyílik-e a kilincs, a kíváncsiságom legyőzte a félelmemet, de ez a félelem most belém hasított. Vajon mi vár rám odaát? Elhessegettem magamtól a gyengeséget. Tudtam, hogy a társaim, a személyzet tagjai sosem sodornának engem veszélybe.

– Hova megyünk? – kérdeztem ismét.

– Meglepetés.

Raeanne bezárta mögöttünk az ajtót, majd elővett egy zseblámpát, és megvilágította az ösvényt előttünk. Körülöttünk bódítóan áradt a fenyő és a föld illata. A közelben egy bagoly huhogott. Átrohantunk az erdőn, követtük a keskeny kis ösvényt, amelyet fenyőtüskék és moha borított. Olyan gyorsan mentünk, hogy alig volt lehetőségem körülnézni, csak annyit láttam a környezetemből, hogy a fenyőfák, amelyek között haladtunk, olyan magasak voltak, s az erdő olyan sűrű volt, hogy már nem is láttam a csillagos eget. Olyannak láttam a fákat, mint egy csapat ismeretlen rémet – fogpiszkálóvékony végtagokkal, arctalanul vártak, figyeltek, követtek – és olyan közel maradtam Raeanne-hez, amennyire csak tudtam. Rovarok pletykálkodtak körülöttünk, ágak reccsentek a talpunk alatt. Még szorosabban markoltam a pulcsim hajtókáját, miközben ágakat söpörtem félre az arcom elől.

Kis idő múlva meghallottam a hullámok moraját a partról. Közel jártunk a sziget pereméhez. Belém hasított a vágy, hogy lássam az óceánt, ha csak egy pillanatig is. Alig fogalmaztam meg magamban ezt a kérést, s az erdő máris kettévált, átadva helyét a sötétkék végtelennek.

Óriási gránitsziklák feszültek neki a víztömegnek. Csapatnyi embert láttam rajtuk. Amikor meghallották, hogy közeledünk, felénk fordultak. A pulzusom felgyorsult.

Elsőként Ruthot ismertem fel, és megkönnyebbülten felsóhajtottam – biztos voltam benne, hogy ő nem lenne benne semmiben, ami helytelen. Felléptem a mellette lévő sziklára, és ő rám kacsintott. Ruth mellett Sanderson állt, kapucnival a fején, kezét a pulóvere zsebébe gyömöszölve. Csodálkozva pillantottam meg Debbie-t, a szakácsnőt, aki mosolyogva köszöntött, de cseppet sem lepődtem meg, hogy Sofia is ott volt, és egy helyben ugrált. Raeanne is felmászott a maga helyére a sziklán, majd előhúzott egy fogpiszkálót. A körön kívül, tőlünk valamivel távolabb Gordon állt, karba tett kézzel. Egyikük sem úgy nézett ki, mint akit nemrég ébresztettek a legszebb álmából.

Ruth az órájára pillantott.

– Jeremiah nélkül kell elkezdenünk. – A barátom neve hallatán felkaptam a fejem, és boldog voltam, hogy ő is ide tartozik. – Gyűljetek körbe!

A csoport szoros körré alakult. Leheletnyi csalódottságot éreztem – azt reméltem, Tanító is része a BK-nak.

Ruth rám nézett.

– Kit, légy üdvözölve a Bölcsesség Erdejének Belső Körében. Néha a sok elfoglaltság közepette nehéz felidézni, mennyire szerencsések is vagyunk. Isten látja lelkem, alig bírom a munka terheit, a rengeteg házimunkát, az órákat, ráadásul az ilyen események tervezése is mindig az én nyakamba szakad. – Szemrehányóan körbenézett a csoport tagjain, majd felszegte az állát. –Azonban senkinek sincs annyi tapasztalata, mint nekem, ezért bízza ezt a feladatot Tanító kizárólag énrám. – Páran feszültnek tűntek. Raeanne már szóra nyitotta volna a száját, de Ruth egyetlen azonnali, komor pillantással belé fojtotta a szót. – A mai este mindannyiunk számára emlékeztetőül szolgál, hogy milyen csodálatos is ez a hely.

– Olyan csodálatos! – visszhangozta Sofia, aki máris könnyekig hatódott. Debbie határozottan hátrált mellőle egy lépést.

Ruth háta mögött az óceán éppen apályban volt. A hold fénye úgy táncolt a sziklák közötti élővilágon, mint egy reflektor: láttam hólyagmoszatot, kürtös csigákat, kagylókat és parti csigákat.

– Mindannyian izgatottak vagyunk, hogy…

A fák megzörrentek, félbeszakították Ruthtot a mondat közepén. Mind ledermedtünk. Volt valaki vagy valami az erdőben. Egy nagydarab alak rontott ki a sziklák irányába.

– Bocs, hogy késtem – mondta Jeremiah, majd a térdére támaszkodva fújtatni kezdet.

– Nem tudnál órát viselni azon a fatörzsön, amit a karod helyén hordasz? – morogta Raeanne, miközben mindenki megnyugodott.

– Bocs – ismételte Jeremiah. – Dolgom volt.

– Mégis micsoda? – érdeklődött Gordon.

Jeremiah felegyenesedett, és rá sem hederített Gordonra.

– Mi dolgod volt? – kérdezte ismét Gordon.

A csoport elcsendesedett. Jeremiah megvakarta a szakállát, amit időközben bozontosra hagyott nőni. Egy másodperccel tovább töprengett a kelleténél.

– Segítettem Tanítónak az adóügyeiben.

Hajnali háromkor? Még én, az újonc is éreztem, hogy hazudik.

– Ilyenkor? – firtatta Gordon.

Ismét kényelmetlen csend telepedett ránk. Biztos voltam benne, hogy bármi tartotta is fel Jeremiah-t, alapos oka volt késni. Lehet, hogy áttörést ért el, amit még nem állt készen megosztani másokkal, vagy lehet, hogy Tanító a segítségét kérte, de utasította, hogy kezelje a dolgot bizalmasan. Szerettem volna megvédeni a barátomat, de egyelőre én voltam a ranglétra legalján – nem jött még el az ideje, hogy vihart kavarjak. Próbáltam elkapni Jeremiah tekintetét, de őt lefoglalta az, hogy farkasszemet nézzen Gordonnal.

– Miért nem törődsz kivételesen a saját kurva dolgoddal? – mondta végül Jeremiah fáradtan.

Ruth levegő után kapott. Raeanne gúnyosan felkuncogott. Mindenki kényelmetlenül fészkelődött, Gordon kivételével, akinek az arckifejezése és mozdulatlan testtartása semmit sem árult el, ahogy Jeremiah-ra bámult.

Sofia egyre lendületesebben kezdett ugrálni, és a messzeséget fürkészte.

– Beugorhatunk végre?

Ezzel megtörte a kínos feszültséget. Jeremiah elfordult Gordontól, odalépett mellém, hangtalanul azt mondta, „sajnálom”. Rámosolyogtam, mire megkönnyebbülten leengedte a vállát.

Ruth előrelépett.

– Hacsak nem akarja valamelyikőtök maga vezetni a ceremóniát, nem akarok több kitörést. – Mindannyian kaptunk egy-egy szigorú pillantást. Senki sem szólt egy szót sem. – Menjünk be a vízbe!

A társaim levették a cipőjüket, és feltűrték a nadrágjuk szárát.

– Ágyúgolyóóóó! – kiáltotta Sofia, és futva indult a víz felé.

– Sofia, ne! – kiáltott utána Ruth. – A víz nem olyan…

Sofia beugrott. Mind lekukucskáltunk a szikla pereménél, és vártunk. Pár másodperc múlva a felszínre bukkant, és sikoltozott, hogy milyen hideg a víz. Ruth felsóhajtott.

Mindenki más óvatosan leereszkedett a sziklaperemen. Felszisszentem, amikor a víz jegessége belemart a lábujjaimba, aztán a bokámba, majd a térdembe – nem lehetett több tízfokosnál. Ruth és Sanderson másztak be utoljára. Ruth megszorította a fiú kezét, amikor azt hitte, nem látja őket senki, Sanderson pedig rámosolygott. A csoport mélyebbre ment, és kört formáltak körülöttem, mint csapatnyi éhes cápa. Vártam, és próbáltam úrrá lenni a remegésemen. Nem akartam, hogy azt gondolják, félek.

Amikor Sofia végre elcsendesedett, Ruth megszólalt:

– A Belső Kör azoknak a diákoknak a csoportja, akik az átlagos vendégeknél nagyobb elkötelezettséggel igyekeznek elérni a maximalizált én állapotát. A hat hónapig tartó kurzus remek kezdés, de szükségünk van a lehetőségekre, hogy a gyakorlatban is használjuk a megszerzett tudást. Úgy, mint például az ügyvédbojtárok. – Kis szünetet tartott. – Ott sem úgy van, hogy jársz néhány évig a szemináriumokra, aztán azonnal bemész, és nyitóbeszédet mondasz a tárgyalóteremben. Előbb le kell vizsgáznod. Érted?

Bólintottam, s közben száguldoztak a fejemben a gondolatok.

– A mi vizsgáink nem mások, mint a Rettenthetetlenség kihívásai. Vannak tagok, akik ezeket röviden csak K-ként emlegetik. Minden kihívásban az a cél, hogy úrrá legyünk egy-egy általános emberi félelmen.

Ismét szünetet tartott. Úgy éreztem, talán mondanom kellene valamit:

– Hány kihívás van összesen? – Már nem éreztem a lábamat.

– Senki sem tudja pontosan – mondta Debbie álmodozva.

– Tanító tudja! – helyesbített Raeanne.

– Minden teljesített kihívással közelebb kerülsz a maximalizált énedhez – magyarázta Ruth. – Semelyikünk sem tudhatja, mivel jár egy kihívás, míg legalább az egyikünk meg nem próbálja teljesíteni.

Sofia szólt közbe, fejéről még mindig csöpögött a víz.

– Ezek lesznek életed legmeghatározóbb élményei!

A többiek helyeslőn bólogattak.

– Tanító sosem kéri, hogy teljesíts egy kihívást, ha nem teljesen biztos abban, hogy készen is állsz rá – magyarázta Ruth. – Ahhoz, hogy beavatást nyerj, át kell esned a K1-en. Ez az Ítélkezés kihívása.

Ezernyi pillangó repkedett a gyomromban.

– Ma este?

Biccentett.

Az emberek itt nem ítélkeztek felettem a múltbéli hibáim miatt – szerették volna jobbá tenni azt a Kitet, aki előttük állt. Amikor júliusban a Bölcsesség Erdejébe jöttem, azt reméltem, néhány olyan stratégiával térek majd haza, amelyek segítenek kizökkenteni az agyamat a káros gondolatmenetekből. Szerettem volna lazítani a nyakam körül szoruló bűntudathurkon. A legvadabb álmaimban sem gondoltam, hogy ilyen messzire jutok, hogy megtalálom azt a bölcseletet, ami után egész életemben kutattam.

– Megcsinálom. – Vacogtak a fogaim.

Ruth rám mosolygott.

– Először is meg kell, hogy tisztítsunk téged. – Csatlakozott hozzám a kör közepén, és azt kérte, feküdjek a hátamra a vízen. Tettem, amit mondott, a farmerom és a pulcsim azonnal jeges páncéllá vált körülöttem.

– Vízből születtél, vízből is születsz újjá – szavalta Ruth.

Minden előzetes figyelmeztetés nélkül, két kézzel a víz alá rántotta a fejem. A jeges sokkolás hatására felsikoltottam, s közben nyeltem némi sós vizet. Köhögtem, mire újabb adag vizet nyeltem be. Ruth szorítása erősödött a fejem körül. Erősebb volt, mint amilyennek tűnt.

Mi van, ha nem enged el időben?

Végtagjaimmal automatikusan csapkodni kezdtem, harcoltam a torkomon lecsorgó folyadék ellen. A tüdőm hevesen tiltakozott, hullámzott a mellkasom. Fölöttem Ruth távolinak tűnt, egy elmosódó körvonalú, de ijesztően hatalmas alaknak a sötétben. Körmeimmel a kezébe vájtam.

Fölemelt.

Elengedte a fejem, és megütögette a hátamat. A hold fényénél láttam a szeme csillogását.

– Készen állsz a K1-re! – jelentette be.

Sanderson a szájához emelte az ujjait, füttyentett. Raeanne huhogott. Jeremiah az ajkába harapott. Az adrenalin dübörgése lassulni kezdett az ereimben, ahogy végignéztem a lelkes arcokon. Pár perc múlva már nem is reszkettem. Két köhögés között el-elvigyorodtam. Égett a torkom, égtek az orrlyukaim is, de nem törődtem vele.

A félelem volt a lényeg – éppen erre jelentkeztem.

– Most pedig – mondta Ruth –, menjünk, és keressük meg Tanítót.

29.

Kidugtam a fejem a jégnyelven felállított, khaki színű sátor nyílásán. A hajnali fények vattacukorszínűre festették a tágas égbolt alját. Előttem a befagyott tavon egy férfi éppen tökéletesen szimmetrikus nyílást vágott egy talajfúróval. A jég alatt dermesztően hideg víz hullámzott. Az Ötök a közelből figyelték, ahogy dolgozik. A férfi már csaknem végzett a feladattal.

A sátor mögötti végtelen síkságot hó borította. A hó kékes volt, csaknem levendulaszínű, az égbolt tükröződött a hókristályokban. A prérit imitt-amott kopasz fák kisebb csoportjai törték csak meg. Facölöpökből ácsolt kerítések választották el egymástól a nagy földdarabokat, bár hogy kitől vagy mitől, nem tudta senki. A kerítéseket kézzel ácsolták, egyenetlenek voltak magasságukban és szélességükben is. Voltak oszlopok, amelyek negyvenöt fokos szögben megdőltek, mintha nem bírnák ki még egyszer a barbár New York-i tél súlyát. Egy alacsonyabb faágon piros sapkás kis fakopáncs vidáman munkához látott, ő volt talán az egyetlen, aki nem morgolódott a fogcsikorgató hideg miatt.

Visszahúztam a fejem a sátorba, és felhúztam a cipzárt. A sátor nagyon kicsi volt, alig fértünk el benne ketten, plusz telezsúfoltuk búvárruhával, vízálló csizmával, maszkokkal. A hőlégbefúvó ontotta a meleget, izzadtam a gumiruhában. Gabe-hez fordultam, aki a kezembe adta a csizmámat.

– Remélem, hogy nem tévedsz – mondta.

Türelmet erőltettem magamra, és letettem a csizmát.

– Ezt már megbeszéltük.

– Belehaltál volna, ha más mutatványt választasz?

– Nekem kellene megváltoztatni a műsoromat azért, mert te félsz?

Alig tudta türtőztetni magát.

– Tényleg csodálkozol azok után, ami a Lángolás során történt?

Lepillantottam a kezemre. A bütykeimtől a csuklómig mindkét kezemet haragos, vörös sebek borították – ez volt az egyetlen maradandó torzulás, ami a műsor után megmaradt. A többi sérülés, testi és egyéb, mind eltűnt a bőrátültetések és a fizikoterápia nyomán. Továbbra is kiálltam a műsor mellett. A fotók fantasztikusak lettek, megértek minden másodpercnyi fájdalmat és a többhavi rehabilitációt is. Az egyik még egy helyi újságban is megjelent.

Tíz hónappal azután, hogy magamra hagyott, Gabe visszatért hozzám, ahogy vártam. A munkánk végre kezdett beindulni, de így, hogy minden performansz veszélyesebb volt, mint az előző, elkezdtem aggódni a közönségem miatt. Nem tudtam elviselni a gondolatot, hogy veszélybe sodorhatom őket; életemben először megtiltottam, hogy a műsoromat élőben nézzék végig. A tömegeknek meg kellett elégedniük azzal, hogy a képernyőről követik az előadást. Míg én a rajongóim miatt aggódtam, Gabe engem féltett. Véget nem érő vitákat folytattunk a biztonságommal kapcsolatban. Ami egykor édes aggodalom volt, mostanra megsavanyodott.

– Fel kellett volna vennünk egy biztonsági gárdát! – makacskodott Gabe.

– Ezért van itt az Ötök.

A szemét forgatta.

– Nincs szakképesítésük!

– Túl sokat aggodalmaskodsz! – Magamra rántottam a gumisisakot, jelezvén, hogy a beszélgetésnek vége. Gabe felhúzta a csizmát a lábamra, majd átnyújtotta a neoprénkesztyűt. Felhúztam a sérült kezemre, és ismét rácsodálkoztam a tökéletesített testemre. Utoljára a maszkot vettem fel, együtt húztuk fel az arcomra. Gabe megszorította a szíjat hátul a fejemen.

– Nem te nézted végig, ahogy a legjobb barátod lángol.

– Ó, Gabriel, annak már öt éve! Elég a nyafogásból!

Karba fonta remegő kezét. Még ennyi év után is félt.

Kudarcot vallottam vele.

– Gyere velem! – mondtam hirtelen ötlettől vezérelve.

– Hova?

– A vízbe! Megragadtál az elméleti leckéknél. Éppen ideje, hogy végre a gyakorlatban is kipróbáld magad.

Gabe pislogott.

– Te most viccelsz. Nem edzettem egy percet sem!

Éreztem, hogy ez a megoldás, amire szüksége van. Így kellett lennie.

– Neked nem kell olyan sokáig lent maradni, mint nekem. Csak tapasztald meg, milyen az, amikor az igazi rettenthetetlenség ott száguldozik az ereidben. Akkor talán megérted végre, miért csinálom azt, amit csinálok.

A fejét rázta.

– Elhiszem így is.

– Ugyan már! Az Ötök bármelyike az életét adná ezért a lehetőségért!

– De én nem tartozom közéjük. Nekem itt feladatom van, ha elfelejtetted volna. A te biztonságod az én munkám.

Legyintettem.

– Az Ötök majd megoldják a biztonsági szolgálatot. Nincs szükségük egy hatodikra, aki dirigál nekik.

– Én nem…

– Annyi mondvacsinált ürüggyel hozakodhatsz elő, amennyivel csak szeretnél. Mindketten tudjuk, mi a valódi oka annak, hogy nem akarod. – Kis szünetet tartottam. – Félsz.

Elfordította a tekintetét rólam.

– Gabriel. – Megfogtam a kezét. – Hiszel az én, a mi küldetésünkben?

– Itt lennék, ha nem hinnék benne?

– Akkor mégis meddig hagyod még, hogy a félelem uralja az életedet? Mi történt azzal a Gabe-bel, aki bekopogott az öltözőm ajtaján sok évvel ezelőtt, és szinte követelte, hogy a segédem lehessen? Azzal, aki apámat seggfejnek nevezte? Aki New Yorkba költözött a saját apja fenyegetőzése ellenére?

– Ezt hagyjuk! – Fölszegte az állát. – Nem kell semmit bizonyítanom egy halott embernek.

– De van valaki más, akinek bizonyítanod kell, valaki sokkal fontosabb. – Megragadtam a vállát. – Te magad. Látom, hogy nézel rám a műsorok kezdete előtt. Irigykedsz, vágyakozol. A lelked egy része lehetőséget követel, hogy úgy ragyoghass te is, mint én. Én most megadom neked ezt a lehetőséget. Bizonyítsd be saját magadnak, hogy minden porcikádban vagy olyan bátor, mint Madame Rettenthetetlen! Én egész idő alatt melletted leszek.

Gabe felsóhajtott, de láttam valamit megvillanni a szemében.

– Nem fogadsz el nemleges választ, ugye?

Felnevettem.

– Ezt az egyet garantálhatom neked. Átkozottul legyőzhetetlennek fogod magad érezni!

Az évek során a leggyakrabban a következő kérdést tették fel nekem: hogyan lehet hátrahagyni a félelmet?

Nem lehet, legalábbis nem teljes mértékben. Az ember megtanulja, hogyan ignorálja a teste jelzéseit, amelyek arra buzdítják, hogy álljon meg, forduljon sarkon, és vonuljon vissza, mielőtt még túl késő lenne.

Felsandítottam a zavaros, zöldes vízen át a jégen vágott, kerek lék irányába, s közben lüktetett a fejem. A jeges merüléseknél nem volt ritka dolog a hideg miatti fejfájás; a jéghideg víz és a fejben lévő puha szövetek nem jöttek ki valami jól egymással. A ThermoKline, a cég, amelyiktől a felszerelést vettük, garantálta, hogy a fejfájás gyorsan el fog múlni, az új termékeikben alkalmazott innovatív tulajdonságoknak köszönhetően.

A csapat megrántotta a sárga biztonsági kötelet, amelyik a testemhez csatlakozott. Visszarántottam, ez volt az egyezményes jelünk arra, hogy minden rendben velem. Nyugodtan lélegeztem a regulátoron keresztül, apró buborékok táncoltak el a testem közeléből. Gabe-hez fordultam, és felfelé böktem a hüvelykujjammal. Viszonozta a mozdulatot. Félelme teljesen alaptalan volt. Ezen az előadáson nem volt helye megcsúszásnak, apró botlásoknak. Több száz órán keresztül gyakoroltunk erre a kihívásra. Fejfájás ide vagy oda, készen álltam.

Az Ötök határozottan tiltakoztak, amikor bejelentettem, hogy Gabe is velem tart a vízbe, ugyanazokat a biztonsággal kapcsolatos aggodalmakat sorolták fel, mint ő maga. Hány évig kellett volna még dolgoznom azon, hogy kiradírozzam a fejükből az összes tévhitet, amit a társadalom beléjük sulykolt? Mennyi időbe telt volna megérteniük, hogy pontosan ugyanannyira rettenthetetlenek lehetnének, mint amilyen én voltam? Ebből a szempontból a küldetésem kudarcot vallott. Ezeknek az előadásoknak éppen az lett volna a lényege, hogy inspiráljak másokat, hogy elhitessem velük, ők is élhetnek félelem nélkül. Talán ideje volt, hogy újragondoljam a módszereimet.

A lék fölött megjelent egy kamera. Felemeltem a kezem, de nem integettem. Igyekeztem az alkalomhoz illő méltósággal köszönteni a rajongóimat. Ezúttal úgy terveztük, hogy egész estés dokumentumfilmet készítünk az anyagból, hogy annyi lélekhez érhessek el az üzenetemmel általa, amennyihez csak lehetséges. Az Ötök azt javasolták, készítsek majd narrációt a filmhez, amelyben megosztom a tudásomat a köznéppel. Az lenne a címe, hogy Madame Rettenthetetlen bemutatja… Jégbe zárva. Több százezren, talán több millióan is magukba szívhatnák a tanításaimat. Forradalmasíthatnám a tömegek pszichológiai gyógyulását, ahogy Freud és Jung is tették előttem. Egyszer és mindenkorra megmutathatnám a szadista, vén trotty apámnak, hogy mekkorát tévedett.

Eltávolodtam a léktől, és elképzeltem, ahogy az Ötök elindítják a stoppert. Szemügyre vettem magam körül a tintafekete vizet, szinte fel sem foghattam, hogy lehet idelent olyan sötét, miközben tudtam, hogy odafent milyen ragyogóan kék az ég. Gabe-től eltekintve nem járt erre egyetlen lélek sem, bár hogy lehettem volna ebben teljesen biztos? Megeshetett, hogy éppen abban a pillanatban ébredt fel mély álmából valami ősi lény a víz fenekén. Agyarak és karmok, megvannak még a régi lidércek? Akkoriban csak egy ostoba kislány voltam, akinek fogalma sem volt arról, hogy a csónakban lévő szörny sokkal, de sokkal rosszabb, mint bármi, ami a víz alatt él.

Ez a kihívás hány pontot érne, uram?

Attól függ, rendesen végigcsinálod-e.

Ez kicsit sem hasonlított a Minnich-tóhoz. Ezúttal az én kezemben volt a döntés.

Nem számítottam rá, hogy a rendíthetetlenség ennyire fárasztó lesz. Az elmúlt órában észrevettem, mintha valami akadály lenne a pipában, olyan volt, mintha egy egyre vékonyodó szalmaszálon keresztül próbálnék levegőt venni. A regulátort, amit kiválasztottam, még nem dobták piacra, de biztosítottak afelől, hogy alaposan tesztelték.

Éreztem egy rántást a kötélen. Visszarántottam. Eltökéltem, hogy ezt fogom tenni, mindegy, mennyire felszínessé válik a légzésem, vagy mennyire szorosan öleli körül a hideg a csontjaimat. Nem fogok visszatérni a felszínre, míg meg nem döntöm a rekordot.

Számít egyáltalán az eredmény, ha az ember nem érez fájdalmat az odáig vezető úton?

Az idő olyan lassan kezdett peregni, mint ahogy vízcseppek hullanak egy csöpögő csaptelepből. A homokórában pergett a homok. Lehunytam a szemem, négy másodpercig belélegeztem, nem törődtem azzal, hogy a légáramlást valami akadályozza, majd négy másodpercig kilélegeztem. Belégzés, kettő, három, négy. Kilégzés, kettő, három, négy.

Amikor éreztem, hogy valaki megérinti a karomat, felnyitottam a szememet. Gabe a jég felé bökött az ujjával, jelezve, hogy fel fog menni a felszínre. Felfelé böktem a hüvelykujjammal. Meglepődtem, és nem kevés büszkeséget is éreztem, hogy ilyen sokáig bírta velem.

Megkezdtem egy újabb, négy másodperces belégzést: belégzés, kettő…

Köptem egyet, ahogy víz áramlott a csutorámból a számba. Kifújtam a folyadékot, mielőtt az lejutott volna a légcsövembe, és onnan a tüdőmbe.

A kötél megfeszült.

Próbáltam ismét mély levegőt venni. Ez alkalommal egy kisebb, tompa jégdarabkát lélegeztem be, amitől rám tört a köhögés. Gabe visszanézett rám, és abbahagyta az emelkedést. Megnyomtam a tisztítófunkció gombját. Még mindig nem kaptam rendesen levegőt. A regulátorom valószínűleg befagyott. Azok a faszfejek a ThermoKline-nál megesküdtek arra, hogy a felszerelésük ennél hidegebb vízben is használható. A több száz próbamerülés során ilyen hiba egyszer sem merült fel.

Az Ötök másodszor is megrántották a kötelet.

Úgy döntöttem, áttérek a tartalék regulátorra, ahogy azt a vészhelyzeti tervekben leírtuk. Lenéztem, de nem láttam sehol a neonsárga csövet. Gabe közben lassan visszatért hozzám.

Az Ötök harmadszor is megrántották a kötelet. Átkoztam őket a fontoskodásuk miatt. Nyilvánvalóan éppen azzal voltam elfoglalva, hogy mentsem a saját életemet. Képtelenek voltak a nyomorult kis életükben legalább öt percig bátran viselkedni?

Végül Gabe segítségével sikerült rátalálnom a tartalék csutorára, ami, mint kiderült, valahogy a nyakam köré tekeredett. Próbáltam onnan letekerni, de az ujjaim esetlenek voltak a vastag kesztyűben. Pánikba estem, hogy talán ott fulladok meg, kapkodva, mint valami idióta. Dokumentálták már, hogy amikor a szervezet lehűl, az ember hajlamos kevésbé észszerűen cselekedni, és ez az egyetlen dolog, amivel meg tudnom magyarázni a következő tettemet.

Mivel a kesztyű akadályozta a mozdulataimat, levettem a jobb kezemről, és csupasz kézzel fogtam meg a pótregulátort. Sikerült! Gabe vadul rázta a fejét. Hirtelen elkezdtek húzni a vízben. Felnéztem a tó felszíne felé. Az Ötök eltűntek a lék mellől, nyilván úgy döntöttek, hogy kihúznak.

Idegesen az órámra pillantottam, és csupasz kezemet a jég alja felé nyújtottam. Több idő kell! – üvöltöttem volna, ha tudom. Egy formátlan árnyék vetődött fölém; bíztam benne, hogy a kamera az. Elképzeltem a felvételt: öt ujjam szélesre tárva, tenyerem az üvegszerű jéghez nyomódik, s tisztán látszanak az égési sérüléseim. A kéz körül milliónyi apró buborék lebeg, az élet megannyi kis bizonyítékaként, azt jelezve, hogy valami csapdába esett a felszín alatt.

Talán ezt a fotót pólókra is rányomtathatnánk, gondoltam szédelegve, miközben a kezem lelankadt.

A biztonsági kötél a jégen vágott lék irányába húzott. Túlságosan keményen és sokáig edzettem ahhoz, hogy ilyen könnyen feladjam. Ki tudtam volna javítani a hibát, ha adnak rá esélyt.

Mi az egyetlen módja, hogy sikeres lehess?

Ha hajlandó vagyok kitartani.

Elengedtem a tartalék regulátort, helyette a hámmal kezdtem vacakolni. Megszegtem a búvárkodás minden egyes szabályát, de én eleve nem voltam hagyományos búvár. Mindegy, mennyire csóválta Gabe a fejét, teljes bizonyossággal tudtam, hogy immunissá váltam a fájdalommal szemben. Egészen addig, míg tudtam összpontosítani, nem eshetett bajom. Lecsatlakoztam a biztonsági kötélről, és lefelé löktem magam. Gabe valamiféle hangot adott ki, és utánam nyúlt, de én hevesen csapkodtam a végtagjaimmal, és elmenekültem előle. Amint megbizonyosodtam róla, hogy nem érhet utol, ismét megkerestem a tartalék csutorát. Mozdulataim nehézkesek, furcsák voltak.

Gabe pár pillanatig fölöttem lebegett, majd lecsatolta a saját hámját. Elkomorodtam. Ez nem szerepelt a terveim között. Gabe nem töltött több száz órát azzal, hogy megszokja a jeges vizes merüléseket; nem tudta visszatartani a levegőt a víz alatt hat percig vészhelyzetben; az ő felszerelését nem szabták külön a testére. Az volt a terv, hogy ő visszatér a felszínre, és hagyja, hogy én véghez vigyem a mutatványt. Ezért még megfizet! Rászabadítok egy hadseregnyi csikóhalat! A gondolat megnevettetett, buborékokat eregettem a számon át, ahogy még lejjebb ereszkedtem.

Gabe fölött néhány kéz nyúlt a léken át a tó vizébe. Mégis hogy gondolhatták, hogy csupasz kézzel belenyúlnak a jéghideg vízbe? Gabe feléjük csapott. Egy méterrel lejjebb ereszkedtem, nehogy bárki is elérjen. Minden légvétel, minden vizes-jeges támadás után kitisztítottam a regulátoromat. Ismét az órámra pillantottam. Mit akartam, mennyit mutasson? És miért éreztem a torkomat jegesnek?

Fent a lények elhomályosultak, majd csapkodni kezdtek, és lejjebb ereszkedtek a vízbe. Fejek, vállak, végtagok, törzsek. Azt hittem, a halszörnyek a víz fenekén élnek.

Talán ez már a víz feneke, töprengtem. Talán fejjel lefelé lebegek a vízben. Lenéztem, majd fel, ismét le, majd ismét fel. A meggyőződés nem meggyőző, döntöttem el. Micsoda oximoron!

A szörnyek, sápadtan és felpuffadva iramodtak felém a zavaros vízfelszínről vagy -fenékről. Próbáltam elúszni előlük, mozdultam is, de a végtagjaim törött porcelándarabokból álltak. Minden elfeketedett a szemem előtt, olyan feketeséget láttam, mint egy selyem alvómaszk belsejében, feketét, mint egy apa ígérete.

Ma éjjel nem alhatsz, kisszívem.

Utolsó képkocka: még több szörny nyúl befelé a nyíláson, kísértetiesen emlékeztetnek a fúrógépre, mármint a szörnyek, nem a lék, felül szélesek, lefelé elkeskenyednek. Mi is volt a gyakorlat neve? Milyen régmúltnak tűnt a dolog, mintha egy másik dimenzióban történt volna. Voltam valaha egyáltalán száraz?

Magamhoz tértem, fulladoztam, hidegebb voltam, mint ahogy azt valaha is el tudtam volna képzelni. Komor arcú emberek vittek, szíjaztak, böködtek és szurkáltak. Elájultam, majd ismét magamhoz tértem. Au revoir! Szirénák, szirénák, szirénák, az utazásom aláfestő zenéje. Hányszor esett meg, hogy Gabe mögöttük száguldott, hajszolt engem a sürgősségi osztályig, mint két gyerek, aki fogócskázik?

Ez alkalommal osztoztunk a mentőautón. Legalábbis ezt mesélték nekem később; én nem emlékszem ebből semmire. Sem a kék arcára, sem a forró sóoldatos infúzióra, sem pedig a hátunk mögé bekanyarodó halottaskocsira.

Egy héttel később kiengedtek a kórházból, hazamehettem. Közben a legjobb barátomat ezen a világon, azt, aki halálra fagyott, elhamvasztották.

30.

Natalie

2020. január 9.

Másnap reggel arra lépek ki, hogy szürke lepelként borul fölénk az égbolt. Süvít a szél, azzal fenyeget, hogy ellopja a sapkámat. De nincs eső, nincs villámlás, nincs mennydörgés. A felhők úgy festenek, mintha bármelyik pillanatban kiáradhatna belőlük a vihar, amit Kit említett tegnap. A sziget azonban egyelőre még tartja magát.

Amint kinyit, az étkezdébe megyek. Miután szerzek egy adag vacak gabonapelyhet, és egy pohár joghurtot, olyan ülőhelyet keresek, ahonnan mindkét ajtót látom, Kit miatt. A mai lesz a nagy nap. Félre fogom őt hívni az első adandó alkalommal.

Émelyeg a gyomrom a gondolattól.

Ennek ellenére magamba kényszerítem a reggelit, és közben majd’ megzavarodom, hogy nem vehetem elő a telefonomat (ami a sportmelltartóm biztonságos rejtekében pihen). Már csaknem huszonnégy órája, hogy utoljára becsekkoltam a csapatomnál, és őrülten szeretném már tudni, hogy ment a tegnap délutáni megbeszélés. Mikor fordult elő utoljára, hogy ennyi ideig nem néztem meg a leveleimet? Talán még a fősulin? A lélegzetem is elakad, amikor elképzelem az olvasatlan üzenetek számát, ami három számjegyűre dagadt, a képernyő bárányhimlősnek tűnhet már a sok piros pöttytől. Mi van, ha valakinek szüksége lenne rám? Megnyomom az orrnyergemet.

Az ajtó nyikorogva kitárul, és Gordon lép be rajta. Végigmegy a közlekedőn, és az én asztalomnál áll meg. Üdvözlésképpen magamra erőltetek egy hamis mosolyt.

Oldalra hajtja a fejét.

– Tegnap a másik oldalon elválasztva viselte a haját.

Biccentek, de kiráz a hideg, mert még mindig nem tudom biztosan, nem ő jár-e a nyomomban.

– Hallom, megtalálta a húgát, igaz?

– Igen.

– És?

– Jó hangulatban van – ismerem be.

A tekintete a gabonapehelyre vándorol, amihez még alig nyúltam hozzá.

– Ha befejezte a reggelit, akkor vissza is viszem a kikötőbe.

– Kit említett valamit egy csúnya viharról.

– Az nem ér ide még egy vagy két napig. Még ma átviszem.

Vajon miért akar ilyen gyorsan megszabadulni tőlem?

– Kit azt mondta…

– Ms. Collins aligha képzett meteorológus – vág a szavamba Gordon –, és nem is gyakorlott tengerjáró. Még ma reggel kihajózunk.

Erős kísértést érzek, hogy szaván fogjam; hogy magam mögött hagyjam ezt a szigetet a bizarr játékokkal együtt, és hagyjam a csudába az egész vallomásosdit. Sokszor eltűnődtem már azon, hogy Kit egyáltalán tudni akarná-e. Itt most boldog, és nem akarja, hogy beleavatkozzak a dolgaiba. Otthon pedig éppen elég munka vár rám.

Mégis, valami nem stimmel a szigettel kapcsolatban. Valaki okkal írta nekem azt az e-mailt. Feltételezem, hogy a küldő az, aki követ, és aki a ruháim között turkált, de mihez kezdjek ezzel az információval? Akad itt ketyós, fura alak dögivel: Gordon; a nagydarab fickó, aki kiabált vele; a kopasz nő, aki a friss húsról gagyogott; a hajósunk, Sanderson. Bármelyikük lehet a küldő.

Minél többet gondolkodom, annál biztosabb vagyok abban, hogy nem Sanderson az, akit keresek. Eléggé biztos vagyok abban, hogy megpróbált elmenekülni erről a helyről; ha tegnap nem vágyott másra, csak egy egynapos bártúrára, akkor ugyan miért pakolta tele azt a nagy táskát?

Nem halok bele, ha pár napig még a Bölcsesség Erdejében maradok. Az extra időben talán lehetőségem nyílik meggyőzni Kitet, hogy jöjjön velem haza. És bármennyire is jó arról fantáziálni, hogy ezt megúszhatom, nem mehetek el úgy, hogy nem beszélek neki anyuról. Megadóan biccentek magamban. Küldök egy e-mailt a főnökömnek, hogy a hét további részében nem leszek elérhető. Üzenhetek Jamie-nek is, bár neki valószínűleg fel sem tűnt, hogy elutaztam, úgy lefoglalja a baba meg minden. Átgondolom, hogy ki mást kellene még értesítenem, és fáj a felismerés, hogy nem jut eszembe senki.

– Áh – mondom –, nem megyek sehova, míg el nem vonult a vihar.

Gordonnak kitágulnak az orrlyukai.

Felkapom a kanalamat, és eszem egy falat gabonapelyhet.

– Szólnom kell Rebeccának?

Olyan sokáig áll ott némán, hogy felteszem, éppen kreatív módszereket talál ki arra, miként ölhetne meg álmomban.

– Majd én elmondom neki. – Sarkon fordul.

Az egész testem ellazul, amikor végre elhagyja az épületet. Turkálok a gabonapehelyben, várom a húgomat. Háromnegyed óra telik így el, és még mindig nem bukkant fel, ezért felállok, és elindulok kifelé.

A kunyhók körül ténfergek. A vendégek kettesével-hármasával beszélgetnek. Mind integetnek nekem, mielőtt visszatérnének a beszélgetéshez. Kitnek nyoma sincs. Már majdnem feladom, és elindulok vissza a szobámba, amikor megpillantom a lakókocsi előtt, egy nyitott kartondobozzal a kezében.

– Kit! – kiáltom, miközben hevesen dobogó szívvel felé sietek. – Tudunk beszélni?

– Csak egy percem van. – Fejével a lakókocsi felé int. – De az órám után szabad vagyok. – Lehet, hogy csak belehallom, amit szeretnék, de mintha reménykedés csendülne a hangjában. – Mi újság?

Az időzítés nem megfelelő. Várnom kell, míg végez az órájával. Így csak megkérdezem:

– Van a Bölcsesség Erdejében takarító szolgálat?

– Csak a szennyest rendezzük, vasárnaponként.

Nagy levegőt veszek.

– Akkor viszont valaki betört a szobámba, míg téged kerestelek tegnap. A polcról átrakta valaki a fogasra a pulóveremet.

Kit csak bámul rám.

– És? A szennyesfelelős biztos csak kedves akart lenni, és rendet rakott utánad.

– Nem azt mondtad, hogy csak vasárnaponként dolgoznak?

Vállat von.

– Lehet, hogy valaki az utolsó pillanatban ellenőrizni akarta, hogy a szoba tiszta, és készen áll-e a vendégfogadásra. Nem mondhatni, hogy nagyon terveztük volna a fogadásod.

– Nem csak erről van szó. – Halkabbra veszem a hangom: – Valaki követ itt a szigeten. Bekukucskált a kunyhóm ablakán is.

– Nat, ugyan már! Ezt nem mondod komolyan! – Átveszi a kartondobozt a másik csípőjére, megzörren a tartalma.

Bekukkantok a dobozba. Több ezer rajzszöget látok benne. Meglepetten nézek rá.

– Ezek mire kellenek?

– Ha szeretnéd megtudni, be kell jönnöd az órára. Most mennem kell.

A lakókocsi egyik ablakára pillantok. Egy ismerős kinézetű, szakállas fickó figyel onnan bennünket, gyakorlatilag rátapad az üvegre, hogy hallgatózni is tudjon. Amikor a tekintetünk találkozik, gyorsan eltűnik az ablakkeretből.

– Majd legközelebb. De beszéljünk utána, jó?

Vállat von, majd eltűnik a lakókocsiban. Pár késve érkező még beszalad mögötte. Utána viszont ismét egyedül maradok. Elhagyom az ösvényt, és elindulok egyenesen a sövény felé. Hátrapillantok a vállam fölött, fejben tervet kovácsolok. Vajon hol van rá a legnagyobb esélyem, hogy lesz térerő? Rebecca irodájában, ha van neki olyanja? A hálószobájában? A személyzet kell, hogy használjon számítógépeket vagy telefonokat valahol a foglalások kezelése miatt; talán a telekommunikációs lehetőségeket csak bizonyos helyeken teszik elérhetővé.

Felvillan egy villanykörte a fejemben. Szaporázom a lépteimet, addig megyek a sövény mentén, míg el nem érem az ajtót a belépés csak a személyzet részére felirattal. Lenyomom a kilincset, ahogy korábban is. Ezúttal sikerrel.

Kinyitom az ajtót, és kimegyek rajta.

Fenyőfák százai vesznek körül. A fák között egy keskeny ösvény fut, amit fenyőtüskék és moha borítanak puha szőnyegként. Követem a vonalát. Az erdő csendes. Pár madár énekel a távolban, de emberi jelenlétre nem utal semmilyen hang. Nincs csörtetés, nincs zihálás. Egyedül vagyok. Egypercnyi kanyargás után az örökzöldek között az ösvény kettéválik. Jobbra indulok.

Amikor tíz méterre eltávolodom a sövénytől, szétcipzárazom a kabátomat, benyúlok a pólóm alá, előhúzom a telefont a melltartómból, majd lenyomom a gombot, hogy bekapcsoljam. Topogok, hol a telefonomat nézem, hol az erdőt fürkészem magam körül. Továbbra sincs semmi zaj. A csendet kezdem természetellenesnek érezni. Szeretném, ha lenne mellettem valaki. Nem, szeretnék végre lelépni innen.

Végre betölt a kezdő képernyő. „Szolgáltatás nem elérhető”.

Halkan káromkodom. Ha mélyebben bemegyek az erdőbe, biztos belebotlom egy személyzeti épületbe. Tuti nem a fák között szoktak lazítani. Zsebre vágom a telefonomat, és továbbindulok. A tüdőm sajogni kezd a hideg levegőtől.

Egy perc múlva az ösvénynek vége szakad. Látom, hogy át tudnám préselni magam a fák között, de a talajon sehol sem látom, hogy emberek jártak volna. Végül kiválasztok egy irányt, és átvágok a fák között, majd gyalogolok egy ideig, de aztán a növényzet túl sűrűvé válik ahhoz, hogy arra menjek tovább. Visszamegyek ugyanarra, amerről jöttem, félek, hogy különben elveszíteném az irányérzékemet, és elfelejteném, honnan indultam. Választok egy másik facsoportot, most azok között préselem át magam. Megpillantok valami fehéret magam előtt, szinte világít a sok zöld és barna kontrasztjában. Óvatosan megközelítem a tárgyat, és visszanyelek egy sikolyt, amikor meglátom, hogy mi az.

Egy koponya.

Madáré, vagyis valamikor egy madáré volt. A csőre hosszúkás, akár egy pelikáné, a szemgödre üresen tátong. Eltűnődöm, vajon hogy kerülhetett ide, és merre lehet a madár többi része. Réges-rég eltűnt már minden szín és élet belőle, mégsem akaródzik átlépnem fölötte. Lehet, hogy ez itt egy figyelmeztető jel.

Visszafordulok, és gyorsabb tempóra váltok. Az órámra pillantok. Csak húsz perce indultam útnak, de olyan, mintha órák teltek volna el. Kocogni kezdek.

Mi van, ha az ösvény nem vezet sehová? Mi van, ha csak zsákutcákba futok bele? Lehet, hogy ez is valami bizarr bizalomjáték része, amin a vendégeknek túl kell esni. Elképzelem, ahogy Gordon kivezet ide egy csapat bekötött szemű diákot, majd itt hagyja őket, hogy találjanak vissza maguktól. Sikoltozni tudnék.

Valami reccsen a közelben.

Ledermedek. A szívem majd’ kiugrik a helyéből. Lassan megfordulok.

Gordon nincs mögöttem. Nincs itt senki. Lenézek a földre. Egy törött ág hever a jobb talpam alatt. Nem követ senki. Megdörzsölöm a homlokomat, és megfontolom, visszainduljak-e a sövényben álló ajtóhoz. Nem ismerem ki magam a Bölcsesség Erdejében. Milyen állatok élnek errefelé, Maine szigetein? Mi van, ha eltévedek, és nem találnak rám? Amikor idefelé jöttünk, a hajóról nézve elég nagynak tűnt a sziget.

Gyalogolok még egy percig, majd megtorpanok. Egy régi, deszkából ácsolt épületet látok magam előtt. Úgy fest, mint amit már évtizedek óta nem használt senki. Ha egy filmben lennék, egy rémes fazon várakozna odabent fejszével az ölében, és az egész családja ott heverne körülötte a padlón, vérbe fagyva. A testem minden apró sejtje azt üvölti, hogy ne menjek közelebb.

Végigóvakodom az ösvényen, megállok az ajtó előtt, és a kezem az ajtógombra teszem.

Az ajtó zárva.

Felsóhajtok, elönt a megkönnyebbülés. Elindulok körbe az épület körül, ablakot keresek. A bal oldalán találok is egyet. A tenyerem a homlokomhoz emelem, és bekukucskálok. Nincs odabent senki.

Az épület egy régi iskola. Az egyik fal mentén alacsony könyvespolcok sorakoznak, rajtuk poros kötetek. A terem közepén háromsornyi, fából készült padot látok. Némelyiken könyv is hever, nyitva. Az osztályterem elejében egy tanári asztal áll, rajta kék földgömbbel. A tábla tele van firkálva valami kusza írással, amit nem bírok elolvasni. A tábla fölött az Egyesült Államok szépiabarna térképe látható. A sarokba egy seprűt támasztott valaki. A teremnek amolyan A farm, ahol élünk hangulata van, mintha a tanár és a diákok bármelyik pillanatban visszatérhetnének.

Összeszorul a gyomrom, az ösztöneim azt súgják, hogy menjek el erről a helyről, meneküljek ki az erdőből. Előhúzom a zsebemből a telefonomat, és nézem, ahogy a „Szolgáltatás nem elérhető” felirat „Keresésre” vált. Topogok. Ismét megjelenik a „Szolgáltatás nem elérhető” üzenet. Megnézem, van-e wifilehetőség. Semmi. A telefonom töltöttsége már csak tizenhárom százalék.

Annyira fókuszálok a telefonra, hogy fel sem tűnik a léptek zaja, csak akkor, amikor már közvetlenül mögöttem van az illető.

Mély, dühös hang mordul rám:

– Maga meg ki a franc?

31.

Az életem kettéhasadt: Gabe halála előttre és utánra. Utána elmondtam a rendőrségen mindent, ami a tónál történt: a regulátor meghibásodását, a zavaró kesztyűt, a tapasztalatlan mentőosztagot. Elmagyaráztam, hogy valahogy lekapcsolódtam a biztonsági kötélről, és Gabe megpróbált megmenteni. Tragikus baleset – ezt állapították meg. Ügy lezárva, együttérző pillantások.

Az Ötök már nem voltak ilyen kedvesek. Az azt követő napon, hogy kiengedtek a kórházból, megjelentek az apró kis lakásomban, de nem azért, hogy velem legyenek a gyászban és gyógyulásban, hanem hogy felmondjanak. Nem tudták, pontosan mi is történt a jég alatt, de azt mondták, egy emberélet szükségtelenül ment pocsékba. Nem akartak többé a küldetésem részesei lenni. Nem is tudták már pontosan, mi is a küldetésem, de elég időt szántak, nem is, pazaroltak egy olyan ügyre, ami nem vezetett sehová. Azt mondták, kihasználtam őket, manipuláltam őket, akaratukon kívül a bűnsegédeimmé tettem őket. Ideje volt, hogy továbblépjenek. Ahogy összetört szívvel, hullámzó mellkassal feküdtem a kanapémon, ők könnyes szemekkel további szép életet kívántak nekem. Könyörögtem, hogy gondolják meg magukat, de szinte tapintható volt a szavaik mögötti megvetés. Érzéketlenségük mintha cementtel töltötte volna meg a tüdőmet.

Utána nem tudtam elviselni, hogy egyszerre veszítettem el az öt leghűbb követőmet és az egyetlen barátomat. Ki más értette meg, mit akartam elérni, ki más tudott a forradalmi változásról, amely ott várakozott a sarkon túl? Gabe-bel és az Ötökkel az álmom kézzelfoghatónak tűnt. Nélkülük azonban túl nehéz lett a teher.

Utána elmenekültem. Mivel nem maradt egyetlen, hozzám közel álló ember sem New Yorkban, nem láttam értelmét, hogy maradjak. Szerettem volna a lehető legtávolabbi helyre elmenekülni, valami biztos helyre, ahová nem követnek az emlékeim. Carol néném élete utolsó évtizedében a nyarakat egy szigeten töltötte, Maine állam középső partszakaszánál. Anyám bánatára és apám örömére néha hónapokig nem hallottunk Carol nénénk felől; annyira kivonult a társadalomból, amennyire csak tudott. Kibéreltem egy egyszobás kunyhót ugyanattól az asszonytól, akitől korábban Carol néném.

Utána nem hagytam el a menedékházamat. Minek is tettem volna, amikor minden Gabe-re emlékeztetett? Ismét elkezdtem pontokat számolni: –10, amiért nem ettem, –20, amiért nem aludtam, –30, mindahányszor szúrt a tüdőm. A napjaimat félkómás állapotban töltöttem, s ahányszor elszundítottam, mindig egy fuldokló férfi hangjára ébredtem; arra, ahogy levegő után kap.

Megérdemelted! Megérdemelted! Megérdemelted!

Nem volt elég pont ahhoz, hogy számontartsam a gyengeségeimet.

Hónapokkal Gabe halála után felkeresett az ügyvédje. Gabe rám hagyta mindenét. Tudtam, hogy az apja szép summát hagyott rá örökségként, de sosem tudtam, pontosan mennyit. Amikor az ügyvéd a kezembe nyomta a csekket tizennégymillió dollárról, nevettem, míg el nem sírtam magam (–2), majd sírtam, míg el nem kezdtem öklendezni (–3). A csekket eltettem a rozoga komód legfelső fiókjába.

Vártam, hogy felszálljon a köd körülöttem, bár nem tudtam biztosan, ez valaha bekövetkezik-e. Mi van, ha az Ötöknek volt igaza? Mi van, ha az elvek, amelyekben szentül hittem, mind hamisak voltak? Ha nem is volt bölcselet, amit hirdetnem kellett volna, ugyan mi értelme volt a létezésemnek? Minek éltem még egyáltalán? Hetek, aztán hónapok, majd évek röppentek el és vánszorogtak egyszerre, mintha valami felsőbb erő képtelen lett volna eldönteni, milyen büntetést érdemlek. Sosem hittem az ilyesmiben, de abban az időszakban nagyon szerettem volna.

Anyám sosem bocsátotta meg a hitetlenségemet, s emiatt a mai napig meg tudnám fojtani. Hogy nem értette meg, mennyivel könnyebb lett volna az életem, ha sikerül elhinnem, hogy egy jóságos diktátor irányít körülöttem mindent? Miért nem látta be, hogy mennyivel kevésbé szenvednék, ha hihetnék a mennyország nevű mágikus helyben, ahelyett hogy Gabe elporladt csontjait látom magam előtt? A vallás vigaszt nyújt. A hit privilégium. Anyám mondogathatta, hogy minden okkal történik, míg bele nem kékült; ezt mondogatták maguknak a hívők, mert így nem kellett beismerniük, hogy az élet elképzelhetetlenül kegyetlen a véletlenek miatt. Ugyanúgy nem voltam képes rávenni magam, hogy higgyek a felsőbb hatalomban, mint ahogy a hívők sem voltak képesek elfogadni, hogy nincs senki, aki vigyázna rájuk, nincs nagy terv, személyesen az ő lelkükre szabva.

Egy napon unalmamban sétálgattam a szigeten, és a telek távoli végében rábukkantam egy régi kenura. A főbérlőm engedélyével vízre szálltam vele. Másnap izomláz volt a tagjaimban, és ilyesmit már évek óta nem éreztem. Ez jóféle fájdalom volt, és sokkal elviselhetőbb, mint amitől egészen addig szenvedtem.

Szokásommá vált, hogy minden reggel kimentem evezni, három, majd négy órákat is. Eleinte a kenuban maradtam, néztem, ahogy a nap lángra lobbantja az eget, és vérnarancsszínűre festi a vizet. Később ismeretlen partok felé vettem az irányt, és mindenhol tetemekre bukkantam: üres kagylóhéjakra, mozdulatlanná dermedt tengericsillagokra, madárkoponyákra. Összegyűjtöttem mindet, és dermesztő kiállítást alkottam belőlük a kenu fenekében. Mocsári ledneket és tengerparti petrezselymet szedtem. Puha páncélú rákokat szedtem és ettem, egyenesen a hólyagmoszat közül. Idővel még jobban felbátorodtam, kihúztam a kenut a partokra, hogy sétálhassak a szigeteken, átgázoltam a zabolátlanul fejlődő mezőkön és mohos bozótosokon, elhagyott kőbányákon és omladozó temetőkön. Felfedeztem vadmurokmezőket és csipkebokorsövényeket. Láttam sármányt, északi lundát és fekete lummát is, a Maine szigetvilágában őshonos madarakat. Körülöttem az élet ment tovább, rá sem hederített a fájdalmamra és állapotomra. Ezt a közönyt valahogy megnyugtatónak találtam. Éber voltam, éberebb, mint évtizedek óta valaha is. Késztetést éreztem, vágyat az újrakezdésre.

Gabe halálának ötödik évfordulóján rádöbbentem, hogy hol követtem el a hibát.

Nem arról volt szó, hogy az elveimnek ne lett volna értelme. Az Ötök eleinte csüggtek minden szavamon. Még mindig a fülemben csengett a több száz színházi szék csattanása, ahogy a rajongóim felpattantak a Rettenthetetlen-előadás végén, éreztem az izgalmuk, örömük verejtékének illatát, amikor megszabadultak a fájdalomtól és a félelemtől. Eszembe jutott, ahogy az előadás végén visszarohantam az öltözőmbe, hogy lássam a tükörben az arcomon az orgazmikus mámort, a pírt, s megértettem, hogy olyankor én magam is átalakultam.

Nem, a gond nem a tanításommal volt. A problémát a helyszín jelentette.

Hogy juthatott volna el a szavam a tömegekhez, amikor egy nálamnál sokkalta hangosabb és hatalmasabb erő lihegett folyton a nyakukban? Hogy remélhettem, hogy megváltoztatom a szívüket, a lelküket, miközben az összes szerencsétlen, elveszett balek a társadalmi elvárások hálójában vergődött? Ha sikerült volna kirángatnom őket a környezetükből, ha távol kerülhettek volna a lakhelyüktől, munkájuktól, családjuktól, akkor talán sikerülhetett volna maradandó változást elérnem.

Ha Lisa nem félt volna a magánytól, boldog lehetne. Ha Evelyn nem félt volna a bukástól, még mindig művész lenne. Ha Jack nem félt volna a szülői elhidegüléstől, szabad lehetne.

Ha Gabriel nem félt volna a veszélytől, még mindig életben lenne.

Nem bírtam volna elviselni, hogy akár csak egyetlen további lelket is átengedjek a félelemnek. Gabe öröksége esélyt adott egy második felvonásra, és arra, hogy máshová irányítsam a reflektor fényét. Szemügyre vettem magam körül a vadul hullámzó vizet, és azt gondoltam: miért ne itt? Hol máshol bizonyíthatnám be ékesebben, hogy nem félek sem a saját halálomtól, sem másétól, mint a tenger közepén? Mi emlékeztethetett volna jobban arra minden áldott nap, hogy a félelem legyőzésének ára a folyamatos éberség? Öt év úgy pereghet át az ember ujjai között, akár a homok. Úgy, hogy egy óceán választ el bennünket a szárazföldtől, a követőim hátrahagyhatták egészségtelen szokásaikat és kapcsolataikat. Ők is új életet kezdhettek, mint én.

Visszasiettem a kunyhómhoz, és elmeséltem a tulajdonosnőnek, hogy milyen terveim vannak. Ő adott egy tippet az egyik szigetről, amely csak nemrég lett eladó, mert a tulajdonos családnak pénzügyi nehézségei támadtak. A terület évtizedek óta a tulajdonukban volt, de fél évszázada nem élt rajta senki. Elég izmos árat fizettem érte, ha figyelembe vesszük az állapotokat. Egy építőbrigád ledózerolta a düledező főépületet, és a helyébe felhúzták az üvegpalotámat. Megtisztították a terepet ötven vendégház és két osztályterem-lakókocsi számára. A gát, a kapu, valamint a sövényfal csak ezután következtek. Egyedül a régi iskolaépületet hagytam meg, emlékeztetőül arra, milyen fontos önmagunk folyamatos fejlesztése.

2012 nyarán megnyitottuk a kapuinkat. Itt az új nyájam elfeledhette a múltbeli csapásokat. Az erős biztonsági szabályok miatt védve voltunk a negatív gondolkodástól. Megkaptuk az esélyt, hogy elmeneküljünk a való világ kegyetlenségéből. Madame Rettenthetetlen meghalt, de poraiból fölemelkedett egy főnixmadár, akit Rebeccának hívtak.

Átkozottul legyőzhetetlen vagyok!

Segíthettem az átlagemberen, ha ad nekem még egy esélyt. A világot a tömegek mozdították előre, de közben képtelenek voltak megakadályozni, hogy kicsússzon a kezükből a saját életük feletti irányítás. Ha az emberek megtanulják, hogy miként szállhatnak szembe a félelmeikkel, talán képesek lehetnek átváltozni saját, ideális énjükké, azzá, akivé mindig is szerettek volna válni, azzá, akiről a Rettenthetetlen során is beszéltem, az emberré, akivé én is válni akartam egész életemben. Egy maximalizált énné, ha így jobban tetszik.

Én ismertem az utat. Nekik csak követniük kellett engem.

32.

Natalie

2020. január 9.

Úgy két métert ugrok a levegőben, és a telefonom a zsebembe dugom, mielőtt megfordulnék. Egy ötvenes nő áll az ösvényen, tetőtől talpig munkaruhában. Kopasz feje láttán elönt a harag. Elengedi a száraz ágakkal telepakolt talicska szarvait, és csípőre vágja a kezét. Vajon meglátta a telefonomat?

– A mosdót kerestem, és eltévedtem – mondom. – Még új vagyok itt.

A nő elkomorodik, beszédstílusában határozott déli hanglejtést érzek.

– A „Belépés csak a személyzet részére” tábla mögött kereste a mosdót? Éjjel születtem, szívem, de nem tegnap éjjel.

– Komolyan, csak tévedés történt!

Odamasírozik hozzám, és olyan közel hajol, hogy csaknem összeér az orrunk.

– Azt hiszem, valójában az történt, hogy rajtakaptam szimatolás közben. – Kiveszi a fogpiszkálót a szája sarkából, fogai sárgák, egyenetlenek. – Jöjjön velem!

Magas vagyok a százhetvenöt centimmel, de ez a nő fölém tornyosul. Óriási léptekkel indul neki, a kabátom ujját ragadja meg anélkül, hogy a karomhoz hozzáérne. Próbálok szabadulni, de a szorítása határozott.

– Ez komolyan szükséges?

A nő felhorkan.

– Folyton beleütközünk a magafajtákba. Különlegesek, azt gondolják, a szabályok magukra nem vonatkoznak.

Kirántom magam a szorításából, és megtorpanok.

– Maga nem tud rólam semmit!

– Persze, hercegnőm, maradjon csak itt. Lássuk, magától mennyi idő, míg visszatalál!

Igaza van. Utánasietek.

– Idejönnek az igényeikkel, dizájnerruháikkal és a fényes hajukkal, annyira visszafogottak, akár egy szívroham. Mindeközben engem meg sem lát senki, pedig egy fejjel magasabb vagyok magánál. Van tippje, hogy ez vajon miért lehet? – Nem hagy időt a válaszra. – Azért, mert én nem csörtetek a nyavalyás erdőben, nem tördelem az ágakat, nem szitkozódok és nem vinnyogok, hogy a világ összeesküdött ellenem. A csendes bűnösök sokkal messzebb jutnak, mint a hangosak.

Megkopogtatja a homlokát, s mindeközben egy pillanatig sem lassít vagy hezitál, míg átkelünk az erdőn. Pár perc múlva megpillantom az ajtót, amin kijöttem, és megkönnyebbülten felsóhajtok. Így, hogy ismét biztonságban vagyok, már nem is figyelek rá.

A nő kinyitja az ajtót, és áttuszkol a küszöbön.

– Inkább róka legyen, mint kopó, ha szeretne láthatatlan maradni. – Bezárja mögöttünk az ajtót, és a nagy, fekete betűkre bök: belépés csak a személyzet részére. – Legközelebb figyelje a feliratot is!

Rebecca háza felé indul. Azt gondolom, a megpróbáltatásom véget ért, míg egyszer csak megfordul, és int.

– Nem érek rá egész nap, hercegnőm! Gyerünk már!

A hercegnős inzultust már kissé lejáratta, de jobbnak látom nem összeakasztani a bajszom ezzel a nővel. Ahogy sietve haladunk a kerten át, ami mostanra megtelt emberekkel, többen kíváncsian fordulnak utánunk.

– Kit nővére vagyok – közlöm abban bízva, hogy ez majd segít.

– Pontosan tudom, hogy ki maga.

A szívem nagyot dobban. Ő küldte volna az e-mailt?

Ekkorra már a Rebecca háza mögötti kertben járunk. A felhők komoran csüggnek fölöttünk, kövérek, készek lennének bármikor széthasadni. Soha életemben nem láttam még ennyi szürkeséget egy helyen.

A nő elővesz egy talkie-walkie-t a farzsebéből, és a szájához emeli:

– Kit, itt vagy?

Pár másodperc múlva a húgom válaszol:

– Kit a vonalban. Mondhatod!

– Raeanne vagyok. Itt van velem a nővéred a kertben. Rajtakaptam, ahogy az erdőben szimatolt. – Szúrós pillantást vet felém. – Mit szeretnél, hova vigyem?

– Öt perc, és ott leszek. – Kit hangja dühösen cseng.

– Vettem. – Raeanne visszacsúsztatja a talkie-walkie-t a zsebébe, karba teszi a kezét, és komoran végigmér. A szél újra és újra nekiveselkedik, hogy feldöntsön bennünket.

Feszült csendben várakozunk, én mindenhová nézek, csak Raeanne-re nem, az ő tekintete viszont lassan lyukat éget az agyamba. Pár perc múltán befut a húgom.

– Kösz, Rae. Innen átveszem.

Raeanne a fejét csóválva elmasírozik.

A húgom dühös pillantással mér végig.

– Mit kerestél az erdőben?

Ujjaimmal kitapintom a telefont a zsebemben.

– Eltévedtem.

Gyanakodva néz rám.

– Mi az az iskolaépület az erdőben?

– Halkabban! – szól rám, és körülnéz, hogy biztos nem hallott-e meg bennünket valaki. Elindulunk a kunyhók felé. Arra számítok, hogy bármelyik pillanatban megnyílhat az ég, de az eső még mindig nem eredt el. Gordonnak igaza volt a viharral kapcsolatban. Megállunk a négyes számú házikó előtt. Kit beenged bennünket, engem figyel.  A gyomrom összerándul izgalmamban, hogy kettesben lehetek a húgommal. Eljött az esély, amit vártam.

A szobája pont ugyanúgy fest, mint tegnap, amikor leskelődtem.

– Mikor lettél rendmániás?

– Mindössze ennyi a mondanivalód? – Lehajtja a fejét, és összeszedi magát. – Nem császkálhatsz, és mehetsz be bárhová, ahová kedved tartja. A személyzet pár tagja már így is dühös, amiért itt vagy.

Leülök az ágyára.

– Gordon?

Bólint, és a lábát maga alá húzza a széken.

– Ma reggel azt mondta, hogy a vihar nem csap le ránk holnapnál vagy holnaputánnál hamarabb. Ragaszkodott hozzá, hogy ma teljesen biztonságos lenne az átkelés. Amikor mondtam neki, amit tőled hallottam, ezt mondta, idézem: „Kit nem gyakorlott tengerjáró.”

– Nem tudja, mit beszél. Éppen elégszer vezettem már a hajót.

– Érzek némi feszültséget közöttetek.

– Éveken keresztül ő volt Tanító jobb keze. Aztán jöttem én. – Megrándul a szája sarka.

– Kit, valami nincs rendben ezzel a szigettel. Ezek az emberek vagy bolondok, vagy veszélyesek, vagy mindkettő. Hogy dolgozhatsz velük?

Hideg pillantással karba fonja a kezét.

Az ablakra mutatok.

– Egyik kunyhón sincs redőny!

– Nekünk itt nincsenek titkaink. – Tekintete elréved, kinéz. – A redőnyök leszerelése az én ötletem volt.

Kiguvad a szemem. Azt hittem, a kishúgom a gyalogság része, és vakon követi az utasításokat. Most azonban átvillan az agyamon, hogy van nála walkie-talkie, órákat tart, kapcsolata van Rebeccával, és rémülten döbbenek rá, milyen gyorsan lépked felfelé a ranglétrán, és milyen magasra is jutott már rajta valójában.

– Mi a terved, Kit? Örökre itt akarsz maradni?

– Nem tudom. – Habozik. – Felszabadító érzés, hogy nem kell minden egyes napomat centiről centire megszervezni.

– Rengeteg szakmában van lehetőség a spontaneitásra a mindennapokban. – Már nyitná a száját, hogy ellenkezzen, így gyorsan folytatom: – Tudom, hogy itt nem csupán a munkáról van szó. Azt is szereted, hogy nem vagy a technológia rabszolgája. Hát szabj korlátokat a telefonhasználatodnak, kapcsold ki a laptopodat egész hétvégére, szombatonként meg menj túrázni vagy sétálni a partra, ahelyett hogy tévéznél. Kevesebb felelősséget akarsz? Gyere, költözz hozzám! Tudtad, hogy Bostonba költöztem? – A szeme elkerekedik. – Nem, persze, hogy nem, pedig több üzenetben is tudattam veled, és könyörögtem, hogy látogass meg.

Rám sandít.

– Miért éppen Boston?

A hüvelykujjam körmét piszkálgatom.

– Ugyanazért, amiért te meg New Yorkot választottad. El akartam menekülni az anyuhoz kötődő emlékektől. A bostoni részleg volt az egyetlen, ahol volt nyitott pozíció stratégiai vezetőnek, így oda kérettem át magam.

– És tetszik a város?

Nem, gondolom magamban.

– Aha! – mondom, majd nagy levegőt veszek, mielőtt belevágnék az eltervezett kampánybeszédbe. – Bérelhetnénk egy kétszobás lakást. Fizetném a számlákat, míg nem találsz magadnak olyan munkát, ami boldoggá tesz. – Az, hogy nem pusztán egy barátom, de rögtön a testvérem lenne mellettem a választott városomban, több mint amiről álmodhatnék. Odahajolok, hogy megfogjam Kit kezét, de ő elrántja magát az érintésem elől. – Hiányzol a barátaidnak. Nekem is hiányzol!

Kit a fejét rázza.

– Nem érted. Boldog vagyok! Engem a Bölcsesség Erdeje tesz boldoggá!

– Tehát komolyan itt akarsz maradni hosszabb távon? – Az álomkép, hogy péntek este együtt nézzük a Városfejlesztési osztály részeit, lassan szertefoszlik. – Mi a helyzet a randizással, családalapítással? Ez régebben fontos volt számodra. Már nem az?

Megköszörüli a torkát.

– Nem igazán.

A szívem hevesen dobog. Nem fontosabb számára semmi, mint a Bölcsesség Erdeje. Fogalmam sincs, innen hogyan tovább, nem tudom, miként bírhatnám rá, hogy meggondolja magát.

– Nem fogsz rávenni, hogy meggondoljam magam, Nat. Ez nem is feladatod. Fogalmad sincs, mennyire örülök, hogy láthatlak, annak ellenére, hogy bajba kevertél.

– Akkor miért nem hívtál vagy írtál egyszer sem az elmúlt hat hónapban? Gordon elárulta, hogy a vendégeknek lehetőségük van kapcsolatba lépni a családtagjaikkal.

– Nem akartalak megbántani, de tudtam, hogy el fogunk jutni eddig a beszélgetésig. Akkoriban még nem álltam rá készen. Tanító azt gondolta, megpróbálsz majd meggyőzni, hogy gondoljam meg magam, aztán visszatérek majd a külvilágba, és pocsékul fogom magam érezni. Tudom, azt gondolod, önző kis dög vagyok, amiért úgy határoztam, hogy itt maradok, de soha életemben nem voltam még ennyire elégedett, mint most. Nem tudom, hogyan értessem meg veled.

– Egyáltalán mi olyan fantasztikus ebben a nőben? Még nem találkoztam vele.

– Azért, mert nagyon leköti egy új projekt. – Kit szeme felragyog. – Nat, ő megváltoztatja az életről alkotott képedet!

– Mindannyian úgy táncoltok, ahogy ő fütyül. Vannak itt páran, akiknek mintha tisztára kimosták volna az agyát. – Például te, gondolom hozzá magamban.

Kit elfintorodik.

– A tudomány bebizonyította, hogy nem lehet valakinek akarata ellenére átmosni az agyát. Nem lehet uralkodni egy másik ember elméje fölött. Az agymosás fogalmát Hollywood tette olyan ismertté. Ez jó kifogás a családtagok számára, hogy egy külső erőt vádolhassanak a szerettük helyett.

Pontosan ezt mondta volna bárki, akinek átmosták az agyát.

– A Bölcsesség Erdejében mindenki szabad akaratából kötelezte el magát. Senkit sem kényszerítenek semmire.

– Az, hogy nem tart pisztolyt a tarkódhoz, nem jelenti, hogy nem ültet el gondolatokat a fejedben.

– De mi éppenséggel szeretnénk, hogy új gondolatokat ültessenek el a fejünkben! Éppen ez a lényege az önfejlesztő programnak!

– Őszinte leszek veled, Kit. – Kis szünetet tartok. – A Bölcsesség Erdeje szektának tűnik.

Egy percig töpreng, az állkapcsát mozgatja.

– A „szekta” egy lekezelő kifejezés, amit a társadalom olyan emberi közösségekre ragaszt rá, amelyeknek a hitét vagy nem értik, vagy nem akarják elfogadni.

– Ez a hely nem normális! Nincs internet, nincs telefon, nincs kapcsolat a világ többi részével.

– És mi olyan fantasztikus a „normális” életben? Manapság az emberek már mindentől rettegnek. Másznak felfelé a céges ranglétrán, és folyton azon aggódnak, hogy a munkájuk nem elég jó, mert nem a legújabbat, legnagyobbat, legjobbat nyújtják. Léböjtkúrákat csinálnak, mert attól félnek, túl nagy a hasuk, aztán meg jól bepiálnak, mert félnek, hogy különben túl unalmas lesz az estéjük. Másznak, vesznek, esznek – másznak, vesznek, esznek. Mint a hörcsögök a mókuskerékben. Túldrogozva, túlstimulálva gyakorlatilag belehalnak, úgy hajszolják az életet. Miért kell neked becsmérelned egy másik életmódot? Hagyj, hadd legyek boldog!

Egy ideig egyikünk sem szólal meg. Hallgatom, ahogy a húgom mély levegőket vesz, beszívja, kifújja. Nem akarom őt itt hagyni. Nem akarom nélküle élni a további életemet. Neki hogy lehet elfogadható az, hogy sosem beszélünk egymással? Hát ennyire kicsire értékeli a kapcsolatunkat? Mi maradtunk csak egymásnak mint családtagok.

– Nem tudom, hogyan védjelek meg. – A hangom elcsuklik. – Ez a hely borzalmas, és te ezt nem látod.

Kit felhorkan.

– Emlékszel arra a karácsonyra, amikor én kilencéves voltam, te pedig tizenkettő?

Megrázom a fejemet. Gyermekkorunk karácsonyai egybeolvadnak számomra: becsomagolom Kit ajándékát, sütök neki sütit, hogy kint hagyhassa a Télapónak, leóvakodom a földszintre megenni, amikor megbizonyosodtam afelől, hogy már alszik, hagyok neki köszönőkártyát nagy, nyomtatott betűkkel írva, és gondosan összemaszatolom korommal, hogy lássa, a Télapó a kéményen át érkezett. Miután egész éjjel fent voltam, karácsony napját általában fáradtan és félálomban töltöttem.

– Hónapok óta vágyakoztam egy Barbie után. Sárga melegítőszettet viselt, magas sarkúval, és a haját lófarokban viselte, mint én. Amikor karácsony reggelén letéptem a papírt az ajándékomról, és megláttam, mi van a csomagban, körbetáncoltam a szobában, és izgatottan sikongattam. Anyu a kávéját kortyolgatta, a cicamintás köntöse volt rajta. Te éppen akkor csomagoltad ki a Girl Talk játékodat. – Az ajkába harap. – Feléd nyújtottam a Barbie-t, könyörögtem, hogy nézd meg. Emlékszel, hogy mit tettél?

Kezd összeszorulni a gyomrom.

– Nem.

– A szemedet forgattad. – Összehúzom magam. – Így másodszor is megpróbálkoztam. Ez volt a Barbie. Szerettem volna, hogy lásd, milyen klassz. Másodjára annyit mondtál, hogy ne toljam a képedbe.

Leharapom a kiálló bőrt a körmöm mellől. A körömágyam vérezni kezd.

– A harmadik próbálkozásnál felém fordultál, és ezt mondtad – itt Kit jéghideg hangnemre vált –: „Nem vagy már kicsit túl öreg a Barbie-hoz?”

Nagyot nyelek.

– Hirtelen a hálóing, amit viseltem, kis hableányos, lila fodorral az alján, túl gyerekesnek tűnt. Kivettem a Barbie-t a dobozából, hogy anyu lássa, mennyire örülök neki, de hirtelen kétévesnek éreztem magam, ahányszor csak megfésültem a haját, vagy felhúztam a lábára a műanyag cipőcskéjét. Ostobán festettem, ahogy mentem vele, beszéltem helyette. Egy hónap múlva elhagytam a babázást. Örökre.

A legrosszabb nem is a cselekedet maga (bár az is elég nagy gonoszság volt), hanem a tény, hogy egyáltalán nem emlékszem az egészre, a húgom viszont évtizedek óta hurcolja magával ezt az emléket. Ennyit arról, hogy csak a saját hibáinkra emlékszünk, azokra nem, amelyeket ellenünk követett el a másik. Kinyitom a számat, de nem jut eszembe semmi, amivel elvehetném a dolog élét.

Kit kipirosodott szemekkel figyel.

– Nem fogom hagyni, hogy elvedd tőlem a Bölcsesség Erdejének varázsát.

– Sajnálom. – Ez nem elég; tudom, hogy nem elég.

– Nem tagadom, hogy a szabályok némelyike elég fura. Minden rendszernek megvannak a maga hibái. A Bölcsesség Erdeje sem kivétel. De mi inkább a program pozitívumaira fókuszálunk.

Elhagyott az erő, hogy vitatkozzak a húgommal. Egy olyan csoport hatása alá került, amelynek az ideológiáját nem értettem. Ha ő ragaszkodik hozzá, hogy boldog ezen a helyen, hát legyen.

– Megértettem. – Megadóan feltartom a kezem. – A legjobbat akarom neked, oké?

Az ajtón kopogtatnak, mindketten felpattanunk.

– Kit, odabent vagy? – kiált be Gordon.

– Nem érek rá! – feleli Kit.

– Kérlek, nyiss ajtót!

Kit lehunyja a szemét. Amikor megszólal, a hangja jéghideg:

– Már mondtam, hogy nem érek rá!

Kis szünet.

– Semmi gond. Kiviszem a hajót, így…

Kit felugrik, és feltépi az ajtót.

– Nem lenne szabad kihajóznunk!

Gordon kihúzza magát. Még így is alacsonyabb, mint a húgom.

– Havazik – mondja Kit. – Gordon továbbra sem szólal meg. – Hova indulsz? – firtatja Kit.

Gordon tekintete felém villan.

– Biztos, hogy itt és most szeretnéd hallani a választ erre a kérdésre?

A húgom felém sandít.

– Kit, el kell neked mondanom valamit – szólalok meg, mert eszembe jut, miért is vagyok itt. – Még nem végeztünk!

– De igen. – Elindul kifelé Gordon nyomában, és becsukja maga mögött az ajtót.

33.

Kit

2019 októbere

Némán kigázoltunk a vízből, és visszavettük a cipőnket. Debbie a kezembe adott egy törülközőt, amit külön nekem hozott. Miután megszárítkoztam, a fogam még mindig úgy vacogott, hogy belefájdult az állkapcsom. Amikor látta, hogy remeg a térdem, Jeremiah felém nyújtotta a dzsekijét.

Megráztam a fejem, a vizes farmeromra és pulcsimra mutattam.

– Csak összevizezném!

Megvonta a vállát.

– Majd megszárad!

Fáradtan rámosolyogtam, felvettem a dzsekit, és a nyakamig húztam a cipzárt. Rögtön kevésbé fáztam, bár a hajtincseim vége jégcsappá fagyott. A BK tagjai egyesével megindultak az erdő irányába. Ahogy Jeremiah-val a nyomomban követtem Sandersont, próbáltam kitalálni, hogy vajon mit takarhat az Ítélkezés kihívása. Talán felsorolják a bűneimet, és mindegyikért kiszabják a megfelelő büntetést? Elképzeltem, ahogy ott állok a társaim ítélőszéke előtt: Azért, mert csokit loptál tizenhárom éves korodban abból a vegyesboltból: tíz körmös, vonalzóval. Azért, amiért miattad letartóztatták a gimis legjobb barátodat: három nap étkezés nélkül. Azért, amiért hanyag gyerek voltál: térdelj üvegcserepeken, míg csupa vér nem lesz a bőröd.

Azt is elképzelhetőnek tartottam, hogy nekem kell majd ítélkeznem valaki más fölött.

– Nem olyan vészes, mint ahogy képzeled – szólalt meg mögöttem Jeremiah. Biccentettem, de közben remegett a gyomrom.

Szitálni kezdett az eső, így bele kellett húznunk. Sofia úgy viselkedett, mint egy hiperaktív gyerek, végigrohant a fenyőtobozokkal teleszórt ösvényen, ide-oda hajolt az útjába kerülő ágak elől, és közben végig kiáltozott. A csoport többi tagja hallgatag volt, ami cseppet sem nyugtatott meg.

Az erdőben hamarosan nedves fakéreg illata kezdett terjengeni. A cipőnk már cuppogott a sárban. A tüdőm megsajdult minden egyes alkalommal, amikor teleszívtam hideg levegővel. Imádkoztam, hogy bármi is következik, fedett helyen történjen, lehetőleg egy működő kandallóval. Jeremiah a Party in the USA-t fütyörészte, talán azért, hogy oldja a feszültséget, megtörje a nehéz csendet.

Már elért az első refrénhez, amikor Raeanne megszólalt a sor elején:

– Jézusra mondom, te lenyelted a leghamisabb kanárit, amelyik valaha élt a földön!

Jeremiah abbahagyta a fütyörészést, a csapat némán haladt tovább. Nem tetszett, hogy ma este mindenki olyan ideges volt, és ezt páran hamis vidámsággal próbálták leplezni. Tudni akartam, amit ők már tudtak.

Egy idő múlva eljutottunk egy kisebb épülethez. A sötétben nem láttam valami sokat, csak a viharvert, fadeszkás falakat. Füleltem, hogy hallom-e még a tenger zúgását, de megszűnt. A bőr érzékeny volt az arcomon, kiszárította a szél.

Sofia a faajtó előtt várt ránk, a térdén támaszkodva pihegett. Ruth előrébb lökdösött, a sor elejére.

– Hihetetlen, hogy egyszer kvalifikáltam Bostonba! – lihegte Sofia.

Meglepődtem. Az órákon kívül a személyzet tagjai nem nagyon emlegették a Bölcsesség Erdeje előtti életüket.

– A maratonra?

Bólintott, és összeszedte magát.

Egy újabb nagy levegővétel után lenyomta az ajtókilincset, majd egy pillanat múlva betaszigált a koromsötét épületbe. Tiltakozva felszisszentem, de a helyiséget abban a pillanatban elárasztotta a fény. Hunyorogtam, próbáltam gyorsan alkalmazkodni a megváltozott fényviszonyokhoz.

Az épület, aminek a belsejében voltunk, egy régi iskolára emlékeztetett. Tanító a tanári asztalnál ült, szépen fésült hajjal, száraz ruhában. Az asztal mellett egy kameraállvány volt, a tetején egy üres telefontartóval.

Felemelkedett, és az első sor középen álló asztalra mutatott.

– Kérlek, foglald el a helyedet.

Hátrapillantottam. A BK többi tagja is bejött mögöttem.

– Ne foglalkozz azzal, mit csinálnak a többiek! – mondta Tanító.

Biccentettem, és a terem elejébe vonultam, miközben végig álltam a tekintetét. Leültem az iskolapadba, ami fából készült, és kemény volt, közben hallottam, hogy a társaim is elfoglalják a helyüket. Nem mertem elemelni a tekintetem arról az ibolyaszín szempárról, míg ő másfelé nem nézett. Az izmaim remegtek, a szívem hevesen dobogott.

Tanító végigsétált a sorok között, mindenkit úgy köszöntött, hogy megszorította a kezét. Páran fejet hajtottak előtte, mások elvigyorodtak. Gordon az állványhoz lépett, elővett egy iPhone-t a zsebéből, és vízszintesen a tartóba helyezte úgy, hogy a kamera felénk nézett. Párszor rákoppintott a képernyőre, majd elhátrált, nekidőlt a táblának, és a telefont kezdte figyelni.

A félelemtől végigfutott a hátamon a hideg. Felvételt készített rólunk.

A milliomodik alkalommal gondoltam arra, vajon mi lehet egészen pontosan Gordon feladata a szigeten. Ruth és én tanítottunk, Debbie főzött, Sofia gyógyított, Raeanne intézte a kertet, nyírta a füvet, lapátolta el a havat, és ápolta a földeket. Sanderson vezette a hajót, ő intézte a bevásárlásokat, valamint értett az elektromossághoz és a vízvezetékekhez. Jeremiah intézte a Bölcsesség Erdejének könyvelését. Egyikünk sem tudta, mit művel Gordon azon kívül, hogy Tanító irodája körül lebzsel, és néha eltűnik egy-egy szupertitkos küldetés miatt.

Tanító visszatért a terem elejébe, és megvárta, míg elül a nyüzsgés. Megmozgattam a lábujjaimat, de még mindig nem éreztem őket.

– Kit, örömmel üdvözöllek a K1-vizsgádon, az Ítélkezés kihívásán. – Tanító kecsesen helyet foglalt az asztalánál. Ujjaival piramist formázott, szemöldökét összevonta. – Miért választottunk téged a BK-ba? – Kinyitottam a számat, próbáltam valamiféle választ találni a fejemben. – Miért került bármelyikőtök a kiválasztottak közé? – A többiekre nézett. – Az emberek, akik most ebben a teremben ülnek, keresztülmentek az élet legrosszabb viharain. Elképzelhetetlen gyásztól szenvedtetek, elveszítettétek a számotokra legfontosabb embereket, mert ők vagy meghaltak, vagy eltaszítottak benneteket maguktól, s néha mindkettő megtörtént. Véresre vert benneteket az élet, megtörte a lelketeket. Volt, aki csatát vesztett a függőséggel szemben.

Hátrapillantottam a vállam fölött. A diákok többsége lehajtott fejjel ült, páran az asztallap karcolásait követték ujjukkal, de Raeanne és Sofia egyenesen Tanítót nézték, pislogás nélkül, szinte visszafojtott lélegzettel.

– Amikor rátok nézek, nem áldozatokat látok magam előtt – folytatta Tanító. – Túlélőket látok. Harcosokat látok.

Sanderson sugárzóan elmosolyodott, Ruth bólogatott, Raeanne huhogott.

Tanító fel s alá kezdett járkálni a terem elejében, és hangosabban folytatta:

– Mindannyiótoknak lehetősége van példát mutatni rettenthetetlenségből, segíteni másoknak a nagyság elérésében. – Megtorpant, és tördelni kezdte a kezét. – Remélem, hogy a köztetek lévő veteránok segítséget nyújtanak majd ma este. Nem végezhetem egyedül a munkát. Most mindannyiótokra szükségem lesz. – Végignézett rajtunk, egyesével. – Most egy emberként kell majd helytállnunk.

– Hajrá, hajrá! – kiáltotta Sofia. A többiek bólogattak. Összpontosítanom kellett, de úgy éreztem, lángol a fülcimpám. Oldalra hajtottam a fejem, próbáltam melengetni a fülem Jeremiah kabátjával.

Tanító felém fordult:

– Kit, az itt töltött idő során megneveztél nekem néhány, igen specifikus félelmet. De az Ítélkezés kihívása az általános emberi félelmeken való felülemelkedésről szól, azokról a félelmekről, amelyekkel szinte minden emberi lény megküzd valamikor élete során. Az első ilyen félelem az ítélkezés. – Újra és újra lesimított néhány láthatatlan ráncot a fekete gyapjúnadrágján, majd zsebre dugta a kezét. – Rövidke életünk során túlságosan sok időt pazarlunk arra, hogy aggódunk, vajon mit gondolnak rólunk mások. Félünk, hogy miként reagálnak a ruházatunkra, a hízásunkra, a kopaszodásunkra. Félünk, mit gondolnak, amikor táncolunk egy esküvőn, vagy akár a járdán.

Bólogattam, s közben akaratlanul is az orromat próbáltam lehelgetni, hogy melegedjen, de közben kényszerítettem is volna magam, hogy hagyjam a mocorgást, és figyeljek rendesen.

Tanító mélyen felsóhajtott.

– Ugyanakkor a nagyobb döntéseinkkel kapcsolatban is félünk az ítélkezéstől. Aggódunk, hogy másoknak nem tetszik az állásunk, az otthonunk, a partnerünk. Itt a Bölcsesség Erdejében hisszük, hogy senki sem érheti el a maximalizált énjét, amíg fél attól, hogy mások elítélik. A K1 az egyik módja annak, hogy átlépjünk ezen az ítélkezésen.

Bár akkoriban még nem tudtam volna így megfogalmazni, mások rólam alkotott véleménye volt az egyik oka annak, hogy jelentkeztem a Bölcsesség Erdejébe. Bármit képes lettem volna megtenni, hogy megszabaduljak ettől a félelmemtől. Megfogadtam, hogy példás rettenthetetlenséget fogok mutatni, hogy Tanító büszke lehessen majd rám.

Rám kacsintott.

– Nem aggódj ennyire! Rendben leszel.

Akkor jöttem rá, hogy az asztal szélét markolom. Elengedtem, és kényszerítettem magam, hogy mélyeket lélegezzek.

– Így mindjárt jobb! – mondta Tanító. – Azért ebben a régi osztályteremben tartjuk a K1-et, hogy emlékeztessük magunkat, mindannyian diákok vagyunk – igen, még én is –, akik folyamatosan tanulnak és fejlődnek. – Kis szünetet tartott. – Hunyd le a szemed!

Erős késztetést éreztem, hogy felpattanjak a padból, és kirohanjak az ajtón. Az eső erősebben nekieredt, kopogott a deszkákon. Tettem, amit mondott.

– Képzeld el a legrosszabb dolgot, amit valaha is tettél. Lehet, hogy kutakodnod kell utána egy keveset, de valószínűbb, hogy azonnal a felszínre tör. Olyasmi ez, amit sosem felejtettél el, valószínűleg valami, ami miatt mardos a bűntudat. Nincs köze anyádhoz – azt a területet már elég alaposan feltérképeztük. Eszedbe jutott valami?

Haboztam, majd bólintottam.

– A bűntudat mázsás súllyal nehezedik rád, ugye?

– Igen – válaszoltam lehunyt szemmel.

Az eső kopogásától eltekintve a teremben olyan csend volt, akár egy sírkamrában.

– Most pedig – szólalt meg Tanító, mire összerezzentem –, képzeld el, hogy leteszed ezt a terhet a válladról. Szeretnéd?

Ismét bólintottam.

– Én is nagyon szeretném. – Tanító hangja most közelebbről szólt hozzám. Megrebbent a szemhéjam. – Most a következő fog történni: megosztod ezt a bűnödet mindenkivel itt a teremben, hogy megszabadulhass tőle. Amint szabadjára engeded a marcangoló titkot, megkezdődhet a gyógyulásod. És a gyógyulással egy lépéssel közelebb jutsz majd a maximalizált énedhez. Kinyithatod a szemedet.

Amikor szót fogadtam, az arca ott volt az enyém előtt, egész közel, és az írisze szinte világított. Mindkét kezemet saját, papírszáraz tenyerébe vette.

– Tudom, hogy képes vagy rá!

Szóra nyitottam a számat, de ő közbevágott, mielőtt egy hangot is mondhattam volna.

– Kezdd azzal, hogy kimondod a teljes nevedet, Kitten.

– Katharine Frances Collins. – Égett az arcom. – Egyszer egy buli után beültem a volán mögé, és hazavezettem. Nem volt hosszú út, de lekapcsolhattak volna ittas vezetésért. Vagy történhetett volna rosszabb is.

Tanító arca elsötétedett. Elengedte a kezemet, és recsegő bokával felegyenesedett. Megvetően nézett le rám.

– Remélem, hogy nem volt tévedés a részemről meghívni téged ide. Mi itt egy súlyos törvényszegésről akarunk hallani, teljes kiszolgáltatottságot várunk. Nem mondod el a teljes igazságot.

Lehúztam Jeremiah dzsekijén a cipzárt, mert hirtelen izzadni kezdtem. Honnan jött rá?

Végigmérte a többieket, ismét elkezdett járkálni a sorok között.

– Miért nem osztjátok meg Kittel a saját K1-es vallomásaitok némelyikét? Biztosíthatnátok afelől, hogy nem ő az egyetlen tökéletlen ember a teremben.

Igyekeztem eltüntetni a rémületet az arcomról. Ez volt az egyetlen esélyem, és rögtön el is szúrtam. Ismerős inger bizsergette az ujjaim hegyét.

Debbie szólalt meg elsőként:

– Loptam az étterem kasszájából, hogy be tudjam fizetni az albérleti díjat.

Tanító lágyan Debbie hátára simította a tenyerét.

– A piámat egy másik dolgozó szekrényébe rejtettem, hogy apám őt rúgja ki helyettem – mondta Sanderson. Tanító rákacsintott.

Ruth elpirult.

– Csekkeket hamisítottam, hogy legyen elég pénzem átköltözni Maine-be.

Tanító helyeslően bólintott. Minden igyekezetemre szükségem volt, hogy közömbös arcot vágjak. Ruth, éppen Ruth volna az mind közül, aki csalást követett el?

Sofia is megszólalt volna, de Tanító felemelte a kezét, és ismét rám irányította a figyelmét. A késztetés, hogy húzzak, cibáljak, kirántsak valamit, végigvillámlott az alkaromon, a vállam irányába. Ne most! Az egyik pad megnyikordult, amikor valaki fészkelődni kezdett.

Felszegtem az államat.

– Igazad van, nem mondtam el a teljes igazságot. Az a helyzet, hogy amikor ittasan vezettem… – Visszatartottam a lélegzetem egy pillanatra – …balesetet okoztam.

Tanító tekintete még jobban elsötétedett.

– Gúnyt űzöl az elvekből, amelyeket követünk! – Előrehajolt, és halkabban folytatta, hogy csak én halljam, amit mond: – Az első kihívások a bajtársiasság kiépítéséről is szólnak. Ha úgy csinálsz, mintha egy szent lennél, jobb, mint a többiek, azzal aligha kerülsz hozzájuk közelebb, nem gondolod? – A késztetés feljutott a torkomig, és úgy kezdett szorítani, akár egy satu. Tanító ismét elhátrált, és intett Sofiának, hogy folytassa.

Az orvos rázta a lábát, az egész teste remegett.

– Minden alkalommal, amikor a lányomnak nyoma veszett, kétségbeestem. – Amikor a hangja elcsuklott, Tanító azonnal ott termett mellette. Előhúzott egy csomag zsebkendőt a zsebéből, egyet Sofia kezébe nyomott, majd a zavart nő füléhez hajolt. Sofia hallgatta, majd kihúzta magát. – OxyContint írtam fel receptre Rosa drogos barátainak, hogy mindig megmondják, éppen melyik drogbarlangban bujkál.

Addig harapdáltam az ajkam belülről, míg vérezni nem kezdett. A fémes íz végre megnyugtatott. Az eső dobolt a tetőn. Tanító megölelte Sofiát, majd szigorú pillantással Jeremiah-hoz fordult.

Amikor megszólalt, a férfi hangja reszketett:

– Meghamisítottam a főkönyvet a munkahelyemen.

Döbbenten néztem a barátomat, akinek kifutott a vér az arcából. Nem nézett a szemembe, Tanító fájdalmas arckifejezését fürkészte. Tanító erősen ökölbe szorította a kezét, és biztatóan megütögette a vállát, Jeremiah bólintott, és kihúzta magát.

– Brühühü, kis pisisek! – szólalt meg Raeanne, majd tarkóra tette a kezét, és hátradőlt a padban. – Én megöltem két embert.

Megfordult körülöttem a világ. Ez volt messze a legvadabb az összes vallomás közül, mégsem esett nehezemre elképzelni. Igaz volt? Tényleg megtette? Tanító megállt Raeanne asztala előtt. Egy percig a saját mellkasához emelte a tenyerét, majd Raeanne mellkasához szorította. Nem láttam Tanító arcát, de a Raeanne szemében látható ragyogásból arra a következtetésre jutottam, hogy mosolygott rá. Nagyon vágytam erre a szívből jövő elfogadásra.

Tanító még mindig Raeanne-t nézte, amikor ismét megszólalt:

– Adok neked még egy esélyt, Katharine. Ha csatlakozni akarsz ehhez a csoporthoz, adnod kell valamit, ami méltó hozzánk. Ne pazarold tovább az időnket.

Hevesen dobogott a szívem. Verejtékcseppek csordultak le a hajam tövéből. A mellkasom majd’ szétszakadt. Mit is akartunk megoldani ezzel? Elvesztettem a fonalat. Talán amit tettünk, helytelen volt.

De volt közöttünk egy végzett orvos és egy minősített könyvelő is, és ők nem láttak semmi rosszat ebben a folyamatban. A csalástól eltekintve Ruth volt a legkedvesebb, legrendesebb ember, akit valaha is ismerhettem, és ő sem tűnt riadtnak. Ha a Bölcsesség Erdejével nem stimmelt volna valami, akkor biztosan nem maradtak volna, és nem szenteltek volna öt vagy hat évet az életükből ennek a helynek. Megráztam a fejem, próbáltam összpontosítani. Tanító figyelmeztetett előre, hogy lehetnek majd ilyen gondolataim.

Előredőltem a székemen, izzadt tenyerem nedves nyomot hagyott az asztalon. Az ablakon végigcsorgott az eső.

– Azért szenvedtem balesetet, mert elütöttem valamit. – Szédülten megtámasztottam a fejem. – Valakit.

A többiek mohón előrehajoltak a padjukban.

– Nem mentem vissza ellenőrizni… – Elhallgattam. Egy szarvas rohant ki elém a rosszul megvilágított útra. Nem láttam egészen addig, míg már túl késő nem volt. Az egész pár másodperc alatt lezajlott, az állat visszasántikált a fák közé, mire sikerült ismét úrrá lennem a pörgő autómon. Egy szarvast gázoltam el, nem egy embert.

Ugye?

Tanító arcán széles vigyor terült el, miközben közeledett felém. A bűntudat átadta helyét a megkönnyebbülésnek.

– Kit – szólalt meg Tanító, s megsimogatta a hajamat –, most egy lépéssel közelebb kerültél a maximalizált énedhez!

A teremben tapsvihar tört ki. Émelyegtem.

– Mi a helyzet veled, Gordon? – szólalt meg Raeanne, amikor elhalt a taps. – Te mindig a kamera mögött vagy, sosem előtte. – Óvatos pillantást vetett Tanítóra.

Gordon, aki egy centit sem mozdult azóta, hogy nekidőlt a táblának, most megköszörülte a torkát.

– Ez Kit K1-e, nem az enyém.

– De mindenki más megosztott valamit – erősködött Raeanne.

– Én Tanítónak felelek, senki másnak.

Tanító oldalra billentette a fejét.

– Azt hiszed, hogy te különb vagy a többieknél?

Azóta, hogy a Bölcsesség Erdejébe érkeztem, most először láttam Gordon arcán meglepetést – és fájdalmat – átsuhanni. Odalépett a telefon elé, és belebeszélt, egyenesen a kamerába.

– A legrosszabb dolog, amit életemben tettem, az volt, hogy provokáltam egy munkahelyi ellenségemet, aki később emiatt álmukban, az ágyukban megölte a feleségemet és a fiamat.

Páran levegő után kaptak, Tanító kivételével mindenki megdöbbent. Gordon ezután teljes önuralommal levette a telefont a tartóról, összecsukta az állványt, a hóna alá csapta, majd kivonult az iskolaépületből. Az ajtó bevágódott mögötte.

– Utánamenjünk? – kérdezte Ruth aggodalmasan Tanítótól.

Tanító megpaskolta a karját.

– Hagyjátok csak! – Visszatért a terem elejébe, és ismét járkálni kezdett. – Most még jobban érthetitek a külvilág veszélyeit, mint korábban bármikor. Meg kell mutatnunk a vendégeinknek – a ti diákjaitoknak –, hogy milyen nyomorúságos volt az életük, mielőtt ideutaztak. Emlékeztetnetek kell őket, hogy itt sokkal nagyobb biztonságban vannak, mint odakint. Amikor a vendégek elhagyják a Bölcsesség Erdejét, azt a saját felelősségükre teszik. Visszatérnek az erőszakos kapcsolatokba, magányba, vagy a halálba indulnak. De ha maradnak, vigyázhatunk rájuk, köreinkbe fogadhatjuk közülük a legígéretesebbeket. Mint ahogy azt Kittel is tettük. – Ellágyult. – Gratulálok, Kitten, átmentél a K1-en!

Ez alkalommal a tapsból álló ováció kerekedett. Elpirultam, és próbáltam elhessegetni a visszás érzéseket. Az a felvétel úgysem kerül soha napvilágra. Mi van akkor, ha egy kicsit eltúloztam a dolgot – megvan a K1-em!

Ugyanakkor, amíg a kis köszönőbeszédemet mondtam, majd miközben a BK többi tagja a nevemet skandálta, enyhe nyugtalanság vett rajtam erőt. Hosszú idő után először kívántam azt, hogy bárcsak velem lenne a nővérem.

– Van még valami, mielőtt csatlakozhatnál a BK-hoz – mondta Tanító, és rám kacsintott.

Raeanne elvigyorodott, és egy elektromos hajvágóval a kezében előrelépett.

34.

Natalie

2020. január 9.

Órákon át rettegve várakozom Kit kunyhójában arra, hogy visszatérjen. Vacsoraidő tájáig sem ő, sem Gordon nem érnek vissza, a beígért vihar viszont megérkezik. Latyakos hó sorozza meg a szigetet, majd a csapadék meggondolja magát, és átvált jeges esőre. Teszek egy kis kitérőt a szobámhoz, majd átmegyek az étkezdébe, hogy megvacsorázzak Chloéval, aki néhány, korabeli vendéggel ücsörög. Vacsora után a srácok meghívnak az „érzelmi körbe”, amit az egyikük kunyhójában tartanak. Megköszönöm nekik, de szívesebben jelentkeznék önként, hogy kígyómérget fecskendezzenek az ínyembe.

Úgy döntök, inkább megkeresem Kitet.

Eddig vártam a megfelelő pillanatra, hogy tisztázzam magam a testvérem előtt, de rájöttem, hogy az a pillanat sosem jön el. Nincs tökéletes környezet vagy helyzet ahhoz, hogy egy olyan hírt közöljek a húgommal, ami össze fogja törni, arról nem is beszélve, hogy az itt eltöltött huszonnégy órát mással sem töltöttem, mint hogy folyton a hátam mögé néztem, és zavart voltam. Állandóan jelen van az érzés, hogy láthatatlan szemek figyelnek. Amint letudom ezt a vallomást, hazamehetek – mielőtt még valami rosszabb is történne.

A fejemre húzom a parkám kapucniját, és felvértezem magam a viharral szemben, úgy lépek ki az étkezde ajtaján. Amikor meglátom, milyen sűrűn esik az ónos eső, szaporázni kezdem a lépteimet. Már majdnem a kunyhókhoz érek, amikor a csapadék megsorozza a hátamat. Felkiáltok.

Odarohanok a belső körbe, a négyes kunyhóhoz, és dörömbölök az ajtón, hogy Kit a viharban is meghalljon. Az aprócska fedett tornác alatt várakozom. Kit nem nyit ajtót. Ismét kopogok. Továbbra sem jön az ajtóhoz. Átrohanok a házikó másik oldalára, és bekukucskálok az ablakon.

Nincs odabent.

A reszketés a vállamnál indul, de továbbterjed a karomba, aztán a lábamba is.

Hol lehet? Hol vészeli át a húgom ezt a vihart? Mi van, ha kint ragadt a tengeren Gordonnal? Talán nem tudta megállítani a pasast. És ha a hajójuk felborult? Elképzelem, ahogy a húgom uszadékfaként hánykolódik, és felismerhetetlen cafatokra szakad.

Lehajtom a fejem, és alkudozni próbálok valakivel, aki nagyon remélem, figyel rám.

Vigyél, amit csak akarsz! A munkám, a lakásom, az egészségem! Csak neki egy porcikája se sérüljön!

Fél perccel később ismét a kunyhómban vagyok. A jégeső kopog a tetőn. Az ablakhoz lépek, és kikukucskálok. Nincs odakint senki. Egyedül vagyok, mégsem ezt érzem.

Letérdelek az ágy mellé, a matrac és a keret közé csúsztatom a kezem úgy, hogy közben a szemem le sem veszem az ablakról. Beljebb nyúlok még pár centit, és továbbra is a semmit markolom. Az ablakról az ágy felé fordítom a tekintetem, és megemelem a matrac jobb sarkát a keretből.

A mobilom nincs ott.

Homlokom koppan a padlón. Az ágy alatt sem látom. Kirázom a lepedőt, takarót, a párnahuzatokat. Nincs ott az ágyban. Ellenőrzöm az éjjeliszekrényt és a fiókokat is, bár tudom, hogy nem oda rejtettem el.

Miközben felforgatom a szobát, szemem előtt ott lebeg a kristálytiszta emlék. Kit kunyhójából egyenesen a szobámba jöttem, a telefonomat a matrac és a keret közé rejtettem, gyakorlatilag pont az ágy közepéhez. Senki sem szúrhatta ki, hacsak nem túrta át utána a szobát. Vagy látta az ablakból, ahogyan elrejtem. Az üveg felé kapom a fejem, de nem látni senkit. Nagyot nyelek.

Próbáltam felidézni magamban, hogy szerepelt-e a szerződésben bármi a személyes tulajdon elkobzásáról, de túl gyorsan olvastam végig. Lehet, beleegyeztem, hogy kiraboljanak. Áttúrom a kézitáskámat és az utazótáskámat is, mindegyiknek a padlóra szórom a tartalmát. Átnézek minden zsebet, átkutatok minden szegletet.

A telefonom nincs sehol.

Ismerős rémület lesz úrrá rajtam.

Csaknem egy évtizeddel ezelőtt a főiskola után éppen elkezdtem dolgozni az első munkahelyemen. A munka utáni, egyetlen italból az lett, hogy zárásig a bárban mulattunk. Órákig nem néztem rá a telefonomra. Amikor végül előhalásztam a táskám mélyéről, negyvenkét nem fogadott hívásom volt anyutól. Hirtelen az utolsó csepp oxigén is kiürült a testemből. Azonnal visszahívtam, nem foglalkoztam a hangüzenetekkel. Nem vette fel, így meghallgattam az első üzenetet. Abban sírva közölte, hogy nem bírja tovább, és a megbocsátásomért esedezik. Azt mondta, elege van mindenből. Három percig folytatta ugyanígy, míg a szolgáltató bontotta a hívást.

Taxiba ugrottam, újra és újra hívtam a számát, és úgy szorítottam a telefont a fülemhez, hogy teljesen elfehéredett a kezem. Kiderült, hogy túl sok chardonnay-t ivott, és elájult a kanapén a saját mobiljával a kezében. Ágyba fektettem, és megesküdtem, hogy soha többé nem hagyom figyelmen kívül a telefonomat.

Bár anyu már halott, és nincs térerő a szigeten, nem tudok úrrá lenni a mellkasomban erősödő szorító érzésen. Azt mondogatom magamban, hogy Kit meg fog érteni. Be kell neki vallanom, hogy hazudtam, amikor azt mondtam, nem hoztam magammal a telefonomat, de ő ismeri a hátteremet. Az új szemléletmódja nem számít. Ő akkor is a kishúgom. Segíteni fog nekem.

Soha többé nem fogok neki hazudni! Csak ne essen baja!

Visszarohanok a szobájához, az égből közben már golflabda nagyságú jégdarabok hullanak. Ezúttal nem vesztegetem az időt az ajtóval, rögtön az ablakhoz sietek, és benézek rajta. A szobában még mindig sötét van. Este nyolc múlt.

Visszacaplatok a szobámba, és közben rádöbbenek, hogy a ruhák nagy része, amivel a Bölcsesség Erdejébe érkeztem, már vizes. Ahogy vagyok, bőrig ázva lezuttyanok az asztal melletti székre. Az étkezde ilyenkorra már biztos bezárt. Ki segíthetne nekem? Kinek a szobaszámát tudom Kitén kívül? Belerúgok az asztalba, és káromkodom.

Kilenckor ismét próbálkozom Kit szobájánál. Nincs válasz, és ugyanez a helyzet tízkor és tizenegykor is. Éjfélkor feladom, és próbálok nem pánikolni. Hol lehet? Nem tudom, miért, de biztos vagyok benne, hogy Rebecca áll az egész mögött.

Miután járkálok még egy órát a szobámban, tényleg feladom. Ilyenkor, és ilyen időben nem tehetek semmit annak érdekében, hogy visszaszerezzem a telefonomat, vagy megtaláljam a húgomat. Holnap reggel nyitásra odamegyek az étkezdéhez, és követelem, hogy adják vissza a tulajdonomat. Bizalmasan közlök mindent Kittel, amint rájövök, hogy merre van. Fekszem az ágyban, a félelem és a harag között sodródom. Valamikor fél három táján kifogyok a szuszból. Elnehezedik a szemhéjam.

Arra ébredek, hogy valami ütemesen kopog a homlokomon. Talán beázik a tető? – gondolom félálomban.

Kinyitom a szemem. A hold fénye bevilágítja a szobát. Valaki áll fölöttem. Felsikoltok, és elhátrálok a betolakodó elől. Az illető magas, sovány, és betörősapkát visel.

– Ki maga? – Az államig húzom a takarót. A kunyhó falát még mindig ostromolja a jeges eső.

A nő halkan megszólal:

– Indulás! – A ruhája is fekete.

– Hogy jutott be a szobámba?

– Vissza akarja kapni a telefonját?

Szóra nyitom a számat, de nincs értelme tagadnom. Valaki biztos meglátott, amikor az erdőben használni próbáltam. Valószínűleg Raeanne. Átkozom magam, amiért ilyen ostoba voltam, azután bólintok.

Próbálom kipislogni az álmosságot a szememből, magamra rántom a parkát és a csizmát. A nő nem hagy időt, hogy a nyakamba kapjam a sálamat és a fejembe húzzam a sapkámat, máris az ajtó felé lódít.

– Nincs nálam a kulcsom! – tiltakozom.

Ügyet sem vet rám, elindul. Kit kunyhója felé pillantok, amikor elhaladunk mellette, de túl messze vagyunk ahhoz, hogy belássak. Hó püföli a vállunkat, miközben a körök mentén haladunk. A hideg brutális, csontomig hatol. Szélroham süvít el mellettem. A maszkos nő mindezekre ügyet sem vet.

– Ki maga? – próbálkozom ismét.

Nem válaszol. A nyilvánvaló válasz az, hogy ő Raeanne, de a személyzet bármelyik másik tagja is lehet; csak néhányukkal találkoztam. Mi van, ha egy vendég az, aki begolyózott? Elhessegetem a félelmemet. Ugyan honnan tudna egy vendég a telefonomról?

A nagy házzal ellentétes irányba indulunk el. Lehet, hogy ennek a nőnek a kunyhója felé tartunk? Hamarosan magunk mögött hagyjuk a kunyhókat. Oké, akkor lehet, hogy a telefonom az osztályteremként használt lakókocsiban lesz. Amikor amellett is elhaladunk anélkül, hogy lassítanánk, megnyalom a számat. Előttünk nincs több épület, nincs más, csak a sövény.

A maszkot viselő nő megáll ugyanazon, belépés csak a személyzet részére feliratú ajtó előtt, amin ma korábban Raeanne berángatott. Vagyis technikailag az már tegnap volt. Kinyitja, majd int, hogy lépjek át a túloldalra. Lehet, hogy a telefonomat abban az iskolaépületben tartják? Ledermedek, és a lábam a földbe gyökerezik.

– Árulja el, hová tartunk!

Felém mozdul.

– Maradjon mozgásban!

– Addig nem, míg el nem árulja nekem, hova megyünk!

Előhúz valamit a zsebéből, egyszer megpörgeti az ujjai között. Gomb kattan, penge villan: egy szike van nála.

A lábamat erőtlennek érzem. Kihátrálok az ajtónyíláson, le sem veszem közben a szememet a pengéről. A maszkos nő ott halad mögöttem az erdőben, időnként utasít, hogy „jobbra” vagy „balra”. A jeges vihar ellenére is érzem a hátamon a teste melegét. Elképzelem, mi történne, ha megbotlana, és a késnek a kezében még mindig nyitva lenne a pengéje. Szaporázni kezdem a lépteimet.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő elteltével felszólít, hogy álljak meg. Körbenézek, de nem látok semmilyen épületet, csak hótól roskadozó faágakat. Nyújtanak ugyan némi menedéket a hóvihar elől, de már így is tiszta porhó vagyok.

– Hol van?

A nő hallgat.

– Nem volt semmi joga, hogy ellopja a cuccomat!

Még mindig nem mond semmit. Ki lehet ez a nő, hogy lehet ilyen rideg, és hogy lehet ilyen önuralma?

– Vissza akarom kapni a telefonomat!

Mozdulatlanul áll a vihar ellenére, és közönyösen néz rám.

– El kellett volna olvasni a szerződést.

– Nézze, sajnálom, hogy megszegtem a szabályait. – Gyűlölöm, hogy ilyen könyörgő a hangom.

A maszkos nő egy ideig még méreget. Kényszerítem magam, hogy türelmesen kivárjam, míg megszólal.

– Maradjon itt, majd jön magáért valaki! – szólal meg végül.

Minden hajam szála az égnek áll. A nyakamon lüktet egy ér.

– Ezt nem mondhatja komolyan! Jéghideg a levegő idekint. Egy hóvihar kellős közepén állunk!

Fölém hajol.

– Amit Tanító mond, az van.

Eszembe villan a vérfagyasztó sikoltás, amit a Bölcsesség Erdejébe érkezésemkor hallottam. Vajon hány embert büntethettek meg ugyanígy?

– Látni akarom a testvéremet!

A szikével kezd játszadozni, kinyitja, majd visszacsukja a pengéjét.

– Mi van a telefonommal?

A fejét rázza.

– Kell, hogy legyen valami megoldás! Kérem!

A nő az arcom felé suhint a késsel. Elhajolok előle. Csak bámulunk egymásra, és szaporán szedjük a levegőt a hóesésben.

– Ne kövessen! – Hátrál egy lépést, a kés még mindig ott van a kezében. – Senki sem olyan kemény gyerek, amikor éppen kivérzik!

Vad tekintetét egy pillanatra sem veszi le rólam. Lépésről lépésre, fürgén távolodik tőlem, a pengét folyamatosan felém tartva. Szívem szerint felkiáltanék, ehelyett csak nézem, ahogy távolodik, míg végül már nem tudom kivenni a körvonalait az árnyak között, és eltűnik a sötétben.

35.

A lány belépett az irodámba, és ledermedt.

– Talán valami baj van? – kérdeztem az asztalom mögül, miközben becsuktam a noteszt, amibe irkáltam.

A nyakamat bámulta, kiguvadtak a szemei.

Ujjaim közé vettem a kendőt.

– Úgy gondoltam, ideje, hogy megint próbára tegyük a gyász miatt érzett félelmedet. Arról nem is beszélve, hogy ilyenkor már elég hűvös itt az idő. – Felálltam az asztalomtól, és a kanapéhoz sétáltam a bögre zöld teámmal, s intettem neki, hogy csatlakozzon hozzám. – Milyen érzéseket ébreszt benned a látvány, hogy én viselem?

Úgy tátogott, mint egy partra vetett hal. Aztán megvonta a vállát.

– Nem érzek tőle semmit.

Ha még jobban erőlködne, hogy közönyösnek tűnjön, belefulladna.

Megköszörülte a torkát.

– Arra gondoltam, hogy felhívnám a nővéremet.

Elkomorodtam.

– Ugyan miért?

– Ugyanúgy, ahogy az a sál is visszatartott – mondta a kezét tördelve –, az is hátráltat, hogy nem volt meg a lezárás Nattel. Bűntudatom van amiatt, ahogy bántam vele anyu halála után. Illetve igazság szerint már azelőtt is.

Nemrég hallottam a saját nővérem felől, írt nekem egy e-mailt. Úgy tűnt, uram stroke-ot kapott, miközben éppen a Minnich-tóban úszta a hosszokat, és majdnem belefulladt. A sörhastól eltekintve mindig életerős férfi volt, de mostanra, nyolcvankét éves korára lebénult a bal oldala, és a tüdejében egy vérröggel küzdött.

Nem biztos, hogy sokáig húzza – figyelmeztetett Jack. – Haza kell jönnöd, amilyen gyorsan csak tudsz!

Mintha tudná, hogy apánk közelgő halála nem elég ahhoz, hogy megindítson, mindazok után, ahogy egész életemben bánt velem, még ezt is hozzátette: Manapság Abigailnek szólít. Már a stroke előtt is mondogatta, hogy szeretne látni téged. Kedvesebb ember, mint akit ismertél, jobb apa.

Beismerem, a tudat, hogy ő hív engem, hogy szüksége van rám, egy pillanatra elgondolkodtatott. De hogyan prédikálhatnék a nyájamnak, ha én magam beadom a derekam a veszteségtől való félelemnek? Apám különben sem érdemelt végső megbocsátást. Gyerekkoromban megkövetelte, hogy erős legyek. Most, felnőttként megmutathattam neki, hogy az vagyok. Azt akartam, hogy az utolsó gondolata a bűnbánat legyen amiatt, ahogy velem bánt.

Összeszorítottam a fogamat, vártam, hogy lelassuljon a heves pulzusom. (–1)

– Lehet, hogy még mindig mardos az ítélkezés félelme? Nem tudod elviselni a gondolatot, hogy a nővéred odakint a világban ítélkezik a döntéseid felett.

A lány átgondolta a kérdést.

– Nem hiszem. Amint sikerült tisztáznom vele mindent, az útjaink szétválhatnak végre.

Óvatosnak kellett lennem.

– Aligha hiszem, hogy te vagy az, aki bocsánatkéréssel tartozik neki.

– Tudom, aggódsz, hogy meg akar majd győzni, hagyjam itt a Bölcsesség Erdejét, de elég erős vagyok, hogy figyelmen kívül hagyjam a véleményét. Már nem érdekel az, hogy nem ért velem egyet.

– Ha te is tudnád róla azt, amit én, kétlem, hogy ilyen lelkesen várnád a találkozást.

Oldalra hajtotta a fejét.

– Mire célzol?

Hagytam, hogy sűrű csend telepedjen körénk.

Előrehajolt a kanapén, összefonta az ujjait, a bütykei elfehéredtek.

– Mit tudsz róla?

– Mindazok alapján, amiket elmondtál a testvéredről, ő a szkepticizmus iskolapéldája. Ezzel nem is lenne baj, bennem is van egy egészséges adag kétely, de azzal fenyeget, hogy csírájában fojt el minden optimizmust. Az olyan emberek, mint Natalie és én, bírják a gyűrődést. Cselekvő típusok vagyunk; gondoskodunk a gyengébbekről magunk körül. De arra is hajlamosak vagyunk, hogy úgy viselkedjünk, mint egy elefánt a porcelánboltban. Lelkesen védelmeznénk, s közben leigázunk másokat. Nehezen viseljük, hogy mások maguktól oldják meg a problémáikat.

A lány elernyedt, visszahanyatlott a kanapéra.

– Nem fogod megkapni azt a lezárást, amire vágysz – magyaráztam lágyan. – Azt hiszed, elfogadó lesz majd, és megvéd téged, de a nap végén csak önmagát védelmezi majd. A nővéreknél ez elég gyakori.

– Igazad van. Ostoba ötlet volt.

A nagylelkűség netovábbjaként megpaskoltam a térdét.

– Az ötletek csak akkor válnak ostobasággá, ha meggondolatlanul cselekszünk is azok mentén. Örülök, hogy felhívtad erre a figyelmemet. Most pedig, milyen jelentenivalód van a társaidról?

Kényelmetlenül fészkelődni kezdett. Amióta megcsinálta a K1-et, megbíztam a lányt, hogy jelentsen minden pletykát és engedetlenséget, amit a BK-s társainál tapasztal.

– Sanderson kevésbé elkötelezett, mint máskor. De keményen dolgozik, így nehéz ítélkezni. Lehet, hogy csak túl sok feladatot vállalt magára.

Belekortyoltam a teámba.

– Nem is tudtam, hogy létezik túlterheltség, ha az ember egy olyan fontos küldetésen dolgozik, mint a miénk. – Felhorkantam. – Talán nem találod már vonzónak a céljainkat?

– Én? Hiszen tudod, mennyire hiszek a munkánkban! Már csak négy órát alszom éjszakánként. De talán Sanderson nem eléggé…

Felemeltem a kezem.

– Ebből elég. Ha nem muszáj, ne beszéljünk rosszmájúan a kollégáinkról. Mi más van még?

– Gordon a beavatásom óta erősen érdeklődik Jeremiah dolgai iránt. Ha csak egy percet is késik valahonnan, lekapja a tíz körméről.

Belevihogtam a bögrémbe.

– Gordon valódi vérebként kiszagolja, ha valaki nem igazi elkötelezettje a céljainknak. Hihetetlen módon hűséges hozzám. – Megfeszült az állam. – Jeremiah azonban, nos… vele kapcsolatban vannak kétségeim.

– Mit követett el? – kérdezte, és a hangja akarata ellenére is elcsuklott.

– Nem arról van szó, hogy elkövetett volna valamit, a megérzéseim nem hagynak nyugodni. – Kényszerítettem magam, hogy pislogjak. – Nem tetszik, ahogy rám mosolyog.

Elhúzta az orrát.

– Imád téged! A célunk igazi elkötelezettje!

Lehet, hogy ebben sem lehet megbízni. Ütemesen ráztam a lábam, pedig megvetettem az izgés-mozgást.

– Megértem, hogy amolyan nagybácsiként tekintesz rá. – Képtelen voltam akár egy percig is tovább ücsörögni. Felálltam, és járkálni kezdtem. – Azt akarom, hogy többé ne töltsd vele a szabadidődet.

Arca, majd a nyaka is elpirult.

– Tanító, megbocsáss, de… szerintem ezt rosszul látod.

– Ruthtól is tartsd magad távol! – Tördelni kezdtem a kezem. – Lehet, hogy összedolgoznak.

A lány megdörzsölte a fejét. A koponyája kezdett borostásodni. Beleharapott az ajkába.

– Jeremiah és Ruth is fáradhatatlanul munkálkodnak a Bölcsesség Erdejének fejlesztésén.

Milyen naiv volt szegény, minden tanításom ellenére!

– Jegyezd meg, amit mondok, valaki hamarosan lebukik majd. És amikor ez megtörténik, a kamerák látni fogják.

Meglepetten pislogott.

– Kamerák?

– A monitorozó rendszer.

– Milyen monitorozó rendszer?

– Gordon nem mondta el? A BK-ban mindenki tud róla.

Értetlenül nézett rám.

– Kamerákat szereltünk a szobákba. – Körbeintettem a fejem körül a levegőben. – Ott vannak a kampuszon mindenhol.

A lány erőlködve próbált közömbös arcot vágni.

– Elég egyetlen rossz színész, és a teljes ökoszisztémának vége. – Az erő villámként szaladt végig rajtam, pattogott az ujjaim végén, mint a magasfeszültség (+2). Ilyenkor mindig úgy éreztem, szócső vagyok. Nem tudtam, honnan érkeztek az üzenetek, csak azt, hogy hívást kaptam az átadásukra.

Átkozottul legyőzhetetlen vagyok!

– Ezért kell rajta tartanod a szemedet a tanulótársaidon, hogy észrevedd mindazt, amit a kamerák nem látnak meg. Nem élvezem, hogy jelentéseket kell kérnem róluk a hátuk mögött, de a szárazföldi ideák olyan mélyen gyökeret vertek a lelkünkben, hogy nehéz tőlük megszabadulni. A közlaknak is nehéz igazítana az életvitelén arra a néhány könnyű hónapra, hát képzeld el, milyen nehéz lehet ez a személyzet számára! Mindenki, aki a szárazföldről jön, csalfa gondolatokat hoz ide magával. Minden alkalommal, amikor a Homokóra újabb adag vendéget szállít ide, megkockáztatjuk a visszaesést. Ezért beszélek olyan sokat a hűségről, ezért veszem olyan szigorúan. Érted már?

Lassan bólintott.

– Remek. Most pedig tedd, amit mondok, és kerüld azokat, akikre én azt mondom. Kivéve persze, ha azt akarod, hogy a saját elkötelezettséged még jobban megkérdőjelezhető legyen, mint amennyire már most is az.

Tátva maradt a szája.

– Ki…?

– Ki nem? – Felvontam a szemöldököm. – Mind aggódnak amiatt, hogy talán nem bízhatnak benned.

– De bízhatnak! – dadogta.

– Általában bízom a saját ítélőképességemben, de meg kell mondanom, megfordult már a fejemben, hogy talán hiba volt téged bevezetni a BK-ba. Hűségesebb vagy ezekhez a mellékes barátságokhoz, mint hozzám.

– Ez nem igaz.

A sállal játszadoztam.

– Ha szeretnéd átvenni Gordon helyét mellettem, akkor biztosnak kell lennem a hűségedben.

Felkapta a fejét, kétségtelenül nagyon meglepte, hogy ilyen nyíltan beszélek vele a személyzeti hierarchiáról. Nem kellett volna. A vezérelvem ez volt: őszinteség mindenek felett!

– Mit tehetek? – kérdezte egérhangon. Létezhet szánalmasabb vonás egy nőben, mint a szolgalelkűség? – Hogyan bizonyíthatom az elkötelezettségemet?

Túlzottan is sokáig gondolkodtam a válaszon, töprengtem, vajon készen áll-e a kihívásra. Talán még korai volt.

A farmerjába törölte a kezét, és várt.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy megcsináld a K2-t.

Teljesen mozdulatlanná dermedt.

– Még alig egy hónap telt csak el a K1-em óta.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy nem állsz készen? Szeretnéd, ha inkább az egyik társadnak adnám át ezt a lehetőséget?

– Nem. Készen állok. Megteszem, bármit is gondolsz ki.

Leereszkedtem mellé a kanapéra, és az ujjai köré fontam az ujjaimat.

– Ez az, jó kislány!

36.

Kit

2019 decembere

Egész idő alatt azon törtem a fejem, hogy April vagy Georgina árult-e el.

Egyikük sem tette.

Amióta Tanító beszélt nekem a kamerákról, elkezdtem kutatni utánuk a szigeten. Ott voltak mindenhol. A vendégszobáinkban füstérzékelőnek álcázva. Az osztálytermekben és az étkezdében képkeretekbe rejtve. Még a sövény levelei között is megbújt néhány. Bárhová is mentünk, mindenütt megfigyeltek bennünket: a medence körül, a fészerben, a személyzeti ajtók környékén. Biztos voltam benne, hogy mindez Gordon műve. Rájöttem végre, hogy mi a szerepe a szigeten: ő volt a biztonsági vezető. Az ő munkájának köszönhetően tudott Tanító mindig mindenről. Nem olvasott a gondolatainkban.

Kémkedett utánunk.

Az elhagyott belső poénok, az elveszett nevetések, az éjszakába nyúló beszélgetések – a semmiért dobtam el magamtól April és Georgina barátságát.

Remegett a dühtől a gyomrom, miközben Tanító házának második emeletén járkáltam, pár perccel éjfél előtt. Csak azért, mert nem láttam a kamerákat, még nem lehettem benne biztos, hogy nincsenek is ott. A falon volt egy olajfestmény, Munch stílusában – egy kopasz nő fogta a saját fejét két oldalról, arca olvadt, szájára ráfagyott a sikoly. A festmény önmagában is elég nyugtalanító volt, de a helyzetet csak súlyosbította, hogy összesen hat volt belőle, három-három a folyosó mindkét oldalán. Ahányszor az ember egyéni foglalkozásra jött Tanítóhoz, mindig végig kellett sétálnia a hatos ikrek kísérő tekintetének kereszttüzében. Talán arra hivatottak bennünket emlékeztetni, hogy nézzünk szembe a félelmeinkkel – vagy arra, hogy mi lesz velünk, ha nem tesszük.

Saját, kopaszra nyírt fejemhez nyúltam, még mindig nem szoktam meg, hogy ilyen. Tanító azt mondta, ez is az egyik módja annak, hogy elvágjuk magunkat a múltunktól. Így, hogy nem volt hajam, nem is volt mit tépkednem. Néha hiányzott a melege a tarkómon, vagy a zuhany idejére kötött konty súlya a fejemről. Hiányzott, mert nem tudtam többé a hangulatomhoz igazítani a frizurámat. Hiányzott, hogy csinosnak érezzem magam. Rengeteg nőnek jól állt a tarvágás, de én nem voltam egy Natalie Portman. Nem volt szükségem tükörre ahhoz, hogy lássam, nem áll nekem jól a kopaszság. Tudtam anélkül is.

A csinosság arrogancia – emlékeztettem magam. Félelem az elutasítástól.

Várakoztam, hogy behívjanak a pluszvendégszobába, amit Sofia használt arra, hogy ellássa a gyengélkedő vendégeket. A helyiség közepén egy vizsgálóágy állt, lábszíjakkal ellátva, körülötte három gurulós szekrényben orvosi felszerelést tároltak. A sarokban volt egy mankó is, amit még soha nem használtak. Tanító a gyógyszereket az irodájában tartotta, egy lezárt szekrényben. Senki sem mondhatta, hogy a Bölcsesség Erdeje nincs felkészülve a vészhelyzetekre.

Az ajtóhoz szorítottam a fülemet, csoszogást hallottam és fojtott hangokat, de semmi olyasmit, amiből bármire is rájöhettem volna. Azt kívántam, bár megmondaná Tanító előre, hogy mi lesz a feladat a kihíváson; a bizonytalanság szorongást szült. Valószínűleg ez volt a kihívás előtti beugró kihívás. Le kellett küzdenünk a félelmeinket a kihívások előtt és alatt is.

Az ajtón halk koppanás hallatszott, összerezzentem.

– Kit! – szólt ki egy hang. – Kopogj vissza, ha készen állsz!

Kihúztam magam, és visszakopogtam. Az ajtó túloldalán Sofia várt, aki szinte zsizsegett az izgalomtól. Háta mögött a szobában félhomály uralkodott, féltucatnyi gyertya világított. Beléptem.

A vizsgálóasztalt a helyiség elejébe húzták, a padló többi részét ülőpárnák borították: két sorban, szépen hármasával. Minden párnán egy-egy BK-tag térdelt: Gordon, Ruth és Debbie az első sorban; Sanderson, Raeanne és Jeremiah a hátsóban.

– Kit, üdvözöllek a K2-d alkalmából. Nem más következik – Sofia hatásszünetet tartott –, mint a Fájdalom kihívása.

Az egész bensőm tiltakozott.

– Életünk során mindannyian szenvedünk a lelki fájdalomtól, de ott van ezenkívül a fizikai fájdalom is. A fájdalom egy tény, elkerülhetetlen dolog. – Sofia oldalra billentette a fejét. – De valóban az?

Kényelmetlenül közel hajolt hozzám.

– Akarod, hogy megcsináljam előtted? Őrülten szívesen megcsinálnám újra ezt a kihívást!

Képtelen voltam többre, mint hogy feszülten megrázzam a fejem.

Sofia megvonta a vállát, és a kezembe nyomott egy műanyag bigyót.

– Ez tedd a füledbe.

– Minek? – Szemügyre vettem a füldugószerű eszközt, mielőtt beledugtam a jobb fülembe,

– Csak úgy. Most pedig mássz fel az asztalomra.

Egész testemben remegtem. Felmásztam a vizsgálóasztalra, és hanyatt feküdtem rajta.

– A fájdalom választás kérdése – magyarázta Sofia a csoport többi tagjának. – A kutatások kimutatták, hogy a fájdalmat jelentősen fokozza a félelem. Ha az ember ellazul, és hiszi, hogy amin keresztülmegy, nem lesz fájdalmas, akkor semmit sem fog érezni abból a fájdalomból, amit akkor érezne, ha rettegne, vagy maximum egy nagyon kis hányadát. Vagyis, ha meg akarunk szabadulni a fájdalomtól, első lépésként szembe kell néznünk a félelmeinkkel.

Sofia halkabbra vette a hangját:

– Most fordulj a hasadra!

Hasra fordultam, homlokomat a kézfejemre támasztottam. Sofia bemosakodott a sarokban lévő mosdónál, majd gumikesztyűt húzott.

Neked teljesen elment az eszed? – bukkant fel Nat hangja a fejemben. – Azonnal tűnj innen a fenébe!

A jobb fülemben egy másik hang szólalt meg:

– Mi a fenét művel Jeremiah?

Tanító.

Fölemeltem a fejem, és a térdeplő társaim felé néztem. A második sorban Jeremiah kissé imbolygott. Nem tudtam volna válaszolni Tanítónak akkor sem, ha tudtam volna, mit mondjak – csak fülhallgatót kaptam, mikrofonom nem volt hozzá. Elképzeltem, ahogy ott ül az irodájában, anyu sáljával a nyakában. Mostanában mindennap ezt viselte.

Raeanne csúnya pillantást vetett Jeremiah felé, és elhajolt előle, amikor Jeremiah felé lendült.

– Az isten szerelmére!

– Haver, minden oké? – érdeklődött Sanderson aggodalmas arccal.

Jeremiah előredőlt, négykézlábra ereszkedett.

– Bocs, kell egy perc.

– Leesett a cukrod? – sietett oda mellé Sofia.

Jeremiah csak legyintett.

– Könnyen rám tör az émelygés. Ne aggódj miattam.

Sofia arca felderült.

– Egy gyors csobbanás az óceánban felélénkítene mindannyiunkat! – Körbenézett, hogy ki vevő az ötletére, de nem helyeselt senki.

– Tartanunk kell magunkat a tervhez! – közölte Gordon.

– És az hogy sikerülhet, ha ez a liliomszál itt elájul? – morogta Raeanne.

– Hagyjátok békén! – szólt közbe Ruth, és megszorította Debbie vállát. A szakácsnő könnyes szemmel figyelte Jeremiah-t.

Tilos a testi érintkezés, gondoltam önkéntelenül.

– Ne is törődjetek velem, srácok, folytassátok csak! – mondta Jeremiah.

Ez a drámai reakció akár fűthette is volna a félelmemet, de Jeremiah nem tudta, mi vár rám. Ő még nem csinálta meg a K2-t.

– Kérdezd meg tőle, ő még miért nem próbálkozott meg a Fájdalom kihívásával! – mondta Tanító a fülembe. Az ajkamba haraptam. Az utolsó dolog, amit tenni szerettem volna, az volt, hogy belerúgok a barátomba, aki már amúgy is a padlón van. – Nem akarsz segíteni Jeremiah-nak a félelem leküzdéséhez vezető úton?

– Te miért nem csináltad még meg a K2-t, Jeremiah? – tettem fel a kérdést.

Meglepetten, sápadtan nézett fel rám.

– Mutass rá, hogy régebben tagja a BK-nak, mint te! – utasított Tanító.

Miért helyezte Jeremiah-t a K2-m fókuszába? Úgy volt, hogy ez lehetőség lesz számomra, hogy újabb lépést tehessek a maximalizált énem felé vezető úton. Nem folytathatta volna le ezt a beszélgetést inkább egy egyéni foglalkozáson, csak Jeremiah és ő? Mi értelme volt annak, hogy megszégyeníti?

– Hátráltatni akarod az úton? El tudnál számolni magaddal, ha a kemény munkája eredménye odaveszne miattad?

– Régebb óta vagy a BK tagja, mint én – mondtam éppen csak annyira hangosan, hogy mindenki hallja. Imádkoztam, hogy mind tudják: ez az egész Tanítótól jön. Bíztam benne, hogy Jeremiah pontosan tudja, hogy én is szeretnék legalább olyan gyorsan túlesni ezen az egészen, mint ő.

– Ne beszélj, míg meg nem szólal! – figyelmeztetett Tanító.

A ránk telepedő csend fájdalmasabb volt, mint bármi lehetett, amire Sofia készült. Senki sem mozdult. Jeremiah egy ideig csak bámult rám, majd megszólalt:

– Mert… félek.

– Akkor az is lehet, hogy még sincs helye a BK-ban.

Visszaengedtem a homlokom, és imádkoztam, hogy Tanító engedje el ezt a dolgot.

– Mondd ki!

Motyogva kimondtam, amit kért.

– Akkor lehet, hogy még sincs helye a BK-ban.

– Ne próbálj túljárni az eszemen. Lehet, hogy ma te vagy a kedvencem, de ez nem jelenti azt, hogy nem büntetlek meg holnap.

Forróság öntötte el az arcomat és a mellkasomat. Szerettem volna, ha visszatérünk a kihíváshoz.

– Már figyelmeztettelek vele kapcsolatban – szólalt meg ismét Tanító egy örökkévalóságnak tűnő idő múlva. – Holnap meg fogod mondani Jeremiah-nak, ha azt fontolgatja, hogy elhagyja a közösségünket, nem fog nekem gondot jelenteni, hogy elküldjem a K1-én készült felvételt az előző munkaadójának.

Elfojtottam egy felszisszenést. A beavatásomat követő napon számonkértem Jeremiah-n a vallomását. Mennyi ideig csalt a könyveléssel? Tudott róla bárki a cégénél?

Szomorúan nézett rám.

– Azt reméltem, mostanra ennél már jobban ismersz engem. Csak kitaláltam az egészet, Kit. Lefogadom, hogy azoknak a vallomásoknak legalább a fele túlzás – vagy egyenesen színtiszta hazugság – amivel próbálunk túltenni egymáson. Hogy jó pontokat szerezzünk Tanítónál.

Részben megkönnyebbültem, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki eltúlozta a dolgokat. Másrészről viszont csalódott voltam – valóban meg lehet úgy szabadulni az ítélkezés súlya alól, hogy a vallomások kitalációk? Akkor mi értelme volt az egésznek?

– Folytatjuk – mondta Tanító a fülembe.

A szín visszatért Jeremiah arcába, így Sofia ellépett mellőle, és gyakorlott mozdulatokkal folytatta az előkészületeket. Felkapott egy alkoholos törlőkendőt a fémtálcáról, és kibontotta a csomagolását. Paskolgatta a jobb lábamat, míg el nem lazultam, és úgy nem feküdtem az asztalán, mint egy darab fa. Az alkoholos vattával áttörölgette a jobb nagylábujjam. Egy pillanatra elakadt a lélegzetem.

– A jel, amit a nagylábujjunkon viselünk, annak a jelképe, amit megtanultunk – mondta. – A háromszög három csúcsa a Bölcsesség Erdejének három alapelvét jelképezi. A háromszög a törzzsel együtt egy örökzöldre utal, emlékeztetőül a helyre, ahol mindannyian újjászülettünk. S alatta a háromszögletű R és K azt jelenti, a „Rettenthetetlenség kihívásai”, az ok, ami miatt mind itt vagyunk ma este.

Szóval csak egy tetkó. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, és megsimítottam a csillagot a halántékomon – egy héttel anyu halála után csináltattam. Nat már akkor is azt gondolta, megőrültem, és most is ez lenne a véleménye. De akkor mennyiben több a K2, mint amikor egy férfi a mellkasára tetováltatja a barátnője nevét? Vagy amikor egy család tagjai egy halott szerettük emlékére egyforma angyalszárnyat varratnak magukra? Szerettük volna kifejezni az elköteleződésünket, kellett egy mindennapos emlékeztető arra, hogy miért is dolgozunk. Az összes fájdalomnak célja volt. Tanító gyakran emlékeztetett bennünket, hogy a fájdalom nem más, mint a félelem útja, amelyen keresztül elhagyja a testünket. A mi esetünkben ez különösen igaz volt. Minden kihívással egyre közelebb és közelebb kerültünk a rettenthetetlenséghez. Nem tudtam, ezt hogy értethetném meg Nattel.

De ő nincs itt – emlékeztettem magam. – Ne hagyd, hogy a félelem letaglózzon!

Ha a nővérem ott van, azt mondta volna, kiskutyaként követem Tanítót, agymosottan, önálló gondolatok vagy vélemény nélkül, de tévedett volna. Tudtam, hogy Tanító manipulált engem. Tudtam, hogy mindannyiunkat megpróbál a többiek ellen fordítani, hogy hozzá jobban ragaszkodjunk, mint egymáshoz. Tudtam, hogy azért mondja azt, amit hallani akarok, hogy erős maradjon a fölöttem gyakorolt befolyása.

Engem viszont sokkal kevésbé érdekeltek a tettek okai, mint maguk a tettek. Minden kacsintás, minden bók, az ölelések – ezektől éreztem az, hogy szükség van rám. Legtöbbször az sem érdekelt, hogy tudtam: ugyanezt mondja az összes többi tanítványnak is. Sóvárogtam az elismeréséért. Sokkal fontosabb volt, hogy Tanító különlegesnek nevezzen engem, mint hogy valójában különleges vagyok-e. Hajlandó voltam elnézni a komolyabb jellemhibákat is cserébe azért, hogy szeretve legyek. Ugyan ki nem tesz ugyanígy az életben?

Azért tűrtem a manipulációt, mert abba az irányba terelgetett, amerre amúgy is tartottam. Tanító nem próbált olyan bőrbe kényszeríteni, amit nem éreztem a magaménak, nem erőltetett rám olyan életet, amit nem akartam élni. Időnként nyersen bánt velem, de igaza volt – a félelem olyan szörnyeteg volt, amit mi magunk hoztunk létre. A félelem csak akkor uralkodhatott felettünk, ha hagytuk neki.

Olyan erőd van, akár egy szökőárnak, Kitten. A Bölcsesség Erdejének pont rád van szüksége!

– Sanderson? Raeanne? – szólalt meg Sofia. A két szólított felemelkedett.

Sanderson megköszörülte a torkát.

– Nekem nagyon nem fekszik… – Raeanne rámordult. Sanderson nyelt egy nagyot, és az asztalhoz lépett.

– Te a lábát fogod, te pedig a karját – osztotta ki a szerepeket Sofia.

Izzadt kezek ragadták meg a bokámat, szárazak a csuklómat. Emlékeztettem magamat, hogy Tanító azt mondta, a kihívások során engedélyezett a testi kontaktus, egészen addig, míg az nem az örömünket szolgálja. Próbáltam kényszeríteni magam, hogy ne számoljam ki, mikor ért hozzám utoljára egy másik emberi lény – rajta kívül – nem osztálytermi körülmények között, de a szám felbukkant a fejemben: hat és fél hónapja. Elűztem a fejemből az anyám ölelésének vagy az utolsó pasim csókjának emlékét. Elvetettem azt az eretnek gondolatot, hogy az érintés a társasági élet része volt, és a társas lét tett minket emberré.

Arra koncentráltam, hogy mozdulatlanul feküdjek az asztalon, és azon töprengtem, vajon Raeanne érzi-e a csuklómon, milyen hevesen ver a pulzusom. Sofia megnyugtatóan a hátamon felejtette a tenyerét, miközben kiselőadást tartott a fájdalom fontosságáról, arról, hogyan válunk általa erősebbé.

– Showtime! – mondta végül Sofia. Megreccsent a térde, ahogy a fejemmel egy vonalba ereszkedett. Körmét a bőrömbe vájta. – Meg akartam köszönni neked, hogy ezt teszed. Hogy visszahoztad őt hozzám.

Az orvosra sandítottam.

– Kit?

Egy hokedlire mutatott, ami a szoba sarkában állt.

– Rosát. Amikor igazán elevennek érzem magam, mint most is, amikor érzem, ahogy száguldozik a vér az ereimben, a lányom ellátogat hozzám. Ma este te hoztad el őt nekem.

Ugye csak jelképesen értette?

Raeanne arrébb taszigálta Sofiát.

– Fogjunk hozzá, doki. – Elfoglalta Sofia helyét a fejemnél, és kivette a fogpiszkálót a szájából. – Ideje, hogy összeszedd a bátorságodat!

Államat az ágyon pihentettem, és álltam Raeanne tekintetét. Így nem arra koncentráltam, hogy egy valószínűleg hallucináló doki készül éppen megszúrni a lábamat.

– Nagyon fog fájni – mondta Raeanne savanyú lehelettel –, de csak az első tíz percben. Csak száz belégzés és száz kilégzés, és ezeket együtt fogjuk számolni. Készen állsz? Lélegzel velem egy ritmusban?

Bólintottam, s képtelen voltam úrrá lenni a remegésen. Hirtelen úgy éreztem, muszáj tudnom, mi vár rám, így hátrapillantottam a vállam fölött.

Sofia kezében egy égetőtoll volt. A hegye vörösen izzott.

Raeanne visszafordította a fejemet maga felé.

– Megígérem, hogy hamarosan megszabadulsz majd a fájdalomtól való félelmedtől.

Egy rakás apró méhcsípésre számítottam, mint amikor a csillag tetoválásom készült, de amikor a toll hegye a lábujjamhoz ért, fehéren égető fájdalom hasított belém. Összerándultam, és felsikoltottam.

– Fogjátok erősen! – mondta Sofia.

A bokámra és csuklómra nehezedő nyomás erősebb lett. A toll tovább mozgott. Amikor az égő hús szaga megcsapta az orromat, abbahagytam a nyüszítést. Már alig éreztem a lábamat.

A félelem végre távozott a testemből.

37.

Natalie

2020. január 9–10.

Egy fenyő alatt guggolva várakozom. Jégcsapok hullanak az ágakról. Miután meggyőződöm róla, hogy a maszkos nő eltűnt, sietve elindulok ugyanabba az irányba, amerre ő távozott, s próbálom visszafelé követni a nyomainkat. De azt gyanítom, kerülő úton jöhettünk; semmi ismerőset nem látok a környezetemben. Vagyis inkább minden ismerős, túlságosan is, egyik facsoport ugyanolyan, mint a másik. Úgy érzem, egy labirintusba kerültem. Ugyanaz a különös érzés lesz rajtam úrrá, ami folyamatosan kísért azóta, hogy a szigetre érkeztem: valaki figyel engem.

Az erdőben botorkálok, szívem hevesen dobog, és félek segítségért kiáltani.

– Hahó! – szólalok meg erőtlenül.

Senki sem válaszol.

Miféle guru az, aki bárkit hagy halálra fagyni?

Az időjárás nem enyhül. Már a hó hullik, olyan sűrűn, mintha köd lenne. A parkám elég meleg a sarkköri viszonyokhoz is (hála legyen érte a Kisjézusnak), de a hajam nedves, és a fülem gyakorlatilag lefagyott. Felhúzom a fejemre a kapucnit, s ezzel kiiktatom a perifériás látásomat. Letolom a kapucnit, mert félek attól, amit így nem látnék meg.

Miért követtem a nőt ide ki? Hogy lehettem ilyen ostoba?

Már éppen arra készülök, hogy ismét megszólaljak, amikor reccsenő hang üti meg a fülem. Hátraperdülök, de nem látok magam mögött senkit. Egy percig, vagy talán még tovább is csak állok ott. Nem hallok semmi mást, csak a szél véget nem érő süvítését. Aztán ismét meghallom a reccsenést, és ezúttal biztos vagyok benne, hogy ízületektől ered.

Szórakozik velem?

Lassan körbefordulok, a fák összezárnak körülöttem. Hallgatózom, hogy megismétlődik-e a reccsenő hang, de többé nem hallok mást, csak a szél süvítését. Úgy döntök, nem várok tovább.

Futásnak eredek, menekülök valami elől, de fogalmam sincs, mi az. Vakon verekedem át magam az elém hajló ágakon. A hajtások karmolásznak, a fenyőtüskék a kabátomra tapadnak. Átgondoltabban kellene haladnom, ha meg akarom találni ezt az ajtót, de képtelen vagyok úrrá lenni a hüllőagyam üvöltésén: gyorsabban, gyorsabban, gyorsabban! A gyökeret sem látom meg az ösvényen, csak akkor, amikor már késő.

A csizmám elakad. Nyöszörögve lendülök a levegőbe, és csúnyán elharapom a számat, amikor landolok. Az esést a kezemmel tompítom. Egy percig csak fekszem ott, arccal lefelé, és elképzelem, ahogy a Bölcsesség Erdejének seregei fölém tornyosulnak. Látom magam előtt, ahogy hanyatt fordítanak, vér folyik a szememből, orromból, számból. A fantazmagóriámban egy hirtelen kiásott, sekély sírhantba dobják hullamerev testemet, hajamban férgek mozognak. A szám néma sikolyba merevedik.

Nem történik semmi. Nem jön senki. Felülök, és felmérem a sérüléseimet. A tenyeremről lenyúztam a bőrt; a szám sajog. Megnyalom az alsó ajkamat. Vérzik, és kezd földagadni. Megmozgatom a bokámat. Semmi sem ficamodott ki, vagy szakadt el. Rendben vagyok.

A holdra sandítok, és a mellkasom elé húzom a térdemet. A maszkos nő figyelmeztetett, hogy az van, amit Tanító mond. Lehet, hogy ő volt Rebecca? Leereszkedne odáig, hogy maga végezzen el ilyen piszkos munkát?

Kizárt, hogy ez csak egy átlagos önfejlesztő tábor lenne. Vagy megbolondult a személyzet egyik tagja, vagy Rebecca intézményesítette a pszichológiai hadviselést. Talán így tanítják engedelmességre a vendégeket és a személyzet tagjait: a megadásig terrorizálják őket? Amióta ideértem, Kit mást sem csinál, mint föl-alá rohangál, és Rebecca utasításait hajtja végre. Beidomította mindegyiküket, mint egy falka kutyát. Amikor végre kijutok erről az istenverte szigetről, addig sározom ezt a nőt minden erőmmel, míg el nem temetik.

Nagy levegőt veszek. Muszáj mozgásban maradnom. Talpra kecmergek.

Fogalmam sincs, mennyi ideig gyalogolok. Egy ponton a kezem és a lábam érzéketlenné válik. Egy idő után már észre sem veszem, hogy folyik az orrom, vagy lüktet a szám. Amikor végre feltűnik előttem a sötét sövényfal, csaknem elsírom magam a megkönnyebbüléstől. Befurakodok a fák és a sövény közé, ujjaimmal kitapintom a műleveleket, ahogy haladok a kerítés mentén. Végül, amikor elérek egy ajtóhoz, félelemmel vegyes büszkeséget érzek. Vajon ki vár rám a túloldalon? A kilincs után nyúlok, eluralkodik rajtam a déjà vu érzés.

Az ajtó zárva van.

Ingerülten dörömbölni kezdek, már nem érdekel, mi vár rám odaát. Még azután is sokáig püfölöm az ajtót, hogy lehorzsolom a bőrt a tenyerem éléről. Segítségért kiabálok, míg be nem rekedek. Teljes csend a válasz. Az állatok sem mozdulnak a hátam mögött az erdőben. Nem jutok át a falon, vagy fölötte.

Nem jön értem senki.

Megkeresem a közelben a legnagyobb fát, és befészkelem magam alá, hogy védekezzek a szakadó hó és a szélrohamok támadásaitól. Beállítom a karórámat húsz percenkénti riasztásra, hogy ugrálással és kitörésekkel melegítsem át a bensőmet. Eszembe jut az az év, amikor megfogadtam, hogy többet fogok meditálni: tíz percet, minden áldott nap. Most felidézem ezeket a leckéket, próbálok a bensőmben rátalálni a zenre, és lecsitítani a sikoltozó hangot, ami azt hajtogatja, hogy meg fogok halni idekint.

Azután csak várok.

Sok órával később felkel a nap. Az égbolt színe egy monoklis arcra emlékeztet, füstös lila pettyekkel tarkított, sápadt barackszín. A hatás ijesztő, az egész sziget sárgás, baljós megvilágításba kerül. A hó még mindig szakad, a szél még mindig süvít. Valami madár károg a fejem fölött, de nem látom a fa alól, ahol ülök. Mostanra az adrenalin kiürült belőlem, a testem elfáradt, de egy percet sem aludtam. Folyamatosan az ajtót bámultam, az akaratommal próbáltam kinyitni, egyik óra telt a másik után, és a végére a pulzusom valamiféle órává vált a testemen kívül, valamivé, amit mindenki hall, de amivel senki sem törődik.

Fordul a kulcs a zárban. Előkecmergek a rejtekhelyemről, lesöpröm a kabátomról a tűleveleket. Az ajtó kitárul. Felvértezem magam.

Kit dugja ki rajta a fejét.

– Nat?

Valami értelmetlenséget sikoltok; soha nem voltam még boldogabb attól, hogy láthatom az idióta kishúgom képét. Kit hátrasandít a válla fölött, majd kilép az erdőbe, és becsukja maga mögött az ajtót. A kezében ott a sálam és a sapkám.

Felém nyújtja a ruhadarabokat, majd visszaretten.

– Az ajkad!

A fejembe húzom a sapkát, s közben vacog a fogam.

– Vigyél be innen a picsába!

Elkerekedett szemekkel bólint.

– Jöttem, amint megtudtam.

A nyakam köré tekerem a sálamat.

– Menjünk!

Kinyitja az ajtót, én pedig besprintelek az erdőből. Azonnal a kunyhóm felé indulok, Kittel szorosan a nyomomban, lihegve. Amikor az ajtóhoz érek, megtámaszkodom a térdemen.

– Kérlek, mondd, hogy nálad van az ajtónyitóm!

Elővesz egy kulcskártyát a zsebéből, és kinyitja az ajtót. Belököm magam előtt. Elhátrál az érintésem elől.

Amikor mindketten biztonságban odabent vagyunk, bevágom magam mögött az ajtót. Kibújok a kabátomból, felkapom a paplant az ágyról, és bebugyolálom magam. Még mindig vacog a fogam. Az alsó ajkam olyan, mintha nőtt volna rá még egy szám. Kit csendben leül az asztalnál álló székre. Fel-alá járkálok a szobában, ismét forr bennem az adrenalin.

Villámló tekintettel fordulok a húgomhoz:

– Mi ez a hely?

A mennyezeten lévő füstérzékelőre pillant.

– Tudom, a módszerek néha szélsőségesek, de…

– Kit, magamra hagytak az erdőben, januárban… – Az órámra pillantok – …öt órán át!

Úgy bólogat, mintha ez az egész szomorú, de várható fordulat lett volna.

– Nekem sem mindig tetszenek a kezelések…

– Én nem jelentkeztem semmiféle kezelésre! – üvöltöm.

– Egy-egy tanulási folyamat során néha nehéz meglátni, mit is vihetünk tovább belőle magunkkal, de Tanító őrültsége mögött mindig van logika.

Odaperdülök elé, leesik rólam a takaró.

– Vagyis a nő, aki hagyott volna odakint meghalni, Rebecca volt?

Hitetlenkedve néz rám.

– Természetesen nem! Neki sokkal fontosabb feladatai vannak annál, mint hogy személyesen hajtsa végre a kezeléseket.

– Akkor ki volt az?

Megrántja a vállát.

– Valaki a személyzet tagjai közül.

– Raeanne?

A tekintete elrebben az enyémről, ami azt jelenti, hogy a válasz – igen.

Összeszorított fogakkal teszem fel a következő kérdést:

– Ki mondta el neked, hogy hol vagyok?

Kit összepréseli az ajkait, nem hajlandó beszélni. Nem is kell neki.

– Beszélni akarok Rebeccával. Most azonnal! – A névtelen e-mail küldője körüli titokzatosság eloszlott. Ha nem is Rebecca küldte személyesen, biztos, hogy köze volt hozzá. Senki és semmi nem kerülte el a szigeti bábok mozgatójának figyelmét.

– Lehetetlen.

– Akkor viszont el akarok menni erről a szigetről. Amilyen gyorsan csak emberileg lehetséges.

Követem a tekintetét, látom, hogy veri a hózápor az ablakot.

– Nem indulhatsz el ilyen időben. Nem biztonságos.

– Kevésbé biztonságos, mint odakint tölteni az éjszakát a pár fokos hidegben? Kihűlhettem volna odakint, Kit. Meghalhattam volna.

– A fájdalomtól való félelem eluralkodott rajtad.

Annak érdekében, hogy ne fojtsam meg ott helyben, beviharzok a fürdőszobába. Nincs emberi kapcsolat, ami ilyen tempóban változhatna a legjobb barátságból a legesküdtebb ellenségek viszonyává, mint ahogy két nővéré. Tizenkét órával ezelőtt még fogadkoztam valami égi tündérnek, hogy meg is halnék Kitért. Most viszont szívem szerint én ölném meg őt.

Mozdulnék, hogy megnézzem magam a tükörben, de eszembe jut, hogy várjunk csak, a pokolnak ebben a bugyrában nincsenek tükrök. A durva törülközőt a hajam köré csavarom, megnedvesítek egy kis darab vécépapírt, és sziszegve törölgetem vele az ajkamon lévő sérülést. Tükör nélkül is látom, mennyire feldagadt. Amikor ismét kilépek, Kit megint a mennyezetet bámulja. Odaállok a húgom elé, belemászom az arcába.

– Raeanne azzal fenyegetőzött, hogy megvág egy késsel.

Kit tekintete elsötétedik.

– Nem lett volna szabad ezt tennie.

– Úgy gondolod?

– Próbáljuk kerülni a fizikai erőszakot.

Felhorkanok, majd lejjebb veszek a hangerőmből:

– Amikor ismét hajózhatóak lesznek a vizek, eltűnök innen. Te pedig velem jössz.

– Ó! – Meglepetten pislog. – Nem, Nat, én nem. Nem megyek sehová. Most már ez az otthonom.

– Tudod, mit gondolok? Azt hiszem, ez segélykiáltás. Szeretnél elszabadulni innen, de Rebecca átmosta az agyadat, és elhitette veled, hogy ha elmész, akkor vége a világnak.

– Már mondtam neked, hogy az agymosás nem egy tudományosan igazolt dolog.

– Hadd beszéljek Rebeccával!

– Ki van zárva. – Kit egész teste megfeszül. – Őt inzultálnád, engem pedig szégyenbe hoznál. Már a Bölcsesség Erdeje előtt sem volt szükségem rá, hogy folyton beleüsd az orrod a dolgaimba, és most már végképp nincs erre szükség. Csak azért jöttem érted és hoztalak be az erdőből, mert segíteni akartam rajtad, semmi másért.

A húgom új keletű önbizalma nagyon meglep. A feldagadt számra mutatok.

– Úgy nézek ki, mint akinek segítettek?

– Te voltál az, aki telefont hozott magával.

– Ez volt a nagy bűnöm?

– Hazudtál nekünk.

– Kit, te pontosan tudod, miért nem bírok meglenni a telefonom nélkül.

– Itt volt rá a remek alkalom, hogy túltedd magad a dolgon.

Metsző pillantással mérem végig.

– Amúgy hol voltál egész éjjel? Vagy féltucatszor jártam a szobádnál. Betegre aggódtam magam érted!

– Próbáltam megállítani Gordont, még mielőtt valami ostobaságot tesz.

– Mi a sztori a fickóval?

A húgom a füstérzékelő felé sandít.

– Tanító talpnyalója.

És te nem az vagy? – gondolom magamban, s felvonom a szemöldököm.

Hirtelen felém fordul, és egy pillanatra átszalad az agyamon, hogy talán hangosan is kimondtam, amit gondoltam.

– Nem tudsz már rólam semmit, Natalie.

Szemügyre veszem a kopaszra borotvált fejét, szigorú vonalú száját, napbarnította bőrét. A gödröcskéi eltűntek; tekintetéből eltűnt a könnyedség. Próbálok rátalálni benne a kishúgomra, de csak az árnyékát látom annak a forgószélnek, aki valaha volt. Keményebb, szívósabb lett.

Rádöbbenek, hogy igaza van.

Oldalra billenti a fejét.

– Korábban azt mondtad, beszélgetni szeretnél.

– Nem ez az alkalmas pillanat.

Bal kezét ökölbe szorítja, majd szétnyitja.

– Ez a pillanat alkalmas csak igazán.

– Hagyjuk, Kit. Most nincs hozzá kedvem.

– Gyerekkorunk óta én is növesztettem magamnak gerincet. Nem dirigálhatsz nekem többé. Választhatsz, hogy most mondod el, amit akarsz, vagy soha.

– Legyen – mondom, s már alig várom, hogy megszabaduljak a szavaktól; izgulok a fájdalom miatt, amit majd okoznak, és gyötör a bűnöm súlya. – Anyu eltervezte a saját halálát. Én pedig segítettem neki.

38.

Kit

2019 decembere

Nem volt rá okom, hogy sántítsak. Most, hogy átmentem a K2-n, megszabadultam a fájdalomtól.

Ennek ellenére óvatosan lépkedtem, miközben rendbe szedtem a lakókocsit óra után, kiürítettem a szemetest, sorba állítottam a székeket. Hogy eltereljem a figyelmemet a lüktető lábujjamról, gyorsan feljegyeztem pár gondolatot – melyik diákok fejlődése rekedt meg, hogyan tudtam volna segíteni nekik. Égő fájdalom villámlott a nagylábujjamtól végig a lábamba, megrándult az arcom. Reméltem, hogy nem tart sokáig a tetoválás varasodása.

Tetoválás? – szisszent fel Nat. – Miért nem nevezzük nevén a gyereket? Megbillogoztak. Mint a haszonállatokat szokták.

Ez egy szimbólum! Nem félek többé a fájdalomtól!

Hogy vagy képes bevenni ezt a maszlagot? – visította.

Összeszorítottam a fogamat. A nővérem egész életünkben megmondta, hogy miről mit gondolhatok. Azt hitte, ő az okos, mert nem hitt semmiben. Harmadikos voltam, amikor fellengzősen közölte velem, hogy a Télapó nem létezik. Anyu szegény szívesen írogatta volna tovább Télapó köszönőlevélkéit – korommal összemaszatolva, miután megette a sütit –, míg főiskolára nem megyünk, de Natnek muszáj volt belerondítania az illúzióba.

Amikor tinédzserek voltunk, a nővérem egyszer csak úgy döntött, nem hisz többé Istenben. Rámutatott a logikai hibákra, ellentmondásokra a történetekben, amiket hittanon tanultunk. De neki nem volt elég az, hogy ő nem hisz többé; muszáj volt mindenki mást is győzködnie, akiben még maradt hit. Nem úgy tekintett a hitre, mint én: menedékként, biztosítékként, hogy van odafent valaki vagy valami, ami ügyel rá, hogy mindig a jó felé billenjen a jó és rossz mérlegének nyelve – de legalábbis egyenesben legyen. És akkor mi van, ha én hinni akartam, hogy az életem nem véletlenszerű és céltalan? Miért volt baj, hogy azt akartam, az életemnek legyen értelme? Végső soron ugyan mit számított, hogy a hívőknek vagy a hitetleneknek van-e igaza? A hitünk csakis a jelenünket befolyásolta.

Nat büszke volt rá, hogy mindig kiszagolta az igazat, ha valahol hamisságot sejtett. Azt gondolta, hogy a kételyei jobb emberré teszik. Szerintem viszont csak szerencsétlenebb lett miattuk. Ha hagyom, hogy beleüsse az orrát mindenbe, a Bölcsesség Erdejét ugyanúgy elszúrta volna nekem, ahogy annak idején Istent.

Kinyitottam a lakókocsi ajtaját. Egy fagyos szélroham mellbe lökött. Belefúrtam az állam a kabátom meleg anyagába, és már előre féltem attól az „összeragadnak a szőrszálak az orromban a hideg miatt” érzéstől, amit az évszak tartogatott. A nap erősen küzdött, hogy kikukucskálhasson a mosogatólé-színű felhők közül.

Értettem már, miért van olyan kevés vendégünk ebben az évszakban.

Az ilyen napokon hiányzott a Sonora-sivatag, ahol gyerekkoromat töltöttem – a rendületlen, száraz forróság, a cowboy alakú óriáskaktuszok, a murvafürt és fukszia eperszínű, rikító foltjai. Akkoriban néha eltűnődtem, ugyan miért teszi ki magát bárki önszántából évről évre a tél gyötrelmeinek. Én is egy lettem közülük – hónapokon keresztül másra sem panaszkodtam, csak a rövid nappalokra és a metsző hidegre.

Amint bezártam a lakókocsi ajtaját, alig pár méterre megpillantottam Jeremiah-t, aki fütyörészve próbált közönyösséget tettetni. Automatikusan a hajamhoz nyúltam, de csak a fejbőrömet találtam a helyén.

Aznap reggel nem szólítottam fel az órán, és nem néztem a szemébe sem – részben azért, mert Tanító megmondta, meg kell szakítanom vele a barátságomat, részben pedig azért, mert féltem átadni neki a fenyegetését.

– Hogy van a lábad?

Körbepillantottam. A közlak egyetlen tagja sem volt a közelben.

– Minden rendben, köszi. – Elindultam az étkezde felé, jelezvén, hogy a beszélgetésnek vége.

Jeremiah elindult mellettem, tartotta velem a lépést.

– Úgy látom, bicegsz. – Nem szóltam semmit. – Kellene szerezned rá valami krémet vagy zselét Sofiától. Hogy gyorsabban gyógyuljon.

– Már megtettem.

Meg akarta érinteni a karomat, de elrántottam előle.

– Biztos, hogy minden rendben veled?

– Már megmondtam, hogy igen. Miért faggatsz? – Fél füllel szipogás hangjait hallottam kiszűrődni az egyik vendégházból.

– Azért, mert tegnap este megbillogoztak.

– Beszélj halkabban! – Megtorpantam, és körbenéztem. Még mindig nem volt körülöttünk senki. – Talán megkérdőjelezed a K-kat?

– Te talán nem? Egy életre szóló sebet kaptál a testedre!

Jeremiah sosem beszélt még ilyen szemtelenül – biztos rettegett a saját K2-je közeledtétől.

– Én jelképnek látom, nem sebnek. És jobban tennéd, ha mihamarabb csatlakoznál hozzám te is.

– Különben?

– Különben Tanító azt mondta, elküldi a K1-ed felvételét a régi munkáltatódnak.

Jeremiah dühösen nézett rám.

– Soha nem lett volna szabad… – Nem fejezte be a mondatot.

Végigfutott a hátamon a hideg.

– Ugye nem gondolod meg magad a K2-vel kapcsolatban?

Figyelmesen a szemembe nézett.

– Mit teszel, ha azt mondom, de igen?

Haboztam. Az én K2-m jobban felzaklatta őt, mint gondoltam.

– Azt kell tennem, ami a Bölcsesség Erdeje számára a legjobb. Mindannyiunknak ez a dolga. Úgyhogy inkább gondolkodj el alaposan, hogy miket beszélsz, mielőtt olyasmit mondanál, amit később megbánhatsz. Nem hagyhatom, hogy a hűségem megkérdőjeleződjön. – Már megint, tettem hozzá magamban.

Elvörösödött a feje.

– Téged semmi nem érdekel jobban, mint ő?

Honnan jött ez az ellenségeskedés?

– Azt hittem, te is csodálod.

A következő szavak önkéntelenül törtek elő belőle:

– Elég nehéz csodálni egy hazudozót.

Tátva maradt a szám.

– Te meg miről hablatyolsz?

Egyik lábáról a másikra állt, láthatóan azonnal megbánta, amit mondott.

– Mondd már!

– Felejtsd el!

– Mondd már el végre! – mondtam erőteljesebben.

A tekintete az apró kamerára tévedt, amit az egyik vendégház tetejére szereltek fel a közelben. Az ember észre sem vette volna, ha nem keresi kimondottan – de most éppen ránk irányult. Jeremiah visszanézett rám, majd alig észrevehetően a sövény irányába bökött az állával. Kétszer pislogtam, majd otthagytam. A fejemben kavarogtak a gondolatok, miközben kacskaringósan a kampusz széléig sétáltam, és kiválasztottam egy pontot, ami mind az ajtóktól, mind pedig a kameráktól elég távol esett. Egy perc múlva Jeremiah is csatlakozott hozzám. A sövényfalon túl a fák susogtak, hallgatóztak, továbbadták egymásnak a kifürkészett titkokat, ahogy a gyerekek a régi telefonálós játékban.

Amikor már biztos volt benne, hogy csak ketten vagyunk, Jeremiah odalépett elém, tekintete vad volt, ökölbe szorított keze remegett. Felmordult:

– Rebecca megölte a bátyámat!

39.

Kit

2019 decembere

Tátott szájjal bámultam Jeremiah-ra, és képtelen voltam megszólalni.

– Amikor kisgyerekek voltunk – kezdte a történetet –, a szüleink elvittek egy Rebecca nevű csodagyerek bűvészműsorára, két városra tőlünk. A lány a fivéremet választotta segédnek a bilincses trükkjéhez. Gabe-et teljesen megbabonázta. Mindig érdekelte a bűvészkedés, de ettől a pillanattól kezdve megszállottá vált. 

Mesélt nekem Tanító életéről a Bölcsesség Erdeje előtt – a Madame Rettenthetetlen figuráról, a halált megvető műsorokról, Gabe szerepéről, aki húsz éven át az üzlettársa volt, aztán arról, milyen rosszul bánt közben vele, ugyanakkor mégis megkapta az örökségét.

– Az ő hibája, hogy Gabe meghalt!

– Azt hittem, a fivéred egy váratlan balesetben hunyt el.

– Megfulladt egy félig befagyott tóban. Az ő egyik műsora alatt történt.

Félrenyeltem a levegőt, majdnem megfulladtam.

– Ha baleset is volt az egész, akkor is ő a felelős a haláláért.

Összedörzsöltem a két tenyeremet, hogy átmelegedjen a kezem, mert már remegtem a hidegben. – Jeremiah, ez nevetséges!

Keserűen felnevetett.

– Nem ismered őt úgy, mint én. Éveken át kutakodtam utána, meg ez után a hely után.

Új félelem csírázott ki a mellkasomban: Tanító biztonságáért kezdtem aggódni. Hogy ismerhettem ennyire félre ezt az embert? Az odaadása, a kedvessége – minden csak hazugság volt.

– Pontosan mit akarsz elérni?

Körbemutatott a szigeten.

– Elrabolta a bátyámat a családomtól jóval azelőtt, hogy meghalt volna. Most ugyanezt teszi azokkal az emberekkel, akik itt élnek. Nem hagyhatom, hogy még több embert veszélybe sodorjon, és elszakítson a családjától. Ez már messze túlnőtt Gabe ügyén.

– Mit akarsz tenni? – kérdeztem meg ismét.

Izzadságcseppek csillogtak a homlokán.

– Felelősségre kell őt vonni. Ez a nő évek óta manipulálja és bántalmazza a követőit. Valahol menet közben el kellett, hogy kövessen egy hibát. Ha megtalálom ezt a hibát, átadom a bizonyítékokat a rendőrségnek. Ha nem találom meg… – A tekintete elsötétedett. – Akkor a magam módján teszek igazságot.

A nyakam után a karom is libabőrös lett. Szívem szerint azonnal elkezdtem volna a ház felé araszolni – muszáj volt figyelmeztetnem Tanítót, amint lehetett.

– Találtál eddig bármit is?

Jeremiah a szakállát vakargatta.

– Rengeteg őrült szarság történt már ezen a helyen, de rajtam kívül senki sem akar beszélni róla, vagy a titoktartási szerződés miatt, vagy pedig azért, mert komolyan elhiszik, hogy ez az egész őrültség a javukat szolgálja. – Elfintorodott. – Nem tudom, Gordon hol tartja a telefont a K1-es zsarolófelvételekkel, de hiába kerestem, még nem találtam rá. Átnéztem Rebecca aktáit, a naplóját is. Nincs benne egyetlen nyamvadt utalás sem Gabe-re, el tudod ezt hinni?

A fejemet csóváltam, és azon tanakodtam, vajon teljesen menthetetlen-e a pasas.

– Szerintem ezt az egészet nem gondoltad át alaposan.

– Éveken keresztül nem gondoltam semmi másra, csak erre.

Tanítónak végig igaza volt vele kapcsolatban.

Fújtatva megragadta a csuklómat.

– A fizetés nélküli szabadságomnak már majdnem vége. – Nem hagyta, hogy kihátráljak az érintéséből. – Csak pár hetem maradt vissza, mielőtt hazamennék. Meg kell fizetnie mindazért, amit elkövetett!

Szenved a kiégéstől, otthagyta a munkáját, sosem akarja elhagyni a Bölcsesség Erdejét – minden, amit Jeremiah valaha is mondott nekem, hazugság volt. A kétségbeesés olyan erős hullámokban áradt belőle, hogy megijedtem tőle. Azt gondoltam, jól haladtunk az órákon, de tapasztalatból tudtam, hogy a gyász kiszámíthatatlan módokon bukkanhat fel az életünkben. A bátyja már csaknem tizenöt éve meghalt, Jeremiah azonban képtelen volt feldolgozni a balesetet. Úgy gondoltam, talán meg tudom állítani az öngyilkos küldetését, mielőtt még baja esik.

– Hátrálnod kell egy lépést, és onnan ismét áttekinteni ezt a te „tervedet”. Tudod, hány életet tehetsz tönkre vele? Nagyon sajnálom Gabe-et; a halála tragédia, ez igaz. Tanító valószínűleg lehetett volna kedvesebb is vele. Biztos, hogy követett el hibákat a múltban – ez mindannyiunkra igaz. – A szívem majd’ kiugrott a helyéből. – Még a látnokok is tévedhetnek olykor-olykor.

Jeremiah metsző pillantással mért végig.

– Tudod, mit találtam ennek a te látnokodnak az asztalfiókjában? Mappákat, mindegyikünk nevével. Igen, van egy olyan is, amin az áll nagy, fekete betűkkel, hogy KIT. – Összerándult a gyomrom. – Csak annyi időm volt, hogy a sajátomat átlapozzam, de benne volt a teljes hátterem.

Éppen akkor villant fel az agyamban a gondolat, amikor ő kimondta:

– Ezért van távol Gordon egyfolytában. – Majd hozzátette: – Tanító megbízta, hogy turkáljon az életünkben.

– Honnan tudod, hogy Gordon az?

A szemét forgatta „ugyan már!” kifejezéssel az arcán.

– Belenéztem az aktájába…

– Azt hittem, csak annyi időd volt, hogy a sajátodat megnézd.

– Látnom kellett, hogy kivel állok szemben. Csak egy komplett idióta sorolja fel az összes piszkos ügyét másoké mellé.

Vagy valaki, aki hűséges – gondoltam magamban.

– Tudod, mivel foglalkozott a Bölcsesség Erdeje előtt?

Félbe akartam szakítani, vagy meg akartam mondani, nem érdekel, de túlságosan kíváncsi voltam ahhoz, hogy faképnél hagyjam.

– Magánnyomozó volt. Emlékszel a történetre, amit a K1-ed alatt elmondott? A helyzet az, hogy igaz. Valami nagyvilági nő felbérelte, hogy derítse ki, megcsalja-e a férje. A nőé lett a váláskor minden – ideértve a gyerekek fölötti teljes szülői felügyeletet is. A férj annyira bepipult, hogy felbérelt két bérgyilkost, hogy kicsináltassa Gordont. Valami hiba csúszott a számításaikba, és helyette a feleségét és a gyerekét lőtték le. Mindketten meghaltak a kórházban, pár nappal a támadás után. – Jeremiah a fejét csóválta. – Olyan az egész, mint valami pocsék Liam Neeson-film.

– Ha Gordon lecsekkolja mindenkinek a hátterét, akkor te hogyhogy nem buktál le? Hogy nem kötötte össze a szálakat?

– Nem tudom, hogy mennyit mesélt neki Rebecca a múltjáról. Valószínűleg fogalma sincs, ki volt Gabe. – Jeremiah ravasz pillantást vetett rám. – A biztonság kedvéért egy barátom nevében jelentkeztem a Bölcsesség Erdejébe. Egy srácéban, akivel együtt jártam fősulira. Egyforma az alkatunk, folyton azt hitték rólunk, hogy testvérek vagyunk. Ő is könyvelőként dolgozik. Nem nagyon posztol magáról semmit a neten.

Forgott velem a világ.

– A neved nem is Jeremiah? – Felvonta a szemöldökét. – Akkor micsoda?

Összepréselte a száját, és megrázta a fejét. Már nem hitte, hogy őt választanám Tanító helyett.

Csak bámultam rá.

– Tudja a barátod, hogy elloptad a személyazonosságát?

Megfeszült az állkapcsa.

– Nem elég, hogy elveszítettem az egyetlen testvéremet, de ráadásul Rebecca ölébe pottyant a családom tizennégymillió dolláros vagyona is. Nem lennék meglepve, ha kiderülne, hogy azért tartotta maga mellett Gabe-et annyi éven át, hogy megkaparintsa a pénzt.

Ez nem igaz! – mondtam magamban. Tanítót nem terhelte felelősség azért, mert ennyire inspirálta az embereket, akik körülveszik. Ha neki – vagyis a Bölcsesség Erdejének – akarták adni a pénzüket, akkor ez az ő dolguk volt.

– A Bölcsesség Erdejét az én családomnak a sikere építette fel. Felelősséget érzek az ide érkező vendégekért. Itt átverik és kifosztják őket. Muszáj ennek véget vetnem!

Átverik és kifosztják az embereket – nem hitt az elveink közül egyikben sem. Csodáltam ezt az embert. Segített összeállítani az óraterveimet, hagyta, hogy beszéljek neki anyuról még jóval azután is, hogy mindenki más ráunt a gyászomra. Nem tudtam róla a világon semmit, még azt sem, hogy mi a neve.

Valamivel nyugodtabb hangon folytatta:

– Amióta idejöttem, egész idő alatt távol tartottam magam mindenkitől. Nem bíztam senkiben, nem kerültem közel senkihez. Nem kockáztathattam meg, hogy felfedik a kilétemet. – Ellágyult az arca. – De aztán jöttél te. Minden igyekezetem ellenére leengedtem a védőpajzsomat. Jó gyerek vagy, ezt bárki láthatja, és én imádkoztam, hogy ne hívjanak meg a BK-ba. Amikor ez mégis megtörtént, azt mondogattam magamban, hogy tudok majd rád vigyázni, gondoskodom róla, hogy biztonságban legyél. Mekkorát tévedtem! – Megdörzsölte az arcát. – A zsarolás egy dolog – azt még simán elnéztem –, de nem nézhetem végig, ahogy ezek a szörnyetegek megnyomorítják a testedet. Mindezt azért mondom el neked, Kit, mert fontos vagy nekem. Nem hagyom, hogy Rebecca bántson téged úgy, ahogy a családomat bántotta.

Fölszegem az államat.

– Sosem tenne ilyet!

– Már meg is tette. Megbabonázott téged.

Elegem volt már belőle, hogy mások mindig jobban akarják tudni nálam, mi a jó nekem, mint én magam. Jeremiah számára nem volt semmi fontos, csak a saját nevetséges sztorija – nem érdekelte, kinek árt, miközben bizonygatja. Elképzeltem Tanító bukását, a Bölcsesség Erdejének összeomlását, és csaknem elájultam.

Az órámra néztem.

– Nekem most Ruthtal kellene ebédelnem. Átvesszük az óraterveimet.

– Kérlek, kérlek, ne árulj el! Nem tudom, mit tenne, ha megtudná.

Beszívtam az arcom, majd elindultam az étkezde felé, s egyedül hagytam a hidegben az embert, aki korábban a barátom volt.

– Ábécésorrendben vannak! – kiáltott utánam. – Bal felső asztalfiók!

40.

Natalie

2020. január 10.

Amint kimondom őket, megbánom a szavakat. Hogy lehetek ilyen érzéketlen? A húgom keze után nyúlok, de elrántja előlem.

– Te meg miről beszélsz? – Remeg a hangja.

– Anyu nem váratlanul halt meg – mondom olyan gyengéden, ahogy csak tudom. – Megkért, hogy kössem össze egy olyan orvossal, aki halálba segítésre specializálódott, hogy úgy mehessen el, ahogy ő szeretne.

Kit arcából kifut a vér. Mardos a bűntudat, kibámulok az ablakon. A havazás csendesebbre fordult. Nézem, ahogy a hópelyhek lustán lebegnek lefelé, s keresik végső nyughelyüket. Nyelvekre, szempillákra gondolok, és egy apró, széttárt, kétujjas kesztyűs kézre, a helyekre, ahol sok hópihe otthonra lelt. Emlékszem, ahogy Kit és én a járdán állunk a téli overallunkban, épp a nagybátyánknál voltunk látogatóban – két gyerek hátrahajtott fejjel, ahogy a tévében láttuk, ahogy azok a nők is csinálták, akiket láttam kijönni az étkezdéből.

Kényszerítem magam, hogy folytassam:

– Könyörgött nekem, Kit. Azt mondta, először téged kért, de te nemet mondtál. Addig akarta megtenni, míg nem voltál otthon. Meg akart téged kímélni a fájdalomtól.

A szája éppúgy elfehéredik, mint az arca többi része.

– Azért mondtam neki nemet, mert te meg én megegyeztünk, hogy azt akarjuk, harcoljon. Sosem köszönhettem el tőle!

Az ágyon ülök, a lábamat bámulom.

– Azt mondta, elbúcsúzott tőled. Mielőtt elmentél a leánybúcsúra, elmondta, mennyire szeret, és mennyire büszke rád.

Kit tekintete megkeményedik.

– De én nem vehettem búcsút tőle.

Egy ideig egyikünk sem szól egy szót sem.

– Elvetted ezt tőlem. – Egyetlen könnycsepp gördül végig az arcán. – Foghattad a kezét, és elmondhattad neki, mennyire szeretted. Vigaszt nyújthattál az utolsó leheleténél.

Nem tagadok. A fejem lüktetni kezd, ugyanabban a tempóban, mint a szám.

Kit a kezét tördeli.

– Mindketten ennyire keveset néztetek ki belőlem? Hogy nem tudnám elviselni? Inkább lemondanék arról, hogy elköszönhessek az anyánktól, csak ne kelljen szembenéznem a fájdalommal?

Még lágyabb hangon szólalok meg:

– Csak teljesítettem a kívánságát, Kit. – Hányszor átkoztam el anyut azért, hogy ilyen helyzetbe hozott, és hányszor szórtam átkot a saját fejemre, amiért belementem? Anyunak tudnia kellett, hogy nem hazudhatok örökké a húgomnak. Nem várhatta, hogy a sírig megőrzöm a titkát.

– Lószart! – csattan fel Kit. – Ez volt az utolsó lehetőség számodra, hogy a kedvence legyél. Hogy egyszer végre te legyél az, akit választott.

Összerezzenek, mert van abban igazság, amit mond. Két éven keresztül éjszakáról éjszakára álmatlanul hánykolódtam az ágyamban, és a motivációmat kutattam. Valóban önzetlenségből cselekedtem, azért, hogy segíthessek anyámnak, hogy magamra vegyem az érzelmi terhet, és beteljesítsek egy borzalmas kívánságot? Vagy lehet, hogy én, mint az örök harmadik kerék, csak szerettem volna az egyetlen lánya lenni, aki mellette van, miközben haldoklik? Kiszárad a szám, ahányszor csak ebbe belegondolok.

Kit úgy szorítja a saját mellkasát, mintha a szíve ki akarna ugrani a helyéből.

– Nem hiszem el, hogy a saját testvérem ilyet tett velem! – Lehajtom a fejem. – Egész idő alatt eltitkoltad előlem! Két éven át szívem szerint lenyúztam volna a saját bőrömet, mert bűntudatom volt, hogy nem voltam ott! És te voltál az, aki nem hagyta, hogy ott legyek! – Előredől, átöleli a lábát, mellkasát a combjához szorítja. – Ez a legrosszabb dolog, amit valaha is elkövettél ellenem!

– Nagyon sajnálom! – mondom alig hallhatóan, és azt kívánom, bár átölelhetném, de tudom, hogy ellökne magától, mert Kit most már más ember. Az én mackós ölelésű, hajat fonogató, hátamra mászó kishúgom érinthetetlenné vált.

– Nagyon sajnálom! – ismétlem.

Sokáig ülünk ott némán, én az ágyon, a fejemet lógatva, ő kétrét görnyedve a széken. A nap teljesen felkelt. A havazás elállt. Mi pedig még mindig csak ülünk ott, egy szó nélkül. Sírás, hiszti, kioktatás; bármi jobb lenne, mint ez a végtelen, halott csend.

– Mondj valamit. Mi jár a fejedben?

Felemeli az arcát a térdéről, és a tekintete olyan fáradt, amilyennek anyu temetésén láttam utoljára. Szóra nyitja a száját.

Visszafojtott lélegzettel hallgatom.

41.

Kit

2019. december 28.

Előhúztam a laptopot az alsó asztalfiókból, és bekapcsoltam. Ujjaimmal a billentyűzeten doboltam, míg vártam, hogy betöltsön, s közben szemmel tartottam a csukott ajtót is. Tanító hálószobája és irodája volt az egyetlen terület a szigeten, ahol nem voltak kamerák. Volt harminc percem, mielőtt végez a tusolással, és kijön a fürdőből.

A fiókban egy színfolt vonta magára a figyelmemet. A laptop egy festmény tetején feküdt. Elővettem a vásznat, aztán láttam, hogy van alatta még kettő. Mindhármat kiterítettem az asztalra – húsz centi széles, huszonöt magas festmények voltak egy nőről, aki háttal állt a képeken. Tanító volt a képek szereplője. Az egyiken egy műanyag zacskó volt a fejére kötözve. A másikon lángolt a teste. A harmadikon látszott az arca is, profilból, és vér ömlött a nyelvéből. Minden festmény hátterében látszott a tágra nyílt szemű, döbbent közönség.

Mindhárom kép bal alsó sarkában ugyanaz az olvashatatlan szignó állt. Megfordítottam a képeket. A hátulján mindnek a következő üzenet szerepelt: „Veled a rettenthetetlenségben, az Ötök”.

Fogalmam sem volt, hogy kik lehettek azok az Ötök, de Jeremiah-nak ebben az egyben igaza volt: Tanító egykor előadóművész volt.

Közben betöltött a laptop nyitó képernyője, és egy jelszót követelt. Riadtan kinyitottam a bal felső fiókot. Az tele volt függőmappákkal. A fiók közepétől hátrafelé minden BK-tagról volt egy mappa, ábécésorrendben, ahogy Jeremiah mondta. Az, amelyiken az én nevem állt, csalogatott. Nem foglalkoztam vele – most nem azért jöttem ide, hogy átnézzem a saját anyagomat. Csak tudni akartam, hogy igaz-e Jeremiah sztorija.

Két héten át gyötrődtem azon, hogy mihez is kezdjek. Nem álltam szóba Jeremiah-val, és tudtam, hogy jelentenem kellene őt Tanítónak – a vallomás folyamatosan a nyelvem hegyén volt –, de valami visszatartott. Nem tudtam, mit tenne ő vagy Gordon, ha megtudnák, ki Jeremiah valójában. A büntetéseik túl gyakran hajlottak drasztikus irányba.

Minden egyes napon, amíg ezt eltitkoltam előlük, veszélybe sodortam Tanító biztonságát, de ahogy elnéztem Jeremiah-t a mindennapi feladatok közben, nem tudtam volna elképzelni, hogy bántja őt. Az igazság az volt, hogy nem jutott sehova az őrült teóriájával. Azt gondoltam, talán sikerül elérni, hogy kihúzza ezt az utolsó hetet, és hazatérjen anélkül, hogy bárkinek baja esne. Azon kaptam magam, hogy az étkezéseknél egyre kevesebbet és kevesebbet eszem, mert képtelen vagyok megemészteni a saját kettős énemet. Gyenge voltam, mert egyszerű megoldásra vágytam, és áruló, mert titkolóztam Tanító előtt.

A figyelmem a fiók elejébe vándorolt. Az első mappán ez állt: JELSZAVAK. Belenyúltam, és átnéztem a takaros kis táblázatot. Biztos, hogy ezt Tanító készítette – kizárt, hogy Gordon beleegyezett volna, hogy a Bölcsesség Erdejének minden biztonsági információja egy helyen legyen, egy nyomtatványon. Megtaláltam a random jelszót, amit Gordon a számítógéphez adott, és visszafojtott lélegzettel begépeltem. Fél éve már, hogy az arcom nem fürdött LED-fényben. Gyűlöltem magam, amiért megszegtem az elektronikus böjtömet.

Az asztal betöltött.

A Chrome ikonra kattintottam, és beírtam a böngésző keresőjébe a Gabriel Cooper nevet. Több mint nyolcvanmillió találat bukkant fel, így inkább rákerestem a Madame Rettenthetetlen névre. Az első találat egy Wikipédia-oldal volt. Rákattintottam, és a Munkásság részhez görgettem.

Rettenthetetlen. Fulladás. Sötétbe zárva. Kettévágva. Egyedül. Sírbatétel. Ébren. Fejjel lefelé. Lángolás. Jégbe zárva (törölve).

Némelyik előadásról voltak fényképek is. A Lángolás alatt a fiatalabb Tanító egy tagbaszakadt férfi mellett áll, aki átöleli a vállát. A férfinak ugyanolyan csálé volt a mosolya, mint Jeremiah-nak. Rápillantottam a képaláírásra: Madame Rettenthetetlen és asszisztense, Gabriel Cooper a Lángolás előtt, 2000.

Nagyot nyeltem. Nagyon szerettem volna, hogy ennek a nehéz sorsú fickónak a borzas hajával és aranybarna szemével ne legyen semmi köze Jeremiah-hoz, de nem lehetett nem észrevenni, mennyire hasonló a mosolyuk, milyen egyforma a gödröcskés álluk.

A Jégbe zárva fejezet rövidebb volt a többinél, és nem adtak hozzá fényképet sem:

2005. január 3-án Madame Rettenthetetlen megpróbálta megdönteni a 2 Celsius-fokos vízben való merülés rekordját. Egy tragikus baleset, valamint a biztonsági személyzet hiánya asszisztense fulladásos halálához, és az előadás törléséhez vezetett. A művésznő azóta nem jelentkezett új műsorral. Jelenlegi tartózkodási helye ismeretlen.

Ismét átfutottam az oldalt, de nem volt több utalás Gabe-re, nem volt semmi, ami igazolta volna Jeremiah vad ötleteit. Nem kételkedtem benne, hogy ő tiszta szívvel elhiszi a saját feltételezéseit – enélkül nyilván senki sem rúgná fel az egész életét – de az ő bizonyossága még nem tette ezt az egészet igazzá. Ugyanakkor valaha is adott rá okot, hogy labilisnak érezzem? A közelmúltban tett vallomásától eltekintve Jeremiah józan pasasnak tűnt – okos volt, figyelmes és összeszedett. Még a történtek után sem láttam őt olyan összeesküvés-elméleteket gyártó típusnak.

A kérdés, amit egy határozott mozdulattal a tudatom mélyére zártam, most a felszínre kúszott: tényleg olyan nehéz lenne elhinni, hogy Tanító a végletekig manipulálhatott valakit?

Egy percig csak ültem, a kezemet a térdemen pihentetve. Aztán lassan ismét kinyitottam a felső fiókot, és előkerestem a mappát, amin az én nevem állt. Remegő kézzel átnéztem a lapokat. Először a hivatalos iratok másolatait találtam: a születési anyakönyvi kivonatom, a főiskolai leckekönyvem, a három feljelentésem gyorshajtásért kamaszkoromból. Ezután következtek a listák: távoli rokonok, korábbi munkaadók, régi címek – a gyerekkori otthonomé Tempe-ben, a San Diegó-i lakás címe, ahová anyuval a diagnózisa után költöztünk, a brooklyni garzoné, ahová a halála után menekültem. Szerepelt még a listán egy bostoni cím is. Az biztos tévedésből került oda. Sosem éltem Bostonban.

Az utolsó lap egy halotti bizonyítvány fénymásolata volt. Hunyorogva olvastam az apró betűs nyomtatványt. Elhunyt neve: Margaret. Ann. Collins. Mintha tűvel szurkálták volna a szememet. Sosem láttam ezt a papírt.

Éppen a második sort olvasgattam – születés ideje, kora, neme –, amikor a papír közepe táján lévő, vastag betűs fejezetcím vonta magára a figyelmemet.

HALÁL OKA

Közvetlen halálok: ÁTTÉTES AGYDAGANAT

Alapbetegség: TÜDŐ ROSSZINDULATÚ DAGANATA A BAL FŐ BRONCHUSON

A „Halál oka” rubrikába valaki kék tollal, gyöngybetűkkel beírt valamit. Ráismertem a kézírásra, mert láttam a teendők listáját, amit Tanító diktált le neki: Gordoné volt.

DDMP2

Még lendületesen be is karikázta a mozaikszót. Csak néztem, próbáltam rájönni, mit is jelenthet. Amikor nem jutottam semmire, visszafordultam a laptophoz.

A DDMP2-re az első keresési találatom egy pdf-fájl volt, amelynek Felkészülés az utolsó napra volt a címe, és a washingtoni Életünk vége oldalról származott. A második egy cikk volt az Atlantic magazinból: Hogyan határozzák meg a halálba segítő orvosok, hogy melyik gyógyszerek működnek? A harmadik címe ez volt: A gyógyszeresen elősegített halál bonyolult tudománya.

Nem kaptam levegőt.

Rákattintottam az első linkre, és olyan gyorsan kezdtem olvasni, ahogy csak tudtam. Átfutottam az olyan szavakon, mint „diazepam”, „digoxin”, „morphine” és „propranolol”, míg meg nem értettem a dolgot – a DDMP2 egy csomag volt, négy gyógyszer keveréke, amelyek hatására a végstádiumú betegek elaludtak, kómába estek, majd meghaltak.

Lecsaptam a laptopot, és a szívemhez szorítottam a kezemet. Ha Gordonnak igaza volt, akkor anyu nem azért halt meg, mert eljött az ideje. Azért halt meg, mert egy orvos adott neki pár pirulát. Szorosan lehunytam a szemem, elképzeltem, ahogy mereven fekszik az ágyban, és egyedül néz szembe az örökkévalósággal.

Szédülten visszanyitottam a laptopot. Miután kitöröltem a böngészési előzményeimet és a sütiket, leállítottam a gépet, és visszatettem a fiókba.

De anyu nem volt egyedül, nem igaz?

Gondolatban visszarepültem arra a betonkockára a vegasi utcán. A számban éreztem a Bacardi utóízét – azóta sem voltam képes rumot inni. Halványan rémlik, hogy a térdemet lehorzsoltam, és vérzett, ahogy álltam, és szorítottam a telefont. Mit is mondott Nat? Hogyan próbált megnyugtatni?

Mellette voltam végig. Nem egyedül ment el.

Tehát tudott róla. Mindketten tudták. Anyu tudta. Natalie tudta. Lepaktáltak egymással, kitervelték, hogyan szabadulhatnak meg tőlem, aztán megfogták egymás kezét, és ugrottak, engem pedig otthagytak, egyedül.

Mindenki, akiben valaha is bíztam, hazudott nekem.

A „rosszullét” enyhe kifejezés arra, amit éreztem. Hátratoltam a széket az asztaltól, a tenyerem élét pedig a szemgödrömbe nyomtam. Sikerült visszanyelnem az üvöltést, csak egy kis nyüszítés szökött ki belőlem.

Nem tudom, mennyi ideje ültem már így ott, amikor a szobában hirtelen lehűlt a levegő. Végigfutott a hátamon a hideg. Megéreztem a jelenlétét, még mielőtt egy szót is szólt volna.

– Mégis mit képzelsz, mit csinálsz? – kérdezte Tanító az ajtóból. Ahányszor kinyitottam azt az ajtót a hat hónap során, minden egyes alkalommal úgy nyikorgott, mintha éppen ki akarna esni a helyéből, a zajt az egész házban hallani lehetett. De most, az egyetlen alkalommal, amikor Tanítót láttam rajta bejönni, az ajtó meg sem nyikordult. Erre miféle magyarázat létezhet? Hogy lehetséges az, hogy bárki, aki akár csak egy kis időt is tölt a környezetében, nem ismeri fel, milyen különleges?

Elhúztam a kezem az arcom elől, és a szemébe néztem.

– Valamit el kell mondanom neked.

42.

Natalie

2020. január 10.

Kit metsző pillantással mér végig.

– Tudom, Nat.

Elkomorodom.

– Mit tudsz?

– Azt, hogyan halt meg anyu. Már hetek óta tudom.

Ledermedek, és tátva marad a szám. Az e-mail küldője tehát elárulta neki.

A húgom hangja elcsuklik.

– El sem akartam hinni! Azt mondogattam magamban, hogy képtelenség, ti ketten nem lettetek volna képesek ilyen árulásra. Soha életemben nem kívántam még ennyire, hogy tévedjek valamivel kapcsolatban. – Megfeszül az állkapcsa. – Ezért akartam, hogy ide gyere, hogy elmagyarázd, teljes tévedésben vagyok.

– Várj, akkor te küldted az e-mailt? – kérdezem kótyagos fejjel.

– Erre kiderült, hogy az életben most először igazam volt.

– Hogy derítetted ki? – Komoran mered rám, míg az agyam feldolgozza az ismert adatokat. Eszembe jut valami.

A második csatolmány.

Anyu halotti bizonyítványa, amire kék tintával, gyöngybetűkkel felírták, hogy DDMP2. Valaki megmutatta Kitnek ezt a dokumentumot.

A nyelvem akadozik.

– De miért nem hívtál fel telefonon? Hívhattál volna, hogy jöjjek, és magyarázzam el.

– Aha, lehetőséget adva ezzel, hogy kitalálj valami mondvacsinált ürügyet? Egészen addig el sem akartad mondani nekem az igazat, míg rá nem kényszerítettelek!

– Ebben tévedsz! – Szaggatottan felsóhajtok. – Ez járt a fejemben minden átkozott napon. Nem tudtam rájönni, hogyan mondhatnám el úgy, hogy ne törjelek vele össze teljesen.

– Mi lett volna, ha rögtön az elején nem hazudsz nekem?

Összeszorul a szívem.

– Ha aláírtad volna az e-mailt…

– Gordon felügyeli a fiókot, így nem tehettem meg. Rájött volna, hogy visszaestem, és jelentette volna.

Dübörgést érzek a dobhártyámon. Szívem a torkomban dobog.

– Hát erről szól ez az egész? Hogy lenyűgözd Rebeccát? Ez fontosabb, mint a lezárás anyuval kapcsolatban?

Kit szeme úgy összeszűkül, hogy már alig látni a pupilláját.

– Komolyan beszélsz? Nehogy már még én legyek a hibás! Pár napig féltél, és ettől rögtön szociopata lettem? – Talpra ugrik. – Te hagytad, hogy két évig küzdjek a pánikbetegséggel! Hányszor sírtam neked amiatt, hogy milyen bűntudatom van? Te minden egyes alkalommal hagytad, hogy szenvedjek. Már rég megadhattad volna nekem az esélyt arra a lezárásra!

– Tudom! – A tenyerembe rejtem az arcom. – Tudom, tudom, tudom! Nincs már mentségem, csak az, hogy anyu ezt akarta. Egyszer az életben, kivételesen hallgattam rá.

– Remekül időzítetted a lelkiismereted megnyugtatását.

– Megérdemlek minden szitokszót, ami csak az eszedbe jut. – Előrébb araszolok az ágyon. – Azt is megérdemeltem, hogy egyedül maradtam az erdőben. Nem a telefon miatt, hanem azért, amit veled tettem. Pocsék testvéred voltam. – Megremeg az állam. – Életem hátralévő részét azzal fogom tölteni, hogy ezt jóvátegyem. Esküszöm!

A fejét rázza.

– Mindig túl későn és túl keveset adsz, Nat.

– Kit, én maradtam az egyetlen élő családtagod. Össze kell tartanunk!

Sarkon fordul, és az ajtó felé indul.

– Az itteni közösség jobb családom, mint amilyen te valaha is voltál.

– Ezt te sem gondolod komolyan! – Megalázó módon a sírás fojtogatja a torkom, de elnyomom magamban.

Kit szipogva kinéz az ablakon.

– Az ég lassan kitisztul. Ideje, hogy távozz innen.

43.

Natalie

2020. január 10.

Kit bevágja maga mögött az ajtót. Csak állok a szoba közepén, magam köré font kézzel, és kialvatlan aggyal próbálok tervet kovácsolni. A bennem élő nagytesó szeretne azonnal Kit után rohanni, hogy összefércelje a szakadást, de az önvédelmi ösztöneim azt üvöltik, fogadjam el Kit ajánlatát, és menjek innen, amilyen gyorsan csak lehet. Kicsit jobban érzem magam a tudattól, hogy nem valami ismeretlen alak az e-mail küldője, és az üldözőm – ugyanakkor tény, hogy az itteni személyzet turkált a holmim között (kétszer), ellopta a tulajdonomat, és késsel fenyegetett. Nem akarok tovább itt maradni, mint ameddig feltétlenül muszáj.

Lépésről lépésre kell haladnom. Először összecsomagolok. Aztán visszaszerzem a telefonomat. Azután találkozót követelek Rebeccával. Beleharapok az öklömbe.

Végül még egyszer nekidurálom magam, és megpróbálom rávenni Kitet, hogy jöjjön ő is velem.

Akárhogy is történik, Gordon egy óra múlva elindul velem vissza Rocklandbe.

Pár perccel később ott tartok, hogy minden ruhámat és piperémet bepakoltam az utazótáskámba. A vállamra emelem a táskát, és még egyszer körbenézek a kunyhóban. Kicsit habozok az ajtóban, félek elhagyni a szobát. Nem akarok megint kimenni oda, ahol Rebecca vérebei rám vadásznak.

A fejembe húzom a gyapjúsapkámat, kényszerítem magam, hogy kilépjek a küszöbön át a külvilágba, és a porhóban Rebecca háza felé indulok, miközben nyitva tartom a szemem, hátha megpillantok valakit, aki hivatalos személynek tűnik. Félúton járok, amikor meglátok egy köpcös, idősebb férfit átgázolni a füves részen. Vastag esőkabátot és sárcipőt visel.

Gordon az.

Olyan izgatott, amilyennek még sosem láttam. A megszokott, közönyös arckifejezése eltűnt, arca kipirult.

Útját állom. A szemüvegét vízcseppek borítják, ami furcsa, hiszen már nem havazik itt a szigeten. Tisztára törli a lencséket, majd amikor meglátja, ki áll előtte, elkomorodik.

– Készen állok az indulásra – mondom. – Hogyan kaphatom vissza a telefonomat?

– Most nincs erre időm, Ms. Collins – mondja ökölbe szorított kézzel.

Amikor meglátom, mit szorongat annyira, elakad a lélegzetem.

44.

Kit

2019. december 28.

Nyugodtan becsuktam az anyagomat tartalmazó mappát, és visszatettem a fiókba a helyére, miközben egy pillanatra sem vettem le a szemem Tanítóról.

– Igazad volt Jeremiah-val kapcsolatban. – Hátradőltem a székében. – Ő nem az, akinek mondja magát.

A tekintetében a harag helyét átvette a félelem. Becsukta maga mögött az iroda ajtaját. Fölkeltem az asztala mögül, és intettem neki, hogy üljünk le a kanapéjára. Mindketten magunkhoz fogtunk egy párnát, a térdünk összeért. Megszorítottam a kezét.

– Sajnálom, hogy kutakodtam. Átnéztem az aktáját, hogy lássam, mi az, amit már te is tudsz róla. – Megszokásból anyu kendője után nyúltam volna, de az most Tanító nyakában volt, és nem az enyémben. – Gordon sajnos rossz fickót nyomozott le.

Tanító a füle mögé simította a haját, majd összekulcsolta a kezét, és az ölébe ejtette. Erőltetett nyugalommal megkérdezte:

– Kit kellett volna lenyomoznia?

– A fickó, akit úgy ismersz, mint Jeremiah? Nem ez a valódi neve.

Színes foltok jelentek meg Tanító sápadt arcbőrén. Olyan szorosan kulcsolta össze a két kezét, hogy minden ízülete elfehéredett.

– Itt ülünk egész nap, vagy elárulod végre, hogy ki ő?

– Emlékszel a régi asszisztensedre, Gabe Cooperre? Jeremiah – vagy bármi is legyen a valódi neve – az ő kisöccse.

Leesett az álla.

– Azért jött, hogy bosszút álljon. Romba akarja dönteni a Bölcsesség Erdejét, téged pedig közben a sárba akar döngölni.

Még soha nem láttam olyat, hogy Tanító ne jutott volna szóhoz. Visszaszámoltam öttől – még mindig nem szólalt meg. A nyakában megfeszültek az izmok, orrlyukai kitágultak.

Úgy nézett ki, mintha meg akarna engem ölni.

– Megmondtam neki, hogy az ötlete abszurd – tettem hozzá sietve –, és hogy nevetségesen viselkedik.

– Nevetségesen? – ismételte utánam halkan, de hevesen. Felemelte a törött porcelándarabokat tartalmazó üvegtálat a dohányzóasztalról. – Egy órán keresztül tányért egyensúlyozni a fejeden, az a nevetséges!

A falhoz vágta a tálat. Levegő után kaptam, amikor az ezer darabra tört.

– A kifejezés, amit kerestél, a „hitszegő”! – üvöltötte.

– Ennek a pasasnak téveszméi vannak. Úgy gondolom, hogy komoly veszélyben vagy. Muszáj kimenekítenünk téged a Bölcsesség Erdejéből!

Tanító fel-alá járkált a szobában, bőrcsizmája talpa alatt megcsikordultak a porcelán- és üvegszilánkok.

– Nem, vissza kell vágnunk!

Megráztam a fejem.

– A fenyegetés semlegesítése nem mindig jelenti azt, hogy az ember a sarkára áll, és harcol. Néha arra van szükség, hogy elmenekülj, a saját érdekedben.

Tekintetünk összekapcsolódott a szobán keresztül.

Abbahagyta a járkálást, arca ismét sápadt volt.

– Akkor vigyél el innen. Indulhatunk, amint összecsomagoltam.

– Nincs rá idő! Az oldalsó ajtón megyünk ki. Kifelé menet majd felveszed a kabátodat. – Kis szünetet tartottam. – Megbízol bennem?

Tanító tágra nyílt szemmel bólintott. Ennyi hónap után végre elhitte, hogy hűséges vagyok hozzá.

Megbizonyosodtam róla, hogy a folyosón tiszta a levegő, majd óvatosan lementünk a csigalépcsőn. A ház olyan volt, akár egy sírkamra. Kisurrantunk, éppen azzal a belépés csak a személyzet tagjai részére feliratú ajtóval szemben, amelyik mögött megkaptam a beavatást. Az az éjszaka a vízben – mintha egymillió éve történt volna. Sietve áttereltem Tanítót a sövénybe épített ajtón. Úton a sziget főkapuja felé végig a falhoz simulva haladtunk.

Az égbolt a penészszínű felhőktől olyan volt, mint egy patchworktakaró. Igyekeztem, hogy megelőzzem a napnyugtát – csak egy órám maradt, amíg még sütött a nap. Amikor megláttam a kapu kovácsoltvas ágait, a nyakam kitekerve kinéztem a vízre. A Homokóra készségesen ringatózott a helyén. Reszketve felkuncogtam. Biccentettem Tanítónak. Mindketten futásnak eredtünk.

– Menj előre, és szállj be! – mondtam neki lihegve, amikor a hajóhoz értünk. A hidegtől merev ujjakkal eloldoztam a hajókötelet a cölöptől, beugrottam mögé a csónakba, és ellöktem a Homokórát a mólótól.

Megcsináltuk! Már senki sem állíthatott meg bennünket!

Egy pillanatra megtorpantam, és elnéztem Tanítót, ahogy lekuporodott az L alakú ülésre. Szorosabbra húzta a nyakában anyu sálját, és inkább tűnt fáradt nyugdíjasnak, mint egy forradalmár gondolkodónak. Nagy nap volt ez számára.

– Köszönöm, Kitten. Tudtam, hogy rád számíthatok.

Leszegtem az állam.

– Induljunk neki akkor!

Visszatértem a feladatomhoz: olyan gyorsan kellett a lehető legmesszebb jutnunk a Bölcsesség Erdejétől, ahogy csak tudtunk. Beindítottam a motort, és megragadtam a kormányt. Csak egy perce lehettünk úton, amikor Tanító felkiáltott.

Megperdültem, és félig arra számítottam, hogy Tanítót a padlón fekve találom, vagy kiesve a hajóból, mert túlságosan messzire kihajolt a Homokóra oldalán. Ehelyett meredten bámult, szája tökéletes Ó betűt formázott. Követtem a rémült tekintetét – a mólót nézte mögöttünk.

Jeremiah állt ott, és zsebre dugott kézzel, némán figyelt minket.

45.

Natalie

2020. január 10.

A Gordon kezében lévő kendőre mutatok, amiből csöpög a víz. Gombóc gyűlik a torkomban.

Körmömet a tenyerembe vájom, kis félholdat hagy a bőrömön. A fájdalomtól ismét képes vagyok összpontosítani.

– Ezt hol találta?

A mellkasához húzza a sálat.

– Ez Tanítóé.

– Ez az anyámé volt. – Anyu egyik törzsvendége a bárból külön neki csináltatta. Nem volt még egy ugyanilyen darab.

Gordon felmordul.

– Kit pár hónappal ezelőtt odaajándékozta Tanítónak. Ő azóta is folyton ezt viseli.

Felszökik a pulzusom. Hogy merészelte elajándékozni annak a kevés dolognak az egyikét, ami anyánk után megmaradt?

– Most hogy került magához?

– Beszélnem kell Kittel.

– Miért vizes?

– Úgy találtam.

– Hol?

Mindketten a sálat bámuljuk. Gordonnak remeg a keze. Felnézek az arcára. A szemöldökét ráncolja.

– Gordon, hol van Rebecca?

– Elment. – Öklét a szája elé kapja.

Tátott szájjal bámulok rá.

– Hogy érti azt, hogy elment?

– Nem láttam őt már hetek óta. – Megremeg a hangja. – Meg volt róla győződve, hogy a személyzet tagjai közül valakik ellene fordultak. Volt, hogy az éjszaka közepén hívott magához, mert biztos volt benne, hogy betolakodók lopakodnak a hálószobája ajtaja előtt. – Egyre gyorsabban ömlenek belőle a szavak. – Lekövettem minden nyomot, minden gyanúnak utánajártam, de nem találtam semmiféle bizonyítékot arra, amire gyanakodott. Az óvatosság egészséges dolog, de… azt hiszem, nála ez már átfordult üldözési mániába. – A fejét rázza, a nedves sálat az orrához emeli. – Ez bűzlik a hínártól és a sós tengervíztől. Már nem érezni rajta az illatát.

Felém hajítja a sálat. A szél feltámad körülöttünk, kibillent az egyensúlyomból.

– Azután mi történt?

Ujjaival végigszántja az arcát.

– Kit azt mondta, Tanító utasította, hogy szállítsa őt ki a szárazföldre, mert itt nincs biztonságban, míg nem semlegesítettük a veszélyforrást. Én egy félnapos workshopon voltam éppen, nem is tudtam, hogy elment, míg Kit vissza nem tért a Homokórával. Azt mondta, hogy Tanító utasított minket, hogy a távollétében is vigyük a napi ügyeket. Nem volt szabad megtudnia senkinek, hogy nincs a Bölcsesség Erdejében, még a személyzet többi tagjának sem mondhattuk el. – Gordon a kezét tördeli. – Azóta nem hallottam Tanító felől.

Összeszorul a gyomrom.

– Rebecca elhagyta a Bölcsesség Erdejét, még mielőtt én ideérkeztem volna?

Bólint.

Akkor tehát a parancs, hogy lopják el a telefonomat, hogy kínozzanak meg az erdőben, nem is Rebecca ötlete volt.

Hanem a húgomé.

46.

Kit

2019. december 28.

Erősen markoltam a Homokóra kormányát, ahogy menet közben a vízen bukdácsolt.

– A tenger ma elég robbanékony – jegyezte meg Tanító a helyéről.

Lecsendesítettem a légzésemet.

– Nem lesz baj. – Vártam pár pillanatot. – Rockland felé menjek?

Eddig rázta a lábát, most abbahagyta. A szeme körül lila karikák éktelenkedtek.

– Te is tudod, hogy soha többé nem teszem be a lábam a szárazföldre. Az az átkozott társadalom elragadott tőlem mindent és mindenkit, ami és aki kedves volt számomra.

– Akkor hova vigyelek?

– Ez a te akciód. Találd ki! – Motyogott valamit Jeremiah-ról, hogy mennyire tudta az elejétől fogva, hogy valami nem stimmel vele.

Ezután némán utaztunk tovább. Minden egyes hullámnál, amin a Homokóra átkelt, egy régi stopperóra csúszott jobbról balra, majd vissza a műszerfalon. Amikor már nem bírtam tovább a zörgését, az ülésem tárolórekeszébe hajítottam az órát. Azután nem volt más zaj, csak a hullámok morajlása. Lelassítottam a hajót.

Minden egyes porcikám tiltakozott a terv ellen, de megmakacsoltam magam, és odafordultam hozzá. Nagy önuralmat gyakorolva, higgadtan tettem fel neki azt a kérdést, amely azóta zakatolt a fejemben, hogy megláttam a halotti bizonyítványt.

– Miért nem mondtad el nekem, hogyan halt meg az anyám?

Tanító ledermedt. A szeme egy leheletnyivel tágabbra nyílt.

Éreztem, hogy mindenem megfeszül – az állkapcsom, a vállam, a kezem –, és kényszerítettem magam, hogy ellazuljak.

– Tudtad, hogy a gyógyszeres halálba segítést választotta. Miért nem osztottad meg velem ezt?

Áruló! – üvöltötte egy hang a fejemben.

Tanító valami horkanásszerű hangot hallatott, de továbbra sem mondott semmit. Egy sirály elrikoltotta magát a fejünk fölött.

– Azt tanítod, hogy még a kegyes hazugság is méreg – folytatom.

Ez a nő megajándékozott egy új élettel!

– Mi lett azzal, hogy az őszinteség mindennél fontosabb?

Így hálálod meg neki, amit érted tett?

Tanító visszahőkölt a meglepetéstől, mostanra visszanyerte az önérzetes, megszokott modorát.

– Talán hazugnak nevezel engem?

– Csak megkértelek, hogy adj magyarázatot.

– Beszéljünk erről egy másik alkalommal. – Tanító úgy hessegette el a szavaimat, mint egy szúnyogot, mintha azt mondaná: Ez most aligha lehet fontos, amikor az életem veszélyben van!

Az izzó harag magja azóta formálódott a mellkasomban, hogy rájöttem, Jeremiah története igaz, és azóta, hogy remegő kezemben tartottam anyám széljegyzett halotti bizonyítványát. Órákon keresztül visszanyeltem ezt a haragot, a felszín alatt fortyogott csupán, így tehettem, amit tennem kellett. Ez a düh most belobbant, kiömlött, kitört a felszín alól. A nyelvem viszketett, hogy utat adhasson neki.

– Hogy lehet az, hogy a te szükségleteid mindig sürgősebbek, mint másokéi?

Tanító leforrázó pillantást vetett rám.

– Nem beszéltünk már eleget a szánalmas anyádról az irodámban? Ez nagyon úgy hangzik, mintha visszaestél volna az ösvényeden.

Az emberek mindig alábecsültek engem. Könnyed, barátságos Kit – megy, amerre mi mondjuk, nincs a fejében más, csak vidám, üres, kék égbolt. Tanító még mindig nem értette, hogy mi ez a beszélgetés.

Egy utolsó esély.

– Nem hagyhatom, hogy a kedvenc tanítványom visszaessen, nem igaz? – búgta.

Előző nap ez a megjegyzés még elegendő lett volna, hogy lecsitítson, tápláljon, elhallgattasson. Túlságosan sok időmbe telt rájönni, hogy ő énrám – és mindannyiunkra – eszközként tekint, és nem személyként. Anyu halotti bizonyítványa olyasmi volt, amivel sakkban tarthatott, amivel irányíthatott volna, ha valaha is el akarnám hagyni az általa kijelölt utat. Tanító egyetlen pillanat alatt megszabadíthatott volna a bűntudattól és a szenvedéstől; ehelyett hagyta, hogy még fél évig dagonyázzak benne.

Megpaskolta maga mellett az ülést, de én állva maradtam.

– Tudod, milyen különleges helyzetben vagy, hogy ilyen közel kerülhettél hozzám? Hogy te lehetsz az, aki megment?

Szeret téged! – suttogta egy hang.

Régen egyetértettem azzal, hogy Tanító pótolhatatlan. Mindenki tudta, hogy ő tette különleges hellyé a Bölcsesség Erdejét. Csak nemrég döbbentem rá, hogy nem így van: az elvek, a foglalkozások, a közösség volt az egésznek a lényege. Együtt tettük varázslatos hellyé a Bölcsesség Erdejét. Ha én csak egy fogaskerék voltam ebben, akkor Tanító is.

– Ez egy játék számodra? – kérdeztem tőle. – Egy társadalmi kísérlet, hogy meddig tudod az irányításod alatt tartani az embereket? Hiszel egyáltalán a saját programodban?

– Ne merészelj sértegetni!

– A Bölcsesség Erdejének elvei fontosak számomra. Mindannyiunk számára. Értékelem, hogy a BK tagja lehetek. Komolyan veszem a vendégeket. Olyasmit építettél fel, ami messze túlmutat a hatalmi játszmákon.

Ellenséges pillantást vetett rám.

– Csak próbáltalak megvédeni. Tudtam, hogy visszaesnél, ha rájönnél, hogy anyád és a nővéred szövetkeztek ellened.

Biztonságban akar téged tudni!

Nem, ő csak egy megalomániás perszóna volt nagy tervekkel, aki addig manipulált, míg a csicskája nem lettem. Miért hessegettem el a figyelmeztető jeleket? Hogy szippanthatott ennyire magába ez az egész? Legalább annyira dühös voltam saját magamra, mint őrá.

– Ugyan mióta zavar téged a mi fájdalmunk? Minél több van belőle, annál jobb, nem igaz? A kedvenc időtöltésed az, ha belenyomhatod az ujjadat a nyílt sebekbe, és csavarhatsz rajtuk egyet.

– Ha nem hagyod ezt abba, haza foglak küldeni!

Hat hónapig ő volt a napsugár az életemben – az egész világom körülötte forgott. És most, amikor végre megszabadítottam a testemet a gyásztól, az az elviselhetetlen súly ismét visszatérhetett volna.

– Ezt nem teheted!

– Ez az én szigetem. – Ujjaival a párnába bökött, amin ült. – Azt tehetek, amit csak akarok.

A szívem hevesen dobogott. Nem bírtam volna elviselni, ha el kell hagynom ezt a helyet – itt végre fejlődtem, rátaláltam a közösségemre, szebbé tettem a többi diák életét is.

Ha egy pap visszaél a hatalmával, az embernek tőle kell megválnia, nem a hitétől.

– Igenis, Tanító. – Bólintottam. – Sajnálom, hogy elragadtattam magam. – Ezt nagyrészt komolyan is gondoltam. Tanító önelégülten hátradőlt az ülésben.

Az a helyzet a barátságos emberekkel, hogy ha elég erősen taszítják meg őket, ők is ugyanúgy eltörnek, mint bárki más.

Csak hajóztam és hajóztam, vártam, hogy az ösztöneim megsúgják, mikor értem el a megfelelő helyet. Negyvenöt perc múltán megláttam egy apró szigetet, ami több mérföldnyire feküdt a szomszédaitól. Körbehajóztam, hogy megbizonyosodhassak afelől, nem él senki a közepén lévő aprócska erdőben. Tanítónak ez fel sem tűnt. Folyton a ködös horizontot fürkészte mögöttünk, mintha arra számítana, hogy Jeremiah bármelyik percben előbukkanhat a párából. A sziget partjánál leállítottam a hajót.

– Mit szólsz ehhez? Nem éppen a Ritz-Carlton, de itt biztonságban leszel. Csak pár óráról van szó.

Bólintott, de nem mozdult. Szerettem volna már visszafordítani a Homokórát.

Amint visszaérek a Bölcsesség Erdejébe, könnyes szemekkel elmondom majd Gordonnak, hogy Tanító utasított, hogy vigyem őt Rocklandbe. Azt mondom, meg volt győződve arról, hogy a szigeten valaki ártani akar neki, de azt nem mondta meg, hogy kicsoda. Nem adott meg elérhetőséget, de megemlítette, hogy talán visszautazik Ohióba – van ott valami befejezetlen családi ügye. Míg távol lesz, a mi feladatunk a Bölcsesség Erdejének fenntartása, bármilyen embert próbáló feladat is ez nélküle. Az „embert próbáló” egy jó kifejezés volt, olyan Tanítóra jellemző szófordulat. Így el fogja hinni, hogy a parancs valóban az ő szájából hangzott el.

Már szinte hallottam is, ahogyan alaposan kioktat, amiért teljesítettem a szeszélyes kívánságát. Természetesen engem tesz majd felelőssé, semmiképpen sem őt. Majd eltűröm a kioktatást. Egy idő múlva persze elkezd majd gyanakodni, és mindenfelé kutatni fog az imádott Tanítója után. De addigra már késő lesz.

Biztosan tudom, hogy bátrabb vagy, mint képzeled.

Leállítottam a motort, és felkaptam az apró, ezüstszínű létrát. Rémülten elhátrált, amikor elhaladtam vele mellette. Lelógattam a létrát a hajó hátuljából. Végigmérte, de nem mozdult.

– Várj csak! – A lába fölé hajoltam. – Majd segítek!

– Természetesen képes vagyok levenni a saját cipőmet!

Olyan volt, mintha órákat töltene el azzal, hogy lehúzza a csizmáját és a zokniját. Amint ezzel megvolt, úgy vonult a lábbelivel a létrához, mint egy szellem. Fellépett a legfelső fokra, és szorosan lehunyta a szemét. Milyen különös nő volt – sosem tudtam megérteni, micsoda apróságok keltettek benne félelmet ahhoz képest, hogy mennyi mindennel szembe tudott nézni. A létráról aztán egy sziklára lépett át.

– Otthon addig mindent kézben tartunk. Érted jövök, amint lehetséges!

Úgy bámult rám, mint az őz a reflektor fényébe – fogalma sem volt róla, hogy az egyik valóságból éppen átkel egy másikba. Egy másodpercre eltűnődtem, hogy talán tudja. Lehet, hogy beugratott?

Azután kihúzta magát, és elfoglalt minden egyes centimétert, amit a száznyolcvanas magasságával kiérdemelt.

– Köszönöm, Kit. Mindenért hálás vagyok. – Elfordult.

A Bölcsesség Erdejének pont rád van szüksége.

– Megtiszteltetés volt – mondtam, s közben görcsbe rándult a gyomrom. Ha meg is hallott, nem mutatta semmi jelét. Lassan lépkedett a sziklákon, nem nézett vissza.

Minden erőmet össze kellett szednem, hogy ne kiáltsak utána. A Bölcsesség Erdejéért! – gondoltam, miközben behúztam a létrát, és visszatettem a csónak fenekébe. A Bölcsesség Erdejéért! – kántáltam magamban némán, miközben egy evező segítségével ellöktem a hajót a sziklák közeléből. A Bölcsesség Erdejéért! – emlékeztettem magam, amikor újra elindítottam a Homokóra motorját.

Gyomorsav nyomakodott felfelé a torkomba, miközben néztem, ahogy Tanító világítóan fehér haja eltűnik a fák ölelésében. Az erdő egészben felfalta őt.

Elhajóztam.

Ahogy gyors tempóban ugráltam egyik hullám tetejéről a másikra, s a könnyeim az arcomra fagytak, folyamatosan az volt az érzésem, hogy valamit elfelejtettem. Már félúton jártam a Bölcsesség Erdeje felé, amikor rádöbbentem, hogy mi az.

Anyu kendője.

47.

Natalie

2020. január 10.

Te voltál az.

Szerettem volna azt hinni, hogy Rebecca szórakozott a pulóveremmel, ő lopta el a telefonomat, és szabta ki rám az erdőben töltendő éjszaka büntetését. Vagy ő kellett, hogy legyen, vagy Gordon, esetleg Raeanne.

Bárki, Kit kivételével.

Ahogy Gordon pislogás nélkül, felháborodottan a szemembe néz, abból látom, fogalma sincs arról, ami a múlt éjjel velem történt. Raeanne nem elég eszes ahhoz, hogy bármiféle hadművelet hátterében ő legyen az agy. Ő a gyalogság, nem a vezérkar. Legszívesebben elsüllyednék az olvadozó hóban.

– Tanítónak természetesen igaza volt, mint mindig – szólal meg Gordon. – Tiltakoztam volna egy hosszúra nyúló távollét ellen. Ha tudom, hogy ennyire nem érzi magát biztonságban, segítek neki megtervezni egy rövid eltávozást. Ezt neki is tudnia kellett.

Hogy tehetted? – gondolom közben magamban. – Odakint hagytál az erdőben, hogy halálra fagyjak!

– Az elmúlt hét évben sosem telt el ennyi idő anélkül, hogy beszéltem volna vele. Az első héten elboldogultunk valahogy. Ahogy a második elkezdődött, éreztem, hogy valami nem stimmel, bár Kit figyelmeztetett, hogy Tanító akár hónapokig is távol lehet. Lebonyolítottam pár telefonhívást, és elkezdtem kijárni a hajóval. Ellátogattam más szigetekre, és körbekérdeztem a szárazföldön is. Senki sem látta.

Tudtad, hogy ha elveszed a telefonomat, abba belebetegszem, tudtad, milyen emléket fog felidézni bennem!

Gordon leveszi a szemüvegét, és megdörzsöli a szemét.

– Ma reggel őrjáraton voltam, és ezt találtam. – Kiveszi a sálat a jéggé dermedt kezemből. – Egy bóján volt.

Megköszörülöm a torkomat, rátalálok a hangomra.

– Lehet, hogy egy szélroham letépte a nyakáról. Miközben Kit fuvarozta.

Gordon arca eltorzul a fájdalomtól.

– A bója hat mérföldre van innen, Rocklanddel ellentétes irányban.

Leesik az állam. Megvakarja a torkát, majd félretol.

– Meg kell találnom Kitet.

Követem őt, és közben képtelen vagyok magamban összerakni a képet. Lehetséges, hogy Rebecca a családjával van, és ők elrejtették Gordon elől, nehogy visszahozza magával (én ugyanezt tenném, ha lehetőségem nyílna rá). Vagy Rebeccának egyszerűen csak elege lett a Bölcsesség Erdejéből, és megkérte Kitet, hogy helyettesítse. Vagy talán baleset történt, és Kit fél, hogy elkapják, és felelősségre vonják miatta. Képes lehet a húgom arra, hogy előálljon egy ilyen bonyolult fedősztorival, és heteken át el is hitesse azt mindenkivel?

Gordon felemeli az öklét Kit ajtaja előtt. Szorosan mögötte állok.

– Nincs testi érintés! – Hátrálok pár centit.

Mindketten mozdulatlanná dermedünk, amikor odabentről veszekedés hangjai ütik meg a fülünket.

– El kell tűnnöd innen, még ma! – mondja Kit.

– Szívesen leléptem volna már hetekkel ezelőtt – mondja egy férfi –, de nélküled nem megyek sehova!

– Vagy százszor megmondtam már, hogy én ugyan nem megyek innen sehova! Istenemre mondom, ha nem mész el most azonnal, meg fogom mondani Gordonnak, hogy ki vagy!

Gordon bedörömböl az ajtón. A vita azonnal félbeszakad. Pár másodperc múlva kitárul az ajtó.

– Ki is vagy pontosan, Jeremiah? – kérdezi Gordon.

Kit tekintete olyan, akár az űzött vadé. A félelem mögött kimerültséget, gyászt látok, és nagy adag igényt egy kiadós ölelésre. A húgom képtelen lett volna elrendelni, hogy a maszkos nő így büntessen meg; neki biztos valami kevésbé veszélyes terve volt, csak a nő elragadtatta magát. Az a Kit, akit ismerek, képtelen lenne így nézni a feldagadt, sebes számra, azzal a tudattal, hogy ő okozta a sérülést. Az a Kit, akit én ismerek, már ezerszer bocsánatot kért volna érte.

A férfi, akivel vitatkozik, az a köpcös ember, aki felelősségre vonta Gordont, amikor ideértem a Bölcsesség Erdejébe. Az ő arca ugyanúgy kővé dermed, mint Kité, egyikük sem szól egy szót sem.

Gordon Kit felé lendíti a sálat.

– Ezt a Bölcsesség Erdejétől keletre találtam egy bóján. – A húgom meredten bámulja a kendőt. Amikor nem szól semmit, Gordon még hozzáteszi: – Ohio nyugatra van innen, ha esetleg elfelejtetted volna.

– Ez anyué volt – mondja nekem úgy, mintha én elfelejtettem volna, s mintha nem lenne kettőnkön kívül más a kunyhóban. Megpróbálja elvenni a sálat Gordontól. Ő visszarántja.

– Mivel magyarázod azt, hogy Rocklandtől ilyen messze bukkant fel?

Kit merően néz rá.

– Mire célzol?

Gordon arca liláspirossá válik.

– Felhívtam Tanító nővérét Ohióban. Évek óta nem hallottak már a testvére felől.

Kit végigméri az idős férfit.

– A kikötőnél tettem ki. Nekem azt mondta, Ohio az úti célja, de talán mégsem oda ment. – Az ajkába harap. – Ugyan miért hazudna?

Mit tettél?

– Lehet, hogy elege lett a Bölcsesség Erdejéből? – tűnődik hangosan.

– Ez a hely volt Tanító otthona – vágja rá Gordon. – Mi jelentettünk neki mindent. Sosem hagyna minket magunkra, főleg nem azért, hogy a szárazföldre menjen. Azt mondta, sosem tér oda vissza, míg él és lélegzik.

– Mégis, pontosan ez történt! – Kit Gordon mellkasa felé bök az ujjával anélkül, hogy ténylegesen hozzáérne. – Hagyod, hogy az elhagyatottságtól való félelem irányítson! Megmondtam, azt akarja, hogy nélküle vezessük tovább a Bölcsesség Erdejét. Ezt kell tennünk, akár visszatér ide, akár nem.

– A Bölcsesség Erdeje Tanító nélkül nem is létezik! – kiáltja Gordon.

– Akkor mit javasolsz, mit tegyünk? Talán küldjünk mindenkit haza? Várjunk szépen, karba tett kézzel, és imádkozzunk, hogy visszatérjen?

– Azt mondom, minden erőforrásunkat át kell irányítanunk a keresésére. És ne is hagyjuk abba, míg meg nem találjuk. – Metsző pillantással méri végig Kitet. – Állatira összeszedett vagy ahhoz képest, hogy elveszítetted a mentorodat!

– Valakinek muszáj összeszedettnek maradnia. Hét éve dolgozol a rettenthetetlenség elérésén, mégis, az első nehézség láttán megfutamodnál.

– Ezt mintha maga Tanító mondta volna – jegyzi meg Jeremiah halkan.

Gordon megperdül, és kidülleszti a mellkasát.

– És te! Mindent tudok rólad!

Jeremiah közönyösen felvonja a szemöldökét.

– Tanító tudta, hogy valami nem stimmel. Folyton a múltja felől érdeklődtél, kitértél a kihívások elől, körbeszimatoltál az irodában. Ragaszkodott hozzá, hogy jobban nézzek utánad. Alaposabb munkát kellett volna végeznem még a távozása előtt, de amikor lelépett, komolyan felkeltetted az érdeklődésemet. Tudod, hogy mit fedeztem fel, Jeremiah? – Gúnyosan kihangsúlyozza a nevet.

Senki sem szólal meg.

– Rájöttem, hogy lopott személyazonossággal jöttél ide. – Meglepetten pislogok, de a többieken semmi jelét nem látom a döbbenetnek. – A neved David Cooper. – Gordon hatásszünetet tart. – Ami, micsoda véletlen, ugyanaz a családnév, mint Tanító korábbi asszisztensének is volt.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – közli Jeremiah.

– Gabriel a bátyád volt. Balesetet szenvedett, miközben Tanítónak dolgozott. Tizennégy évvel a halála után felbukkansz az ajtóban, és erre ő eltűnik. – Gordon fenyegetően Jeremiah felé lép. Szédülök, próbálom felfogni mindazt, amit hallok. – Mit műveltél vele? Hol van?

– Fogalmam sincs – közli Jeremiah –, de szívesen végeznék vele, miután kiderült, hol van.

Gordon tekintete ide-oda vándorol Kit és Jeremiah között.

– Egész idő alatt együtt dolgoztatok? Az eltüntetésén munkálkodtatok az első naptól kezdve?

Jeremiah felhorkan.

– Neked tisztára elmentek otthonról!

Vele egy időben Kit is megszólal:

– Ne légy nevetséges!

Gordon tesz még egy lépést előre, orra csaknem Jeremiah mellkasához ér. A méretbeli különbségek ellenére Jeremiah-ért jobban aggódom, mint Gordonért.

– Most azonnal elhagyod a szigetet! – közli Gordon. – Azt viszont tudnod kell, hogy életed hátralévő részében figyelni foglak. Ha munkahelyet váltasz, ha újraházasodsz, ha gyerekeid lesznek, én tudni fogom. Egy kávét nem tudsz majd venni, a gyerekeidet hintáztatni sem tudod majd anélkül, hogy ne éreznéd a tekintetemet a tarkódon. Követni fogom minden egyes mozdulatodat, és ha kiderítem, mit tettél, megfizetsz!

Jeremiah karba fonja reszkető kezét.

– Ha Kit nem jön velem, nem megyek sehova.

– Dehogyisnem! – közli Kit. – Most azonnal távozol. Ha nem mész magadtól, akkor találunk más módot, hogy megszabaduljunk tőled.

Dühösen néz Jeremiah-ra, szája pengévé keskenyedik. Egy perc múlva a férfi felsóhajt, kinyitja a kunyhó ajtaját, és bevágja maga mögött. Az ajtó megremeg a zsanérjain.

Gordon Kithez fordul:

– Egy percig se hidd, hogy téged ártatlannak tartalak ebben az egészben. Nem tudom, mit tettél, de mérget vehetsz rá, hogy visszatérek, amint kiderítettem.

Kit csípőre vágja a kezét.

– Tehát ennyi volt? Itt hagyod a Bölcsesség Erdejét?

Gordon kinéz a távolba az ablakon.

– Majd visszatérek, ha velem lesz Tanító is.

Kit elhúzza a száját. Gordon ezt nem veszi észre, de én igen.

– Akkor vidd magaddal a nővéremet is! – mondja. – Azóta szeretne elszabadulni a Bölcsesség Erdejéből, hogy először a szigetre lépett.

Végre én is szóhoz jutok:

– Előbb beszélni szeretnék veled, Kit. Négyszemközt.

– Nincs több mondanivalóm.

Összeszorítom a fogaimat.

– Akkor majd hallgatsz.

– Össze kell csomagolnom – mondja Gordon. – Negyven perc múlva találkozunk a mólónál!

Kit kinyújtja a kezét.

– Most visszaveszem a sálamat.

– Felejtsd el. Tanítóé. – Gordon az ajtó felé indul.

Útját állom.

– Hiszen azt mondta, már nincs rajta az illata.

– Majd én biztonságba helyezem – mondja Kit.

Gordon vonakodva átadja neki a ruhadarabot.

– A Collins nővérek csak bajt okoznak.

– Ha maga mondja. – Oldalra lépek, hogy útjára engedjem. Kiviharzik az ajtón. – Ne feledje a telefonomat!

Figyeljük, ahogy távozik.

– Elkísérsz a mólóhoz?

Kit megvonja a vállát, majd felhúzza a csizmáját és a kabátját. Egymás mellett haladunk az ösvényen, miközben a nap ismét előbukkan a felhők közül.

– Mit tettél? – firtatom.

– Végrehajtottam Tanító utasításait.

– Nem áll össze a kép. Az a nő, akinek mások irányítása és a reflektorfény a mindene, úgy lépett volna le, hogy nem csinál drámai kilépőt a követői előtt?

– Féltette az életét. – Kit lesújtó pillantással mér végig. – Nem tudsz te semmit Tanítóról.

– Próbálok tanulni.

– Nem, nem ezt teszed. Hiba volt egyáltalán idehozatnom téged. Nem is tudom, hogy gondoltam.

– Képes vagy a szemembe nézni, és őszintén belemondani, hogy épségben kiraktad Rebeccát a kikötőben? És azóta nem láttad őt?

Egyenesen átnéz rajtam.

– Igen.

Csettintek a nyelvemmel. Kit átszlalomozik a kunyhók között, és Rebecca házának irányába tart. Menet közben odainteget nekünk pár vendég. Ő úgy int vissza nekik mosolyogva, mintha a világon semmi gondja nem lenne.

– Kit, nagyon figyelj rám! Nem tudom, hogy te és Jeremiah, vagy mi a neve, mit műveltetek. De ha Gordon rájön, a hatósághoz fog fordulni. Gyere velem haza most, mielőtt még túl késő lenne!

– Hogy nem vagy képes még mindig felfogni? Én nem megyek innen sehova.

– Ez az egész azért van, mert még mindig dühös vagy anyu miatt?

– Nat, ugyan már! Van ennél fontosabb dolgom is.

A fejemet csóválom.

– Gyűlölöm, amit ez a hely művelt veled!

– Ez a hely erőssé tett. És te ezt nem bírod elviselni. Ha nem tetszeleghetsz a megmentőm szerepében, nincs is személyiséged.

Megbántva kutatok annak a kistestvérnek a nyomai után, akit felneveltem és óvtam. Eltűnt. Küldök felfelé egy bocsánatkérést anyunak. Őt is cserben hagytam.

Elhaladunk a pózna mellett, amin a krémszínű útmutató táblák vannak, majd végighaladunk Rebecca háza mentén. Kezdek kifutni az időből. Mi az a pont, ahol a társadalmi kötelezettségek felülírják a családiakat? Ha Kit és a többiek bántanak más embereket, nem az a kötelességem, hogy igyekezzek megállítani őket? Hány jövőbeni vendéget hagynak még kint a hidegben, vagy fenyegetnek meg késsel egy jelentéktelen ballépés miatt? Hány család veszítette már el örökre a szerettét ebben az áthatolhatatlan világban?

Anyu utolsó kívánsága az volt, hogy vigyázzak Kitre. Vajon börtönbe kerülhet a húgom amiatt, amit tett, bármi is legyen az? És vajon nagyobb biztonságban lenne bezárva, mint ha itt hagyom? Kit azt mondaná, nem feladatom választ keresni ezekre a kérdésekre. Mostantól ő irányítja a saját életét; ezt elég világosan az értésemre adta. Teszek még egy kísérletet arra, hogy megmentsem.

– Vagy felszállsz most velem erre a hajóra – mondom neki –, vagy a rendőrséghez fordulok, ha partot értem.

Megtorpan menet közben. Szeme összeszűkül. Összepréseli az ajkát, és próbál rájönni, hogy blöffölök-e, vagy sem.

Erre még én sem tudom a választ.

48.

A csónak eltávolodik a parttól. Szemügyre veszem ideiglenes szállásomat: egy lakatlan sziget, a hossza körülbelül annyi, mint egy olimpiai úszómedencéé, a szélessége három-, talán négysávnyi. A legközelebbi szárazföld egy fényévnyire van tőle. Ez lenne életem leghosszabb úszása, azt hiszem.

Visszaveszem a zoknimat és a cipőmet. Az elmúlt hetekben nem aludtam valami jól az életemet fenyegető veszély miatt. A szemem fáj a szélben. Szeretnék lefeküdni valami puha, meleg helyen, ahol nem lát senki.

Egy ideig sétálgatok. Egy csenevész kis erdő, ennyi van csupán a szigeten. Parkoló a partra mosott hínároknak. Nincsenek sem bogyós gyümölcsök, sem rágcsálók. Nem mintha éhes lennék.

A szemhéjam nehezebbnek érzem, mint a csizmába bújtatott lábamat. Leülök egy mohapárnára. A lány azt mondta, órák múlva tér csak vissza. Mi baj lehet egy kis délutáni szundikálásból?

Évtizedekkel ezelőtt olvastam egy zárt kis közösségről az újságban, amelyik az árulókat a bokájuknál fogva, fejjel lefelé lógatta le egy kútba, vagy bezárta őket egy kétszer másfél méteres faládába. Azután csövekkel ütötték őket, kígyókat tekertek a nyakukba. Micsoda hatékony módszer, két legyet lehet vele ütni egy csapásra – legyőzni a félelmet, és elérni az engedelmességet! Úgy alszom el, hogy azt a félelmetes, erős izomzatú pasast látom bilincsbe verve, arcára kiül a megbánás.

Mosolyogva merülök el az álmok világában.

Mire felébredek, már éjszaka van. A lány és a mentőosztag még nem ért ide. Biztos több időbe telik semlegesíteni az ellenségünket, mint gondolták. Próbálok nem aggódni, azt mondogatom magamban, hogy türelmesnek kell lennem. Sokkal egyszerűbb lesz, ha átalszom a kaotikus időszakot. Szorosabban magam köré csavarom a parkámat, fejem visszahajtom a földre, és ismét elmerülök a szeszélyes álmok között.

A második napon kótyagos órákat töltök a parton. Mindegy, mennyit alszom, képtelen vagyok kipihenni ezt a kimerültséget. Szédülök, kóvályog a fejem, kiszáradtam. Száraz a szám, száraz az ajkam, száraz a szemem (–2). Több mint huszonnégy óra telt el azóta, hogy bármit fogyasztottam volna. Ez a tudat valamit megmozdít bennem. Megpróbálok csupasz, aszott kézzel halat fogni. Amikor a víz kiveszi az erőt a kezemből, feladom a lepényhallal kapcsolatos terveimet. Azt hiszem, a fűnek és az ágaknak nem lehet olyan rossz íze. Igazam van.

A harmadik napon felfedezem, hogy a fenyőtoboz ehető (+2).

A negyedik napon nem vagyok benne biztos, hogy valójában ez a negyedik nap, de úgy sejtem, az. Azt hiszem, számoltam az órákat az órámon, vagy az órám számolta az órákat bennem? Végül is, azt hívják órának, nem engem. Nem kellene inkább kézi időmérőnek hívni?

Senki sem jött értem. Ami azt illeti, egyetlen más hajót sem láttam, vagy az emberi jelenlét bármilyen megnyilvánulását, így lehet, hogy kénytelen leszek úszni. Az erős kartempóim és a tökéletes technikám ellenére sem hinném, hogy el tudnék úszni Rocklandig, így kénytelen vagyok a hely felé indulni, ahonnan jöttem.

Elnézek északnak, délnek, keletnek és nyugatnak. Fogalmam sincs, hogy melyik merre van, de biztos, hogy mindegyik felé elnéztem, mert fordultam egy teljes kört. Egyik irány sem emlékeztet a birodalmamra jobban, mint a többi. Bekötötték a szemem, amikor idehoztak? Az nem lehet.

Lehet, hogy most van bekötve a szemem?

Az ötödik napon üvöltök, mint egy vadállat, fejemet hátravetem, karom az égben, mint egy maratoni célfotón. Körbenézek, várom az elismerést, de aztán eszembe jut, hogy száműzött vagyok, egyedül, és nem egy műsor végén vagyunk éppen.

Nem tettem semmit, amivel tapsot érdemelnék.

Ez nem igaz. Túlélek.

Én vagyok, és mindig is én leszek Madame Rettenthetetlen.

Azonnal a vízbe masírozok, nem foglalkozom az öltözetemmel. Úszni fogok egy bizonyos irányba, míg partot nem érek, és azután valaki majd elvisz engem a népemhez.

Még csak bokáig járok a vízben, amikor a hideg belém mar a csizmámon keresztül.

Most elázott a csizmám.

A fenébe!

Mi van, ha a népem ebben a pillanatban is úton van, hogy megmentsenek? Jobb, ha maradok, ahol vagyok.

Alszom, vagy nem alszom. Nem tudom, mennyi idő telik el, de nem túl sok, mert a lábam túlságosan fázik ahhoz, hogy aludni hagyjon. Furcsamód a pihenés után sem tisztább a fejem. Úgy fest, magamra hagytak, de az lehetetlen. Engem szeretnek.

Van egy borzalmas gondolat, ami órák alatt ölt csak formát a fejemben, de azután minden mást elsöpör: mi van, ha túl sokáig várakozom itt hiába, és tönkremegy a lábam, vagyis mindkettő eléri a zsibbadásnak egy olyan stádiumát, hogy többé már nem fogom tudni őket arra használni, hogy előrehajtsanak? Ebben a vastag kabátban ússzak, vagy vegyem le? Balra vagy jobbra hagyjam el a színpadot?

Felnőttkorban túlságosan is sok döntést kell meghoznia az embernek.

Eljött az idő. A mentősereg eltévedt, vagy nem is létezik. Mások talán félnek a tengertől, de egy olyan megvilágosodott lény, mint én, soha.

Egész életemben erre a kihívásra edzettem. Úgy fogok rá gondolni, mint a Jégbe zárva második kísérletére, a lehetőségre, hogy jóvá tegyem az első bukásomat.

Mellékesen eltöprengek, vajon mi lehet a hosszútávúszás rekordja az Atlanti-óceánban.

Átkozottul legyőzhetetlen vagyok!

Először még élvezem is az arcomba csapó, frissítő hullámokat. A víz úgy ébreszti fel az embert, ahogy semmiféle ébresztőóra vagy kiabálás nem tudja.

Hamarosan azonban kezd nehezemre esni a levegővétel. Nem esem pánikba. Taposok és csapkodok, s közben emlékeztetem magam, hogy ez nem más, csak egy nagyobb Minnich-tó.

Mi az egyetlen módja, hogy sikeres lehess? – morogja.

Ha hajlandó vagyok kitartani!

Bebizonyíthatja az ember, hogy az apja tévedett, ha senki sem látja, amikor megteszi?

Fárad a karom, hiszen én is csak halandó vagyok, nem vagyok immunis a hipotermia romboló hatásaira, ami bebizonyosodott ezerkilencszáz-kilencven… nyolcvan… akkoriban. Eszembe jut, hogy talán vissza kellene fordulnom, de amikor megteszem, a hínárparkoló már mintha mérföldekre lenne tőlem.

A biztonsági játék veszteseknek való! – mordul rám megint.

Átkozottul hangos ahhoz képest, hogy milyen messze van.

Addig úszom, míg már nem is érzem a végtagjaimat. Elképzelem, hogy a törzsem egy kínai porcelántányér, egy menedék a sirályoknak, amin pihentethetik fáradt szárnyukat. Észreveszek egy tengerzöld bóját, amire festékszóróval az egyes számot írták, és megkapaszkodom benne, kihúzom magam a vízből. Mocskosul melegem van, meggyulladok. Győzködöm magam, hogy nincs melegem, ez csak a tünetek egyike, én edzettem erre, tudom, mit kell csinálnom, de az agyam képtelen meggyőzni a testemet. A testem az, ami végül meggyőzi az agyamat arról, hogy ez most azon ritka alkalmak egyike, amikor valóban elevenen elégek, így beadom a derekamat, kiszabadítom a nyakamat, letekerem magamról a sálat. Nem is emlékszem, egyáltalán hogy került a tulajdonomba ez a kendő. Hátrahagyom, és visszamerülök a vízbe.

Tud az ember egyszerre úszni és aludni? Már nem emlékszem rá, mikor nem úsztam utoljára, és nagyon szeretnék megállni. Az sem érdekel, ha ettől vesztes lesz belőlem.

A lábaim már inkább alattam vannak, mint mögöttem. Nem emlékszem rá, hogy engedélyt adtam volna nekik, hogy önállósítsák magukat, de túl fáradt vagyok ahhoz, hogy retorziót alkalmazzak. És túlságosan fázom ahhoz, hogy bármit megbánjak.

Az arcok úgy pörögnek előttem, mintha egy körhintán ülnének: uram, anyu, Jack, Lisa, Ragyogó Evelyn, Gabe, a személyzetem tagjai. Az összes nyomorult emberi lény cserben hagyott. Ki másra számíthattam valaha is, saját magamon kívül? Ki volt még rajtam kívül, aki száz százalékig megbízható volt?

Megfulladtam. Kettéváltam. Véreztem. Égtem. Megfagytam. Megfagyok.

Elengedem magam.

Elég ideig kitartottam.

49.

Kit

2020. január 10.

Úgy mérem végig Natet, mintha most látnám őt életemben először.

Mit mondtam neked a második foglalkozásunkon? Natalie-nek sosem a te érdeked volt a legfontosabb!

Megmozgatom a nyakamat, majd továbbindulok. Óvatosan elhaladunk a ház előtt, és megállunk a kovácsoltvas kapunál. Beütöm a kódot. A kapu kinyílik.

– Jobb lenne, ha nem tennéd – mondom –, de csak a saját cselekedeteimet irányíthatom, a tieidet nem.

A rendőrségi beavatkozás lehetősége mindig fennállt a Bölcsesség Erdejével kapcsolatban, bár Tanító azt mondta, a titoktartási egyezség elegendő ahhoz, hogy az a kevés elégedetlen vendég féken tartsa a nyelvét. Abban az egy vagy két esetben, amikor ez nem vált be, Gordon alkalmazott pár taktikát, és gondoskodott róla, hogy a titkaink titkok maradjanak.

Ha Nat a rendőrséghez fordul, és megtalálják Tanítót, nem lesz majd nyoma semmiféle erőszaknak, küzdelemnek. Nem utal majd semmi idegenkezűségre. Ő volt az, aki nem volt hajlandó visszatérni a szárazföldre. Mi rosszat tettem én? Csak végrehajtottam az utasításait.

Elpusztítottad az egyetlen nőt, aki elfogadott téged olyannak, amilyen vagy!

A kapu bezárul mögöttünk. Lecammogunk az ösvényen a mólóhoz.

– Nem értelek – szólal meg Nat, és próbál rávenni, hogy menjünk lassabban.

Felgyorsítok.

– Valószínűleg soha nem is fogsz.

Tanító távolléte a legjobb, ami a Bölcsesség Erdejével történhet. Elterelte a figyelmünket a kihívások alatt, felemésztette az időnket a hűségünk véget nem érő tesztelésével, egymás ellen fordított bennünket. Mindannyiunkat veszélybe sodort. Jeremiah eltökélte, hogy tönkreteszi Tanítót, és közben szívesen tönkretette volna a Bölcsesség Erdejét is. Most, hogy kiiktattam a veszélyt, amit Tanító jelentett, Jeremiah megkapta az elégtételt, amire vágyott. Ha valaha is a sajtóhoz fordulna, én is ezt teszem. Elmondom majd, hogy Rebecca Stamp nincs többé kapcsolatban a Bölcsesség Erdejével; hogy fogalmunk sem volt arról, hogyan bánt Madame Rettenthetetlen korábban az alkalmazottaival, bár talán sejtenünk kellett volna. Tanító soha többé nem bánthatja majd a társaimat vagy a diákjainkat úgy, ahogy Jeremiah testvérével és velem tette.

A nővérem várakozóan figyel.

– Valakinek muszáj fenntartania ezt az intézményt! – mondom neki.

Tanító hozta létre a Bölcsesség Erdejét, de a Bölcsesség Erdeje nem azonos vele. A személyzet tervezi meg a kurzusokat, tartja az órákat, vezeti a kihívásokat. Mi hozzuk a diákokat a szigetre, megtörténik a bemutatás, és végigvezetjük őket minden egyes lépésen. Ruth és én le tudjuk vezetni az egyéni foglalkozásokat. Meg tudjuk csinálni Tanító nélkül is.

Ne áltasd magad. Nélkülem a Bölcsesség Erdeje csak egy másodrangú kommuna.

Tanító életet adott egy mozgalomnak, ami aztán túlnőtt rajta. Ez a dolgok természetes rendje: az anyák korosodnak, elfáradnak, meghalnak, a gyermekeik pedig nélkülük fejlődnek tovább. Tanító alaptételei helyesek voltak, de a módszerek, amelyekkel meg akarta valósítani azokat, nem voltak megfelelőek.

Ha egy anya megbetegíti a kisbabáját, elveszik tőle a gyermeket.

– Bárki láthatja, hogy Gordon nem képes megvédeni a Bölcsesség Erdejének értékeit – teszem hozzá.

Jeremiah-val ellentétben Gordon sosem fogja elengedni ezt a dolgot. Tanító nélkül nem fog visszatérni a Bölcsesség Erdejébe – ő nem a helyhez kötődik, hanem csak a nőhöz. Jobb is így. Nincs szükségünk Gordonra a Bölcsesség Erdejének működtetéséhez. A közösség nem függ egyetlen személytől sem. Sokkal nagyobb annál. És hamarosan sokkal jobb is lesz majd annál.

Természetesen aggodalommal tölt el, hogy visszaengedem a világba, de ő már egy idős ember. Ha már nem szolgálja Tanítót, céltalanná válik. Az idő pedig majd teszi a maga dolgát. Bízom benne, hogy előtte még békességre lel, és megtalálja a módját, hogy a világban miként dolgozhat a maximalizált énje elérésén. Bár nem kedvelem őt, neki is éppen ugyanannyi joga van az úton haladni, mint nekem. Jézus sem ölte meg azokat a követőket, akik más utat választottak.

A Homokóra már a látóterünkben van, békésen lebeg a móló végénél. A nap melengeti az arcomat. Már csak pár hónap van vissza tavaszig.

– Nem tudom elhinni, hogy gyakorlatilag bármit megtennél azért, hogy fenntartsd a Bölcsesség Erdejének működését. – Nat úgy mondja ezt, mintha valamiféle bűn lenne.

Olyan vagy, akár egy szökőár, Kitten.

Elképzelem, ahogy a nővérem bemasírozik egy rendőrőrsre, és azt követeli, hogy szedjenek darabokra mindent, amiért mi itt olyan keményen megdolgoztunk. Látom magam előtt, ahogy Debbie visszatér Carlhoz, és úgy gyűjti a zúzódásokat, mint más a baseballkártyákat. Raeanne-t visszakényszerítik a teherautója hátuljába, négy kéz szorítja le. Ruth egyedül van Utah-ban, Sofia éjszakánként a lánya sírjánál zokog. Sanderson az utcán él, és koldul, hogy szeszhez jusson. Az ő esetében nemrég már volt egy vészhelyzet.

Pár nappal ezelőtt bizalmasan elmondta Ruthnak, hogy örökre el akar menni. Azt állította, ennek semmi köze az alkoholhoz – erősebbnek érezte magát, mint valaha, de meggondolta magát a Bölcsesség Erdejével kapcsolatban, és szeretne visszatérni a családjához. De mind tudtuk, hogy mi a dörgés. Szerencsére Ruth jelentette a hallottakat Gordonnak, aki beugrott a Homokórába, hogy megmentse Sandersont, mielőtt még megszökött volna. Megborzongok, ha belegondolok, mi történhetett volna, ha elveszítjük őt.

I. alaptétel: Olyan életet akarok élni, amelyben szabad lehetek.

A borzalmas képzelgéseket lecserélem egy emlékre. Mind a tábortűz körül állunk, a fák ütemére ringatózunk, és a Halleluját énekeljük. Fölépítettük a saját családunkat, egy olyan családot, amelyben nincs helye hazugságnak és előítéleteknek. Egyikünk sem jobb a másiknál. Senki sem győz vagy veszít. Senki sem túlsúlyos vagy alulfizetett. Senki sem éli rosszul az életét. Úgy szeretjük egymást, ahogy vagyunk.

Én jobbá tehetem ezt a helyet. Bizonyos dolgokon már javítottam is. Vegyük például a redőnyöket. Kamerákat szerelni a vendégszobába túlzás volt; nem kell a diákok minden napjának minden egyes percét figyelemmel kísérni. Elég, hogy levettük a redőnyt az ablakokról, s ezzel bizonyítjuk, hogy itt senkinek sincs rejtegetni valója. A kamerákat hamarosan leszereljük – azzal, amelyik az én kunyhómban volt, ez már meg is történt.

Az egyetlen ember, aki potenciális veszélyt jelenthet a Bölcsesség Erdejére, a nővérem. Magányos, eltökélt, és túlteng benne az energia. Felboríthatja az ökoszisztémánk kényes egyensúlyát. Elveheti tőlem a családomat. Ugyan mire ne lenne képes csak azért, hogy ismét az ujja köré csavarjon? Tanító figyelmeztetett erre.

II. alaptétel: Míg rettegek, nem élhetek szabadon.

Elérünk a móló végéhez, és kinézünk a csillogó víztükörre. Milyen békés, milyen csalogató most! Már nem egy lázongó, csapkodó szörnyeteg. A nővérem és én egymás mellett állunk, a vállunk összeér. Egy pillanatra megfeledkezem a felelősség súlyáról, ami az ölembe hullott. Rábámulok.

Én hétéves vagyok, ő tíz. Megkérdezem anyut, elmehetünk-e egy baseballmeccsre. Nincs rá pénzünk, de anyu ezt nem mondja ki, hanem ehelyett másnap délután csillámmal díszített jegyeket nyom a kezünkbe. Rajzszöggel számok kerültek a nappaliban az összecsukható székek hátuljára. Nagy felhajtás közepette a kijelölt helyünkre kísér bennünket. A konyhát büfévé alakította, Monopoly-játékpénzt ad a kezünkbe, abból vehetünk magunknak pattogatott kukoricát és üdítőt, papírpohárban. A hetedik játékrész előtti szünetben felállít bennünket, és elénekelteti velünk a Take Me Out to the Ballgame című klasszikust. Ez életem egyik legjobb napja.

A jegyek Natalie kézírásával készültek. Csakúgy, mint a székeken lévő számok. Csakúgy, mint a büfében a termékeken lévő árcédulák. Minden a nővérem műve volt. Hagyta, hogy anyu arassa le érte a babérokat.

III. alaptétel: Ki kell iktatnom minden akadályt, ami utamat állja a szabadsághoz vezető ösvényen.

Az órámra pillantok. Gordon és Jeremiah pár perc múlva itt lesznek.

A nővéremre nézek. Szorongatja az utazótáskáját, és rettegve néz rám. Eltöprengek, vajon mitől fél annyira: Gordontól? Vagy ettől a helytől?

Esetleg tőlem?

– Felejtsd el őket.

Letörlök egy könnycseppet, és a Homokórára mutatok.

– Induljunk akkor neki!

Köszönetnyilvánítás

Amikor dolgozni kezdtem ezen a könyvön, fogalmam sem volt, mennyivel nehezebb dolgom lesz vele, mint az első regényemmel. Két évembe és hét vázlatomba telt, mire a végső formájába gyúrtam ezt a történetet. A munkámat a következő emberek könnyítették meg, akiknek ezért örök hálával tartozom:

Az olvasóim! Számtalan módja van annak, ahogy eltölthetitek a szabadidőtöket, és megtisztelő számomra, hogy ennek egy részét az én könyveim olvasásával töltitek. Véleményetek, megjegyzéseitek és kérdéseitek örömöt és további gondolatokat is szültek bennem. Köszönöm, hogy megadjátok nekem a lendületet az íráshoz!

Fáradhatatlan ügynököm, Maddy Milburn, valamint az MMLA csapat többi tagja, különösen:

Emma Dawson, Liv Maidment, Giles Milburn, Valentina Paulmichl, Georgina Simmonds, Liane-Louise Smith, és Rachel Yeoh.

Szerkesztőim, Amanda Bergeron az Amerikai Egyesült Államokban és Max Hitchcock az Egyesült Királyságban. Legalább egyszer biztos hallhattátok tőlem mindketten, hogy nagy fába vágtam a fejszémet ezzel a könyvvel. Türelmesen segítettetek át az első vázlaton, majd a másodikon, a harmadikon… És a többin. Nélkületek ez a könyv nem is létezne – vagy legalábbis nem olyan formában, hogy azt bárki el akarná olvasni. Még így három év után is hihetetlenül szerencsésnek érzem magam, hogy nemcsak veletek dolgozhatok, de a két géniusszal is, akik nem mások, mint Sareer Khader és Emma Plater. Köszönet illeti Eileen Chettit és Emma Hendersont is az alapos nyomdai előkészítésért.

A kiadói csapatom, akiktől folyton ámulatba esem. A Berkley csapat: Danielle Keir, Loren Jaggers, Craig Burke, Jeanne-Marie Hudson, Bridget O’Toole, Jin Yu, Claire Zion, Dan Walsh, és Emily Osborne; a Michael Joseph csapat: Christina Ellicott, Katie Williams, és Gaby Young; valamint a Simon & Schuster Canada csapat: Nita Pronovost, Felicia Quon, Rita Silva, Jessica Scott, Jasmine Elliott, és Kevin Hanson. Mind nagyon keményen dolgoztok azért, hogy a könyveim eljussanak az olvasók kezébe, és én ezért sosem szűnök meg hálásnak lenni.

Az orvosok, nővérek és egyéb egészségügyi szakértők, akik nagylelkűen felajánlották a segítségüket, amikor a Google már nem volt elég: Kimmery Martin, Duncan Alston, Laura E. Hudson, Arnaldo Vera-Arroyo, és az unokatestvérem, Shannon Soukup. Köszönet illeti Savitri Tant és Jeanne Marie-Hudsont, amiért összeismertetett engem a fenti személyekkel. Ha maradt bármilyen pontatlanság, az csakis az én hibám.

John Drury, aki a hajóján elvitt egy túrára Maine állam partvidékének közepére. Ez volt az írási folyamat során a kutatási szakaszom leghasznosabb napja. Köszönöm továbbá Peter Ralston fotósnak, hogy a fantasztikus képeivel segített életszerűen felidézni nekem azt a környéket akkor is, amikor már visszatértem az Egyesült Királyságba. Bízom benne, hogy a leírásaim legalább feleannyira jók, mint az ő képei.

Dave Pfeiffer a mérnöki témakörben segített, Scott Demar a könyveléssel kapcsolatos kérdéseimet válaszolta meg, nagybátyám, Mike Soukup pedig segített mindenben a versenyúszással kapcsolatban. 

Az összes könyvtáros és könyvárus, akik hihetetlen erővel támogatják felfelé ívelő írói pályámat, különösen Mary O’Malley, Pamela Klinger-Horn, és Maxwell Gregory. Szívből hálás vagyok továbbá a Bookstagram közösségének is, különösen Abbynek a @crimebythebook-kal.

Az írótársaim. Olyan bőkezűen bántok az időtökkel, és én több mint hálás vagyok, hogy a tagja lehetek ennek a közösségnek. Külön köszönet illeti mindazokat, akik kedvesen fülszövegeket írtak az első könyvemhez: Diane Les Becquets, Kirstin Chen, Lee Child, JP Delaney, Samantha Downing, Teresa Driscoll, Melanie Golding, Lisa Jewell, Sandie Jones, Gilly Macmillan, Liz Nugent, Amy Stuart, C. J. Tudor és Wendy Walker. Tudom, hogy temérdek olvasószerkesztői könyvpéldányt kaptok. Kimondhatatlanul hálás vagyok, amiért időt szántatok rá, hogy elolvassátok az enyémet.

Taylor Wichrowski, aki a műsorplakátjaival megrajzolta és életre keltette Rebecca Bölcsesség Erdeje előtti karrierjét. Sheila Wichrowski, aki elolvasott egy korai vázlatot. Ali O’Hara és Allison Jasinski, akik visszajelzést adtak a borítótervről, valamint évtizedek óta nyújtanak nekem erkölcsi támogatást és ingyen terápiát.

A szüleim, Ron és Kathy Wrobel, akik velem tartottak a kutatóutamra Maine-be. Három kalandos napot ígértem nektek – azt hiszem, nagy biztonsággal mondhatom, hogy nem okoztam csalódást!

A lánytestvéreim, Jackie Malich és Vicki Wrobel, akiknek ezt a könyvet ajánlottam. Mindent, amit arról tudok, milyen nővérnek lenni, tőletek tanultam. Remélem, hogy többször csináltam jól, mint rosszul, és hogy nem éltem vissza túl gyakran a legidősebb erőfölényével. Külön köszönet Vickinek, aki megtervezte a Bölcsesség Erdejének logóját, és Jackie-nek, aki mindig hagyta, hogy a Disney-meséknél én énekeljem a női szereplők részét (nem mintha sok választási lehetőséget hagytam volna nektek). Mindkettőtöket teljes szívemből szeretlek.

Végül, de nem utolsósorban Matt, aki már annyiszor igényelte nálam az Alfa-Olvasó titulust, hogy beadom a derekam, és megajándékozom vele. Hálás vagyok, amiért elolvastál minden vázlatot, megoldottál minden gondot a könyvben és azon kívül is, és amiért kitartottál a könyvbe vetett hited mellett olyankor is, amikor én nem. Micsoda utazás volt az elmúlt évtized! Alig várom a következőt!

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Stephanie Wrobel: This Might Hurt
BERKLEY
An imprint of Penguin Random House LLC, New York

Copyright © Stephanie Wrobel, 2022

Hungarian translation © Fehér Fatime, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadja az Alexandra Könyvesház Kft. Alexandra Kiadója, 2022
7630 Pécs, Üszögi-kiserdő utca 1.
e-mail: kiado@alexandra.hu
www.alexandrakiado.hu
www.moobius.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Vörös Dóra
A borítót Tabák Miklós tervezte