Minden gonoszok úrnője

IV összesen Gonosztevők

Serena Valentino

Manó Könyvek (2022 máj)

Címke: fantasy, ifjúsági regény, mágia

fantasyttt ifjúsági regényttt mágiattt

A jól ismert mesében mintha csak egy álom elevenedne meg: a kedves leány az erdőben összetalálkozik a jóképű herceggel.

Ezt a történetet is sokan és sokféleképpen mesélték már. A leányról azonban mindig kiderül, hogy voltaképpen egy hercegnő, akit egy Sötét Tündér megátkozott, hogy egy rokkával megszúrja az ujját, s ettől örök álomra szenderüljön. S bár a három jó tündér igyekszik ezt megakadályozni, a hercegnőn beteljesedik az átok. Ám a jó végül diadalmaskodik: a leány szerelmese az igaz szerelem csókjával felébreszti a hercegnőt, majd boldogan élnek, amíg meg nem halnak.

Csakhogy ez mindössze a történet egyik fele. Mi a helyzet a Sötét Tündérrel, Demónával? Miért átkozza meg az ártatlan hercegnőt? Sokan próbálták már megfejteni az okát. Ez a történet is egy az idők során újra és újra elmeséltek közül. Egy mese szerelemről és árulásról, mágiáról és reményről.

Ez Minden gonoszok úrnőjének története.

Az én saját gyönyörű Sötét Tündérem;

kishúgom, Jesse emlékére.

–  Serena Valentino

Előhang

A zöldesen derengő, felfelé örvénylő köd baljóslatúan vetítette a viharos égre a Sötét Tündér kastélyának körvonalait. Váratlanul egy izzó, zöldes fényoszlop csapott ki a legmagasabb toronyból, hírt adva minden teremtett léleknek a közelben Demóna rettenetes haragjáról. Talpnyalói riadtan rezzentek össze, amint az egész kastély megremegett úrnőjük dühétől; még szeretett varjai is rémülten rebbentek fel. Teremtményei csaknem tizenhat éven át keresték Auróra hercegnőt – mindhiába. S a lány a tizenhatodik születésnapjára most visszatért Lipót király kastélyába, s készen állt, hogy elfoglalja a helyét a királyi udvarban.

Demóna dühösen járkált fel-alá a szobájában. Nem sikerült elérnie a különös nővéreket sem hollókkal, sem varjakkal. – Miért nem hallgattak rám?! – mormolta dühödten. – Nem lett volna szabad megbízniuk Ursulában!

Demónának nagyobb szüksége volt a nővérekre, mint valaha, s most attól tartott, hogy elveszítette őket. A falon függő elvarázsolt tükörhöz lépett, melyet a nővérek ajándékoztak neki évekkel ezelőtt.

–  Mutasd Lucindát! Mutasd Rubyt! Mutasd Marthát! – parancsolta. A tükörben lilásan ragyogó fény örvénylett. A Sötét Tündér soha nem sajátította el a tükör használatát úgy, ahogy a nővérek, így csak ritkán használta az ajándékukat. Pár pillanat alatt azonban feltűnt a nővérek homályos alakja az üveg mögött. Úgy tűnt, céltalanul járkálnak fel s alá egy jókora, üvegekkel borított falú teremben. Mintha egy nevet kiáltoztak volna újra és újra, ám Demóna képtelen volt kivenni a szavaikat.

–  Lucinda! Hallasz? Nővérek! Szükségem van rátok! – kiabálta a tükörnek. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha a nővérek meghallották volna, mert egyszerre abbahagyták a céltalan kószálást.

–  Nővérek! Merre vagytok? Segítenetek kell! – kiáltott rájuk Demóna.

Lucinda alakja hirtelen mintha megszilárdult volna a tükörben. Arca kiemelkedett a lilásan kavargó mágikus füstből, s kétségbeesett parancsokat rikkantott a Sötét Tündér felé.

–  Menj el a kastélyba, Demóna! Menj tűzzel! Menj füsttel! Menj varázsigével! Menj, ahogy csak tudsz; csak menj! Ha kell, készítsd el te a végzetes eszközt, és küldd a lányt az álmok birodalmába! Mi már várni fogjuk. De intézd úgy, hogy soha ne ébredhessen fel! Ezen a helyen a mi hatalmunk sem ugyanolyan. Minden csak rajtad múlik! Indulj!

És ekkor, épp olyan hirtelen, ahogy felbukkant, Lucinda el is tűnt. Demóna újra csak saját zöldes arcát látta a tükörben, s akárhogy is próbálta, többé nem tudta megidézni Lucindát és a nővéreit. Botjával apró szilánkokra zúzta a tükröt, s dühösebb volt a különös nővérekre az ostobaságukért, mint valaha.

Szeretett hollójához, a vállán gubbasztó Diablóhoz fordult.

–  Úgy tűnik, a különös nővérek az álmok földjén rekedtek. Pedig megmondtam nekik, hogy ilyesmi történik majd, ha segítenek Ursulának! De a bolondok nem hallgattak rám!

Demóna szorosan megmarkolta a varázsbotját. A zöld gömb felragyogott a végén.

–  Tüzet, füstöt, s varázsigét is használok majd! Azok a minden lében kanál tündérek azt hitték, hogy elrejthetik a drágalátos Csipkerózsikájukat előlem! Hogy biztonságba helyezték! Csakhogy most már tudom, hogy a király és a királyné visszahívták a drágalátos kis hercegnőjüket a kastélyukba, és most is ott van!

Ezzel a kandallóhoz sietett.

–  Jöjjön a tűz! – kiáltotta, és nagy erővel a kőpadlóra koppantott a botjával. Az egész kastély beleremegett, ahogy a kandallóban hatalmas tűz lobban fel – s vele egyidőben ugyanilyen láng jelent meg Auróra hercegnő szobájában is. Demóna a lángokon át tisztán kivehette a sírdogáló Aurórát.

–  Szegénykém, nem is tudja, hogy már eljegyezték az igaz szerelmével… nos, annál jobb!

–  Most jöjjön az ige! – jelentette ki Demóna. Egy mozdulattal eloltotta a tüzet, s szemét lehunyva előhívta az elméjében kavargó sötét varázslat szavait:

Ott legyek, hol Csipkerózsa,

Hogyha végre üt az óra,

Füsttel, tűzzel, éjnek szárnyán;

Orsó hegyén vérét látnám!

Szenderedjen el a lányka,

Mindörökké tartson álma!

Auróra kandallójából vékonyka, baljóslatú füstcsík emelkedett fel. Demóna sárga szeme izzón fénylett fel a kandalló sötétjében, ahogy a Sötét Tündér testi valójában is megjelent Lipót király kastélyában.

Fény, bűvöld el Csipkerózsát,

Félelem ne kösse lábát,

Vakon járjon, úgy kövessen,

Végső álma várja lesben!

Utálatos, beteges zöld fényt árasztó gömb jelent meg a hercegnő szobájában, s földöntúli derengésbe vonta a lányka sápadt arcát. Ahogy észrevette, Auróra felemelkedett a fésülködőasztala mellől. A fényben úszó gömb a szeme előtt táncolt, s teljesen megbabonázta a lányt, hogy induljon el utána a bűvös járaton át, melyet Demóna idézett a kandallóba. A hercegnő a gömböt követve felment a keskeny, hideg lépcsősoron, s áthaladt egy boltív alatt, mely kísértetiesen emlékeztetett egy sírkőre. Demóna hallotta, hogy azok a bosszantó jó tündérek Csipkerózsika nevét kiabálják. Egy kézmozdulattal lezárta az átjárót, maguk mögött hagyva a jó tündéreket.

Auróra egyre feljebb és feljebb sétált a lépcsőkön, míg végül felért a kastély legmagasabb tornyába. A Sötét Tündér ekkor megállította a förtelmesen fénylő gömböt, s egy rokkát formált belőle. Végre beteljesedik hát az átka!

Pörögj, rokka, mint az idő,

Meg ne állj most, hatalmam nő,

Átkom végleg elringat majd,

Álmok földjén várd a hajnalt!

A hercegnő az orsó felé nyúlt, ám tétovázott. Mintha lényének egy része még küzdött volna Demóna gonosz varázslata ellen.

–  Érintsd meg az orsót! Érintsd meg, ha mondom! – parancsolta Demóna. A sötét mágia végül győzedelmeskedett a szerencsétlen lányon, kinyúlt, és megérintette az orsó csúcsát. A hegye átlyukasztotta az ujjbegyét, s émelyítő érzés áradt végig a lány egész testén. Mintha valami kiszívta volna belőle az életet, s végül elsötétült előtte a világ. A hercegnő Demóna lábai elé zuhant, s a Sötét Tündér rávetette hosszú palástját.

Ebben a pillanatban a jó tündérek valósággal berobbantak a szobába, aggódó arcukon félelem tükröződött.

Demóna rájuk meredt. – Ti nyomorult, együgyű ostobák! Azt hittétek, hogy legyőztök engem?! Engem, minden gonoszok úrnőjét?!

Végre elkapta Auróra hercegnőt! Mily sok évnek kellett eltelnie, mire az átka végre beteljesülhetett, s a drágalátos hercegnő elaludt, pont, ahogy azt megígérte annak idején! Bárhogy is próbálták, nem tudták megmenteni tőle. Demóna színpadias mozdulattal libbentette fel a palástját.

–  Itt van a ti drágalátos hercegnőtök! – kacagott diadalmasan.

A három jó tündér meredten bámult az eléjük táruló rémséges képre. Az ő gyönyörű Csipkerózsikájuk élettelenül feküdt a hideg kőpadlón. Koronája a feje mellett hevert annak jelképeként, hogy ő már sohasem lesz e földek királynője.

1. fejezet

A Sötét Tündér

A fekete varjak kerengve kísérték odafent a Sötét Tündért, ahogy az átvágott az ágas-bogas fákkal benőtt erdőn, mely minden egyes lépésével egyre sűrűbbé vált. Eleven, mozgó, lélegző rengeteg volt. Amerre Demóna elhaladt, a liánok mindenre rácsavarodtak, amit csak értek, s a sötétség így egyre csak terjedt, s egyre áthatolhatatlanabbá vált, ahogy az indák a fák tetejét is befonták, s eltakarták az eget. Odalent az árnyak közt a Sötét Tündér képes volt távol tartani magától a tekergő indákat. Bár ő maga nem igazán volt jártas az efféle varázslatban, mégis sikerült az előnyére fordítania. A Sötét Tündért övező mendemondák ellenére az indák nem igazán az ő akaratának engedelmeskedtek. Ő maga is hallotta a pletykákat arról, hogy képes uralni a természetet, s rettenetes erdőket tud mozgósítani, hogy elpusztítsa az ellenségeit. A valóság fényében ez több mint ironikus volt. Maga a természet átkozta meg őt egy múltbeli kihágásáért. Az ellensége volt, s ez az erdő sem viselkedett másként.

Bár az árnyak közt képes volt féken tartani a vadont, nem tudta, hogy mi történne, ha kilépne a fák koronája által vetett árnyék védelméből. Vajon képes lenne visszaverni az erdő támadását, ha kimerészkedne a tűző napra?

Egyelőre azonban elégedetten szemlélte, ahogy az élénkzöld csápok elfonnyadnak és visszahúzódnak a varázsbotjából áradó hő elől. A környező sziklákba kapaszkodó fák is csatlakoztak az indákhoz. A levélzet összezárt előtte, mint valami eleven sereg.

Semmi sem fenyegetőbb egy erdő számára, mint a tűz ígérete.

A Sötét Tündér felkacagott, s egy zölden izzó fénypászmát küldött az ágak felé, amelyek visszahúzódtak a hőség elől. Szinte azt kívánta, bárcsak okot szolgáltatna rá az erdő, hogy felgyújthassa. Ám emlékeztette magát, hogy hova is tart és miért, így egyelőre képes volt féken tartani a vágyát a pusztításra.

Demónának egyáltalán nem volt ínyére ez az út; nem szívesen távolodott el Csipkerózsikától és a szerelmetes hercegétől, aki fenyegetést jelenthetett a terveire. Alig pár nap telt el azóta, hogy a hercegnő megszúrta az ujját az orsóval, s az átok beteljesedett. Demóna utasította a szolgáit, hogy rabolják el Fülöp herceget, és vessék vissza a tömlöcbe, hogy a lehető legtávolabb kerüljön a szendergő hercegnőtől. Nem hagyhatta, hogy beleavatkozzon a nagyszabású tervébe. Ám a Sötét Tündérnek még így is segítségre volt szüksége. Boszorkányokat keresett – olyanokat, akiknek elég hatalmuk volt hozzá, hogy véglegesítsék a Csipkerózsika-átkot, hogy a hercegnő soha többé ne ébredhessen fel. Ha már végezni nem tudott vele, azzal is megelégedett volna, hogy mindörökre az álmok birodalmába száműzze Aurórát. Így a Sötét Tündér az Esthajnal-királyságba indult.

Ó, hogy szeretett volna inkább a szokott módon, a lángokkal utazni! De azt akarta, hogy az Esthajnal-kastélyban lakozó boszorkányok tudjanak az érkezéséről. Időt akart adni nekik, hogy meggyászolhassák a tengeri boszorkányt és a különös nővéreket is, mielőtt odaér. Demóna jól tudta, hogy a rémületük elhomályosítaná a látogatása célját, ha figyelmeztetés nélkül állítana be. Ezért nem sietett, inkább gyalogszerrel indult az Esthajnal-királyságba, szeretett varjainak gyűrűjében. A fák koronája olyan sűrű volt, hogy a fent repkedő madarait sem látta, ám a mágiája elég erős volt hozzá, hogy a szemükön keresztül láthassa az előre vezető utat. A mágia ezen ágát mindennél jobban szerette. Olyan érzés volt, mintha ő is velük repült volna, és semmi sem kötötte volna a földhöz. De igazából erre sem volt szüksége, hogy megtalálja az utat. A boszorkányok szíve vonzotta magához, amely jelzőtűzként világított a távolban, körülvéve koruk leghatalmasabb boszorkányainak maradványaival.

Demóna előre küldte Diablót az Esthajnal-királyságba. Ahogy a madár megkerülte a kastélyt, a Sötét Tündér jól látta a rombolás nyomait, melyek Ursula pusztulásakor keletkeztek. A tengeri boszorkány maradványainak gyűrűjében ott állt az ősi erőd, mely most csak úgy lüktetett a gyűlölettől. Demóna egyáltalán nem kedvelte Ursulát, és cseppet sem sajnálta a halálát. Sőt, úgy vélte, hogy a szárazföldi és tengeri királyságoknak is sokkal jobb lesz egy ilyen hataloméhes és ostoba boszorkány nélkül. Ursula mindannyiuk életét kockára tette, amikor egy olyan veszedelmes varázslatot használt, amelynek most a különös nővérek isszák a levét.

Demóna nem látott a jövőbe, mint egyes boszorkányok és tündérek, ám jó emberismerő volt. Messziről megérezte az egyre növekvő varázserőt, amelyet Ursula gyűjtögetett, és teljesen biztos volt benne, hogy a tengeri boszorkány végül elárulja majd a nővéreket. Csak azt sajnálta, hogy azok nem hallgattak a figyelmeztetésére. A Sötét Tündér egykor maga is közel állt a különös nővérekhez, bár mostanában már inkább holmi távoli rokonoknak érezte őket, akiket épp csak elviselt, és inkább igyekezett elkerülni. Már csak nagy üggyel-bajjal tudta felidézni magában, hogy milyenek voltak régen, s hogy ő mennyire szerette őket. Ám a szeretet érzése már nem volt több holmi homályos emléknél.

Talán jobb is volt így. A különös nővérek terhes nyűggé váltak számára, s az évek múltával egyre tébolyodottabbá váltak. Most azonban már nem érzékelte a jelenlétüket a világban – sem a szívében –, s hirtelen olyan közel érezte magához őket, ahogy már évek óta nem. Megpróbálta felidézni, hogy milyen volt, amikor még gyengéd érzelmekkel viseltetett irántuk – vagy egyáltalán, bárki iránt. De képtelen volt rá. A nővérek már elvesztek a számára; túl messzire sodródtak ahhoz, hogy a varázserejével elérhette volna őket. A gondolattól már-már elszomorodott.

Szomorúság… ez az érzés is olyan régen volt legutóbb a vendége, hogy már az emléke is múló álomnak tűnt csupán. S a nővérek is pontosan ott voltak: egy álomban, örökké elveszve az ébren lévő világ számára.

Egy álomban bolyongtak. Egyedül.

Demóna bele sem akart gondolni, hogy miről álmodhattak a nővérek, vagy hogy milyen lehetett az álomviláguk. Az álmok földjén való lét voltaképpen az elme legmélyebb és legsötétebb zugaiba kalauzolt el. A Sötét Tündérnek elképzelése sem volt róla, miféle titkok kelhettek életre a nővérek előtt az újdonsült világukban. A gondolatba is beleborzongott, hogy az álomvilágot esetleg a nővérek rémálmai népesíthetik majd be… vajon megtalálják majd az alvó Csipkerózsikát is a saját kis sarkában az álomföldnek?

Hádészba azokkal az ostoba nővérekkel, meg a tükreikkel, a versikéikkel meg az állandó őrültségükkel! Persze muszáj volt megmenteniük a drága kishúgukat…!

A legjobban a tükörben lakozó öreg királyné fogalmazta meg.

–  Ahogy közülünk oly sokan, Demóna, azok a hitvány nővérek sem voltak képesek tisztán látni, ha a családjuk került veszélybe.

Demóna csak nevetett az öreg királynén, akit ő Grimhilde néven ismert. Hogy pont ő beszéljen neki a családról való aggodalomról…! Ám a szavai a torkán akadtak, mint érdes kavicsok, s valahogy nem akaródzott neki beszédbe elegyedni az öreg királynéval a lányáról, Hófehérkéről, aki most már a saját birodalmán uralkodott.

Demóna a puszta gondolattól is rosszul volt.

Vajon milyen érzés lehet ilyen pazar életet élni? Távol mindattól a szenvedéstől, amely oly sok királyságot szakított már szét? De nyilván ez is az öreg királyné műve volt. A varázsereje most mintha még erősebb lett volna, mint régen, amikor még élt. Grimhilde még a halál függönyén is átnyúlt, hogy biztonságba helyezze a lányát és annak családját. Talán épp ez volt a büntetése azért, mert megpróbálta megölni Hófehérkét még fiatalkorában. Grimhilde végül átvette az apja helyét a varázstükörben. Így már örökre Hófehérke szolgája maradt, ahogy annak idején az ő apja volt az övé. Arra kárhoztatták, hogy Hófehérke védelmezője legyen – mindörökké. Állandóan figyelte Hófehérkét, még álmában is, s a gyermekein és unokáin is rajta tartotta a szemét. Ily módon biztosított örök boldogságot annak a rettenetes fattyúnak, meg a pereputtyának!

Grimhildének a lánya iránt érzett szeretete jéghideg kődarabként ülte meg Demóna gyomrát. Olyasféle bizsergés támadt benne, amely mintha azt sugallta volna, hogy illene valamit éreznie ezzel kapcsolatban. Egy apró jelzés, hogy ez talán megérinthetné a szívét. Ám ezt is félrelökte a többi közé, melyek a gyomra legmélyén lakoztak. Néha úgy képzelte, olyanok lehetnek ott lenn, mint megannyi darabokra tört sírkő. Vajon összeillenének még…? Nem is értette, hogy mások, jelentéktelenebb emberek hogyan hordozhatnak magukban ennyi mindent. Ő úgy érezte, valósággal összeroppan a súlyuk alatt – ám valahogy ez mégsem következett be. Talán mindenki ugyanígy, a mélybe rejtve hordja az összes terhét. Tökéletes helynek tűnt, mely közel van a szívhez, de mégsem vészesen közel.

A különös nővérek egyszer elmesélték neki, hogy Grimhilde is a gyomrába rejti a fájdalmát. Az öreg királyné úgy érezte, mintha éles üvegszilánkok vagdosnák a bensőjét. Demóna eltöprengett, hogy vajon melyik lehet rosszabb: az ő terhe, vagy Grimhilde fájdalma. A különös nővérek alighanem úgy vélték volna, hogy mindkettő képes lehet elpusztítani a gazdáját. Ám Demóna úgy érezte, hogy a saját bánatának súlya segít őt a földön tartani, s kiegyensúlyozni a lelkét. A fájdalom nélkül talán egyszerűen ellebegett volna.

A nővérek úgy határoztak, hogy azt a nyomorult Hófehérkét és a családját mindenkinek békén kell hagynia, nehogy magukra haragítsák Grimhildét. Csakhogy maga Hófehérke sem kerülhette el teljesen a különös nővéreket, nem igaz? A régi királyné, Grimhilde a lánya álmait nem vigyázhatta. Ez nem az ő feladata volt. S nem az ő birodalma.

Az álom a jó tündérek és a különös nővérek felségterülete volt.

2. fejezet

Rekviem

Két boszorkány állt az Esthajnal-kastély melletti szélfútta sziklákon. Korban és varázstudományban is nagy különbség volt közöttük, ám a lelkük és a világról alkotott képük sokban hasonlított egymásra. A tengerből rothadó, fekete buborékok pöffentek fel, az eget pedig sűrű, lilás füst fedte el, amely a napot is kitakarta, a sötétség fátylába burkolva az egész Esthajnal-királyságot.

Kirké bármerre is nézett, mindenfelé Ursula szétrobbant testének darabkáit látta. Gyomorforgató látvány volt. A pusztítás éjfekete sötétséget hagyott maga után a partokon és a boszorkányok szívében egyaránt. Kirké a varázserejével újra életet és növekedést hozhatott volna a királyságba, de egyelőre képtelen volt rávenni magát. Jól tudta, hogy ezzel egyszer és mindenkorra megsemmisítene mindent, ami egykori barátjából, Ursulából megmaradt.

–  A te egykori barátod, aki kiszakította a lelkedet a testedből, és csak egy üres héjat hagyott hátra. S rajtad kívül még számtalan mással is ezt tette – emlékeztette Dadus, a gondolataiban olvasva.

Kirké halványan elmosolyodott, mert tudta, hogy Dadusnak igaza van. Csakhogy ő tudta, hogy az az Ursula, aki elárulta őt, már egyáltalán nem az a boszorkány volt, akit kislánykorából ismert. Ursula mindig is vad és szenvedélyes személyiség volt. Ő volt Kirké nővéreinek legjobb barátja, s Kirké szinte a nagynénjeként tekintett rá – nagyszerű boszorkány volt, aki apró tengeri ékszereket hozott, és sokat mesélt neki az óceánról. De ez a teremtmény, ez a dolog, amivé vált, már nem az az Ursula volt, akit Kirké úgy szeretett. Valaki mássá változott át; valakivé, akit felemésztett a gyász, a harag és a hatalomvágy. Olyan nővé, akit a legmélyebb kétségbeesésbe taszított a tulajdon bátyja, aki gyűlölte őt. Kirké felidézte azt a napot, amikor utoljára elment Ursulához, s eszébe jutott, ahogy azt gondolja: valaki más – nem, valami más – néz rá Ursula szeméből. Rémisztő emlék volt.

Kirké legszívesebben elmenekült volna előle, de megnyugtatta magát, hogy csak a képzelete játszik vele. Hisz mindig is megbízott Ursulában. Soha nem feltételezte volna, hogy a tengeri boszorkány ártani akarna neki. Ám ha teljesen őszinte akart lenni önmagával, le sem tagadhatta volna, hogy az a lény, aki a régi jó barátja testében élt, aznap igenis a vesztére tört. Épp csak Kirké nem akart tudomást venni róla. Eltagadta maga elől a saját félelmét, és kényszerítette magát, hogy szembenézzen a nővel, aki a barátja volt. És a rettegett tengeri boszorkány pontosan így ejtette foglyul, és így használta fel, hogy rákényszeríthesse az akaratát a nővéreire.

A nő, akit szeretett, végül elárulta őt.

Nem, Ursula saját magát árulta el. És most halott volt; nem maradt utána más, mint füst, hamu és salak. Kirké többé már nem segíthetett rajta. Mégis tovább kínozta magát a kérdésekkel. Miért nem állt elébe Ursula őszintén? Miért nem mondta el neki az egész történetét – azt, amit Kirké nővéreinek is elmondott? Hisz ő is segített volna neki elpusztítani Tritont, anélkül, hogy annak legkisebb lányát is belekeverték volna a dologba. Semmi értelme nem volt az egésznek. Ursulának tudnia kellett, hogy Kirkének hatalmában állna legyőzni Tritont, ám Ariel életét sosem sodorná veszélybe.

Triton legyen átkozott azért, amit a húgával művelt! Hádészba vele, amiért részt vett ebben az egészben! Átok rá, amiért kényszerítette Ursulát, hogy elrejtse a valós énjét! Átok rá, amiért ezzé a gyűlöletes teremtménnyé tette őt!

Minden erejére szüksége volt, hogy ne kezdjen el valóságos átkokat szórni Triton királyra. Nagy kedve lett volna elmondania neki, hogy amikor megérintette Ursula nyakláncát, hirtelen mindent megtudott, ami valaha is történt vele – látta minden haragjának, bánatának, fájdalmának forrását. Kirkének a szíve szakadt belé, és Ursulával is alighanem ez történt. Talán egy nap majd Triton szemére vetheti a szavait. De nem most. Addig nem, amíg a gyűlölet az ő szívében is erősen izzik iránta. A fájdalom még túl élénken élt benne.

Ekkor valami igazán szomorú dolog vált világossá előtte: az ember családja minden másnál nagyobb károkat tud okozni. Csak a család tudja igazán összetörni a szívet. Úgy, ahogy senki más nem képes rá. Megtörni a lelket, és ott hagyni az embert egyedül, a legszörnyűbb kínok közt. A család teljesen tönkreteheti az embert; jobban, mint egy viszonzatlan szerelem, vagy akár a legeslegjobb barát. A család sosem ereszt el, mindig is a hatalmában tart.

Kirké nagyon is jól tudta, hogy milyen az, ha az ember szívét a saját családja töri össze. Neki is megvoltak a maga saját zűrös nővérei – a különös nővérek. A házat is képesek voltak összedönteni a dührohamaikkal és az őrjöngésükkel. Ám a nővérei vadul imádták őt – túlságosan is. Kirkét ez eddig sosem aggasztotta. Tudta, hogy történjen bármi, a nővérei szeretni fogják őt. Csakhogy most csapdába estek a halálos álomban, méghozzá azért, mert ő elhagyta őket, és hagyta, hogy a tengeri boszorkány csapdájába belesétáljanak. Mindezt azért, mert haragudott rájuk, amiért túlságosan szerették. Olyannyira, hogy képesek lettek volna bármit vagy bárkit elpusztítani, csak hogy őt megvédjék. És ő hogy hálálta meg nekik…?

Elmarasztalta őket, amiért gyötörték a Szörnyeteget. Kiabált velük, amikor veszélybe sodorták Tulipánt életét. Rengeteg gonosztett és halál száradt a lelkükön. Kirké biztos volt benne, hogy jó részükről még csak nem is tud. Ám most mindez mit sem számított. Nem, amíg a nővérei sebesülten, tetszhalálban lebegve feküdtek az Esthajnal-kastély üvegbúrája alatt; tágra nyílt, semmibe meredő szemekkel. Kirké bárhogy is próbálta, nem tudta lezárni őket. Vajon tudták a nővérek, hogy mi történt velük? Emlékeznek rá, hogy harcoltak Ursula varázslata ellen, hogy megmentsék a kishúgukat? S arra, hogy a saját varázslatukkal is meg kellett küzdeniük, mely olyannyira telve volt gyűlölettel, hogy minden erejükre szükségük volt, hogy megtörjék? Kirkének úgy tűnt, mintha valami kísértené őket, ahogy a semmibe bámultak. Semmiféle bűbájjal nem tudta elérni, hogy békésnek tűnjenek. Mintha még álmukban is a büntetésüket töltenék, s így fizetnének meg minden elkövetett gonosz cselekedetükért, s az Ursula pusztulásában való részvételükért. Vajon látták Ursula maradványait, amelyek bemocskolták az üvegkupolát, s a sűrű, fekete, dögletes füstöt felette? Érezték a tengeri boszorkány gyűlöletét, amely a királyság minden talpalatnyi helyéből sugárzott? Vajon Kirké is csak tovább nyújtja a nővérei szenvedését, amíg nem hajlandó megtisztítani az Esthajnal-földeket? Ideje volt továbblépni, s megszabadítani a kastélyt a maradványoktól. De hogyan? Hová küldje őket Kirké varázslata? Hogyan kell eljárni, amikor egy Ursulához fogható hatalmú boszorkány meghal? Mit kell ilyenkor mondani? Kirké feje zúgott a sok kérdéstől.

Hogyan tiszteljük meg a boszorkány emlékét, aki elárult minket?

–  Temessük el – mondta gyengéden Dadus, és átkarolta Kirké vállát. – És tisztítsuk meg a földet. Jer, drágaságom, majd én segítek.

3. fejezet

A tenger hatalmas királynője

Az Istenek világítótornya fenségesen csillogott a napfényben, míg a boszorkányok némaságba burkolództak a tengeri boszorkány emlékére. Rózsaszín, lila és arany virágok peregtek az összegyűlt tömegre, akik a hatalmas és rettegett tengeri királynő halálát gyászolták. Dadus egy finom aranyvesszőkből font csónakba helyezte Ursula földi maradványait, s gyönyörű kagylókkal és csillámló fehér homokkal díszítette fel. A ladik szinte szikrázott a napfényben, s káprázatos tükörképet vetett a lassan hullámzó vízre. A hullámok visszaverték az aranyvesszők tündöklését, melyet csak a vízbe hulló virágok törtek meg itt-ott. Kirké gyengéden meglökte a csónakot, s végső útjára bocsátotta Ursulát a habok közt.

–  Ég veled, hatalmas úrnő – mondta halkan.

Ursula békésnek tűnt, Kirké pedig hálát adott Dadusnak, amiért sikerült összeszednie a maradványokat, hogy elbúcsúzhassanak tőle. Méltó megemlékezés volt ez a tengerek királynőjéhez. Kirké jól tudta, hogy ha Triton megengedte volna Ursulának, hogy elfoglalja mellette méltó helyét a trónon, a tengeri boszorkány még ma is élne. Talán ez fájt most a legjobban.

Kirké megszorította Dadus kezét, ahogy búcsút vettek tőle. Kirké szíve majd’ megszakadt, amiért el kellett engednie egykori barátját, de hálát adott azért, hogy ott volt mellette Dadus, Tulipánt hercegnő és Kacifánt herceg. Mind a gondolataikba mélyedtek, ahogy eljutott a tudatukig a veszteség valódi mértéke. Senkinek nem tűnt fel, de Kirké észrevette, hogy Kacifánt közben megfogta Tulipánt apró kezét. Gyengéden megszorította, mintha csak emlékeztetni akarná a lányt, hogy itt van, ha szüksége lenne rá. Kirké magában mosolygott, mert tudta, hogy a gyönyörű királylány bármilyen nehézség felett képes lenne győzedelmeskedni Kacifánt segítsége nélkül is. Kirké mégis boldog volt, hogy a herceg ott volt mellette.

Triton nem jelent meg. Figyelmeztették, hogy nem látják szívesen, így Kirké meglepve vette tudomásul, hogy Triton királyságából is eljöttek a sellők, hogy tiszteletüket tegyék. Vajon Triton megvallotta az embereinek, hogy milyen szerepet játszott ebben az egészben; talán ezért tűnt úgy, hogy közülük néhányan valóban gyászolják Ursulát? Talán voltak közöttük, akik tényleg sajnálták – vagy legalábbis megértették, hogy miért viselkedett úgy, ahogy, miután tudomást szereztek a történtekről? Az is lehet, hogy csak azért jöttek, hogy a saját szemükkel láthassák, hogy a tengeri boszorkány többé már nem jelent fenyegetést. Kirké igazán nem tudhatta.

Az egyik hableány, aki Triton udvarából érkezett, felúszott Kirkéhez és Dadushoz. Csinos kis teremtés volt, díszes korallból készült apró, csúcsos koronával a fején. A hangja valahogy ismerősnek tűnt.

–  Üdvözöllek benneteket. Attina vagyok – köszönt a sellő. – Triton legidősebb leánya. Ő küldött ide, hogy meggyőződhessünk róla, hogy a húga megfelelő temetést kapjon. – A boszorkányok üres tekintettel bámultak le rá. A hableány idegesen folytatta. – Remélem, nem bánjátok, hogy a húgaimmal eljöttünk.

Dadus a sellők csoportjára pillantott. Mindannyian feléjük néztek, arcukon aggodalom ült.

–  Ha az emlékét akarjátok megtisztelni, kedvesem, akkor szívesen látunk benneteket.

Kirké gyanakodva méregette Attinát.

–  Meglep, hogy itt látlak, azok után, amit Ursula a húgotokkal tett.

Attina mosolygott, ám a szemében szomorúság ült.

–  Engem is meglep, hogy ily pompával temeted el, miután kis híján megölt téged. – Kirké látta, hogy a lány küszködik az érzéseivel. A kis sellő egyfelől a húga, Ariel oldalán állt, mégis kénytelen volt eljönni, és tiszteletét tenni valaki előtt, akiről korábban nem is tudta, hogy a nagynénje.

–  Apám miatt jöttem. És Ursula miatt, aki ki tudja, mi lehetett volna, ha apám el nem pusztítja benne a jóság írmagját is.

A válasza tetszett Kirkének.

–  Légy hát üdvözölve, Attina. Mondd el apádnak, hogy királynőhöz méltóan temettük el Ursulát. Hisz az volt, és mindig is az marad: a tenger királynője.

A hableány visszaúszott a testvéreihez. Együtt nézték, ahogy egész kis hajóhad kíséri Ursula aranyágakból font csónakját a nyílt tenger felé. A hajókról tűzijátékot lőttek ki, mely aranyszínűre festette az eget. Ursula csónakját végül a hátára vette egy hullám, a finom aranyágak szétváltak, s beleengedték a tengeri boszorkány maradványait a tengerbe, ahol már örök időkig békében pihenhet. Kirké nagyot, lassút sóhajtott. Régi barátja végre békére lelt.

Egy pillanatra mintha megkönnyebbült volna. Olyan tökéletes pillanat volt ez, amilyen ritkán adódik; amelyben minden gyönyörűnek tűnik, még a szívfájdalom is. Azt kívánta, bárcsak egy kicsit elnyújthatná ezt a pillanatot. Ám a jelen csakhamar elillant a múltba, s hirtelen arra eszmélt, hogy Dadus megriad mellette. A távolban jókora tömeg rémlett fel. Mintha egy élő erdő lett volna, tüskés indákkal, mely kúszva-mászva közeledik az Esthajnal-kastély alatti sziklákhoz. Rettenetes, vészjósló sötétség kísérte, mely mintha valami lappangó gonoszságot rejtett volna magában. A feketeség felett, a zöldes fénypászmákkal kavargó felhők közt Demóna varjai röpködtek, mint a gonoszság hírvivői.

Kirké a saját varázserején keresztül érezte a félelmetes erdő erejét, és tudta, hogy nem azért jön, hogy elpusztítsa őket. Ellenkezőleg: az Esthajnal-királyságot próbálta megvédeni a Sötét Tündértől.

4. fejezet

Az álmok földje

Az álmok földjén a dolgok máshogy működtek, mint gyakorlatilag bárhol máshol. Az álomképben szinte minden lehetséges volt. A világ örökös alkonyatba merevedett. A soha le nem nyugvó nap éteri ragyogásba borította a tájat, s a mágia egy különös ágát hívta életre, melyet a beavatottak aranyóraként ismertek. Az álomföldek lakói mind a saját kis szegletükben éltek e világon, mintha csak apró házikókban élnének egy felmérhetetlen nagyságú birodalomban. Ám minden apró szoba szinte kizárólag csak tükrökből állt. Ha az álmodók elsajátították volna a tükrök mágiáját, akár a külső világba is kitekinthettek volna. Ám az álomvilág mágiája a látogatók túlnyomó többsége előtt rejtve maradt, a régebb óta itt lakók nagy részének pedig csak összezavarta az elméjét, így az álmok birodalma rettenetesen magányos hellyé vált.

Auróra számára nem volt ismeretlen a varázslat. Bár tündér gondviselői az elmúlt tizenhat évben eltitkolták előle a varázserejüket, ő mindig is érzett valami varázslatosat velük kapcsolatban. Auróra sosem beszélt erről a tündérkeresztanyáival, de megérezte maga körül a mágia jelenlétét. Nem tudta, honnan ered e képessége, de egy cseppet sem rémítette meg. Más királyságokból is megérezte a varázserő rezdüléseit, még a nagyon távol levőkből is. Így hát nem esett nehezére kitalálnia, hogyan használja a mágiát az álmok birodalmában. Úgy okoskodott, hogy az a fajta varázserő, amit az ember itt használhat, nem lehet túl erős. Ha így lenne, még a végén képes lenne felébreszteni önmagát. Úgy tűnt, Demóna álmot hozó átka túl erősnek bizonyult ahhoz, hogy az álomvilág felülkerekedjen rajta – ráadásul az itteni mágia nem is közvetlenül működött, s túl sok haszna sem volt. Egyszerre volt hétköznapi és egyszerű, ugyanakkor zűrzavaros és kiszámíthatatlan.

A hercegnőnek mégis sikerült igába fognia, hogy láthassa a külső világot.

Auróra szeglete az álmok földjén egy nyolcszögletű terem volt, melynek falait kizárólag magasra tornyosuló, négyszögletes tükrök alkották. Az üveg mögött milliónyi múltbeli és eljövendő esemény tükröződött számtalan királyságból. Auróra eleinte azt hitte, hogy a terem és a képek is csak egy álom részei, ám később úgy döntött, hogy mégis igaziak. Ez az egyszerű döntés máris felruházta a képességgel, hogy befolyásolni tudja a tükrökben megjelenő képeket. Csakhamar rájött, hogy elég rágondolnia valakire, akit látni szeretne, és a választott személy képe máris megjelenik az egyik tükörben. Ilyenkor láthatta, hogy az illető hol tartózkodik, és mit csinál, s ettől máris egy kicsit kevésbé érezte magát magányosnak ezen a különös helyen. Megnyugvást adott neki, még ha többé már nem is nyílik lehetősége, hogy visszatérjen az éber világba.

Különös érzés volt ekkora tudással rendelkezni, miközben szinte semmilyen befolyása nem volt a saját sorsára. Ám Auróra figyelt, hallgatott, és tanult. Megtudta, hogy Demóna foglyul ejtette a herceget, és a tömlöcébe csukta. Azt is megtudta, hogy a tündérkeresztanyái Csipkerózsikára változtatták a nevét, hogy megvédjék, és azt is tudta, hogy miért. Mindent tudott. Úgy vélte, talán még azt is érti, hogy Demóna miért műveli mindezt, de ez túl félelmetes volt ahhoz, hogy sokat gondolkozzon rajta. Így inkább más emberek felé fordította a figyelmét. Bekukkantott a tündérkeresztanyáihoz, akik mintha boszorkányokat akartak volna meglátogatni, akiket Auróra nem ismert. Néha a szüleihez is benézett, és figyelte, ahogy alszanak. Szeretett volna belenézni az álmaikba, de ez nem sikerült. Arra gondolt, hogy azok biztos csak rájuk tartoznak. Megpróbálta megkeresni őket az álomvilágban, de a termek közötti átjárás lehetetlennek bizonyult. Auróra így inkább beérte azzal, hogy megismerje a saját történetét. Végignézte a múlt eseményeit, ahogy azok leperegtek a terem falán az óriási tükrökben. Egyik kép a másik után villant fel, és látta magát csecsemőként a keresztelője napján. Ekkor pillantotta meg az álomvilágban először Demónát, a magas, egykedvű Sötét Tündért. Auróra úgy gondolta, még sosem látott senkit, aki ennyire gyönyörű lett volna, ahogy ott állt a szülei vendégei közt. Majd annak is tanúja volt, ahogy csapdába esik ebben a világban, a halálos éber álomban. Hát ezért kellett annyi évet eltöltenie a tündér gondviselőivel, s valaki másnak hinnie magát: egy Csipkerózsika nevű lánynak, akinek fogalma sem volt róla, hogy igazából egy hercegnő. Nem tudta eldönteni, melyik a rosszabb: az álomvilágban élni, vagy a valódiban, ahol mindenki hazudott neki.

Egy emberi hang csendült fel a teremben. – Ó, mi tudjuk! Mi jól tudjuk, melyik a rosszabb!

Auróra körbe-körbeforgott, s végigpillantott az összes tükrön. Mégsem látta, hogy ki szólt hozzá.

–  Erre, hercegnő! Vagy hívjunk inkább… Csipkerózsikának?

Auróra ismét megpördült. Az egyik tükör jobb oldala mögül egy különös kinézetű nő kukucskált ki. Terjedelmes, élénkvörös ruhát viselt, amely deréktájon valószerűtlenül szűknek tűnt. A szoknyája alól apró, hegyes orrú csizmák kandikáltak ki. Volt valami baljóslatú ezekben a csizmákban, de Auróra képtelen volt rájönni, hogy mi. Mintha két apró kígyó csúszott-mászott volna kifelé egy vérfüggöny alól. Auróra emlékeztette magát, hogy az álmok földjén jár, és nem szabad hagynia, hogy mindenféle képzelgések a hatalmukba kerítsék. Ám a nő többi testrésze sem stimmelt. A vonásai eltúlzottak voltak: holtsápadt arcbőre, hatalmas, kidülledt szemei, éjfekete haja és aprócska vérvörös ajka volt. Sehogy sem illettek össze. Ekkor két másik nő lépett elő a tükör két oldala mögül, akik megszólalásig hasonlítottak az elsőhöz, s így már egy triót alkottak.

–  Úgy bizony, hárman vagyunk! – énekelték egyszerre.

–  Ez is csak egy álom lesz – mondta Auróra önmagának. – Ezek a nők nem lehetnek igaziak.

–  Ó, nagyon is igaziak vagyunk, hercegnő – mondta az elsőnek érkező.

–  Üdvözlünk az álmok világában – szólalt meg a második.

–  Igen, már jó ideje kerestünk – tette hozzá a harmadik.

–  Demóna örülni fog, hogy megtaláltunk – jelentették ki végül egyszerre. S ezzel rettentő kacagásban törtek ki, ami jeges félelemmel töltötte el Auróra szívét.

5. fejezet

Ő már a varjaké

Miközben Dadus és Kirké figyelték, ahogy Demóna egyre közelebb ér az Esthajnal-királysághoz, Dadus gondolatai rég elfeledett vidékekre kalandoztak. Olyan helyekre, amelyeket eddig igyekezett jó mélyre temetni az agya hátsó zugaiba. Ám most valami érthetetlen dolog történt: minél közelebb hatolt a Sötét Tündér az Esthajnal-királysághoz, annál több emlék bukkant fel Dadus fejében. Fájdalmas folyamat volt, az emlékek nem csak a sajátjai voltak – ugyanúgy tartoztak Demónához is. Ebben a pillanatban Dadus jobb szerette volna, ha nem tud mások gondolataiban olvasni, s átélni az érzéseiket. Szinte már vágyakozva gondolt azokra a napokra, amikor még csak Tulipánt dadusának hitte magát, és fogalma sem volt a saját varázshatalmáról, sem arról, hogy mennyire szerette egykor Demónát. Mégsem küzdött tovább az emlékek áradata ellen; inkább átadta magát neki. Hagyta, hadd árassza el az agyát a félig-meddig derengő álmok zuhataga. Kirké előtt is megnyitotta az elméjét, s megosztotta vele a gondolatait.

Demóna Tündérhonban született, egy fa odvában, melyen rikácsoló varjak laktak. Kicsinyke volt és védtelen, s mintha teljes egészében éles vonalak határolták volna a testét. Arcvonásai is mintha szögletesek lettek volna, sápadt bőre zöldesfehér árnyalatúnak tűnt. Csontos kis fejéből rettentő szarvak kezdeményei kandikáltak ki. Semmi nem stimmelt vele kapcsolatban. Egyáltalán semmi.

Az összes tündér félt tőle, mert zavarba ejtőnek találták a külsejét. Inkább ott is hagyták a fa odvában, egyedül, mert senki sem tudta, hogy eleve ki tette oda, s hagyta magára. Ha a szülei nem akarták őt, hát a tündérek sem. Amennyire ők tudták, lehetett volna akár egy ogre is. Vagy valami még annál is förtelmesebb. Amúgy sem volt csinos kis pofija, vagy éppen szárnyai. A gonoszság szinte tapintható volt körülötte, így nyilván nem lehetett tündér. Nem, az egészen biztosan nem. A tündérek legalábbis ezt mondták maguknak, hogy megnyugtassák a lelkiismeretüket, amikor éjszaka nem tudtak aludni, s az járt a fejükben, hogy vajon helyesen cselekedtek-e, amikor magára hagyták a védtelen kis teremtést a vénséges vén fa üregében.

De bárhonnan is származott, most már a varjakhoz tartozott. – Majd a varjak gondját viselik – győzködték önmagukat a tündérek. – Biztos az ő mágiájukból született.

Hiszen mindenki tudta, hogy a varjak gonoszak.

A Tündérek Demónának keresztelték el, a Szaturnusz és a Mars jegyében. Az elsőt a rossz kisugárzása miatt választották, a másodikat pedig a rosszindulatú istenség miatt, aki háborút és pusztítást hoz. Hiszen a tündérek mást sem láttak a jövőjében: csak álnokságot, viszályt és pusztulást.

Így hát a varjak gondoskodtak róla. Ennivalót loptak neki a tündérek asztaláról. Néha még ruhákat is elemeltek a szárítókötelekről, hogy legyen mit viselnie. A ruháknak napfény- és virágillatuk volt. Demóna melegnek és puhának érezte őket aprócska testén.

Így ment ez, mígnem Dadus, az Élő Legenda haza nem jött Tündérhonba, hogy újra elfoglalja helyét a Tündérakadémia igazgatónőjeként.

Már alkonyodott, amikor az Élő Legenda megérkezett. Világoskék szeme élénken csillogott, ezüstös haja fürtökben omlott a vállára. A napnyugta mélylila színben játszott; élénk rózsaszín és narancs sávokkal váltakozva. A csillagok is előtűntek, s mintha még azok is élénkebben csillogtak volna az Élő Legenda jelenlétében.

Az Élő Legenda boldogan mosolygott, hogy végre hazatérhetett. Ám a mosolya csakhamar lehervadt, ahogy megpillantotta az ifjú tündért a fa üregében kuporogni. Demóna négyéves volt ekkor, s vonásai éppolyan szögletesek voltak, mint születésekor. Egyáltalán nem hasonlított a kerekded kis tündérgyerekekre, akik pufók méhecskékként szálldostak ide-oda Tündérhonban, s csillámló varázsport hintettek a virágokra. A többi tündér szemében Demóna betegesnek tűnt. Túl sovány volt, túl zöld, a vonásai pedig túlságosan szögletesek. A szarvai pedig – azok a rettenetes szarvak – csak még gonoszabbá tették a kinézetét. Ám az Élő Legenda valami olyasmit is megpillantott benne, amit mások nem. Egy elveszett kislányt, akinek szeretetre volt szüksége.

–  Mit csinálsz te ebben a fában, gyermekem? Hol vannak a szüleid? – kérdezte tőle.

A kislány nem felelt. A varjakon kívül senki mással nem szokott beszélgetni. Sőt, szinte biztos volt benne, hogy ez volt a legelső alkalom, hogy egyáltalán bárki megszólította volna. Bár az öreg hölgy arca kedvesnek tűnt, Demóna nem volt hozzászokva, hogy valaki egyenesen a szemébe nézzen. Főleg úgy nem, hogy közben ilyen kedvesség sugározzon az arcáról, amikor őrá tekint. A tündérek rendszerint fintorogtak, ha ránéztek – már amikor egyáltalán vették a fáradságot.

–  Beszélj, gyermekem! Ki vagy te? – tudakolta újra Dadus.

Demóna szóra nyitotta a száját, de képtelen volt megszólalni. Mindössze egy rémes rikoltás hagyta el az ajkát, ami Dadust egy rekedt varjúra emlékeztette.

–  Jóságos ég, ez a szegény kislány még sosem használta a hangját! Egyetlenegyszer sem! Még sírni sem sírt soha! – Dadusnak kis híján meghasadt a szíve a felismeréstől.

Demóna nem is tudta, hogy van-e hangja egyáltalán. A varjak a maguk módján beszéltek hozzá, és szavak nélkül is megértették egymást.

Az Élő Legenda felismerte a problémát. Keze egy intésével épp csak annyi bátorságot öntött az aprócska zöld tündérbe, hogy meg merjen szólalni.

–  Most beszélj, kedveském! – mondta neki bátorítólag.

–  Szi…-a.

Demóna hangja leginkább egy béka brekegéséhez hasonlított, rekedten, erőlködve formálta a hangokat. Mégis, most először végre beszélt! Az élmény egyszerre volt ijesztő és izgalmas.

–  Kezdetnek nem is rossz, ugye, kis drágám? Na és mi a neved?

–  Úgy… hívnak… hogy… Demóna.

–  Kicsoda, kedvesem, a varjak? Ki hív téged Demónának?

Demóna a fejét rázta. – A tündérek.

–  Ó, csakugyan? – Dadus persze pontosan tudta, hogy nővére és a többi tündér miért így nevezték el a gyermeket. Érezte, ahogy az egész testét elönti a forró düh. Nagyon igyekezett, hogy az arcán ebből semmi se tükröződjék, amikor lepillantott a kislányra.

–  És ha megkérdezhetem, miért vagy itt egyedül? – folytatta Dadus a kérdezősködést. – Hol vannak a szüleid? Lesz hozzájuk egy-két szavam, amiért egy ilyen kis tündért így magára hagynak itt a hidegben a varjakkal!

–  Én itt lakom. A varjak az én szüleim.

Az Élő Legenda felpillantott a varjakra, és látta, hogy aggodalom tükröződik a szemükben. Rögtön tudta, hogy a lány igazat beszél. Hogy a mindenségbe hagyhatta ezt a nővérem szó nélkül? Hogy így magára hagyjanak egy kislányt? Hogy a varjak gondjaira bízzák?! Micsoda szégyen!

–  Hazavihetlek magammal, kicsim? – kérdezte Dadus. – Én is gondoskodhatom rólad.

Demóna lassan megrázta a fejét. – Nem.

–  Nem? Megtudhatnám, hogy miért nem? – A korához képest Demóna olyan komolynak és határozottnak tűnt, hogy Dadusnak minden erejére szüksége volt, hogy el ne nevesse magát.

–  Nem szeretném itt hagyni a varjaimat!

–  Hát akkor őket is elvisszük magunkkal! Ehhez mit szólsz?

Demóna pár pillantást váltott a madarakkal, majd lassan bólintott.

* * *

Demóna élete gyökeresen megváltozott aznap este. Dadus jól látta, hogy soha senki nem tekintett még a kislányra máshogy, mint félelemmel. Örült neki, hogy ő végre megadhatja neki azt a szeretetet, amit megérdemelt. Demóna biztonságban érezte magát nála, és Dadusnak kezdte hívni. És az is volt – a dadája –, bár úgy gondoskodott róla, mintha a saját gyermeke lett volna. Egy gyönyörű régimódi kis házikóban éldegéltek, melyet mézeskalács díszek és jókora ablakok ékesítettek. Dadus egy varázslattal áttelepítette Demóna varjas fáját a ház előtti kertbe, s egy csodás kis lombházat is fabrikált rá, kimondottan neki, hogy bármikor meglátogathassa a varjait, amikor csak szeretné. A madarak gyakran röpködtek ki-be a házba, hogy ellenőrizzék, Dadus jól bánik-e a kis tündérrel – de persze sosem találtak kivetnivalót. Dadus teljes szívéből szerette Demónát, és kimondhatatlanul boldog volt, hogy saját otthont és családot teremthetett egy ilyen különleges kislánynak.

6. fejezet

A boszorkány leánya

Hófehérke királyné rémülten riadt fel álmából. Ugyanaz a rémálom gyötörte, mint mindig: egy sűrűn benőtt erdőben szaladt; a fák ágai rendre utánakaptak, ő pedig igyekezett kiszabadítani magát a szorításukból. Felébredve szinte már arra számított, hogy a vágások és horzsolások ott lesznek a testén, de nyomuk sem volt.

–  Mama? – Hófehérke az anyja képét kereste a tükörben az ágya melletti kisasztalka fölött. – Itt vagy?

Ám az öreg királyné nem válaszolt.

Hófehérke körbepillantott a szobában és végignézte a többi tükröződő felületet. Azonban mindenhol csak a saját sápadt képmását látta. Furcsa érzés volt úgy felkelni, hogy az anyja nem mosolygott rá egyik tükörből sem. Hófehérke körbenézett a szobában, hasztalan próbálva lerázni magáról a rémálom után maradt szörnyű érzést. Minden a helyén volt. Semmi furcsaságot vagy eltérést nem tapasztalt, ami arra engedett volna következtetni, hogy csak hitte, hogy felébredt, ám a rémálom továbbra is folytatódik. A saját szobájában volt, a mélyvörös faliszőnyegekkel, melyekre arany fákat és apró feketerigókat hímeztek. A saját ágyában feküdt, virágszirom-rózsaszín függönyök közt, melyek a négy, cseresznyefából faragott oszlopok közt lógtak. Újra körbepillantott a szobában, tekintetét végighordozta az antik aranykeretekben függő tükrökön. Igen, minden ott volt, ahol lennie kellett. Biztonságban volt. A mamája is mindig ezt mondta neki, amikor rossz álomból ébredt, nem igaz? Nézd csak! Ez itt a saját szobád. Biztonságban vagy, kismadaram. Ám a rémálom árnyai tovább kísértették. Még mindig érzékelte a rá leselkedő veszélyt; valamit, ami most is a nyomában volt, mialatt átvizsgálta a szobája sötét sarkait, hátha mégiscsak álmodik.

Beszélnem kell az anyámmal!

Hófehérke úgy érezte, el kell mondania neki az álma egy másik részét is. Ez egy új rémálom volt, és egy történetre emlékeztette, amelyet még az anyja mesélt neki kiskorában.

A Sárkányboszorkányról szólt, aki bűvös álmot bocsátott egy fiatal lányra.

Miért altatnak el a boszorkányok fiatal lányokat az ilyen történetekben?

Hófehérke saját története is ehhez hasonlított. Rá a mostohaanyja bocsátott álmot hozó varázslatot. De ez már régen történt; olyan régen, hogy Hófehérkének csak ritkán jutott eszébe. Nem is a mostohaanyja, hanem a Sárkányboszorkány volt az, aki már egy ideje az álmaiban kísértett. Ebben biztos volt. Ám hogy pontosan mi történt vele álmában, azt mindig elfelejtette, amikor felriadt. Csak a gyermekkorából ismerős erdőre emlékezett belőle. Mindent megtett, hogy megpróbálja megjegyezni a Sárkányboszorkányról szóló álmait, hogy aztán elmondhassa az anyjának, de olyan volt az egész, mint valami elfeledett szó vagy név, ami csak azért sem akar eszébe jutni. Hófehérke tudta, hogy az álma fontos, hogy a rémálomnak jelentése van. És most, hogy végre emlékezett is rá, az anyját sehol sem látta.

Hol lehet?

Gyorsan felkapta magára az egyik kedvenc ruháját. Vörös bársonyból készült, hímzett ezüstmadárkákkal és fekete gyöngyökkel, melyek szikrázón csillogtak a fényben. Leült az öltözőasztalához, s a tükörbe nézve megfésülte sűrű, fekete haját, melybe a halántékánál már élénk ezüstös szálak vegyültek. Elnézte, ahogy a fürtjei minden egyes mozdulat után újra és újra visszahullanak, végül egy piros masnit kötött a hajába, hogy ne lógjon bele nagy szemeibe, és kerek, sápadt arcába. Hófehérke sosem törődött sokat a kinézetével – ahogy ma sem –, de örült neki, hogy férje, a király mindig azt mondta, hogy mit sem változott az évek alatt. Persze be kellett vallania magának, hogy egyre több ráncot számolhatott a szeme és a szája szegletében, amikor mosolygott – vagyis szinte állandóan. Viszont már annyira hozzászokott az édesanyja arcához a tükörben, hogy most furcsának érezte benne a sajátjának látványát. Fel sem tűnt neki, hogy mennyire természetesnek veszi már az anyja társaságát, s hogy mennyire magányosnak érezné magát nélküle. Különösen most, hogy a saját gyerekei már felnőttek, s a saját királyságukban éltek, szerelme pedig távol volt tőle, egy diplomáciai küldetésen.

Csodásan nézel ki, kismadaram. Ahogy mindig.

Hófehérke felpillantott a tükörre, amelyből az édesanyja mosolya ragyogott le rá. – Mama! Hol jártál? El kell mesélnem, hogy mit álmodtam!

–  Ismerem az álmaidat, drágám. A Sötét Tündért próbáltam elérni. Figyelmeztetnem kell őt – felelte Grimhilde, az öreg királyné.

–  Ő a Sárkányboszorkány? – kérdezte Hófehérke, Grimhilde pedig nevetett.

–  Úgy van, kismadaram, pontosan.

–  Akkor hát valóra válik a régi történeted? – értetlenkedett Hófehérke. – Ezt nem értem!

–  Én sem egészen, drágám. Az a történet, amit kisgyerekkorodban meséltem neked, egy könyvben volt, amit az unokatestvéreidtől kaptunk. Az is lehet, hogy ők írták. De most már én is szívesen elolvasnám újra. Megvan még valahol a régi dolgaid között?

Hófehérke pontosan tudta, hogy hol volt. Egy olyan helyen, ahová nem szívesen ment.

–  Nincs itt a szobámban. Egy ládában van a padláson, elcsomagolva a többi holmiddal együtt.

–  Van elég bátorságod, hogy felmenj oda egyedül, kismadaram? Nagyon fontos lenne.

7. fejezet

A tündérakadémia

Egy reggel Demóna épp áfonyás kalácsot majszolt nagy morzsálás közepette, de néhányat odasöpört kedvenc varjának, Opálnak is. Már több mint egy éve történt, hogy Dadus rátalált az aprócska Demónára, és magához vette az otthonába. Elég időt hagyott a kislánynak, hogy megszokja az új környezetét, mielőtt szóba hozta volna az iskolát, de Dadus most úgy döntött, hogy eljött az ideje felhozni a témát.

–  Ideje lenne gondolni az iskoláztatásodra, kedvesem. Meg kell tanulnod használni a tündérmágiádat.

–  De én nem vagyok tündér! – tiltakozott Demóna.

–  Dehogyisnem, drágám! Ugyan honnan veszed, hogy nem vagy az? – nézett rá Dadus.

–  Nem tudom.

–  Úgy bizony! Nem tudod! Látod, pontosan erről van szó. Rengeteg dolog van még, amit nem tudsz, és az egyetlen módja, hogy megtanuld őket, az az, ha iskolába mégy!

–  De…

–  Semmi de – felelte Dadus határozottan. – Ne is törődj azokkal a csacsogó, üresfejű tündérekkel. Ha bármi olyasmit mondanak, ami rosszulesik, csak szólj nekem! Ugyanez vonatkozik a tanárokra is. És én is ott leszek, drágám. Minden nap minden órájában. Mindig ott leszek neked, kivétel nélkül.

–  Tényleg? – nézett rá Demóna.

–  Persze, drágaságom. Hiszen én vagyok az igazgató.

Így kezdődött Demóna beiskolázása. Lassan indult, s egyáltalán nem olyan volt, mint amilyennek várta. Először a varázserejű növényekről és a bájitalok készítéséről tanultak, ő pedig könnyedén megtanulta az élettelen dolgok megbűvölését, hogy azok elvégezzék a hétköznapi munkákat. Ám érezte, hogy a tanárok nem szívelhették őt, még akkor sem, ha okosabb és ügyesebb volt, mint bármelyik osztálytársa. Mégsem mutattak semmiféle odaadást vagy szeretetet iránta. Demónát ez nem zavarta, legfeljebb annyiban, hogy gyakran tétlenül üldögélt az órákon.

A repülésórák alatt, míg a többi tündér arról tanult, hogy hogyan használják a szárnyaikat, ő magányosan üldögélt, és a Dadus hátsó polcain talált könyveket bújta. Dadus azt hitte, hogy jól elrejtette őket, és Demóna nem találhat rájuk. Olyasféle mágiáról volt szó bennük, amiről Demóna azt hitte, hogy ilyet oktatnak majd a tündériskolában. Így hát a könyvek segítségével gyakorolni kezdte a saját varázslatait.

Hamar rájött, hogy a könyvekből szinte bármit meg tud tanulni, amit csak akar. Nem is nagyon akadt olyan téma, ami ne foglalkoztatta volna. Élvezte az iskolaidő után egyedül töltött órákat a lombházban, ahol zavartalanul olvashatott, s gyakran a varjakkal is megosztotta, amit tanult. A lombházat azokkal a holmikkal díszítette fel, amelyeket a varjak és hollók hoztak neki. Különösnek találta, hogy egyes varjak vonzódtak bizonyos tárgyakhoz. Opál az élénk színű üvegkavicsokat, csillogó gombokat és azokat a gyönyörű gyöngyöket kedvelte, amelyeket az estélyi ruhákra szoktak varrni. Másik madarai gyógynövényeket hoztak a bűbájokhoz, megint mások színes tollakat, innen-onnan csent teáscsészéket, rézcsengőket, és lényegében bármit, ami megtetszett nekik. Demóna imádott a varjaival lenni, és mindent megtanított nekik, amit megtudott a madártan és a varázslás tudományában. Arra is elkezdte oktatni őket, hogy megnyissák előtte az elméjüket, hogy a szemeikkel láthasson, amikor repülnek, s hogy hogyan értessék meg magukat más állatokkal, s tudjanak meg különféle dolgokat tőlük. Demóna nem is sejtette, hogy sok másik birodalom is létezik, míg a varjak különféle történeteket nem kezdtek el mesélni más földekről, melyek a szélrózsa minden irányában nyújtóztak, mintha sosem akarnának véget érni. Szerencsésnek érezte magát, hogy ott vannak neki a varjak, főleg, ha az iskolatársaira gondolt, hiszen szinte semmi közös nem volt bennük. A tündérek állandóan csak egymás körül zsongtak-bongtak, s egymást dicsérgették a legapróbb ostoba dolgokért is.

–  Ó, Fiona, milyen csodásak ma a szárnyaid! – hallotta Demóna egy kicsit túl sokszor is az osztályteremben, míg a nadragulyafőzetet kevergette az üstjében. Az osztályában a többi tündér mind el volt ragadtatva Fionától. Demóna véleménye szerint Fiona egy meglehetősen átlagos tündér volt, s állandóan csak parancsolgatott másoknak. Ennek ellenére mintha ő lett volna az összes oktató kedvence, amitől persze csak még kiállhatatlanabb lett. Annak ellenére, hogy állandóan másokat ugráltatott, és folyton nagyképűsködött, Fiona jó tanuló volt. A szüneteket az iskolaudvaron töltötte, ahol vagy tanult, vagy másokat korrepetált. Demóna úgy vélte, akár még barátok is lehetnének – már ha Fiona nem utálta volna őt annyira. Nem múlt el nap anélkül, hogy az osztálytársai ne cukkolták volna. Ha tanulni vagy gyakorolni próbált, mind gúnyolni kezdték, hogy gyalog járt az üst és a szertár közt, ahelyett, hogy repült volna. Gonosz dolgokat suttogtak egymás fülébe, ahogy elröppentek mellette, olyanokat, mint „szárnyatlan torzszülött”, vagy „ogreszarvú”.

Egy délután az osztályban Fauna, Fiona egyik legjobb barátja a kezét feltartva jelentkezett. Fauna egy kedves arcú tündér volt, és általában zöld ruhákat viselt. Amikor Szirom kisasszony végre felszólította, mintha inába szállt volna a bátorsága, de Fiona egyre csak noszogatta. – Szirom kisasszony, nem lenne… ööö… kellemesebb, ha Demóna felvenne valamit a fejére, hogy eltakarja azokat a gusztustalan ogreszarvait az osztály előtt? – bökte ki végül cérnavékony hangon.

Demóna felnézett a bugyborékoló üst mellől, hogy az oktatójuk mit mond erre. A tanárnő elvörösödött Demóna acélos pillantásától. – Meglehet, kellemesebb lenne, s talán kevésbé… ööö… zavaró is. Talán beszélek majd róla a nevelőjével.

A tanulók jót vihogtak Szirom kisasszony válaszán, ám ebben a pillanatban az órát az igazgatónő váratlan érkezése szakította félbe, aki megsemmisítő pillantást vetett a tanárnőre és diákjaira. – Meglehet, Demóna is kellemesebbnek találná, ha mindannyiótoknak levágnák a szárnyait! Akkor nem röpködnétek összevissza a feje felett, mialatt a varázsigéit gyakorolja, annyi szent! Csakhogy ő nem szokta fennen hangoztatni az efféle elképzeléseit, ugye?

Demóna zavarában egészen elsápadt, arca színe szinte alig hasonlított a megszokott zöld árnyalathoz. – Én sohasem… én nem is… – dadogta.

–  Pedig ki hibáztathatna érte? – Dadus újra a diákokra nézett, s folytatta. – Szégyelljétek magatokat, mind egy szálig! Undorító szarvak, mi? Belegondoltatok már valaha, hogy létezhetnek olyan lények is ezen a világon, akik szerint a szárnyak undorítóak? Nem jöttetek még rá, hogy a világ nem csak a tündérek körül forog? Más lények is élnek ám e földön, kicsikéim! Gyönyörű, bájos és hatalmas teremtmények, akik egyáltalán nem hasonlítanak ránk! Jobb lesz, ha ezt sosem feleded, Fauna! Sem ti, többiek!

Ám a tündérek nem sokat törődtek az Élő Legendával, amikor ilyesmikről papolt nekik. Hisz ennek semmi értelme nem volt. Mindenki tudta, hogy a tündérszárnyak gyönyörűek! Ugyan kinek jutna eszébe bárhol is, hogy nem így van? Az Élő Legenda túl komolyan vette saját magát. Egyáltalán nem olyan volt, mint a nővére. A Tündérkeresztanya is büszke volt a saját szárnyaira, csodás dalokat énekelt, és ő tanította a legjobb tantárgyat: a kívánságteljesítést! A tündérdiákok már alig várták, hogy elég nagyok legyenek hozzá, hogy felvegyék azt az órát.

Ami Fionát illeti, szerinte ez volt a legnagyobb elismerés, amit egy tündérdiák csak kaphatott. A többi tündér is úgy vélte, hogy Demóna aligha jut el odáig. Nem mintha sok esélye lett volna, hiszen ugyanabból az évfolyamból Fiona, Fauna és Flóra is jelentkezett kívánságteljesítőnek. A Tündérkeresztanya pedig egyszer maga mondta, hogy Flóra, Fauna és Fiona is esélyes a bekerülésre. És mivel minden végzős osztályból csak hárman válhattak kívánságteljesítővé, botorság lett volna Demóna részéről – vagy tulajdonképpen bárkitől –, hogy ő is jelentkezzen rá. Egyébként is, a tündérek rengeteg fontos óra közül választhattak, amikor utolsó évesek lettek az akadémián.

Dadus még egy szigorú pillantást vetett Fionára és barátaira, majd kisétált az ajtón. Miután távozott, az osztály tiltakozásban tört ki. – Ugyan mit lát az igazgatónő Demónában? – süvöltötte Fiona.

–  Még repülni sem tud! – sápítozott valaki.

–  Te nem is vagy tündér! Nem tartozol ide! Menj vissza Hádészba! – kiabált egy harmadik.

Demóna meredten, rettegve ült a helyén. Nem értette, hogy miért gyűlölik ennyire a tündérek. Tényleg a szarvai miatt van az egész? Vagy valami más baj van vele? Tényleg gonosz lenne?

Nem érezte magát gonosznak.

Olyannak érezte magát, mint bárki más. Legalábbis úgy gondolta. Bár jobban belegondolva, fogalma sem volt, hogy mások hogy érzik magukat. Lehet, hogy tényleg gonosz volt.

Biztos a szüleim is tudták, hogy az vagyok. Azért hagytak ott a varjas fában. Azt akarták, hogy meghaljak.

Ahogy a csúfolódás folytatódott, Demóna érezte, hogy lassan felgyűlik benne valami; egy szörnyű, égető érzés, ami egyáltalán nem tetszett neki. Mintha lassan kigyulladt volna a belseje, s a lángok kiutat akarnának lelni a testéből. Mielőtt észbe kapott volna, az egész testét izzó, zöldes fény borította el.

Hallotta, hogy a többiek felsikítanak. Ám mielőtt felfogta volna, hogy mi történik, hirtelen egyedül találta magát a lombházban, s egyáltalán nem értette, hogy került oda. Csillapíthatatlanul remegett a dühtől és a félelemtől, s úgy sírt, ahogy korábban még soha. A tündérek sikítása még akkor is a fülében visszhangzott, amikor Dadus jelent meg előtte, aggódó arccal.

–  É-én nem… én nem akartam – dadogta Demóna.

–  Mit nem akartál, drágám? – kérdezte Dadus.

–  Bántani őket – hüppögte Demóna.

–  Egyáltalán nem bántottad őket – nyugtatta meg Dadus. – Egy pompás távutazási bűbájt hajtottál végre. Elég bonyolult varázslat, jóval meghaladja a te osztályod szintjét. Le vagyok nyűgözve!

–  De hát sikítoztak!

–  Nos, igen, a fiatal tündérek már csak ilyenek. Túlérzékenyek és hisztérikusak. Te okos lány vagy, Demóna. Nyilván te is jól tudod. – Dadus nagy levegőt vett, majd folytatta. – Rettentően örülök annak, hogy te ennyire más vagy, mint azok a bolondok, Demóna. Őszintén beszélek. Ha téged is ugyanolyan átlagos tündérként talállak meg abban az odvas fában, alighanem továbbmentem volna!

–  Ha én is átlagos tündér lennék, nem is hagytak volna ott…

Dadus hevesen bólogatott. – Fején találtad a szöget! Ez az egyik oka annak, hogy nem tartom nagyra a saját fajtámat. Ezért nem mutogatom a szárnyaimat sem. A tündérek szörnyen utálatosak tudnak lenni.

Demóna elmosolyodott, Dadus szavaitól a könnyei is felszáradtak. Kedve lett volna megölelni. Szerette volna elmondani neki, hogy mennyire szereti mindazért, amit most mondott, de nem akarta félbeszakítani.

–  Nekik persze fogalmuk sincs róla, hogy milyen utálatosak. Azt hiszik, hogy az egész lényük csupa fény és varázslat; merő báj és kellem! Mintha porcukor és méz folyna még a… na de tudod, miről beszélek.

Demóna felkacagott.

–  Nohát ilyet se látni mindennap! Mióta velem élsz, szerintem még egyszer sem láttalak nevetni. – Dadus egy pillanatra elhallgatott, mint akinek eszébe jutott valami. – Hmm, így már mindent értek.

–  Mit? Mit értesz? – tudakolta Demóna.

–  Hétéves vagy. Hét!

–  Mi abban olyan különleges?

–  A hetedik év nagyon különleges kor a tündéreknél. Különösen azoknál, akik nem olyanok, mint a többiek. A hozzám és hozzád hasonlóknak, akik inkább a boszorkányokra hasonlítunk, mintsem a tündérekre. Az olyanoknak, akik nem elégednek meg a tündérek mágiájával és életével, akik jól tudják, hogy a világban léteznek másféle, csodálatos varázslatok is. A hetedik év épp csak a kalandok kezdete. Azt hiszem, ezt meg kell ünnepelnünk! Na most, mesélj nekem egy kicsit erről a távutazásról. Szeretném megtudni, hogy honnan tanultad. Folyton lenyűgözöl engem, Demóna. Sokkal előrébb tartasz a tanulmányaidban, mint az osztályodban bárki. És ha azokból a könyveimből indulok ki, amiket itt rejtegetsz, akkor bizony sok dolgunk lesz még, mire elsajátítod azt a fajta a mágiát. De szerintem készen állsz a feladatra! Komolyan beszélek! Sőt, tudod, mit? Azt hiszem, ideje, hogy kivegyelek abból az iskolából. Nem hagyhatom, hogy azok az üresfejűek letörjék a lelkesedésedet. Hadd szerencsétlenkedjenek csak az ostoba tündérmágiájukkal! Dicsérgessék csak egymás szárnyait napestig! Neked igazi mágiát kell tanulnod. Fontos mágiát.

Fontos mágiát. A fülében visszhangzó szavak önbizalommal töltötték el Demónát.

Dadus már csak ilyen volt. Éjjel-nappal szeretettel és bátorító szavakkal halmozta el Demónát. Soha egyetlen alkalmat sem szalasztott el, hogy kimutassa felé, hogy mennyire odavan érte. És ha néha a kislány már túlzásnak érezte ezt a túláradó szeretetet, vagy néha megfeszült az érintésétől, az nem azért volt, mert nem viszonozta az érzéseit. Demóna is imádta Dadust, jobban, mint azt valaha hitte volna.

Csak nem volt hozzászokva, hogy szeressék.

–  Sütök neked egy fenséges tortát ebéd utánra! – csapta össze a kezét Dadus izgatottan. – Mindent tudni akarok erről a távutazó varázslatról, meséld el, hogyan csináltad! Hisz ez káprázatos!

Demóna tudta, hogy Dadus nem viccel. A többi tündérrel ellentétben soha nem mondott olyat, amit ne gondolt volna komolyan. Nehéz volt elhinni, hogy ő maga is egy tündér. Demóna elmélázott azon, hogy vajon Dadusnak is nehéz lehetett-e Tündérhonban felnőnie, főleg a híres Tündérkeresztanya húgaként.

–  Nem, drágám, az nem volt nehéz! – felelte Dadus a ki sem mondott gondolataira. – Hisz nem véletlenül hívnak Élő Legendának.

Ez volt Demóna gyermekkorának egyik legjobb estéje: tortát ettek Dadussal, és mindent elmondott neki a távutazó varázslatról. Ahogy belekezdett, hogy milyen volt az az égető érzés, jól látta Dadus arcán a csodálatot, ő pedig mindent elmondott neki az utolsó részletig.

–  A lehető legjobb dolgot tetted, kedvesem! Ha valaki rosszul bánik veled, vagy úgy érzed, hogy haragra gerjedsz, és feltámad benned ez az égető érzés, mindig használd ezt a varázslatot! Ugorj egyenesen a lombházadba, vagy hozzám és a varjaidhoz. Csak gondolj ránk, és egy szempillantás alatt itt találod magad! Ígérd meg, drágám, hogy úgy teszel, ahogy Dadus mondja.

–  Úgy lesz, Dadus. – Demóna azt kívánta, bárcsak ő is olvashatna mások gondolataiban, ahogy Dadus. Hirtelen eszébe jutott, vajon mi járhat az ő fejében. Talán aggodalmat látott megcsillanni a szemében? Esetleg felkavarta, amit az előbb elmondott neki?

–  Dehogyis, drágám. A szememben a büszkeséget látod. Ennél büszkébb már nem is lehetnék rád. Ma valóban boldoggá tettél. Nagyon is boldoggá.

8. fejezet

Kismadár a padláson

Hófehérke egyedül üldögélt a padláson, az anyja régi holmijai közt. A régi időkre gondolt, hogy milyen volt, még mielőtt a mostohaanyja meghalt, s azzá az anyává vált, akinek Hófehérke mindig is látni akarta. Tökéletesen megértette, hogy miért nem akart vele feljönni ide. A régi holmik arra az időre emlékeztették az öreg királynét, amikor sok-sok évvel ezelőtt elzárkózott a világ elől – és amikor beleőrült a gyászba, és el akarta tenni láb alól a saját mostohalányát. Hófehérke magában igyekezett három különböző nőként felfogni őt: az anyaként, akit most ismert; az anyaként, aki kislánykorában imádta őt; és az anyaként, aki megpróbálta megölni őt. Hófehérke tudta, hogy ez nem a mostohaanyja hibája volt. A királynét a saját apja is gyötörte, majd összetörte a szívét a férje elvesztése, s végül teljesen behálózták a boszorkánynővérek. Hófehérke az anyja különböző változatait képzeletbeli babákká formálta az évek folyamán – babákká, amelyeket idefent rejtegetett egy ládában. Babákká, amelyekkel soha nem akart játszani, sőt, látni sem bírta őket.

A fájdalom porlepte játékszerei voltak ezek.

Hófehérke szerette az anyja jelenlegi változatát, és semmi oka nem volt rá, hogy felidézze az előzőket. Még az imádott gyerekkori énjére is csak sajgó szívvel tudott gondolni, mert pontosan tudta, hogy az apja halálát követő szörnyűséges napokban az egész kártyavárként omlott össze, s felidézte, hogyan tette tönkre a gyász ezt az anyát.

Éppen ezért sokkal szívesebben gondolt a mostanira, akit imádott, és akire támaszkodni tudott. De képtelen volt anélkül nézni az anyja régi holmijaira, hogy ezek a babák napvilágra ne kerültek volna. Lélekben most kézbe vette és leporolta őket, ahogy végigpergette maga előtt az eddigi életét. Ezek a babák, ezek az anyák csodálatos, ám egyben rettenetes idők emlékét hordozták.

Hófehérke halk, óvatos léptekkel odasétált az egyik faládához, amely hányattatott gyermekkora ereklyéit őrizte. Fájdalmas nyikorgással nyílt, szinte figyelmeztetésképpen. A tündérmesés könyv, amit keresett, egy kisebb fadoboz alatt lapult, amelyre egy szívet átdöfő tőrt faragtak. Volt valami abban a dobozban, amitől Hófehérke szívébe belopózott a hideg. Fogalma sem volt, hogy mi lehet benne. Ám nem akarta volna látni a fájdalmat az anyja arcán, ha esetleg rákérdez, így a doboz tartalma rejtély maradt. Az anyja szívében a múlt minden egyes perce fájdalmat keltett.

Hófehérke hirtelen úgy érezte magát, mint kiskorában. A régi kastélyban, ahol felnőtt, volt egy folyosó, amelytől rettegett. Nem volt semmi konkrét oka a félelemre, azon túl, hogy a folyosó mindig sötét volt. A kislány fantáziája persze mindenféle rémképekkel népesítette be az árnyakat. Csakhogy minden egyes nap át kellett sétálnia rajta a tanterem felé, ahol a tanítójával találkozott. Néha annyira félt, hogy egyenesen átrohant rajta, pedig jól tudta, hogy Verona, a nevelőnője le fogja szidni, amiért ilyen úrilányhoz méltatlanul viselkedett. Ám Hófehérkét nem érdekelte. Állandóan kényszert érzett, hogy a biztonság felé fusson, még a verőfényes napsütésben is. Most is hasonlóan érezte magát. Igyekezett egy pillantást sem vetni a ládában rejlő többi kacatra, s igyekezett elnyomni a szívében feltörni igyekvő fájdalmat. A lehető leggyorsabban kivette a könyvet, anélkül, hogy a többi holmihoz akár csak hozzáért volna. Gyorsan lecsapta a láda fedelét, a por felszállt a levegőbe, s megcsillant az apró padlásablakon beszűrődő fényben. Hófehérke egy pillanatra teljesen belefeledkezett e hétköznapi csoda látványába. Elmélázott azon, hogy valami, ami általában visszatetszést kelt, egy pillanatra mégis csodálatossá válhat. S eszébe jutott az anyja. Az átváltozása. A szépsége.

És máris nem félt annyira.

9. fejezet

A fontos mágia

Ahogy teltek az évek, Dadus érezte, hogy Demóna lelkében lassan felenged a jég. Demóna maga sem tudta, hogy Dadus szeretete teszi, vagy az a valami, ami egyre növekszik benne – az a borzasztó, égető érzés, ami néha feltámadt benne, ha dühös vagy szomorú volt. Igyekezett ügyet sem vetni rá, és csak a varázslással foglalkozni. A fontos mágiával, amit minden adandó alkalommal igyekezett tanulmányozni. Dadus polcán több kötetet is talált, amelyeket a különös nővérek írtak; három boszorkány, akiket Lucindának, Rubynak és Marthának hívtak. Az oldalak telis-tele voltak sötét varázslatokkal, amelyek nagyon izgatták Demóna fantáziáját. Az egyiket különösen érdekesnek találta. Ehhez apróra tört gyógynövényekre, a boszorkány saját kitépett hajszálára, és egy apró pergamendarabra írt varázsigére volt szükség. Ezeket mind meg kellett etetni egy jókora ökörbékával, amelynek aztán a boszorkány megparancsolta, hogy keresse meg az áldozatát. A béka ezután bemászott az alvó áldozat száján, és beköltözött a torkába, s várta a boszorkány telepatikusan érkező parancsait. Demónának meg kellett néznie a szótárban, hogy mit is jelent ez a szó: telepátia. Amikor rátalált, végre rájött, hogy ez az, amivel Dadus is rendelkezett: a gondolatolvasás, a szavak nélküli eszmecsere. A könyvből kiderült, hogy ez a visszataszító varázslat borzalmas hatással lehet az áldozatra. A boszorkány bármire utasíthatta, ami csak eszébe jutott. A béka csak éjszakánként mászott ki az áldozat szájából, hogy jelentést tegyen a boszorkánynak, hogy aztán még napkelte előtt vissza is másszon oda. Az áldozat a tudatában volt, hogy valami lakik a torkában, de képtelen volt beszélni róla.

A könyv tartalmazta a varázslat egy másik változatát is, amelyben a boszorkány egy személyes tárgyat szerzett meg a kiszemelt áldozattól, így a békára sem volt szüksége. Lehetett az bármi, egy teáscsésze, egy fésű vagy egy gyűrű. Úgy tűnt, egyes boszorkányok szántszándékkal gyűjtögettek ilyesmiket, hátha úgy hozza az alkalom, hogy szükségük lesz rá. Demóna nem óhajtott efféle sötét varázslatokat végrehajtani. Aljasnak és visszataszítónak érezte őket. Inkább csak olvasni szeretett róluk. Imádta viszont a rímbe szedett, néha roppant mulatságos beszúrásokat a különös nővérek könyveiben. Csakhamar a kedvenc bűbájolóivá és kedvenc boszorkányaivá váltak.

Demóna szeretett tanulni. Hatalommal ruházta fel. Önbizalmat adott. Minél többet olvasott és tanult, annál kevésbé tartott a többi tündértől. Roppant büszkeséget érzett, hogy míg a többi tündér holmi seprűnyél-igézést tanul, ő értékes bűbájokkal és varázslatokkal gazdagodik, amelyeket felhasználhat, ha majd egyszer elvándorol Tündérhonból. Demóna igazi mágiát tanult.

Ez volt benne a legizgalmasabb.

10. fejezet

A különös nővérek könyve

Hófehérke fogott egy vörös bársonnyal borított széket, odahúzta a díszes aranykeretes tükörhöz, és leült elé. A könyvet, amelyből egykor az anyja mesélt neki, az ölében tartotta és úgy lapozott benne, hogy ő is láthassa.

–  Az összes történetünk ebben van benne – jelentette ki Grimhilde.

Hófehérke a Sárkányboszorkányról szóló történet utolsó oldalához lapozott, és borzongva nézegette. – Ez történik majd a barátnőddel, Demónával is?

–  Nem tudom, drágám, de figyelmeztetnem kell. – Grimhilde képe kissé villódzott a tükörben, ami gyakran megesett, amikor aggódott valami miatt. – Eddig egyik tükrén át sem tudtam elérni. Üzenned kell az Esthajnal-kastélyba. Azt hiszem, nemsokára megérkezik majd oda.

–  Nem értem, hogy miért vagytok még barátok, azok után, amit Aurórával művelt – dohogott Hófehérke, és a fejét csóválta.

–  Megvolt rá az oka, drágám – felelte Grimhilde. – Csakhogy erről nem beszélhetek sem neked, sem másnak. Hosszú éveken keresztül voltunk barátok, s ő megbízott bennem, Hófehérke. Nem fordíthatok hátat neki most, csak azért, mert nem értek egyet a cselekedeteivel. De talán le tudom beszélni róla, hogy bántsa azt a szegény lányt, nehogy az én sorsomra jusson.

Hófehérke eltöprengett ezen. – Akkor sem értem. Ezt a könyvet jóval az előtt írták, hogy Demónának eszébe jutott volna, hogy megátkozza a hercegnőt. Hogy lehetséges az, hogy mégis minden megtörtént, ami itt áll benne? – Hófehérke lapozott egyet. – És tessék, nézd! Itt van egy rész rólam és rólad! És benne van minden, még az is, hogy végül beköltözöl a tükörbe, és a védelmezőm leszel. Ez meg hogy lehet?

Grimhilde zavartnak tűnt. – Nem tudom. A mi történetünk még nem volt benne, amikor utoljára olvastam neked belőle. Lehet, hogy ez a könyv önmagát írja, mint valami történelemkönyv, vagy talán a nővérek előre látták a jövőt, és leírták benne a jövendöléseiket.

–  Mi van, ha ez egy varázslat? Ha a könyvet megbűvölték, és minden, amit beleírnak, valóra válik? – kérdezte Hófehérke.

–  Megigézték!? – kiáltott fel az öreg királyné. A gondolattól Hófehérkét is kirázta a hideg. – Ha ez így van, senki nem fogja tudni megóvni azokat a nővéreket a bosszúmtól! Már régen elfogadtam, hogy én magam választottam meg a sorsomat, amit aztán meg is bántam. De ha mindez a nővérek műve volt, és ők írták bele a könyvbe, én pedig csak a bábjuk voltam, akkor keservesen megfizetnek érte!

–  Anyám, ne! – könyörgött Hófehérke. – Üzenek az Esthajnal-kastélyba, és figyelmeztetem őket a könyvre! Kérlek, ígérd meg nekem, hogy senkit nem fogsz bántani!

–  Nem tehetem, drágám. Sajnálom. Ha miattuk törtem az életedre, akkor nincs oly erő a földön, ami megvédhetné azokat a nővéreket a haragomtól!

11. fejezet

A Sötét Tündér ajándéka

Sok év telt el azóta, hogy Dadus kivette az ifjú Demónát az iskolából, hogy a kislány a saját mágiájára összpontosíthasson, Dadus pedig lehetőséget adott neki, hogy felfedezze a tündérek varázslatain kívül eső mágikus világot.

Demóna már egyáltalán nem volt az az aprócska teremtmény, akit Dadus a varjak fájának odvában talált. Bár egyetlen tündér sem ismerte volna el, Demóna kivételesen gyönyörű fiatal lánnyá érett. Dadus mindig is tudta, hogy kinövi majd a sutaságát, Ám a szépség nem sokat számított Demónának. Őt más izgatta.

Egy napsütéses reggelen kettesben ültek Dadussal a konyhaasztalnál. Teát kortyolgattak az ezüstös fekete csészéikből, és élvezettel majszolták a feketeribizlis kalácsot, amit Dadus sütött aznap reggel. Dadus látta Demónán, hogy valami mondanivalója van. Demóna állandóan új bejelentéseket tett, hol egy új varázslatról, amit megtanult, hol valami témáról, amit szeretett volna megvitatni. Ám a mai bejelentéssel sikerült alaposan meglepnie Dadust.

–  Dadus, szeretném letenni a tündérvizsgákat – bökte ki végül.

Dadus nyugtalan pillantást vetett a lányára. – Miért? A te varázserőd messze meghaladja a tündérvarázslatokat, akkor meg minek?

–  Mert az összes varázsfajtát el akarom sajátítani! És nem akarom, hogy azok a semmirekellő tündérek gúnyolódhassanak rajtam. Egyébként is tökéletesítettem már a távutazásomat. Miért ne lehetnék én is kívánságteljesítő tündér, ha úgy akarnám? – érvelt Demóna.

–  Valóban az akarsz lenni, drágám? – kérdezett vissza Dadus. – Sosem hittem volna, hogy érdekelnek az efféle dolgok.

–  Miért is ne? Végül is én is tündér vagyok, és nem félek az iskolai varázslatoktól, csak mert a volt osztálytársaim gorombák voltak velem – ütötte tovább a vasat Demóna. – Egyébként is, sokat gyakoroltam, és azt hiszem, készen állok a vizsgákra. Ha nem tévedek, holnap már én is elég idős leszek ahhoz, hogy részt vehessek a vizsgákon.

–  Nem tévedsz, drágám, ahogy sosem – sóhajtott Dadus. – És azt sem kétlem, hogy készen állsz a vizsgákra. Már tízéves korodban letehetted volna őket. Bár most, hogy tizenhat leszel, valóban elég idős vagy hozzá. – Dadus egy pillanatra eltöprengett. – Levizsgázhatsz, ha szeretnél. Távol álljon tőlem, hogy visszatartsalak attól, hogy új dolgokat tanulj. Mivel a tanulmányaid nagy része a könyveimből származott, így persze nem mondható hivatalosnak. Hasznodra válhat, ha be tudod bizonyítani, hogy megtanultad a tündérvarázslatokat. Bár én más módon szerettem volna megünnepelni veled a tizenhatodik születésnapodat.

Demóna mosolygott. – Hallottad ezt, Diabló? Le fogom tenni a tündérvizsgáimat!

A holló beröppent a szobába, s szárnyát kitárva ünnepélyesen károgott.

Dadus imádta, amikor boldognak láthatta Demónát. Diablóval alkotott párosa pedig gyakran adott okot a mosolygásra. Bár Demóna továbbra is különleges becsben tartotta a varjúit, ugyanúgy imádta Diablót, a hollót is, aki soha nem hagyta magára hosszabb időre.

–  Gyere, Diabló! Menjünk ki a kertbe, és gyakoroljuk a kívánságteljesítést! A holnapi vizsgára már tökéletesen kell mennie!

Dadus jót göcögött magában, ahogy Demónáék kiszaladtak a kertbe. Kettejük kis bennfentes vicce volt, hogy Demóna pont Diablónak nevezte el a hollóját. Így gúnyolták ki a tündéreket, amiért Demónának is ilyen baljóslatú nevet adtak.

Dadus éppen egy újabb kanna teavizet rakott fel a tűzre, amikor kopogtattak. – Bújj be! – kiáltott ki vidáman. Nővére, a Tündérkeresztanya volt az. – Á, gyere csak be, nővérkém! Épp most tettem oda a teavizet. Kérsz egy csészével?

–  Igen, köszönöm – felelte a Tündérkeresztanya, amint belépett a házba.

Dadus a szekrényből egy olyan csészét vett elő, amelyről tudta, hogy a testvérének tetszeni fog – egy csinos kis opálos darabot, amely különféle színekben játszott, ahogy rávetült a fény. Dadus az asztalra tette a csészét és a kannát is, és úgy tett, mintha nem tudná, hogy a nővére mi járatban van nála. Igazság szerint a nővére sosem jött át hozzá látogatóba. Nem voltak egymással olyan viszonyban, de azért Dadus igyekezett úgy tenni, mintha mégis így lenne. Titokban még vágyott is rá.

A Tündérkeresztanya megköszörülte a torkát.

–  Azért jöttem, mert ahogy erre sétáltam, láttam, ahogy Demóna a kívánságteljesítést gyakorolja a kertben.

–  Úgy is van – felelte Dadus, és kitöltötte a teát, majd kockacukorral kínálta a nővérét. A Tündérkeresztanya jóságos arca most rosszalló grimaszba torzult.

–  Mi aggaszt, nővérkém? – kérdezte Dadus ártatlanul, mintha nem tudta volna.

–  Demóna nem holnap lesz tizenhat éves? – kérdezte a Tündérkeresztanya.

Dadus szeme összeszűkült a kérdés hallatán. – De bizony.

A Tündérkeresztanya rosszallóan csücsörített. – Honnan tudhatod bizonyosan? Hisz nem tudjuk, mikor született.

Dadus halványan mosolygott, hasonlóan ahhoz, ahogy a nővére szokott, amikor valami neki nem tetszőt hall.

–  Te is tudod, hogy a varázserőnk másként működik. Én érzékelem az időt, és vissza is tudok nézni benne. Tudom, hogy holnap van a születésnapja.

–  Nos, tizenhat éves lesz vagy sem, jól tudod, hogy egyetlen tündér sem vehet részt a vizsgán, aki előtte nem teljesítette sikeresen az előfeltételéül szolgáló tárgyakat – emlékeztette Dadust a Tündérkeresztanya.

–  Igazgatónőként bármikor tehetek kivételt – felelte Dadus. – És tennék is minden olyan tündér miatt, aki legalább olyan kiterjedt tudással rendelkezik, mint Demóna. Már mindent megtanult, ami szükséges a vizsgáihoz, sőt, még többet is. Úgyhogy azt mondom, levizsgázhat.

A Tündérkeresztanya felpattant, és két kezével az asztalra csapott. – Nem értem, hogy mit látsz ebben a leányban! A varázserőnk talán másféle, de láttam a jövőjét az álmaimban. Csak szívfájdalmat hoz rád, semmi mást! Láttam! Ahogy te is!

–  Az idő nincs kőbe vésve, nővérem – vágott vissza Dadus. – Kivált a jövő nem! Te is tudod. Demóna megérdemel egy esélyt. És megérdemli, hogy legyen jövője, amelytől a sorsa megfosztotta volna, ha vissza nem megyek érte, és be nem fogadom magamhoz!

–  Már megint itt tartunk! Nem tűröm, hogy még a következő életeinket is azzal töltsd, hogy a szememre hányod ezt a badarságot! – csattant fel a Tündérkeresztanya.

–  Badarság? A sorsára hagytad! Egyedül, a varjakkal! Cseppet sem érdekelt, hogy túléli-e!

–  Felesleges erről beszélnünk! Nem hat rád a józan ész! Ő gonosz! Te is jól tudod! Hozd csak el a vizsgára, ha annyira akarod. Úgysem tudlak megállítani. De azt én döntöm el, hogy átment-e, vagy sem.

Dadus a fejét ingatta. – Tipikus tündér vagy. Ha valami nem illik bele a tökéletes világról alkotott elképzeléseidbe, ha a legkisebb mértékben is kilóg valamelyik irányba, máris el akarod távolítani a szemed elől! Demóna olyan, mint egy fekete orchidea egy babarózsákkal teli kertben! Te pedig képtelen vagy rá, hogy hagyd ezt az orchideát kivirágozni! Kigyomlálnád, csak mert nem illik a többi közé!

–  Te pedig csak azért szereted, mert egy orchidea!

–  Te viszont azért gyűlölöd, mert én szeretem! – Dadus egyre dühösebb lett a testvérére. Egyrészt amiért nem volt az a nővér, akit mindig is szeretett volna, másrészt pedig a szűklátókörűsége miatt. De leginkább azért, mert aggasztotta, hogy esetleg igaza lehet. Nem! Felejtsd el! Egy gyönyörű, intelligens, tehetséges fiatal lányt neveltél fel! Minden lehetőséget megadtál neki, és egy nap büszke lehetsz majd rá!

–  Persze, mondogasd csak ezt magadnak! Talán egy nap majd el is hiszed! – csattant fel a Tündérkeresztanya, és távozott, anélkül, hogy a teáját megitta volna. Dühös volt, s mindig is utálta ezt az érzést. A Tündérkeresztanya szerette, ha mindig boldognak és jóságosnak látják, ám önmagának ezt az idealizált alakját sohasem látta a testvére szemében tükröződni.

Kifelé menet még egy jéghideg pillantást vetett Demónára, ahogy elhaladt mellette a kertben.

–  Miért utál engem ennyire? – kérdezte Demóna, miután visszasétált a házba.

–  Csak irigykedik, drágám. Ne is törődj vele. Inkább segíts nekem elkészülni a vacsorával. Vendégeink jönnek, hogy együtt ünnepeljük meg a születésnapodat – felelte Dadus a megszokott, nyugtató modorában. – Hát a kis kedvencedet meg hol hagytad?

Demóna lesütötte a szemét, mintha rajtakapták volna valamin, aminek Dadus aligha örült volna.

–  Megéreztem, hogy hatalmas boszorkányok járnak a közelünkben, és elküldtem Diablót, hogy nézze meg őket.

Dadus kissé elhúzta a száját. Gyakran tett így, amikor valami meghökkentette.

–  De drágám, hát miért nem kérdeztél engem? Megmondhattam volna neked, hogy a különös nővérek azok, és hozzánk jönnek. Én hívtam meg őket, hogy vacsorázzanak velünk.

Demóna megdöbbent.

–  A különös nővérek? Akik azokat a varázskönyveket írták? Idejönnek?

–  Igen; úgy gondoltam, ez kellemes meglepetés lenne a szülinapodon! Tudom, hogy mennyire szereted a varázsigés könyveiket. Régi jó barátaim, és hosszú ideje már, hogy nem láttam őket. Arra gondoltam, hogy ez remek alkalom lenne, hogy eljöjjenek. Le akartam mondani a látogatásukat, miután megtudtam, hogy holnap vizsgázni akarsz. Tudtam, hogy a nővérem nem örülne a jelenlétüknek, ám ők ragaszkodtak hozzá. Csak azt remélem, hogy a nővérem nem rajtad fogja levezetni a haragját, amikor a vizsgát osztályozza.

Demóna nem értette, hogy Dadus hogyan tudott baglyot küldeni a nővéreknek, miközben a sajátja nála járt.

–  Természetesen telepatikusan, kicsikém! – csendült fel három hang az ajtó előtt.

Demóna riadtan hátraugrott. Három nő jelent meg az ajtóban: Lucinda, Ruby és Martha. Tökéletesen egyforma hármasikrek. A különös nővérek. És a kedvenc varázsigés könyveinek szerzői! Demóna sosem hitte volna, hogy egyszer találkozhat velük. Vajon Dadus miért nem mondta soha, hogy személyesen ismeri a híres boszorkányokat? Demóna végignézett a nővéreken. Valahogy nem számított rá, hogy egyformák lesznek, de most itt álltak mindhárman, gyönyörűen. Éjsötét hajuk és túlméretezett fekete szemük volt, melyet feketeszénnel emeltek ki még jobban. Aprócska rózsabimbószerű szájukat élénkvörösre festették; az élénk szín élesen elütött hófehér bőrüktől, mely olyan tökéletesnek tűnt, hogy a nővérek szinte porcelánbabákra emlékeztettek vele. Mindenük ugyanolyan volt, a hajuktól kezdve a sötétzöld, bő ruhájukig, melyre a ráeső fénytől különböző színekben játszó őszi leveleket hímeztek. Hajukat bonyolult kontyban hordák; göndör fürtjeik közé zöld és narancsszín drágaköveket tűztek. Demóna még soha életében nem látott náluk szebb nőket, és egyáltalán nem számított rá, hogy a kedvenc boszorkányai ilyen csodálatosak lesznek.

–  Köszönjük, drágám – mondta a középső. Mintha ő lett volna a legidősebb.

–  Gyertek csak, gyertek be! – intett nekik Dadus izgatottan, és már vette is elő a teáscsészéket a vendégeknek. – Üljetek le egy kis teára! Hadd mutassam be nektek a lányomat, Demónát! Túlságosan régen találkoztunk már, és itt az ideje, hogy végre megismerkedjetek vele!

–  Ó, mi jól ismerjük Demónát – felelte Lucinda. – Szoktuk nézni a tükrünkben – folytatta Martha.

Ruby lepisszegte őket. – Csssss! Ne kotyogjátok ki előttük a titkainkat!

Demóna felnevetett. Soha nem találkozott még senkivel, aki akár csak hasonlított volna ezekhez a boszorkányokhoz, és máris megkedvelte őket. Úgy tűnt, Dadushoz hasonlóan ők is gondolatolvasók. Demóna már hozzá volt szokva, hogy valaki mindig hallja a gondolatait, így nem is bánta a dolgot.

–  Mi is kedvelünk téged! Boldog születésnapot, Demóna! Boldog születésnapot! Holnap különleges nap lesz! – énekelték a nővérek. – A tizenhat éves kor nagyon különleges dolog! De még mennyire! A világért ki nem hagytuk volna!

–  No és, Élő Legenda, a nővéred még mindig használja a régi trükkjeit? – kérdezte Lucinda, és nagy érdeklődéssel nézte, ahogy Dadus az asztalra teszi a csészéket. Dadus magában mosolygott, mert jól tudta, hogy egyikük úgyis a zsebébe csúsztat majd egyet közülük, ahogy mindig is szokták, ha nála jártak.

–  Miféle „régi trükköktől” beszél, Dadus? – kérdezte Demóna.

Dadus egy figyelmeztető oldalpillantást vetett a nővérekre. – Semmiről, drágám. Semmiség az egész.

–  Ne hazudj a gyermeknek! – süvítette Lucinda. – Sosem segít, ha nem mondasz igazat – dalolta Ruby.

–  Sosem segít! – csatlakozott Martha is. – Úgysem védheted meg őt az örökkévalóságig, Nagyi!

Dadus kicsit göcögött a „nagyin”, de nem sértődött meg. Tudta, hogy Martha csak bolondozik. Egyébként meg valóban jóval öregebb volt, talán még annál is, amennyinek a nővérek sejtették. – Ugyan már, hölgyeim. Senki sem hazudik a leánynak – válaszolta végül, hogy megnyugtassa őket.

–  Holnap már nővé érik! Tizenhat lesz! Tizenhat! Tizenhat! – A nővérek most úgy karattyoltak, mint valami kaotikus kórus. Ritmikus kántálásuk egészen megbabonázta Demónát.

–  Mitől kell engem megvédeni? – kérdezte végül.

–  Az igazságtól, kedvesem! Az igazságtól! – A nővérek ezen olyan hangosan nevettek, hogy Demóna varjai is felrebbentek a lombház tetejéről. Károgásuk egész Tündérhonban visszhangzott.

–  Hah! Ettől majd jól berezelnek azok az együgyűek! – vihogtak a nővérek.

–  Mitől? A varjaimtól? – nézett rájuk Demóna, mohón igyekezvén befogadni a nővérek minden rezdülését. A szemük, az arckifejezésük, a mozdulataik – valóságos csodának hatottak a szemében.

–  Úgy bizony! Mindenki tudja, hogy a varjak gonoszak! – jelentették ki a nővérek, és újra felkacagtak.

–  Jaj, hagyjátok már abba ezt az ostobaságot! – harsogta túl őket Dadus, miközben kitöltötte a teát. – A tündéreken nevetgélnek, Demóna, nem rajtad.

Lucinda most alaposan szemügyre vette Demónát; még annál is közelebbről, ahogy a lány az előbb őket figyelte. – Egy okos kis boszorkára tettél szert, öreg barátom. Azt hiszem, már tudja, hogy mi járatban jöttünk.

–  Én tündér vagyok, nem boszorkány – tiltakozott Demóna.

–  Ó, dehogyisnem vagy az, kicsikém! Nálad igazibb boszorkányt még sosem láttunk – kiáltott fel Ruby.

–  Meglehet, a hatalmad még az Élő Legendáét is túlszárnyalja majd egy napon! – nyihogott Martha.

–  Talán még hamarabb is, mint hiszi – jelentette ki Lucinda komoran.

–  De hát Dadus… Dadus is tündér – hebegte Demóna.

–  Tán mindketten tündérnek születtetek, de a szívetek mélyén boszorkányok vagytok. Hisz igazi mágiával foglalkoztok! – kiabálta Lucinda.

Ezzel a nővérek olyan kacagásba kezdtek, hogy Demóna azt hitte, az ablakok is kidőlnek a helyükről. – Egyébként is, miféle tündér az, akinek nincsen szárnya – hacsak nem egy boszorkány, kicsim? – énekelték a nővérek egyszerre. Demóna elmosolyodott.

Dadus örült, hogy a lányát ilyen boldognak látja, ám hirtelen valami égett szagra lett figyelmes. – Jaj! Majdnem megfeledkeztem a vacsoráról!

A boszorkányok vihogtak, ahogy Dadus kétségbeesetten a sütőhöz szaladt. – Csak nem égetted meg a vacsorát, Nagyi? – kárálta Ruby, amitől a nővérek csak még hangosabban kacarásztak.

–  Nem, hála az isteneknek – felelte Dadus. – Nos, akkor, hölgyeim: együnk!

* * *

Vacsora közben a másnap esedékes vizsgáról beszélgettek. A boszorkányok ügyeltek arra, nehogy olyasmit mondjanak vagy tegyenek, ami miatt a Tündérkeresztanya azt hihetné, hogy Demóna valahogyan csalt a vizsgán.

–  Ó, azt hiszem, Kirké imádni fogja, hogy ő játszhatja holnap a bajba jutott hercegnőt! – vigyorgott Ruby, miközben a tányérján játszott az étellel.

–  Kirké? – nézett rá Demóna.

–  Ő a nővérek kishúga. Ő is egy védenc szerepét játssza majd a holnapi vizsgádon. Általában megkérünk pár barátot, hogy hozzák el a fiaikat és lányaikat, esetleg a kistestvérüket a vizsgára. Mivel a nővérek úgyis el akartak jönni a születésnapodra, gondoltam, elhívhatnák Kirkét is a vizsgára. A diákok közül soha senki nem találkozott még vele, így a vizsga sokkal valószerűbb lesz majd – magyarázta Dadus.

–  Ő is annyi idős, mint én? – kérdezte Demóna.

Martha a fejét csóválta. – Nem, drágám, ő sokkal fiatalabb, bár biztos vagyok benne, hogy egy nap, amikor a korkülönbség nem számít már, még jó barátok lesztek; már ha…

–  Már ha semmi sem megy a tervek szerint! – fejezte be Lucinda Martha megkezdett mondatát.

–  Ha a csillagok együttállása nem kedvez! – kántálta Ruby.

–  Úgy van! Barátok lesztek! Barátságot szimatolok! – toldotta meg Martha.

–  Vagy katasztrófát! – énekelték végül egyszerre mindhárman, mint valami különös refrént.

Dadus haragos pillantást vetett rájuk. A nővérek megszeppenve pislogtak vissza.

–  Nos, reménykedjünk, hogy a csillagok állása kedvező lesz – jelentette kis Dadus hűvösen.

Demóna felfigyelt a különös közjátékra, de úgy tett, mintha meg sem történt volna.

–  Bárcsak Kirké is itt lehetne! Szívesen megismerném – mondta végül Demóna. Izgalmasnak találta, hogy egy hasonló korú boszorkánnyal találkozhat.

–  Okot adjunk a Tündérkeresztanyának, hogy kizárhasson a vizsgáról? – kérdezte Lucinda.

–  Azt már nem! – felelte rá Martha.

–  Ugyan, dehogy! – tette hozzá Ruby is.

–  Nem, nem, véletlenül sem! – sivították egyszerre mindhárman.

Demóna jót mulatott magában a nővérek furcsa kitörésein. – Értem. Ha ő is eljött volna vacsorázni, a Tündérkeresztanya azt hihetné, hogy összejátszunk, hogy holnap átmenjek a vizsgán.

–  Úgy van! Bár alighanem nem fogja hagyni, hogy Kirké legyen a védenced holnap!

–  Nem hát! Azt biztos nem!

–  Hiszen mi a dadusod barátai vagyunk!

–  Hádész mentsen meg minket attól!

–  De holnap ő is átjön tortát enni!

–  Kirké imádja a szülinapi tortát!

–  Hisz tizenhat éves leszel!

–  Tizenhat!

–  Mind tortázunk majd, ha a csillagok együttállása nem kedvez!

Dadus inkább témát váltott. – Drágám, van még valami, amit tudnod kell. Nem minden védenc lesz valódi. Néhányan közülük inkább csak afféle kivetülések, mint a szellemek. Velük nehezebb dolgod lesz, mint az igaziakkal, mert őket valódi történelmi személyekről mintázták. Vannak, akik a jövőből jöttek, és vannak, akik a múltból…

Ám Demóna nem figyelt rá.

–  Mi az, drágám? Merre kalandozol? – kérdezte Dadus.

–  Diabló… nem tért vissza az után, hogy ma délután kiküldtem őt… – felelte Demóna. Eddig annyira élvezte Dadus és a különös nővérek társaságát, hogy majdnem meg is feledkezett Diablóról.

–  Hogy utánunk kémkedjen? – vigyorogtak a különös nővérek. – Ó, mi láttuk őt! Jó kis madár az, drágám, de még kicsit gyakorolnia kell a kémkedést, mielőtt ilyen feladatokra kiküldhetnéd. – A nővérek ezen ismét jót kacarásztak.

–  Bizonyára kutya baja, kicsim. Csak kihasználja az alkalmat egy kis röpködésre – hahotázott Ruby.

–  A macskánk, Pflanze is mindig ezt csinálja – szólt közbe Martha, egyre jobban vihogva. – Ja, persze ő nem röpköd! Csak settenkedik, ólálkodik, aztán már ott sincs! Kész veszedelem, néha napokra eltűnik, és soha nem mondja el, hogy éppen hová megy, vagy hol járt!

Lucinda is bólogatott. – A helyedben nem aggódnék miatta, drágám. Bizonyára nem esett baja a kis ördögfiókának.

Dadus Demóna kezére tette a sajátját, és mosolygott.

–  Tudom, hogy jól érzed magad velünk, drágám, de most jobb, ha lefekszel. A vizsga holnap korán kezdődik.

–  Alhatnék a lombházban, hátha Diabló visszajön?

Dadus bólogatott.

–  Persze, csak ne maradj fent egész éjszaka, hogy megvárd!

Mindenki felállt, hogy megöleljék Demónát.

–  Jó éjt, Demóna!

–  Jó éjt!

–  Szeretünk, Demóna! Boldog születésnapot!

Demóna nem emlékezett rá, hogy valaha is ilyen boldog lett volna. Dadus személyében volt egy csodálatos anyja, és most még három fantasztikus boszorkány, akik mind imádták őt. A tizenhatodik születésnapja jobbnak ígérkezett, mint remélte volna.

Ha nem aggódott volna annyira Diabló miatt, minden tökéletes lett volna. Akkor nem volna semmi baj…

12. fejezet

Dadus előző életei

Míg Kirké és Dadus visszafelé sétáltak az Esthajnal-kastélyba, Dadus továbbra is Demónára és a vele töltött időre gondolt. Vajon tudja, hogy ő is itt van a kastélyban? Dadus emlékezett rá, hogy Demóna képes érzékelni a világban áramló mágikus erő változásait. Mindig megérezte, hogy merre járnak a boszorkányok, bár azt nem tudta, hogy pontosan ki is az illető. Dadus nem tudta, hogy Demóna miért is jön az Esthajnal-kastélyba egyáltalán. Talán a különös nővérekhez jön? Vagy azért, hogy ővele szálljon szembe?

–  Demóna nemsokára ideér – közölte Kirkével, ahogy beléptek a kastélyba. Mindketten odabiccentettek Hudsonnak, az Esthajnal-kastély főkomornyikjának, ahogy áthaladtak az előcsarnokon, be, egyenesen a reggelizőbe. – Szerinted miért jön ide?

–  Azt hiszem, talán azért, ami Ursulával történt – felelte Kirké.

–  Demóna soha nem szívelte Ursulát – emlékeztetett Dadus.

–  Meglehet, de biztos megérezte a varázserő hirtelen megugrását. Gondolom, szeretné megtudni, hogy mi okozta – vélekedett Kirké.

Dadus belegondolt. – Való igaz, hogy figyelmeztette a nővéreidet, hogy ne bízzanak meg Ursulában. Talán épp azért jön, hogy ezt az orruk alá dörgölje.

De bármiért is jött, Dadus biztonságban érezte magát Kirkével az oldalán.

–  Persze hogy a te oldaladon állok. Hisz szeretlek – felelte Kirké Dadus ki sem mondott gondolataira.

Dadus szomorkásan mosolygott. – Reméljük, ez így is marad. Előfordult már, hogy fiatal lányok ilyesmiket mondtak nekem, de később megbánták.

Kirké biztos volt benne, hogy ez nem így van. Dadus nyilván csak azért érezte így, mert az imádott lánya többé már nem szerette őt. Miután elveszítette Demónát és a szeretetét, úgy érezhette, hogy mindenki csalódott benne.

–  Én sosem bántam meg, hogy szeretlek! – lépett a szobába Tulipánt hercegnő, és gyengéd puszit nyomott Dadus arcára.

Dadus érezte, hogy elönti a boldogság, amiért két ilyen csodás fiatal hölgy társaságában lehet. Arra az időre emlékeztette, amikor a fogadott lánya is pontosan úgy szerette őt, ahogy most Kirké és Tulipánt. Összeszorult a szíve a gondolattól, hogy találkozni fog Demónával, és elkerülhetetlen lesz a szembenézésük. Hosszú évek óta nem látták már egymást. A legutóbbi találkozásuk pedig rettenetes véget ért.

–  Tulipánt, drágám, utána tudnál nézni valaminek? – kérdezte Dadus, és kényszerítette magát, hogy elszakadjon az emlékeitől. – Kérlek, menj el a könyvtárba, és gyűjtsd ki nekem a növény vagy föld alapú élőlényeket, amelyek az Esthajnal-birodalomban élnek. Leszámítva persze a Fák Urait és a Küklopszokat, mivel róluk már úgyis mindent tudsz.

Tulipánt gyanakodva pillantott Dadusra. – Megint meg akarsz szabadulni tőlem?

Dadus a fejét rázta. – Nem, drágám, ez tényleg nagyon fontos lenne. Tudom, hogy érdeklődsz a téma után, nekem pedig most nagy szükségem lenne erre a tudásra.

Kirké látta, hogy Tulipánt nem érti. – Elkísérlek a könyvtárba, és közben elmagyarázom. Dadus, Tulipánt már nem gyerek! Megérdemli, hogy megtudja, mi történik! – Dadus pillantásából kitetszett, hogy másként gondolja.

Kirké és Tulipánt elindultak kifelé, de Kirké még hátrafordult. – Mindjárt visszajövök. Ne aggódj, nem hagylak magadra sokáig.

Dadus érezte, hogy zúg a feje, és a szíve is hevesen dobog. Újra felidézni több emberöltőnyi életet – mert hát Dadus valóban ennyit élt –, csak megfájdította az ember szívét. Könnyű visszanézni a múlt hibáira, és azt kívánni, hogy bárcsak máshogy döntöttünk volna. Ám egyszerre felidézni az összeset, ahogy egymás után zuhognak az ember fejére, ilyet még Dadus sem érzett soha. Az, hogy nem tudott megfelelni fogadott lányának, több emberöltőnyi életének legnagyobb hibája volt. Most pedig Tulipánt is belekerült az események forgatagába; az ő szülei is az álomvarázslat fogságában rekedtek a kastélyban. Minden romokban hevert. Dadus úgy érezte, mindenhol csak a fájdalom és a közelgő végzet érzete veszi körül. Azt sem tudta, hogyan fogjon hozzá a dolgokhoz.

Mégis, muszáj volt. Hozzá is kezdett.

Tulipánt máris a helyi teremtmények után kutatott a könyvtárban. Dadus tudni akarta, hogy akad-e olyan lény az Esthajnal-birodalomban, ami fenyegetést jelenthet Demónára. Majd Kirkével is kerestetnie kell egy igét, amely felébreszti a nővéreit. A boszorkányok háza még mindig ott állt a tengerparti sziklákon. Csak akad valami varázslat a saját könyveikben is, ami segíthet rajtuk.

Kirké visszatért a terembe. – Mindent elmondtam Tulipántnak. Megértette a helyzetet, és nem fél. Rengeteget változott, mióta először találkoztunk; és tegnap óta még többet. Jó látni, hogy ilyen nagyszerű fiatalasszony vált belőle. Biztos te is büszke vagy rá.

Dadus mosolygott. – Mindig is az voltam. Rég láttam, hogy mivé válik majd. Sosem kételkedtem benne, hogy egy nap pontosan azzá a talpraesett lánnyá érik majd, akit most látunk.

–  Azt is láttad, hogy Demóna mivé válik majd? – kérdezte Kirké.

Dadus bólintott. – Láttam. De megpróbáltam megváltoztatni a jövőjét. Igyekeztem egy másik irányba terelgetni. És miközben meg akartam menteni, mindent megadtam neki, amitől végül minden gonoszok úrnőjévé válhatott.

Ez volt Dadus legnagyobb bukása, bár Demóna alighanem ezt Dadus legnagyobb ajándékának látta. Tőrként hasított a szívébe, ahogy hangosan is kimondta e szavakat Kirkének.

Minden gonoszok úrnője.

Dadus tudta, hogy Kirké is tanúja volt a gondolatainak, amikor felidézte közös múltját Demónával. Meg sem próbálta eltitkolni őket. Voltaképpen sokkal könnyebb és kevésbé fájdalmas volt így a tudtára adni, mintha szóban kellett volna felelevenítenie a hibáit. Dadus tudta, hogy Kirké nem hibáztatja. Ők ketten sokban hasonlítottak: Kirké is úgy látta az időt, ahogy mások képtelenek voltak. Tisztában volt vele, hogy Dadus sosem akart ártani Demónának, és mindent megtett, hogy megmentse az ő drága kis zöld tündérét. Kirké is képes volt visszatekerni és újra lejátszani a múltbeli eseményeket, ha úgy kívánta. Dadus úgy érezte, Kirké még többet is tud, mint amit megosztott vele. Alighanem mindent tudott. És egy nap, gondolta Dadus, talán majd képes lesz az összes idősíkot egyszerre látni, anélkül, hogy beleőrülne. Egyelőre annyi volt biztos, hogy Kirké is képes volt egyes múltbeli eseményeket meglátogatni, kiváltképp, ha azok komoly érzelmi töltettel rendelkeztek. Ám ennek ára volt: az efféle látogatások roppantul kimerítették. Kirkének pedig minden erejére szüksége volt, hogy segíthessen a nővérein. Egyébként is, korai lett volna még felfedni Kirké előtt, hogy milyen irányt vesz majd az élete, miután elintézi a nővérei ügyét. És Dadus még a valódi, nagyszerű sorsát sem óhajtotta felfedni Kirké előtt, így elkendőzte ezeket a gondolatait előle, amíg el nem jön a megfelelő idő.

–  Nem hagyhatom, hogy egyedül találkozz Demónával. Egy gyors védővarázslatot bocsátok a télikertre, és máris jövök – jelentette ki Kirké. Fáradt pillantást vetett Dadusra, majd gyengéd puszit nyomott az arcára. Kirké érezte, hogy kétfelé húz a szíve: egyfelől Dadus, másfelől a nővérei irányába. Tudta, hogy Dadus is tisztában van vele. A nővérei háza még mindig ott állt Esthajnal szikláin, és biztos volt benne, hogy ott találja majd a választ a nővérei újraélesztéséhez. Ám a varázskönyveknek még várniuk kellett. Gyermekkori otthona megvárja; akkor is ott lesz még, amikor majd készen áll rá. Kirké egyelőre képtelen volt rávenni magát, hogy elhagyja a kastélyt. Addig nem, amíg Demóna fenyegető indákkal teli erdeje egyre közelebb kúszott hozzájuk.

13. fejezet

Az összetört babák

A különös nővérek a télikert hatalmas üvegkupolája alatt hevertek a padlón. Dadus és Kirké úgy döntött, hogy otthagyják őket, ahol összecsuklottak, nehogy valami bántódásuk essék, bár Kirkében felmerült, hogy ennél nagyobb bajuk már aligha eshet; hiszen az életerő legapróbb szikráját sem érezte bennük. Leginkább törött, élettelen babákhoz hasonlítottak. Szemük tágra nyílva, enyhén kidülledve meredt ki sötét szemüregükből. Kirké szomorúan látta, hogy fehér arcukat teljesen összekente lecsorgó, fekete szemfestékük a sok-sok órányi sírástól, még mielőtt összeestek volna. Vörös rúzsuk elkenődött, és megült a szájuk szegletében. Kirkét alaposan felzaklatta, hogy így kell látnia a nővéreit. Bár a jelenlétüket már nem érzékelte, a szíve mélyén érezte, hogy valahol még léteznek a világban.

Épp csak nem ebben a világban.

Egy gyors varázsigét mormolva helyrehozta a nővérek elkenődött sminkjét, helyére fésülte a göndör fürtöket, kiegyenesítette a tollakat a hajukban, és lesimította fekete selyemből szőtt bő ruhájukat, melyet az éjszakai égbolthoz hasonlóan ezüst csillagok díszítettek. Ha már azzal várnia kellett, hogy felébressze őket, legalább addig is némi méltóságot tudott nekik kölcsönözni. Jóllehet, békésebbnek tűntek volna, ha sikerült volna lezárni a szemeiket. Ám Kirké végül úgy gondolta, talán jobb is, hogy nyitott szemmel fekszenek ott. Nem akarta elfelejteni, hogy a segítségére van szükségük. Azt kívánta, bárcsak olyan egyszerűen felébreszthetné őket, ahogy a külsejüket rendbe hozta.

Remélem, jól vannak, legyenek bárhol is. Szerinted felébrednek még valaha? A kérdés Pflanzétól jött. A macska csendesen nézte, ahogy Kirké elrendezi a nővéreit. Mozdulatlanul heverő gazdáinak látványa még Pflanze szívét is összeszorította. Attól tartott, hogy soha többé nem beszélhet majd velük. Sosem érezheti többé Ruby simogatását, Lucinda ajkainak puha érintését a feje búbján, esetleg azt, ahogy Martha gyengéden a fülét ráncigálja.

–  Ne félj, Pflanze. Megtalálom a varázslatot, ami felkelti őket. Ez biztos. – Kirké elfordult a nővéreitől, és Pflanzéra nézett. Egészen lenyűgözte a macska szépsége és zöldes pöttyökkel tarkított, feketével keretezett aranyló szeme, mely élesen elütött a fején levő fekete, fehér és narancs foltoktól. – Gyönyörű teremtmény vagy, Pflanze! Őrizd őket, kérlek. Később visszajövök.

Megigézed az ajtót is? Nem tetszik, hogy a gazdáim ilyen védtelenül fekszenek itt, főleg, ha Demóna is ide tart.

–  Hát persze, ne aggódj – felelte neki Kirké. Csendesen behúzta maga mögött az ajtót, nehogy megzavarja a nővéreit és hű őrizőjüket. Kezének egy intésével erős barikádot varázsolt a szoba köré, melyen csak tiszta szívvel és nemes szándékkal lehetett átjutni. Senki nem lett volna képes belépni, aki ártani akart volna a nővéreknek. Semmiféle bűbáj nem lett volna elég erős ahhoz, hogy áttörje ezt védelmet – hiszen az Kirké szeretetéből táplálkozott, hogy megvédje imádott nővéreit.

14. fejezet

A gyűlés

Baglyok, varjak, galambok és szitakötők hada özönlött az Esthajnal-kastély felé. Minden királyságból és a varázsföldek minden szegletéből záporoztak az üzenetek. Rengetegen a hatalmas mágikus kitörés után érdeklődtek, amely Ursula halálakor szabadult fel, s hogy történt-e valami intézkedés utána. Mások egyszerűen részvétüket fejezték ki Ursula halála miatt. Dadusnak ezekre nem volt ideje. Majd válaszol rájuk, ha sikerül elbánnia Demónával. Ám akadt egy üzenet, amely nem várhatott a válaszra. Ezt a nővére írta, s értesítette, hogy tündérek egy csoportja indult útnak, hogy segítsenek rendezni „a különös nővérek ügyét”. Dadusnak már csak erre volt szüksége: hogy egy csapat tündér okvetetlenkedjen az Esthajnal-birodalomban, amikor Demóna is épp oda tart.

Hádész szerelmére, miért kell épp most összedőlnie az egész világnak? A nővérem meg az ostoba kívánságteljesítő tündérei mindig beleütik az orrukat mindenbe, amihez semmi közük!

Vajon mindez csak egy ürügy volt arra, hogy szembeszállhassanak Demónával? Egyáltalán nem hitte, hogy a Tündérkeresztanyát érdekelte a különös nővérek sorsa. De nem, ez csak üldözési mánia! Ugyan honnan tudnák a tündérek, hogy Demóna az Esthajnal-kastély felé tart? A tündérek a különös nővérek miatt érkeznek. Abraka-Dabra-Csiribí-Csiribá-bú kisasszony csak azért jön, hogy ítélkezhessen a nővérek felett. Egyszerű. Nagyszerű. Nincs miért aggódnia.

Dadus ösztönei azonban nem csillapodtak. Nem. Ebből az egybeesésből csak katasztrófa lehet. Ebben teljesen biztos volt.

Elöntötték az érzelmek, nem pusztán a jelen történései, hanem a szemei előtt azóta is rendületlenül záporozó emlékképek miatt. Furcsa érzés volt. Az emlékei egyre-másra kezdtek visszatérni, ám Dadus továbbra sem emlékezett rá, hogy eleve hogyan veszítette el őket.

–  Biztosan olyan bűbájt bocsátottál magadra, hogy elfelejtsd. Ez rád vallana – szólalt meg Kirké az ajtóból, szétzilálva Dadus gondolatait. Alighanem igaza volt. Valószínűnek tűnt, hogy Dadus szántszándékkal szabadult meg az emlékeitől, hogy legyőzze a fájdalmat, amiért nem tudta megvédeni Demónát. Szörnyű érzés volt felidézni az összes dolgot, amit egykor megbánt, ám ahogy Demóna emlékei is részletesen leperegtek a szeme előtt, abba a szíve is belesajdult. Nem csoda, ha annak idején a feledés mellett döntött.

Inkább témát váltott hát, csak hogy egy percre elterelje a figyelmét az emlékekről. – Hogy vannak a nővéreid? Történt bármi változás?

Kirké a fejét ingatta. – Nem.

Dadus szomorúan meredt maga elé. Kirké nem szólt, de látta rajta, hogy őt is borzasztóan aggasztja a különös nővérek sorsa, ahogy Demónáé is.

–  Nem akarom, hogy aggódj – jelentette ki végül Kirké. – Tudom, hogy megtaláljuk a módját, hogy felébresszük őket. Ami pedig Demónát illeti, itt van veled Pflanze. És Tulipánt. Na és persze én is. Mind veled vagyunk. Demóna tehetetlen lesz veled szemben, amíg melletted állunk.

–  Voltaképpen a nővérem és az ő szenteskedő barátai miatt aggódom – válaszolta Dadus, és átnyújtotta Kirkének a Tündérkeresztanya levelét. – Ők is ide tartanak.

Kirké összeszűkült szemmel nézte. – Az baj. Nincs rá mód, hogy visszafordítsuk őket? Hogy a tudtukra adjuk, hogy nincs rájuk szükség.

Dadus a fejét rázta. – A nővérem képtelen olyan helyzetet elképzelni, ahol ne lenne rá szükség. Hiába mondanánk neki, meg se hallaná. Nem fogjuk tudni visszafordítani őket. Egyszerűen csak bámulnának rám, és úgy tennének, mintha nem értenék, amit mondok.

Kirké sóhajtott. – De miért jön ide? Ugye nem gondolod, hogy ő altathatta el a nővéreimet?

–  Őszintén fogalmam sincs. Feltételeztem, hogy azért aludtak el, mert minden erejükre szükségük volt, hogy visszaverjék a varázslatot, amit Ursula segítségére hoztak létre – magyarázta Dadus. – Ám azóta sem ébredtek fel. Bármivel próbálkoztam, semmi nem segített. Sem a te varázslataid. És eszembe jutott, hogy nem avatkoztak-e be a tündérek valahogy mégis…

Kirké szeme haragosan villant. – Hogyan avatkozhattak bele? Ha a nővéreimnek bármi bajuk esik…

–  Nem, az ő varázserejük nem képes ártani senkinek, még az ellenségeiknek sem – felelte Dadus. – És a nővéreid amúgy sem voltak igazából az ellenségeik. Igaz, hogy a múltban Demóna pártját fogták. A különös nővérek korábban is segítettek neki, ám a tündéreket nem abajgatták. A nővéremmel mostanában kissé mintha elszaladt volna a ló. Túl komolyan veszi a Tündérkeresztanya szerepét. Auróra hercegnő nem az ő védence, ám ha mégis ő bocsátott véget nem érő álmot a nővéreidre, azt alighanem a szeretett hercegnői miatt tehette.

Kirké a homlokát ráncolta. – Azt hittem, Hamupipőke volt az ő egyetlen hercegnője.

–  Úgy is van, és ő azóta is boldogan él. De az a gyanúm, hogy a nővérem egyre jobban unatkozik a tétlenségben. Úgyhogy minden olyasmibe beleüti a fitos kis orrát, amihez semmi köze. – Dadus felsóhajtott. – De elég már a nővéremből. Csak remélem, hogy nem hozza magával azokat az elviselhetetlen talpnyalóit, a jó tündéreket is.

–  Te aztán tényleg ki nem állhatod a tündéreket, Dadus – mosolygott Kirké. – Nem hibáztatlak. Ha ez megnyugtat, én nem is tekintelek téged tündérnek. Az én szememben te boszorkány vagy, és mindig is az voltál.

–  Köszönöm, drágám. A nővéreid egyszer régen majdnem ugyanezt mondták nekem és Demónának. Hogy tündérnek születtünk, ám a szívünkben boszorkányok vagyunk. Alighanem igazuk lehetett.

Kirké elgondolkodott ezen. – Ha belegondolunk, egy tündér ugyanolyan könnyen lehet boszorkány, ahogy egy ember, ha képes a megfelelő varázslatokra. De azt hiszem, a te esetedben ennél többről van szó. Arról, amit a szívedben látok. Te nem osztozol a tündérek felfogásán.

–  Milyen igazad van! És köszönöm, drágám, de…

Dadus szavait a kastély kapuja felől felhangzó hangos kopogtatás szakította félbe. Mindketten összerezzentek. Dadusnak összeszorult a szíve. Még nem állt készen, hogy szembenézzen Demónával.

Kirké megszorította Dadus kezét, mintegy emlékeztetve arra, hogy vele van. Dadus azt kívánta, bárcsak egész életében mellette állt volna! Vajon milyen lett volna, ha állandóan vele tart egy fiatal, ám hatalmas boszorkány, hogy az oldalán cselekedje a jót? Aki tiszta szívű, s mentes a tündérközösség bigottságától? Dadus már egy ideje készült rá, hogy szembenézzen Demóna haragjával, ám egyelőre képtelennek érezte rá magát. Nem állt készen arra, hogy elítéljék. Talán, ha Kirké is ott lesz, Demóna belenézhet az ő szívébe is, és az ő szemén keresztül láthatja majd Dadust. És akkor esetleg – Kirké szeretetének köszönhetően – kevésbé fog neheztelni rá – egy öregasszonyra, aki épp csak most tudta meg, hogy ki is valójában.

Hudson lépett a szobába, komor arckifejezéssel. Sápadt volt, és szemlátomást nagyon kényelmetlenül érezte magát.

–  Mi az, Hudson? Mi történt? Ki érkezett? – tudakolta Dadus.

–  Hófehérke királyné, asszonyom. Üzenetet küldött.

Mindenre, ami szent, ugyan mit akarhat tőlünk Hófehérke? – mélázott Dadus.

Hudson kelletlenül billegett a sarkán előre-hátra.

–  A küldönc, asszonyom, azt mondta, hogy az üzenet Hófehérke királynétól és az édesanyjától jött.

Hudson rendszerint nem kérdezősködött, főleg nem a királyok és királynék iránt, de most képtelen volt megállni.

–  Asszonyom, Hófehérke királyné talán meghibbant? Mindenki ismeri a legendát az öreg királyné bukásáról. Kérem, bocsássák meg a szemtelenségem, de…

–  Drága Hudson, kérem, ne aggassza magát emiatt. Biztosíthatom, hogy Hófehérke királyné nem őrült meg – jelentette ki Dadus határozottan.

–  Igenis, asszonyom – felelte Hudson idegesen. Egyáltalán nem tűnt nyugodtnak a tudattól, hogy a hírhedt Grimhilde királyné valahogy még mindig itt kísértett ezen a világon.

–  Az öreg királyné helyzete némiképp megváltozott a halála óta, Hudson. Kérem, ne aggódjék – válaszolta Dadus. Hudson a szokott pillantással felelt, mely tele volt az afelett érzett csodálattal, hogy a másik olvasott a gondolataiban.

–  Elkérném azt az üzenetet, Hudson, ha nem bánja – folytatta Dadus huncut mosollyal.

Hudson előkotorta az üzenetet, és Dadus kinyújtott tenyerébe helyezte. – Természetesen! E-elnézést kérek – dadogta.

–  Kérem, Hudson, ne nyugtalankodjék. Menjen csak le, és igyon egy jó csésze teát! Azt hiszem, jót fog tenni.

–  Szegény Hudson – kuncogott Kirké, ahogy a főkomornyik távozott. – Mi áll a levélben?

–  Nézzük csak! – emelte fel a levelet Dadus. Kirké közelről figyelte az arcát; inkább abból olvasott, mint a gondolataiból. Ám a királynék szemlátomást rossz híreket közöltek.

–  Úgy tűnik, a nővéreid valamely látogatásuk alkalmával otthagytak egy könyvet az öreg királyné kastélyában, amikor Hófehérke még kislány volt – foglalta össze Dadus. – Tündérmesék vannak benne. Állítólag az öreg királyné régen ebből olvasott fel Hófehérkének, és volt benne egy történet egy sárkányboszorkányról, aki a saját érdekében álmot bocsátott egy lányra. Azt szeretnék tudni, hogy mindazok után, ami Aurórával és Demónával történt, vajon a könyv megjövendölte-e az eseményeket?

Kirké nem tudta, mit gondoljon erről, ám Dadus rögtön folytatta is, még mielőtt hozzászólhatott volna. – A legnyugtalanítóbb az egészben az, hogy mintha ez a könyv mindenki történetét megjósolná. Nemcsak Auróráét, de Hófehérkéét, Arielét, Tulipántét, Hamupipőkéét, de még a tiédet is! Az öreg királyné és Hófehérke attól félnek, hogy a könyvet megigézték.

Kirké bele sem akart gondolni, hogy mit jelentene az, ha a nővérei tényleg megigézték volna a könyvet. – Szerinted tényleg ez történhetett?

–  Hogy megigézték? Nem, azt hiszem, tudom, milyen könyvről van szó. Egyszerűen csak rögzíti az eseményeket. Egyáltalán nincs megigézve, nem próféciákat ír. Még a nővéreidből sem nézném ki, hogy ilyesmit műveltek volna.

Kirké már nem volt benne olyan biztos. – Ha a nővéreim tényleg megigézték azt a könyvet, akkor te is tudod, hogy Grimhilde királyné bosszút fog állni. Ahogy mindenki.

Dadus a gondolatba is beleborzongott. Ha a különös nővérek valóban megigézték a könyvet, még Kirké sem védhetné meg őket a borzasztó gaztetteik következményeitől.

–  Meg kell vizsgálnom azt a könyvet. Kirké, visszaírnál, kérlek, Hófehérkének, hogy küldje el nekünk? Csak akkor tudom megállapítani, hogy megigézték-e, ha a saját szememmel látom. Ha ez tényleg a nővéreid műve…

Kirké félbeszakította. – Az rettenetes lenne.

Dadus hátán végigfutott a hideg, ahogy felidézte mindazt a pusztítást, amit a különös nővérek az évek során okoztak. Valami megmozdult a lelkében, amit már régebb óta nem érzett, mintsem hogy szerette volna felidézni. Egyáltalán érdemes visszahozniuk a különös nővéreket az életbe? Ígéretet tett, hogy mindent megtesz majd értük, hiszen Kirké erre vágyott, ő pedig mit sem szeretett volna jobban, mint hogy boldoggá tehesse a lányt. De tényleg ez lenne a legjobb neki? Boldog lehetne egyáltalán, míg a nővérei élnek, s halált és pusztulást hoznak mindenkire, akivel csak kapcsolatba kerülnek? Kirké az egész életét azzal tölthetné, hogy rendbe hozza mindazt, amit tönkretettek, és segítsen az áldozataikon. Vajon valaha is kiteljesedhetne az árnyékukban? Dadus szíve összeszorult a felismeréstől. Mégis muszáj segítenem neki. Most már nem szeghetem meg a szavam. Akkor sem, ha Kirkének az lenne a legjobb, ha a nővérei sosem ébrednének fel.

Kirké arca elsötétült. Hallotta Dadus gondolatait, és úgy érezte, mintha elárulták volna. – Hogy mondhatsz ilyet?! – kiáltott rá.

Dadus arcából kiszaladt a vér. Egyáltalán nem akarta, hogy Kirké hallja a gondolatait. – Én csak téged akarlak megvédeni. Esküszöm! – bizonygatta.

Kirké csendben állt; nem tudta, hogy mit mondjon. Mozdulni sem bírt, csak a könnyei akartak kibuggyanni. Képtelen volt Dadus szemébe nézni. – Azt hiszem, most hazamegyek, és írok Hófehérkének arról a könyvről – nyögte ki végül. – Meglehet, hogy szükségem is van egy kis friss levegőre.

15. fejezet

A boszorkányok a tükrökben

Mióta Auróra az álmok birodalmában rekedt, még soha nem tudott beszélni senkivel, aki megjelent a tükrös szobában; csak szótlan szemlélő lehetett. És most, hogy végre beszélhetett valakivel ezen a szörnyű, magányos helyen, ki más is lehetett volna az, mint ezek, ezek a boszorkányok, ezek a bizarr, őrjöngő bolondok, akiknek alig értette a szavát.

–  Ó, hát ez nem szép dolog, Hercegnő! Egyáltalán nem! – Úgy van, ne légy faragatlan, kedvesem! – Azok az ostoba tündérkeresztanyáid nem tanítottak meg a jó modorra?

Aurórának fogalma sem volt, hogy mit mondhatna. Még mindig nem volt teljesen meggyőződve róla, hogy a boszorkányok hozzá beszélnek. Eszébe jutott egy este, amikor az unokatestvérét, Tulipántot figyelte. Megesküdött volna, hogy Tulipánt egyenesen őhozzá beszél, de aztán kiderült, hogy a macskájához, Pflanzéhoz. Auróra bolondnak érezte magát, amiért válaszolgatott neki, és megfogadta, hogy többé nem követi el ezt a hibát.

–  Ó, mi nagyon is hozzád beszélünk, Hercegnő! De még mennyire! – Auróra összeszűkülő szemmel nézte a boszorkányokat a tükörben.

–  Bizony ám, Auróra! Látunk téged! – A két boszorkány a jobb és bal oldali tükrökben vadul kalimpálva integetett, a szemük kidülledt, és úgy vigyorogtak rá, mint akik megőrültek.

Bár pontosan ugyanúgy néztek ki mind a hárman, a középső közülük valahogy mégis idősebbnek tűnt. Ő nem kapcsolódott be a bohóckodásba. Csak állt ott, és Aurórát szemlélte, mintha méregetné. – Szóval te vagy Auróra hercegnő. Demóna nagyon fog örülni, hogy rád találtunk.

–  Kik… kik vagytok? És honnan ismeritek Demónát? – kérdezte Auróra tétován.

–  Az én nevem Lucinda, ezek a meglehetősen eleven boszorkányok pedig a testvéreim; Ruby és Martha. Ami Demónát illeti, nos… ő nagyon régi barátunk – felelte a középső boszorkány.

Auróra szemügyre vette a különös nővéreket. Tisztán érződött rajtuk a varázserő, ám Auróra azt is megérezte, hogy az álomvilág alkonyati mágiája az ő hatalmukat korlátozza.

–  Ti Kirké nővérei vagytok? – szegezte nekik a kérdést a hercegnő, amint összeállt a fejében a kép. Emlékezett rá, hogy látott egy gyönyörű fiatal boszorkányt az Esthajnal-királyságban, az unokatestvére, Tulipánt hercegnő társaságában. Kirké nagyon aggódott a nővérei miatt, akik csapdába estek az álomvilágban.

–  Honnan ismeri a szendergő Csipkerózsika a kishúgunkat? – rikoltotta Ruby, rettenetesen eltorzult arccal.

Lucinda egy rettenetes pillantással elhallgattatta. – Ne visíts már, Ruby! És kérlek, próbálj meg rendezetten és érthetően beszélni a hercegnő előtt! Ez a hely elég zavaros anélkül is, hogy mi még fokoznánk az őrületet!

–  Jaj, ne! Már megint ezt csináljuk, Lucinda? Ne már! Kérlek, csak azt ne mondd! – sivalkodott a másik két boszorkány.

–  Azonnal mondd el, hogy honnan ismered a testvérünket! – üvöltött a hercegnőre Ruby. Auróra hátraugrott az ijedségtől.

–  Fejezd be, Ruby, hagyd, hadd válaszoljon! – pirított rá Lucinda.

Nyilván ő a vezetőjük – gondolta a hercegnő.

–  Dehogyis ő a vezetőnk! – visította Martha, Auróra ki sem mondott gondolatára.

–  Jaj már, te is tudod, hogy ő az! Mindig is ő volt! – felelte Ruby.

–  Lányok, kérlek! Hadd beszéljen már! Éppen a húgunkról akart mesélni! – csattant fel Lucinda.

–  Nem, igazából nem akartam. Úgy látom, hogy mivel csak én tudom, amit ti is tudni akartok, talán jobb lesz, ha megtartom magamnak – felelte Auróra merészen.

–  Á, értem – somolygott Lucinda.

Ami ezután történt, arra nem számított. Lucinda kilépett a tükörből, mint valami szellem a túlvilágról, és csontos kezével a hercegnő után kapott. Auróra rémületében megtántorodott, hátraesett és hirtelen valami szörnyű, égető érzés árasztotta el a bensőjét.

A különös nővérek felnyihogtak.

–  Vigyázz, drágaságom! Még nem ismerted meg e világ minden varázslatát, sem azt, ami a saját lelkedben rejlik! És most mondj el a húgunkról mindent, amit tudsz!

16. fejezet

A különös nővérek varázskönyvei

Kirké a padlón ült a hideglelősen csendes házban, körülötte a nővérei könyvei hevertek. Most, hogy megírta a levelét Hófehérkének, valami olyasmi után kutatott, ami segíthetett felkelteni a nővéreit. A ház ólomüveg ablakai, melyeken a nővérek különféle kalandjai voltak láthatóak, nem sok támpontot adtak a felébresztésükhöz. Kirké roppan furcsán érezte magát egyedül a házban, miközben a testvérei könyveit lapozgatta, majd átkutatta a kamrájukat. Számtalan altatóvarázslattal és az ellenszerükkel is találkozott, de olyan egy sem akadt, amellyel az álmok birodalmából lehetett volna visszahozni valakit – már ha a nővérei egyáltalán ott voltak. Kirké egyet már biztosan megtanult a múlt eseményeiből: bármilyen átok is száműzte a nővéreit az álomvilágba, kellett, hogy legyen valami titkos záradéka. Valószínűnek tűnt, hogy csak az hozhatja vissza őket, aki odaküldte. Kirké ennek ellenére nem adta fel.

A kandalló mellett őrt álló jókora, éjsötét ónixvarjak a semmibe bámultak, míg Kirké hasztalan kutakodott a nővérei varázskönyveiben és naplóiban. A fiatal boszorkánynak minden akaraterejére szüksége volt, hogy el ne terelje a figyelmét a bennük olvasható megannyi történet. A nővérei sokkal idősebbek voltak nála. Kirkének néha eszébe jutott, hogy vajon milyen lehetett az életük az előtt, hogy róla kellett volna gondoskodniuk. Erről sohasem ejtettek szót – sem arról, hogy mi történt velük, mielőtt ő megszületett volna, sem a szüleikről, sem arról, hogy hogyan haltak meg. Kirké egész gyermekkora egy merő rejtély volt. A neveltetésére sem emlékezett. Ahányszor csak efelől érdeklődött a nővéreinél, azok összevissza csacsogtak mindenféle értelmetlenséget, míg Kirké meg nem unta, és nem ejtette a témát. Bárcsak a hatalma, amellyel képes volt újraélni a múltat, önmagán is működött volna! Képtelen volt elszakadni a gondolattól, hogy a könyvek akár ezekről az éveiről is tartalmazhatnak valamit. Amikor még kicsi volt, a nővérek könyvei vagy nem voltak hajlandóak kinyílni neki, vagy fájdalmas visításba kezdtek, ha csak hozzájuk ért. A nővérei mindig rájöttek, ha valahogy ki akarta kémlelni a titkaikat. Csakhogy most nem voltak itt. Egyszerűen csak fel kellett lapoznia a könyveiket, ami egyszerre tűnt izgalmasnak és rémisztőnek. Ha a nővérek védővarázslatai megtörtek, az azt jelentette, hogy többé már sosem térnek magukhoz? Az efféle bűbájok rendszerint csak akkor nem működtek tovább, ha a boszorkány, aki létrehozta őket, meghalt.

Kirkének eszébe jutott, hogy Dadus elmondta neki, hogy a saját bűbája sem működött rendesen, amikor Ursula elrabolta a lelkét. Dadus nagyon aggódott, hogy valami szörnyűség történt vele, de ő is visszatért, nem igaz? Ez némi reményt adott neki.

Ahogy ott üldögélt az egymásra tornyozott könyvekkel, a beszűrődő fényben hirtelen megakadt a szeme egy piros almán az egyik ablak ólomüvegén. Az évek során számtalanszor látta már ezt az ablakot, s a történetét is ismerte. Vagy legalábbis a história egyes részeit, mert általában az ablakokon látható történetekből rendszerint csak részleteket hallhatott. Ám az alma láttán most valamiért megdobbant a szíve. Hófehérke könyvére gondolt, s hogy vajon miféle titkokat rejthet.

Ekkor az ajtócsengő apró csilingelése ütötte meg a fülét. Annyira halk volt, hogy kis híján meg sem hallotta. Az ajtó mellett egy aprócska baglyot talált, aki a csőrével kocogtatta a jókora rézcsengőt, amellyel a látogatók szokták jelezni az érkezésüket. A picike madarat annyira lenyűgözte a saját tükörképe a rézcsengőn, hogy észre sem vette Kirkét.

–  Gyere csak be, apróság! Gyere, kapsz egy sütit – mosolygott rá Kirké, és a tenyerébe vette. A kis bagoly hálásan huhogott, Kirké pedig bevitte, és a konyhaasztalra helyezte. A kis madár ekkor kinyújtotta a lábát, és várakozóan nézett Kirkére, hogy az letekerje a lábára erősített tekercset. Kissé billegett, ahogy igyekezett fél lábon egyensúlyozni. Kirké arra gondolt, vajon mennyi időbe telhet neki, mire eljuttat egy üzenetet egyik helyről a másikra, és vajon milyen sikerrel. Megtalálta a kétszersültes dobozt, kettétört egy süteményt, és odaadta a kis bagolynak, hogy az kedvére csipegesse, míg ő elolvasta az üzenetet. A bagoly szúrós pillantást vetett rá, mintha kevesellné a jutalmat.

–  Aprócska jószág vagy, bagoly uram. Megkaphatod a másik felét is, ha azt megetted – felelte neki Kirké, míg kigöngyölte a tekercset, és olvasni kezdte.

Drága Kirké,

Köszönöm szívből jövő, kedves leveled. Szeretném, ha tudnád, hogy megkaptam, anyám pedig beleegyezett, hogy segédkezni fog nekem az utazóvarázslatban, amit küldtél. Rengeteg mondanivalóm van számodra, de mivel hamarosan úgyis találkozunk, inkább majd személyesen beszéljük meg őket.

Szívélyes üdvözlettel,

Hófehérke királyné

Kirkét roppant izgalommal töltötte el, hogy végre találkozhat az unokatestvérével, Hófehérke királynéval. Lepillantott a ruháira, és nevetnie kellett. Jobb lesz, ha átöltözöm! Az öltözéke rongyokban lógott róla az elmúlt hetek szerencsétlen eseményei után. Azóta még arra sem vette a fáradságot, hogy tükörbe nézzen – most pedig már alig mert, mert tartott tőle, hogy rémesen festhet.

A baglyocska apró lábával toppantott a fa asztallapon, mintha csak a jutalmát várná. Kirké odaadta neki a kétszersült másik felét, s egy rövid üzenetet körmölt Dadusnak, tudatva, hogy Hófehérke elindult az Esthajnal-kastélyba.

Elhatározta, hogy tovább folytatja a kutatást a nővérei könyvei közt, miután rendbe hozta magát, és meghallgatta Hófehérke királyné mondanivalóját. Nagyon remélte, hogy rátalál majd valamire, mielőtt túl késő lesz.

17. fejezet

A fák urai

Pflanze csendben ücsörgött a télikertben a különös nővérekkel. Szórakozásképpen a napfordulóra feldíszített fát nézegette, ahogy az ezüst és arany díszek meg-megcsillantak rajta a gyertyafényben, amikor hirtelen rettentő előérzete támadt. Megmerevedett ültében, s a fülét hegyezte, amikor egy borzalmas rengés rázta meg a szobát. Valami hatalmas dolog közelített az Esthajnal-kastély felé. Ahogy egyre közelebb ért, a díszek a fán egyre hevesebben rázkódtak, majd potyogni kezdtek az ágakról, s millió darabra törtek Pflanze körül. A macska fejvesztve inalt el a fa alól, s hangos vonyítással igyekezett felkelteni a kastély lakóinak figyelmét. Pflanze olyan ritkán hallatta a hangját, hogy az még a saját fülének is furcsának tűnt. Úgy döntött, inkább telepatikusan próbál kapcsolatba lépni Dadussal, ám mielőtt megtehette volna, a télikert ajtaja kivágódott, s az aggódó arcú Dadus és Tulipánt tűntek fel mögötte.

Mi ez? Mi történik? – tudakolta Pflanze, s olyan rémültnek tűnt, amilyennek Dadus még sosem látta.

–  Nem tudjuk! Azt hittük, a nővérek tértek magukhoz, azért nyávogtál! – kiabálta Dadus. Riadtan nézett körbe a teremben, a rázkódás kiváltó okát keresve. A fény a szobában hirtelen elhomályosult, majd minden elsötétedett.

–  Megállj! – kiáltotta Dadus, és égnek emelte mindkét karját. Ezüstösen világító fénygömb jelent meg felette. A ragyogásban végre megpillantották a rengés okozóját. Hatalmas fák vették körbe a télikertet. Nagyobbak, mint bármely más fa; réges-rég kihaltnak hitt óriások. Azok a fák, amelyek egykor, az emberek előtt uralták ezt a királyságot.

Dadus rögtön tudta, hogy miért jöttek.

Tulipánt döbbenten bámult fel a fákra. Sokszor álmodozott ezekről a teremtményekről, miközben olvasott róluk, de sosem hitte volna, hogy egyszer élőben is megpillanthatja őket.

–  Nem bántanak! Ők nem olyanok! – kiáltott fel rémülten. Félt, hogy Dadus ártani akar nekik a mágiájával.

Ám mielőtt Dadus válaszolhatott volna, gyors kopogtatás hallatszott a kastély főkapuja felől. Dadus és Pflanze is odafordultak, Tulipánt azonban már futott is, hogy megnézze, ki az. Amikor Hudson ajtót nyitott, Kacifánt herceg lépett be a kastélyba, öntelt mosollyal az arcán. – Tulipánt! A Fák Urai! Eljöttek!

Tulipánt felkacagott. – Igen, drágám, azt láttuk. De te mit keresel itt? – Lesöpörte a leveleket és gallyakat a herceg bársonyzekéjéről, és elegyengette a kézelője masnijait.

–  Muszáj volt követnem őket, kedvesem, amikor megláttam, hogy a kastély felé tartanak! De biztosítottak róla, hogy nem akarnak ártani nektek! A vezetőjük, Oberon, beszélni szeretne veled – felelte Kacifánt.

Tulipánt csak pislogott. Egyáltalán nem értette a dolgot. – Velem? De miért?

–  Nem tudom, kedvesem. Kérdezd meg tőlük te magad!

–  Akkor jobb lesz, ha kimegyek, és üdvözlöm – felelte Tulipánt.

–  Drágám, tudom, hogy nem félsz Oberontól, de azért légy óvatos – szólt közbe Dadus. – Ne egyezz bele mindenbe, amit mond. Ne ígérj olyat sem, amit nem áll módodban teljesíteni. És bárhogy is legyen, kérlek, figyelmeztesd őket, hogy Demóna közeleg, és nem fog habozni, hogy tűzzel védje meg magát.

Tulipánt bólintott; láthatólag nagyon komolyan vett mindent, amit Dadus mondott.

–  Természetesen.

–  Jól válogasd meg a szavaidat, drágám. Mint olvastad is, a Fák Urai csak az egyenes beszédet ismerik. Náluk nincsenek különféle „értelmezések”, és neked is így kell velük beszélned. Mindig szólj a lehető legegyenesebben. Minden szavad fontosabb lesz, mint valaha. Egy apró félreértés is könnyen katasztrófához vezethet. Most menj! Beszélj a tündérek királyával!

18. fejezet

Oberon, a tündérkirály

Esthajnal Tulipánt hercegnő megállt Oberon árnyékában. Fogalma sem volt, milyen magasak a Fák Urai, míg a saját szemével meg nem pillantotta őket. Élénk fantáziája volt, ám Oberon hatalmassága és seregének mérete mindent felülmúlt, amit akár legvadabb álmaiban el tudott volna képzelni. Magasabb volt, mint az Istenek Világítótornya; Tulipánt, aki teljesen eltörpült mellette, még sosem érezte magát ilyen aprónak. Ennek ellenére valahogy mégsem félt.

Csendben állt, és várta, hogy Oberon szólaljon meg először. Végül is a Fák Ura látogatott el az ő birodalmába, jóllehet korábban ők uralkodtak itt, még jóval az emberek ideje előtt. Tulipánt szerette volna megadni a neki kijáró tiszteletet. Szerencsére nem kellett sokáig várnia.

–  Tulipánt hercegnő, megtiszteltetés, hogy találkozhatunk. Nem bánnád, ha az ágaim közé emelnélek, hogy szemtől szembe beszélgethessünk?

–  Egyáltalán nem, örülnék neki! – felelte Tulipánt. Úgy is gondolta. Soha életében nem érezte magát ilyen bátornak. Ahogy Oberon ágai gyengéden megragadták, nem tartott tőle, hogy a Fák Ura akár össze is roppanthatja. Az óriás biztonságban letette őt az Istenek Világítótornyának legfelső teraszára, s a szemük így már majdnem egy vonalba került.

–  Á, most már látom. Igazi királynői arcod van. A szépséged minden várakozásomat felülmúlja.

Tulipánt a Fák Urára mosolygott, s az arcát fürkészte. Oberon vonásait a kéreg erezete és a törzsbe rótt mély árkok alkották. Tulipánt úgy érezte, ennél jóságosabb arcot még életében nem látott.

–  Köszönöm kedves szavaidat – felelte a gondolataira Oberon. – Azért jöttünk, hogy megvédjünk Demónától, a Sötét Tündértől. Egyszer régen már elpusztította Tündérhont. Eddig az erdő többi teremtményére bíztuk a bosszúnkat, míg mi szenderegtünk. De most, hogy felébredtünk, nem hagyhatjuk, hogy behatoljon a birodalmunkba – a te birodalmadba –, és elpusztítsa a szeretteidet, Tulipánt.

A hercegnő nem értette, miért rajong iránta ennyire a Fák Ura. Mit tett, amivel kiérdemelte ezt a megtiszteltetést?

–  Míg szunnyadtunk, sötétség és feledés borult ránk, mely mintha évezredekig tartott volna. Ám végül az irántunk való érdeklődésed ébresztett fel minket – felelte Oberon. – A történeteid, s ahogy rólunk fantáziáltál; ez hozott vissza engem és a testvéreimet a feledésből, s ez keltett minket újra életre. Miután a Küklopszok elűztek minket e vidékről a Nagy Háború után, az emlékünk is elhalványult. Ám a te tudásvágyad minket is új életre hívott, s ezért roppantul hálásak vagyunk neked. Az érdeklődésed, az odaadásod nélkül most nem létezhetnénk. De a szendergésem alatt is sok mindent láttam, kedves. Sok gaztett született e világon, s mi ezt rendbe akarjuk hozni. Ideje, hogy újra elfoglaljam a helyem a világban a tündérek jótevőjeként. S hogy e helyet újra kiérdemelhessem, el kell pusztítanom a Sötét Tündért, akit Demónának neveznek, a Tündérhon ellen elkövetett összes bűnéért.

–  Kérlek, bocsásd meg a kérdésem, de miért kell megbüntetned Demónát, amiért oly sok évvel ezelőtt felégette Tündérhont? – kérdezte Tulipánt.

Úgy tűnt, Oberon fontolóra veszi a kérdést. – Azért, kedves, mert amikor ez történt, mi aludtunk. Álmunkban azonban láttuk a gaztetteit. Dermedten figyeltük, ahogy elpusztított minden élőlényt azon a vidéken – magukat a tündéreket kivéve. Évekig tartott, mire rendet tettek a pusztítás után. Ő viszont egyszer sem tért vissza, hogy megnézze, túlélte-e valaki egyáltalán. Az sem érdekelte, hogy a mostohaanyja, aki egykor befogadta, él-e még. Tehetetlenek voltunk, mint aki egy rémálomban ragadt, s kénytelenek voltunk végignézni az egészet, anélkül, hogy bármit is tehettünk volna ellene. Ám most, hogy feléledtünk, nincs más választásunk, mint megbosszulni a természetet, s megbosszulni Demónán mindazt a kárt, amit okozott. Ő minden élőlény ellensége. Még önmagára is veszélyt jelent. S mindazokra, akiket szeretsz!

Tulipánt szóhoz sem jutott. Eddig nem sokat tudott Demónáról, már azon kívül, hogy álmot bocsátott az unokatestvérére a tizenhatodik születésnapján. Nem akarta a védelmébe venni. – Kérdezhetek még egyet?

A Fák Ura nevetett. – Amit csak szeretnél, kis hercegnő. Hisz nélküled ma nem lennénk itt.

Tulipánt mosolygott. – Köszönöm. Ki altatott el benneteket? Tudom, hogy ti uraltátok ezt a vidéket jóval az előtt, hogy az emberek idejöttek volna. Azt is tudom, hogy a Küklopszok elleni Nagy Háború után távoztatok el. De hová mentetek? Talán Tündérhonba?

Oberon dörgő nevetése messzire visszhangzott. – Bizony oda, kedves. Úgy volt, hogy addig vándorolunk, míg új otthonra nem lelünk, s ekkor találkoztunk a tündérekkel. Állandó félelemben éltek, az ogrék támadásai tartották rettegésben őket. A gonosz bestiák elözönlötték Tündérhont, s újra és újra felégették az otthonukat. Mindent és mindenkit megöltek, aki az útjukba került. Így hát ott maradtunk, szembeszálltunk az ogrékkal, és legyőztük őket. Így leltünk új otthonra Tündérhonban, míg tovább nem léptünk a feledésbe, hogy megpihenjünk.

–  Hát magatokat altattátok el? – csodálkozott Tulipánt.

–  Így volt, kedves. A mi fajtánknak sok élete van, akár a dadusodnak, csak még annál is sokkal, de sokkal több. Ha néhány évente nem térnénk nyugovóra, elsorvadnánk, és elpusztulnánk. Ilyenkor persze azt kockáztatjuk, hogy elfelednek minket, ha már egyetlen élő emlékeiben vagy fantáziáiban sem élünk tovább. De valaki mindig felébreszt minket a szendergésből, ahogy most te is tetted, kis hercegnő.

–  A dadusom? Ti is ismeritek őt, mint…

–  Az Élő Legendát. Ő Tündérhon egyik leghatalmasabb teremtménye – szólt közbe Oberon.

Tulipánt arcára kiült a meglepetés. Épp csak sikerült hozzászoknia, hogy a dadusa egy boszorkány, most meg Oberon azt mondja, hogy egyenesen egy tündér?

–  Igen, kedves, ő a legmagasabb rangú tündérek egyike. Beismeri vagy sem, de ő is ama földek szülötte, s mindig is az marad – felelte Oberon Tulipánt gondolataira. – Ő a legtisztább tündérek közé tartozik. Pedig mialatt aludtunk, egy idő után már nem éreztem többé a jelenlétét a világban. Azt hittem, talán mindörökre eltávozott, de nemrégiben újra felbukkant előttem. Őt is te ébresztetted fel, ahogy minket, kis hercegnő?

Tulipánt a fejét rázta. – Nem; Pflanze volt az, a különös nővérek macskája. Dadus legalábbis így gondolja.

Oberon kacaja visszhangot vert az ágai közt, megrezegtette a leveleit, amelyek kavarogva hullottak le Tulipánt körül. – A különös nővérek! Hát még mindig e világon vannak? Ursula halála után őket sem éreztem már többé. Már attól tartottam, hogy örökre elvesztek a számunkra, s csak a legjobb részüket hagyták itt nekünk. – Oberon jót mosolygott Tulipánt zavart arckifejezésén. – Ó igen, jól ismerem őket. Az összes tettüket, a titkaikat; mindent, amit szerettek vagy elárultak – de nem tisztem, hogy erről beszéljek. Engem csak az érdekel, hogy a Sötét Tündér megfizessen a bűneiért. Éreztük, hogy errefelé tart, s hogy sötét szándékkal. Iszonyú volt hallgatni testvéreink sikoltását, amikor Demóna felégette Tündérhont. Mind elhamvadtak, s én csak nézhettem, tehetetlenül. De most végre szabadok vagyunk. És nagyon régóta várunk arra, hogy a Sötét Tündér az életével fizessen a bűneiért.

Tulipánt hirtelen egy apró sikkantást hallott a távolból. Oberon fülét is megütötte a hang. Ahogy lenézett, Dadust pillantotta meg a világítótorony lábánál.

–  Gyere fel, drágám, használd a szárnyadat! – szólt le neki Oberon. Pár pillanat múlva Dadus meg is jelent Tulipánt mellett, a levegőben lebegve.

–  Csakis neked, Oberon – mosolygott Dadus.

A Tündérek Királya gyengéd pillantást vetett Dadusra. – Gondolom, azért jöttél, hogy védelmedbe vedd egykori védencedet, a lányodat? Meg akarod menteni őt a haragomtól, pedig jól tudod, hogy megérdemli? A szívem szakad, hogy fájdalmat okozok neked, apróságom; de nem hagyhatom, hogy a tettei büntetlenül maradjanak. Hogyan is hálálta meg a te kedvességedet? Csaknem mindenkit elpusztított Tündérhonban. Majdnem téged is, és még mindig megteheti.

–  Tudom, hogy hibáztam – erősködött Dadus. – Te is tudod, hogy az én hibám az egész. Ha valakinek bűnhődnie kell, hát büntess engem!

Oberon mosolygott. – Te már így is bőven eléggé megbüntetted magad, drága tündérem. Semmi olyasmit nem tehetnék veled, amit te meg ne tettél volna már magaddal.

Dadus elkeseredve nézett Oberonra. – Demóna is így tett! A különös nővérek elárulták, hogy éveken át kínozta önmagát azért, amit tett!

Oberon a fejét ingatta. – Csakhogy ő semmit sem tanult belőle. Csak még mélyebbre süllyedt a sötétségbe. Ez nem menti fel. Ha akkor más útra lép, s azzá a boszorkánnyá válik, akinek te is látni szeretted volna, most nem lennénk itt. Tudod, hogy igazat beszélek. Ahogy azt is, hogy együttérzek veled, de igazságos vagyok. Ok nélkül nem szabok ki büntetést. Használd a varázserőd! Ismerd meg a bűneit! Én mindet láttam. Te elfordítottad a fejed. Talán ez az egyetlen igazi bűnöd, amit ellene elkövettél.

–  Na és a nővérem milyen szerepet játszott ebben az egészben? – dacoskodott Dadus. – Meg a három jó tündér? Ők majd megint szépen ellibegnek a naplementébe, anélkül, hogy…

Oberon félbeszakította. – Nem, apróságom, nem fognak. De addig nem foglalkozom a jó tündérekkel, míg a védencük fel nem ébred a királyságával együtt. Ami a nővéredet illeti, részben miatta is vagyok itt. Nagyot csalódtam benne az évek során. Szeretném, ha az elfogadás és az együttérzés újra elterjedne Tündérhonban. Túl sokáig kellett tétlenül néznem a tündérmágia romlását, s mindezt az én nevemben! Ezt nem tűrhetem tovább! – Oberon kezdett feldühödni, hangja a földet is megrengette.

–  Elnézést, Oberon király – szólt közbe Tulipánt halkan.

A Tündérkirály úgy nézett le rá, mintha csak most jutott volna eszébe, hogy ő is ott van.

–  Igen, kedves?

–  Túl hangosan beszélsz, s félek, a hangod megrepeszti Mr. Fresnel üveglencséjét, mely segít eligazodni a tengeren a királyságunkba érkező hajóknak – felelte Tulipánt, s a világítótorony csúcsára mutatott.

Oberon felnevetett. – Igazad van, kedves. Fresnel ügyes törpe volt; sosem érdekelték a bányák, mint a többieket. Mindig is a fényt szerette. S szorosan együttműködött az ellenségemmel, a Küklopszok királyával, Vitruviusszal, hogy megalkossák minden idők legnagyszerűbb világítótornyát. Látom, a kastélyod is e világítótorony köré épült. Ám ezt nem rovom fel neki, se neked. Fresnel igazi művész és mester volt, valódi úriember, s törpéhez képest igen ékesszóló. De elkalandoztam…

Oberon elhallgatott, s Dadus különös arckifejezésére esett a tekintete. – Tán megint untatlak a történeteimmel, drágaságom?

–  Nem, csak elgondolkodtam. Szeretnék álcázó bűbájt borítani rád és a testvéreidre. Nem szeretném, ha Demóna látná, hogy itt vagytok, amikor megérkezik – jelentette ki határozottan.

Oberon elkomorodott. – Értem.

–  Kérlek, adj neki egy esélyt – könyörgött Dadus. – És ne bántsd!

–  Megígérem, hogy lehetőséget adok nektek, hogy beszéljetek, hogy elmondhasd, mennyire szereted. Ha ezt ő is viszonozza, együttérzéssel tekintek majd rá. Talán még az életét is megkímélem – egyezett bele Oberon.

–  Kap egy esélyt, hogy jóvátegye a bűneit?

–  Úgy lesz, apróságom, szavamat adom rá. De félek, hogy újra csak csalódást okoz majd.

19. fejezet

A félelem leánya

Dadus és Tulipánt visszatért a kastélyba, és leültek Kacifánt herceggel a reggelizőben. Daduson látszott, hogy betegre aggódja magát; Tulipántnak pedig az fájt, hogy a dadusát ilyen állapotban kell látnia. Szerette volna átölelni, és csókokkal elborítani az arcát, de félt, hogy ha így tenne, Dadus még elsírná magát.

–  Kérlek, ne emészd magad, Dadus! Oberon megígérte, hogy ad Demónának egy esélyt. Nem hinném, hogy bántani fogja.

Dadus nem felelt; üveges szemmel bámult maga elé, mélyen a gondolataiba merülve.

–  Dadus, jól vagy? Várj, hozatok teát. – Tulipánt felállt, hogy csengessen a személyzetnek, ám ekkor hirtelen nagy robbanással zöld lángok csaptak fel a kandallóból. Tulipánt átrepült a szobán, és Dadus lábánál állapodott meg. Az egész szobát beborította a zöld lángolás. Kacifánt talpra segítette Tulipántot, majd a következő pillanatban Demóna sétált ki a kandallóból, és megállt előttük. Magas volt és tiszteletet parancsoló; a zöld lángok holmi gonosz auraként lobogtak körülötte.

–  Demóna! – kiáltotta Dadus.

–  Hát nem bájos? Egy kis összejövetel! Ugyan kisebb, de elegánsabb, mint vártam. Sajnálom, hogy lemaradtam a hatalmas tengeri királynő búcsúztatásáról, bár a varjaim szemén át mégis láttam az egészet. Nagyon… megható volt – gúnyolódott Demóna.

Hangja eltéveszthetetlenül csengett Dadus fülében. Idősebb volt, de még így is a lánya hangja. Demóna most is gyönyörű volt, ahogy mindig. Hosszú, fekete, lila részekkel díszített talárja és hegyes arcvonásai jól tükrözték félelmetes személyiségét. Olyan magabiztosság áradt belőle, amit Dadus sosem érzett rajta fiatalkorában. A Sötét Tündér felnőttkorára hatalmat és előkelőséget sugárzott. Talán a legfeltűnőbb nő volt, akit Dadus valaha látott. De a szarvai! A gyönyörű szarvait most is feketébe rejti!

–  Demóna – rebegte újra Dadus. Összetört szívvel, töpörödötten állt ott. Aprócska, sápadt alakja eltörpült a Sötét Tündér vad tűzvihara előtt.

–  Üdvözöllek az udvaromban, Demóna – köszöntötte Tulipánt, hogy időt nyerjen Dadus számára, míg az összeszedi magát.

–  Tulipánt, nemde? De, bizonyára. Tulipánt. Sajnálom, ami az édesanyáddal történt. Bár őrá nem én bocsátottam altató bűbájt. Az a jó tündérek műve volt. – Demóna alaposan szemügyre vette Tulipántot, mintha csak méregetné, vagy igyekezne betelni a szépségével. – Mindig is lenyűgözött, hogy mennyire hasonlítotok egymásra Aurórával, tekintve, hogy…

–  Demóna, miért jöttél ide? – szólt közbe Dadus, aki végre megtalálta a hangját, miután Demóna ilyen lekezelően beszélt Tulipánttal.

–  Hogy búcsút vegyek a hatalmas tengeri boszorkánytól; mi másért? Hogy megadjam neki a tiszteletet, amit megérdemelt – somolygott Demóna.

–  Sosem szeretted Ursulát. Miért vagy itt valójában? – erősködött Dadus.

–  Köszönjétek látogatásomat a jó tündéreknek – felelte Demóna. – Nem jöttem volna ide, ha nem avatkoznak bele az átkomba. De most, hogy ez mégis megtörtént, előfordulhat, hogy a szendergő hercegnő egyszer mégiscsak felébred, s így segítségre van szükségem. Hát nem értitek? Fülöp herceg fülig szerelmes a leányba. Nem hagyhatom, hogy felébressze! Azt hinné az ember, hogy a tündérek valami eredetibbel állnak elő. Hisz a világ összes hercegnőjét az Igaz Szerelem Csókja ébreszti fel! A csodába is, mennyi boszorkány és tündér él a világon, és mégsem tudunk valami újat kitalálni? Kezdem unni a dolgot! Miért kell egy fiatal lánynak mindenáron egy férfi, aki megmenti? Miért nem harcolhat a saját életéért, hogy megtörhesse a saját átkát? Miért kell mindig egy hercegre bízni? Hádészra mondom, kedvem lenne megölni Fülöpöt pusztán elvből, csak nehogy még egy jöttment herceg csókolgathassa a tehetetlenül alvó lányokat, hogy aztán a szerencsétlenek úgy érezzék, hogy hálából rögtön hozzá kell menniük!

Kacifánt megköszörülte a torkát.

–  Én nem várnám el Tulipánttól, hogy a feleségem legyen, csak mert megmentettem – na, nem mintha szüksége lenne rá, hogy akár én, akár bárki más megmentse.

–  Nahát, micsoda modern felfogás! – nézett Demóna gunyorosan a fiatal hercegre. – De ha jól emlékszem, Ursula és Kirké mentette meg Tulipántot, nem te.

–  Saját magát mentette meg – vágott vissza Kacifánt, s kidüllesztette a mellét, hogy nagyobbnak és méltóságteljesebbnek tűnjön.

Demóna felkacagott.

–  Ha az önmegmentés alatt azt érted, hogy leugrott egy szikláról, hogy végezzen magával, mert szerelmi bánata volt, hogy aztán a boszorkányok mentsék meg; nos, akkor igazad van. Bár azt meg kell hagyni, a története jóval rendhagyóbb, mint a legtöbbeké.

Tulipántnak egyáltalán nem tetszett, hogy Demóna így beszél Kacifánttal. Eszébe jutott, hogy a Sötét Tündér vajon rájött-e, hogy a Fák Urai az ablak előtt állnak. Büszkeség töltötte el a tudattól, hogy itt voltak velük, hogy megvédjék őket a rettenetes tündértől. Tulipánt megpróbálta elképzelni Demónát tehetetlen és ijedt kislányként, de sehogy sem ment neki. Ez a nő mintha semmitől nem félt volna. Lenyűgözően magabiztos volt; a szívében a félelem egyetlen szikrája sem létezhetett.

–  Miért jöttél ide valójában, Demóna? – szegezte neki Dadus újra a kérdést.

–  Úgy volt, hogy a különös nővérek segédkeznek nekem egy fontos ügyben. Legyenek bármilyen szétszórtak és tyúkeszűek, mégis ők maradtak az egyetlenek ezen a világon, akikben még megbízhatok. Így viszont kénytelen vagyok ahhoz fordulni, akiben mind közül a legkevésbé bízom – felelte Demóna.

–  Bizonyára tudtad, hogy a különös nővérekre álom szállt! Mégis idejöttél, pedig fogalmad sem volt, hogy kivel találkozol itt szemtől szembe! – ellenkezett Dadus.

–  Nagy hatalmat éreztem – a tiédet, és még valakiét. Egy boszorkányét, aki mintha hiányozna mellőled.

–  Kirkére gondolsz.

Demóna egy pillanatra elmélázott. – Áh, Kirké. Gondolhattam volna, hogy a különös nővérek húga lesz az. Hát persze! Így már értem. Kénytelen voltam arra a halvány reményre alapozni, hogy ti segíthettek nekem. Egyedül képtelen vagyok megtörni az átok záradékát. Három boszorkány kell ahhoz, hogy ezt a tündérvarázslatot megtörje. Hát nem értitek? Még ha el is intézem Fülöp herceget, még mindig fennáll a lehetősége annak, hogy egy másik fiatalember felkelti az álmából. Muszáj Aurórát az álomvilágban tartanunk. Soha nem ébredhet fel!

–  Kizárt dolog, hogy Kirké beleegyezzen, hogy segít neked – jelentette ki Dadus. – Ő nem olyan, mint a nővérei. Ő nem fog ártani egy gyermeknek, csak mert te megkéred rá; és én sem!

Demóna felsóhajtott. – Mi kell ahhoz, hogy Kirké és te segítsetek nekem megtörni a jó tündérek varázslatát? Tárjam ki a lelkem előttetek, hogy méltónak találtassak?

–  Kirké nevében nem beszélhetek – tiltakozott Dadus. – Ő a történetednek csak egy részét ismeri. Mindent tudnia kell, ahogy nekem is, mielőtt egyáltalán felmerülne, hogy segíthetnénk neked.

–  Nos, hol kezdjem? – tudakolta Demóna.

Dadus előhúzta a varázstükröt a zsebéből. Most igazán hálás volt a különös nővéreknek, hogy annak idején neki ajándékozták.

–  Mutasd meg nekem Kirkét! – parancsolta.

Kirké komor arca jelent meg a tükörben. – Mi az, Dadus? Minden rendben?

–  Kirké, Demóna itt van, és szeretné elmesélni nekünk a történetét. Úgy véli, ha megteszi, esetleg hajlandóak leszünk segíteni neki megtörni a jó tündérek varázslatát.

–  Elmondhatja, amit akar, de én nem fogok ártani annak a gyermeknek! – felelte Kirké.

–  Én nem bántani akarom őt. Csak meg akarom védeni – erősködött Demóna.

–  Hát akkor mondj el nekünk mindent, Demóna. Kíváncsian várom – válaszolta Kirké.

–  Azt hiszem, ezt a részt Dadus tudná a legjobban elmesélni – felelte Demóna, alaposan meglepve Dadust azzal, hogy az érkezése óta most először kimondta a nevét.

Dadus nagyot sóhajtott. Tovább már nem odázhatta el a lánya szívet tépő emlékeinek felidézését.

–  Tulipánt, drágám, kérlek, csengess Violának, hogy hozzon egy kis teát. Ez eltarthat egy ideig…

20. fejezet

A Sötét Tündér születésnapja

A tündérvizsga reggelén Demóna arra ébredt, hogy Diabló még mindig nem tért haza. Nem várta a szokott helyén ücsörögve, ahogy a gazdája remélte. Demóna igyekezett száműzni a sötét gondolatokat az elméjéből. A vizsgára kellett összpontosítania, mégis azon kapta magát, hogy elkalandozik a figyelme. Bizonyos volt benne, hogy valami szörnyűség történt Diablóval.

Magához intette egyik kedvenc varját. – Opál, drágám, megkeresnéd nekem Diablót? Aggódom miatta. – Opál halkan károgott, és kiröppent az ablakon. Demóna figyelte, ahogy Tündérhon felett köröz. Tudta, hogy ha van valaki, aki Diabló nyomára akadhat, az Opál. Egy pillanatra Opál szemén keresztül látta a vidéket, ahogy a varjú a sűrű erdő felé indult. Demóna felismerte, hogy azért lát Opál szemén keresztül, mert annyira szereti a madarat. Ám még sokat kellett gyakorolnia, hogy tisztán láthasson a háziállatai szemével, s ne csak ilyen villanásokat, mint most is. Nagyot ásított, és körbenézett a szobában. Kicsit jobban érezte magát attól, hogy tudta, Opál már keresi Diablót. Egyébként is szeretett a lombházban felébredni. Innen fentről gyönyörű kilátás nyílt Tündérhonra, és néha eltűnődött, hogy vajon milyen lehet állandóan idefent élni. Egy nap talán megtudhatja.

–  Demóna! Gyere le, és edd meg a reggelidet! El fogsz késni a vizsgáról! – szólt rá Dadus az ajtóból, megijesztve a lányt.

–  Mióta állsz te ott? – kérdezte Demóna.

Dadus szomorkásan mosolygott. – Elég régen ahhoz, hogy tudjam, Diabló még nem ért haza. De ne aggódj, drágám! Nem esett baja. Érzem a jelenlétét a világban. Opál biztosan rátalál majd. Higgy nekem.

Lementek a konyhába. Dadus egész éjszaka fent volt, süteményeket sütött, és csodálatosan elrendezte őket a gyönyörű virágokkal díszített tányérokon.

–  Reggelire is vendégeket várunk? – tudakolta Demóna.

Dadus felnézett a teavízforralásból. – Micsoda? Dehogyis! Miért kérded?

–  Mert olyan rengeteget sütöttél! – Demóna sárga szemében boldogság csillogott. Hosszú fekete haja összevissza állt, ahogy felkelés után szokott. Dadus pedig a szarvait is gyönyörűnek találta. Egy évvel ezelőtt mintha végleg megálltak volna a növekedésben, s most csodás, mélyszürke színben pompáztak, ami jól illett a lány sárga szeméhez. Dadus azt is észrevette, hogy Demóna arca halvány levendulaszínt öltött. Ezek szerint vagy ideges volt, vagy boldog. Esetleg mindkettő. Dadus már régen rájött, hogy a lánya arcának színe a hangulatával együtt változott. Ma reggel legalább nem zöld volt, amely haragra vagy mély szomorúságra utalt nála. Dadus már jó ideje nem látta ezt az árnyalatot Demóna arcán. Pislogva bámulta a lánya szépségét, mielőtt rádöbbent, hogy az éppen a válaszára vár.

–  Ó, igen; tudod, hogy mindig sütök, ha ideges vagyok. De most egyél valamit, mielőtt elindulnál a vizsgára.

Dadus valóban sokkal idegesebb volt, mint Demóna. Nemcsak az egész asztal volt tele művészien feldíszített süteményekkel és tortácskákkal, de nem hiányzott az asztalról a lekvár, a tejszínhab, és a citromos túró sem. Közöttük friss gyümölcsökkel teli tálak álltak. – Hát semmit sem ennél? Esetleg csináljak egy kis zabkását?

–  Ne, Dadus, köszönöm. Minden nagyon jól néz ki. Ülj le te is, reggelizz velem! – intett Demóna a mellette levő szék felé.

Dadus a fejét rázta. – Nem lehet, drágám! Nincs rá időnk! Egyél csak!

Demóna egy jókora, csokoládéval borított kalácsot vett maga elé, letört belőle egy darabot, és a tejszínbe mártogatta.

–  Kóstold meg a fahéjas bogyólekvárt, drágám, vagy a juharszirupos vajat! Azt kimondottan a kedvedért csináltam – sürgette Dadus. Demóna nem ellenkezett; a juharszirupos vaj volt a kedvence. – Tudtam, hogy ez ízleni fog. De most már igyekezz! Máris készülődnöd kell!

Dadus egy pillanatra abbahagyta a sürgölődést, és a lányára pillantott.

–  Jaj, drágaságom, majd’ elfelejtettem! Nyisd csak ki azt a dobozt az asztalon! Az a születésnapi ajándékod!

Demóna mosolyogva bontogatta ki a barna papírba csomagolt ajándékot. Belül egy gyönyörű, ezüstös szélű fekete talár lapult, melyre hollókat és varjakat hímeztek. Demóna még soha életében nem látott ennél szebbet.

–  Köszönöm, Dadus! – kiáltott fel, majd az anyja nyakába vetette magát, és megcsókolta az arcát.

–  Drágám, hát tudod te, hogy milyen gyönyörű vagy? – nézett rá Dadus. Demóna sápatag arca kissé rózsaszínűre fordult, így Dadus inkább témát váltott. – Tudom, hogy jól fogsz ma szerepelni. Biztos vagyok benne. És ha elnézed nekem, én azt javasolnám… és tudod, hogy úgy szeretlek, ahogy vagy… épp csak…

Demóna közbevágott, mielőtt Dadus folytathatta volna. – Már eldöntöttem, hogy eltakarom a szarvaimat.

–  Nem miattam, ugye tudod? Csak hogy a nővéremnek eggyel kevesebb oka legyen rá, hogy megszorongasson.

–  Tudom.

Dadus megpaskolta Demóna arcát, majd könnyed puszit nyomott rá.

–  Tudod, hogy szerintem gyönyörűek a szarvaid.

–  Tudom. – Ragyogó mosoly terült szét a lány arcán, s cserébe ő is viszonozta a puszit. – Köszönöm, anya.

21. fejezet

A tündérvizsga

Mindenki összegyűlt a vizsgára a jókora kertben, ami egyben Dadus kedvenc helye is volt egész Tündérhonban. A szökőkút főalakját Dadus régi barátjáról, Oberon királyról mintázták – magas, tiszteletet parancsoló fa volt, bölcs és jóságos arccal. A víz az ágakról csorgott alá, mintha csak eső lenne. Dadus büszkén pillantott végig a lányán, aki a föléje tornyosuló fa alatt állva várta a vizsga kezdetét. Igazán fenséges látványt nyújtott az új talárjában. Szarvait befedte az ezüst szalagokkal, amiket Dadustól kapott, s amelyek csodálatosan passzoltak a ruhájára hímzett ezüst varjakhoz. Dadus úgy érezte, Demóna már-már felnőttnek nézett ki. Büszkeséggel töltötte el a szívét, hogy a lánya milyen szép és intelligens nővé cseperedett. Sosem hitte volna, hogy egyszer majd le akarja tenni a tündérvizsgát. Még ha a nővére nem is választotta ki őt a kívánságteljesítésre, Demóna elég bátor volt ahhoz, hogy önerőből jelentkezzen a vizsgára a többi növendékkel, mindazok után, ahogy fiatalabb korában viselkedtek vele.

Fiona szokása szerint éppen Flórának és Faunának parancsolgatott. Jó előre figyelmeztette őket, hogy milyen fontos, hogy mindhárman átmenjenek a vizsgán.

–  Jaj, Demóna, te meg mit keresel itt? – kérdezte Fiona, és elfintorította az orrát, mintha valami romlottat szagolt volna.

–  Vizsgázni jöttem, természetesen – felelte Demóna, és úgy tett, mintha Fiona és a többi tündér nem vágna mindenféle csúnya képet feléje. Demóna körülnézett, s nem értette, hogy vajon az osztály többi tagja miért oldalt álldogál.

Flóra követte a pillantását. – Ja, ők nem vizsgázni jöttek, csak hogy megnézzenek minket.

Demóna a homlokát ráncolta. – Miért?

–  Mert tudják, hogy esélyük sem lenne idén, amikor mi is itt vagyunk – válaszolta Fiona, Flóra és Fauna kuncogása közepette.

Demóna a fejét ingatta. Úgy tűnt, a lányok mit sem változtak. Ugyanúgy gőgös, öntelt bolondok módjára viselkedtek, ahogy mindig is.

–  Lehet, hogy a kívánságteljesítő előjogokat nem kapják meg, de azért a bizonyítványukat csak szeretnék megszerezni a vizsgán, nem? – kérdezte Demóna.

–  Ugyan mire jó a bizonyítvány, ha nem művelhetik a legmagasabb rendű tündérmunkát? – kérdezett vissza Flóra, s ezen mindhárman felkacagtak.

A Tündérkeresztanya megköszörülte a torkát, hogy figyelmet kérjen. A szökőkút elé állt, hogy megszólíthassa az összegyűlteket. A szokott kék talárját viselte, jókora rózsaszín masnival. A háta mögött a gyönyörű cseresznyefák lassan hullatták virágszirmaikat rá és az előtte álló diákokra. – Itt állok a Nagyságos Oberon, a Tündérkirály árnyékában. Éveken át hatalmas jótevőnk és védelmezőnk volt, míg úgy nem látta jónak, hogy feledésbe merüljön a neve, s ekkor rám és a testvéremre ruházta a tündérek oktatásának kiváltságos terhét.

Demóna magában dohogott. Oberon valójában Dadusnak adta ezt a megtiszteltetést, ám ő úgy döntött, hogy megosztja a nővérével.

–  Az én tisztem, hogy ismét kiválasszak három tanulót, akik a varázsföldek királyságaiban szétszéledve terjesztik majd a tündérmágiát, s segítenek a védenceiknek, az ifjú leányoknak és fiatalembereknek, akinek pontosan a mi különleges varázserőnkre van szükségük. Fiatal tündér koromban én magam is itt álltam a vizsgára várva, s a szívem repesett a gondolattól, hogy egyszer egy ifjú álmainak beteljesüléséért felelhetek. Nagy felelősség ez, s egyben kitüntetés is, melyet nem szabad félvállról venni. Ezt a kiváltságot csak a legjobbjaink kaphatják meg, akiknek valódi jóság lakozik a szívükben.

Demónának összeszorult a gyomra eme utolsó szavak hallatán. Jóság lakozik a szívükben.

–  Természetesen vannak más, tiszteletre méltó és fontos foglalkozások is azon tündérek számára, akik nem részesülnek e kiváltságban. Mindenki használni fogja mindazt, amit itt, ebben a rangos és tekintélyes intézményben megtanulhatott az oktatóitól, bármerre is vezesse őket a sorsuk. – A Tündérkeresztanya itt szünetet tartott, és a tanítványaira mosolygott.

–  Ezzel vegye kezdetét a vizsga! Mindnyájótoknak kiutalunk egy fiatal védencet, akinek a ti segítségetekre van szüksége. Az illető felvázolja majd előttetek a problémáját; s a ti dolgotok lesz rájönni, hogyan segíthetnétek rajta a legjobban. A legmegfelelőbb varázslatot kell kiválasztanotok, hogy megoldjátok a helyzetet. Ne feledjétek: bár ez csak egy feladat, és a védencetekként megjelenő fiatalok csakis a vizsga céljából vannak jelen, a varázserőtök így is hatással van rájuk. Ezért kérlek, legyetek óvatosak, és tartózkodjatok az ártó varázslatok használatától!

A Tündérkeresztanya az ártó varázslatoknál egyenesen Demónára pillantott. Ennyi erővel akár a nevét is odabiggyeszthette volna a mondat végére.

Dadus és a Tündérkeresztanya intésére különböző irányokba vezető ösvények tűntek elő. Fauna és Flóra elhúzták a szájukat, amiért egyedül kellett végigmenniük a saját útjukon, barátjuk, Fiona segítsége nélkül. – Tündérkeresztanya, nem vehetnénk részt a vizsgán együtt? – kérdezte Flóra. – Mi hárman, Fauna, Fiona és én?

A Tündérkeresztanya egy pillanatra elgondolkodott. – Nos, ez semmiképpen sem megszokott, de nem látom be, hogy miért ne lehetne.

Dadus tiltakozott. – Ha Flóra, Fauna és Fiona együtt teheti le a vizsgát, akkor őket egy tündérnek kell számítani. És ha így bizonyulnak a legjobbnak, a kívánságteljesítő kiváltságot is csapatként kell hogy megkapják. Ennek megfelelően további két tündérre is szükségünk lesz.

–  Hát, nem is tudom… – tétovázott a Tündérkeresztanya. Ám ekkor egy félénk, aranyhajú tündér lépett elő, csillogó kék ruhában.

–  Akkor én is szeretnék jelentkezni a vizsgára – jelentette ki halkan.

Demóna rámosolygott. – Legyen úgy! Akkor gyere ide mellém! – A többi diákra pillantott, akik csak nézőknek jöttek. – Mindenki, aki vizsgázni szeretne, most megteheti. Ne hagyjátok, hogy azok az ostobák elijesszenek titeket!

Lassan többen is előreléptek. Flóra, Fauna és Fiona idegesen pislogott a jókora csoportra, amelynek tagjai most mind versenyre akartak kelni velük. Demónának nevetnie kellett a látványtól.

–  Te meg mit nevetsz? – sziszegte Flóra.

–  Csss, Flóra, ne beszélj azzal a teremtménnyel! Majd lehervad az arcáról a mosoly, amikor megbukik a vizsgán! – intette le Fauna.

Demóna ügyet sem vetett rá, ám a kék tündér dühös pillantást vetett Faunára. – Fauna, hagyd őt békén! – Ezzel kézen fogta Demónát, és odébb vezette a három tündér közeléből. – Ne aggódj miattuk, Demóna. Csak félnek, hogy jobban teljesítesz majd, mint ők. Mindig is jó tanuló voltál.

Demóna képtelen volt levenni a szemét a kék tündérről. Az arca szó szerint sugárzott; úgy tűnt, a fény belülről, a bőrén át szüremlik elő, mintha képtelen lenne magában tartani a rengeteg jóságot. – Bárcsak ott maradtál volna az iskolában! Remélem, tudod, hogy nem mindenki utált téged – folytatta.

Demóna rámosolygott, és megszorította a kék tündér kezét, majd együtt nézték, ahogy a Tündérkeresztanya és Dadus további ösvényeket varázsolnak elő a vizsgázóknak. Végül a Tündérkeresztanya jelt adott a vizsga megkezdésére.

–  Azt az utat válasszátok, amely a lelketekhez szól – tanácsolta nekik. – Csak az eszetek és a varázserőtök segítségére támaszkodhattok. Sok szerencsét, kedveseim! És most rajta!

22. fejezet

A Sötét Tündér bosszúja

Demóna nagy levegőt vett, és hátrapillantott Dadusra. Az anyja a szokott jóságos mosolyával válaszolt, és némán a szeretlek, lányom szavakat formálta a szájával. Demóna még egy utolsót intett az anyjának, majd megfordult, és elindult azon az úton, amelyet a sajátjának érzett. Hamarosan egy olyan világban találta magát, ami a legkevésbé sem hasonlított Tündérhonra.

Egy kis kút mellett állt meg, amely egy gyönyörű, soktornyú kastély árnyékában húzódott meg. A tornyok teteje vörös boszorkánysüvegekre hasonlított, a kastélyt körülvevő vidéket pedig sűrű rengeteg borította. Az erdőben mindenféle állatok ugrándoztak, amitől az egész táj csak még fantasztikusabbnak tűnt, mint amilyen valójában volt. A kút peremén egy kislány ült, és a lábát lógatta, fekete hajában piros masni díszelgett. Fehér bőre és almapiros arca különös szépséget kölcsönzött neki.

A lány sírt.

–  Mi a baj, kedvesem? – kérdezte Demóna. A lány felnézett, és szemlátomást megijedt. – Csssss, nem akarlak bántani – nyugtatgatta Demóna. – Hogy hívnak?

A kislány rettegve bámulta Demónát, de valahogy sikerült megszólalnia. – A nevem Hófehérke.

–  Hófehérke, ne félj tőlem! Azért jöttem, hogy segítsek. Mi a baj, miért sírsz?

–  Anyukám miatt. Nem akar se enni, se inni, és egész nap beszélget valakivel, aki ott sincs. Nagyon beteg és teljesen maga alatt van, mióta az apám meghalt… és…

–  Mondd csak! – biztatta Demóna.

–  Félek tőle. Megváltozott, mióta apa meghalt. Attól félek, hogy meg akar ölni.

–  Hol van most az édesanyád? – kérdezte Demóna.

–  Egész nap a szobájában van – hüppögte Hófehérke. – Az is lehet, hogy megőrült. Mindig hallom, hogy beszélget valakivel, pedig nincs ott senki. Néha még sikítozni is szokott.

Demóna aggódva nézett rá. – És ez senkinek nem tűnt még fel? Esetleg zaklatja valaki, vagy valami? Szokta valaki látogatni, hogy egy kicsit jobb kedvre derítse? Hogy átsegítse a gyászán?

–  Csak az apám unokatestvérei. De őket is elzavarta már jó régen, meg a legjobb barátját, Veronát is. Félek, hogy nagyon egyedül lehet – válaszolta Hófehérke a könnyeit törölgetve.

Demóna nem értette, hogyan hagyhatja a lány, hogy szegény anyja egyedül gyászoljon és szenvedjen, de igyekezett kedvesnek és megértőnek mutatkozni. – Maradj itt, kedvesem. Meglátogatom édesanyádat.

Ahogy Demóna belépett a kastélyba, szinte ránehezedett a kétségbeesés súlyos levegője. Ezt az otthont a szomorúság és valami ennél is rosszabb, baljóslatú és nyugtalanító árnyék lengte be. Ahogy felsétált a királyné szobájához, egy női hang ütötte meg a fülét. Vajon mióta lehet már egyedül idefent, magában kiabálva, akár egy őrült? És kihez beszél egyáltalán? Demóna egy varázsigét suttogott, amely lehetővé tette, hogy átlásson a falakon. Olyan volt, mintha egy ablakot nyitott volna a túloldali szobára: ő láthatta a bent tartózkodókat, ám azoknak fogalmuk sem volt, hogy megfigyelik őket.

A szoba közepén egy gyönyörű királyné zokogott kétségbeesetten, és a tükrében megjelenő férfinak kiabált. – Parancsolom, hogy mondd meg az igazat! – sikította könnyek közt.

A tükörből visszanéző férfi rettenetes, gonosz hangon szólalt meg. Kegyetlen arcáról csak úgy sütött a gyűlölet. – Te ölted meg édesanyádat azon a napon, hogy megszülettél, s az arcod őrá emlékeztet!

–  Hát ezért vetsz meg ennyire? – zokogott a királyné, hogy már-már levegőt sem kapott.

–  Bárcsak te haltál volna meg aznap, nem pedig ő! – köpött ki a férfi a tükörben.

Demóna halálra váltan bámult. A férfi a királyné apjának kísértete volt, s a síron túlról gyötörte a lányát. Senki nem volt, aki megvédhette volna tőle. A szerencsétlen nő pedig lassan kezdett beleőrülni.

–  Ha képes lennék kilépni ebből a tükörből, hogy saját kezűleg ölhesselek meg, megtenném! Ronda vagy és förtelmes, a szíved pedig sötét, akár az éjszaka! Undorodom tőled! – A királyné még jobban zokogott, ám a férfi a tükörben egyre csak folytatta. – A lányod, Hófehérke a legszebb a birodalomban! Képtelen lennék szeretni téged, vagy akár csak szépnek látni, amíg ő él! – A királyné ráemelte sírástól feldagadt, könnyekkel telt szemét. Demóna úgy érezte, a tükör nyilván megbabonázhatta, mert ugyan mi másért vágyhatna ennek a rettenetes embernek az elismerésére, vagy arra, hogy szeresse és szépnek találja? A gondolattól a rosszullét kerülgette.

–  Szeretni fogsz, ha megölöm Hófehérkét? – kérdezte a királyné, gonosz mosollyal az arcán.

–  Igen, lányom. Ez kedvemre való lenne. Akkor jobban szeretnélek.

Demóna eleget hallott. Hófehérke okkal rettegett. Valakinek cselekednie kellett. Kitárta hát az ajtót, alaposan ráijesztve a gonosz királynéra, aki harcra készen pördült meg. Demóna felemelte a kezét, s varázserejével hátralökte a királynét, hogy az egészen a falig repült. A láthatatlan erőtől se szólni, se mozdulni nem tudott. Sikoltani próbált, de nem jött ki hang a torkán.

–  Valódi szörnyeteg vagy, amiért ilyen kegyetlenül bánsz a lányoddal! – A királyné tágra nyílt szemmel észlelte, hogy Demóna nem őhozzá, hanem az apjához szólt a tükörben.

–  Hádészba veled, ahová az ilyen förtelmes és gonosz dolgok valók! Kiűzlek téged ebből a tükörből, s ebből a házból, hogy soha többé ne térhess vissza! – kiáltotta Demóna.

A tükör hatalmas reccsenéssel darabokra hullott. A zaj az egész kastélyon végigvisszhangzott. Demóna hallotta Hófehérke sikítását a kertből. A kislány beszaladt a főkapun, fel az anyja szobájába, ahol Demóna karjaiban találta a zokogó királynét.

Ám mielőtt Demóna megnyugtathatta volna, hogy mindketten biztonságban vannak, az egész kép szertefoszlott körülötte. Roppant különös érzés volt, ahogy a királyné kastélya lassan áttetszővé vált, s helyét a tündérhonbeli park vette át. Mindenfelé kíváncsi tekintetű tündérek várták, hogy a diákok kilépjenek a vizsgahelyzeteikből. Demóna szívesebben maradt volna a királynéval és a lányával. Meg akart bizonyosodni róla, hogy rendbe jön a sorsuk. Szerette volna megnyugtatni Hófehérkét, s gondoskodni róla, hogy a királyné felépülhessen. Hát nem ez lett volna az eljárás, ha kívánságteljesítő tündér akart lenni? Csak remélte, hogy a saját védenceire több ideje jut majd.

Demóna pislogva igyekezett alkalmazkodni új környezetéhez. Bizonyára ő volt az első, aki végzett a vizsgával, mert a többieket sehol sem látta. A helyén maradt, s igyekezett nem idegeskedni. Nem tudta, hogy mihez is kezdjen most, míg Dadus oda nem szaladt hozzá, s át nem ölelte. – Csodás voltál, drágám! Egyszerűen csodás! Annyira büszke vagyok rád!

A Tündérkeresztanya a torkát köszörülte. – Várjunk még az értékeléssel, míg a többiek nem végeztek. Semmi értelme idejekorán felkelteni a reményeit.

Dadus csúnya pillantást vetett a nővérére. – Miről beszélsz? Hisz’ nagyszerűen teljesített!

A Tündérkeresztanya a fejét csóválta. – Persze hogy te így látod, szerintem azonban máshogy kellett volna hozzáfognia a dologhoz.

–  Mit kellett volna máshogy tennem? Megmentettem a királynét – mondta Demóna. Ám a Tündérkeresztanya nem válaszolt.

Hirtelen a kék tündér tűnt fel Demóna mellett. – Na, hogy sikerült? – kérdezte tőle Demóna. A kék tündér szemlátomást nyugtalankodott, hogy nem teljesített jól, ám Demónának volt egy olyan érzése, hogy pompásan vizsgázhatott. Csakhamar a többi tündér is előbukkant, kivéve Flórát, Faunát és Fionát. A Tündérkeresztanya azonban senkinek nem volt hajlandó elárulni az eredményt, míg ők is elő nem kerültek.

–  Vajon nem esett bajuk? Nem kellene megnézni, hogy mi történt velük? – kérdezte Demóna.

–  Örülnél neki, igaz? Hogy kizárasd őket a vizsgáról? – förmedt rá a Tündérkeresztanya.

Demóna szóhoz sem jutott. Igaz, nem kedvelte a három tündért, de eszébe sem jutott, hogy méltánytalanul kizárják őket. – Ezt hogy érti?

Dadus átkarolta a vállát. – Ha az egyik tanárnak be kell lépnie a történetbe, akkor a diákot kizárják a vizsgáról.

–  És egy másik diák bemehet? Mi van, ha bajuk esett? – erősködött Demóna.

A Tündérkeresztanya gyanakodva nézett rá, de úgy tűnt, mintha magában mérlegelné a lehetőséget, amikor hirtelen felbukkant a három tündér.

–  Ó te magasságos! Végre! Annyira szörnyű volt! El sem hiszem, hogy élve kijutottunk! – kalimpált Fiona színpadiasan. Fauna és Flóra úgy néztek ki, mintha valamivel elrontották volna a gyomrukat. Demóna kíváncsi volt, hogy vajon mivel kerülhettek szembe.

–  Jól vagytok? – kérdezte, ám a tündéreket nem érdekelte az aggodalma.

–  Ez a te hibád! Te támadtál ránk! – kiáltott rá Fiona.

Demóna döbbenten nézett vissza rá. – Nem értem. Miről beszélsz?

–  Pontosan tudod, hogy miről beszélünk, Demóna! – süvöltött Fiona.

–  Megpróbáltad meghiúsítani a vizsgánkat! – sipította Flóra is.

–  Én nem! – Demóna zavarodottan Dadusra pillantott. – Esküszöm, fogalmam sincs, hogy miről beszél!

Fiona vádlóan mutatott Demónára. – Tudod te, hogy mit tettél! Ránk támadtál, hogy megvédd a gonosz madaraidat!

Dadus még sohasem volt tanúja, hogy egy vizsga ehhez hasonló káoszba torkolljon, de abban biztos volt, hogy a lányának mindehhez semmi köze. – A Tündérkeresztanyával majd megvizsgáljuk a történeteteket, és megnézzük, hogy mi történt – mondta a tündéreknek.

–  Szerintem az Élő Legendának nem kellene részt vennie a döntéshozatalban, még akkor sem, ha ő az igazgató! – jelentette ki Fiona. – Hiszen ő Demóna mostohaanyja! Így nem lehet pártatlan!

Dadus Fionára meredt, mintha nem tudná eldönteni, hogy hol ronthatták el a dolgot ezzel a diákjukkal. Hogyan hagyhatta, hogy ez a három ilyen kicsinyessé váljon? Talán túl sok időt töltött Demóna nevelésével, miközben a nővére elhanyagolta őket? Hirtelen felelősnek érezte magát értük, és nem értette, miért nem szakított rá elég időt, hogy megnevelje és a jóság ösvényére terelje őket, hogy beteljesíthessék mindazt, amit a jövőjükben látott. Magában előretekintett, hogy megvizsgálja, mi lesz a sorsuk. Fölényeskedésük ellenére jóságosnak, kedvesnek és tiszta szívűnek látta őket. Persze előfordult köztük veszekedés, sőt, Fiona részéről még némi ugráltatás is, ám Dadus úgy találta, a másik kettőre ráfér az irányítás. Egy gyermeket látott, akinek teljes szívvel viselik majd a gondját; egy gyermeket, aki a védelmükre szorul. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, hogy talán mégsem hagyta őket cserben. Ám mindez nem változtatott azon, hogy milyenek voltak itt és most – három bosszantó kis alak, akik az ő lányát szidalmazzák.

–  Lányok, elég! – szólt rájuk. – Nem én döntöm el, hogy ki bukik meg, és ki nem. Pedig azt hiszem, örülnétek neki, ha mégis így lenne. Egy fontos feladatot látok a jövőtökben, amelyet nem teljesíthettek a kívánságteljesítő tisztségetek nélkül.

A három tündér hitetlenkedve pillantott egymásra.

–  És ígérem, megvizsgáljuk, hogy Demóna valóban rátok támadt-e – fejezte be Dadus.

A Tündérkeresztanya megköszörülte a torkát. Nem szerette, amikor a testvére helyette intézkedett, így magához ragadta a szót. – Javaslom, hogy most mindenki menjen haza egy teára. Kikérdezzük a védenceket, és eldöntjük, hogy ki érdemli ki a tisztséget. Még ma kihirdetjük az eredményt. Tudom, hogy mind izgatottan várjátok az értékelést. Ígérem, hogy igyekszünk minél gyorsabban döntésre jutni.

Demóna aggódó szemekkel nézett az anyjára, arca halványlila színt öltött. – Drágám, ne izgulj! Menj haza! A különös nővérek ott várnak! – mondta neki Dadus.

Demóna arcon csókolta az anyját, és úgy tett, ahogy az kérte. A többi diákkal együtt kiment az udvarról, hogy otthon várja meg a vizsga végeredményét.

A Tündérkeresztanya rögtön a lényegre tért. Varázspálcájának legyintésére egy kis kerek asztal termett előttük, az őket körülvevő cseresznyefák virágaihoz passzoló sötét rózsaszín terítővel. Két hozzáillő, párnázott fehér széket is elővarázsolt. – Ülj le, húgom, ülj le! – Egy újabb intéssel teáskannát, alátétes csészéket és apró, csillogó ezüsttel futtatott szélű, halvány rózsaszín tányérokat idézett meg hozzájuk. – Tessék, igyál egy kis teát, mielőtt kihűl! Ó, és majd’ elfelejtettem! – Újra legyintett a pálcájával, mire apró rózsákkal díszített kis fehér sütemények jelentek meg a tányérokon. – Így ni! Meg is vagyunk. – Dadus magában göcögött, de hagyta, hogy a nővére beszéljen először. – Egyesével, a vizsga elvégzésének sorrendjében vesszük végig a diákokat. Megfelel ez így?

Dadus bólintott, és hagyta, hadd folytassa a nővére.

–  Gondolom, egyetértünk abban, hogy Demóna siralmasan teljesített. Nem ismerte fel, hogy Hófehérke a védence, nem pedig a gonosz mostoha.

Dadus felhorkant. – Miért, szerinted mit kellett volna tennie? Hagyni, hogy a királyné tovább gyötrődjön, és megpróbálja megölni a saját lányát? Hófehérkén nem segíthetett sem jó boszorkány, sem tündér. Demónának ebben a történetben nem lehetett más szerepe, mint hogy elpusztítsa a férfit a tükörben! Így megmentette a királynét és a hercegnőt is. Nem tagadhatod!

Ám a Tündérkeresztanya végig csak dühösen rázta a fejét, mialatt Dadus beszélt. Dadus érezte, hogy lassan benne is felgyülemlik a harag. – Te is ugyanolyan jól tudod, hogy hárman érdemlik meg a tisztséget; Demóna, a kék tündér, és a kedvenceid, Flóra, Fauna és Fiona. Tényleg egész nap ezen kell itt vitatkoznunk?

Ekkor a különös nővérek rontottak be az iskola udvarára, eszelősen sivítva, akár a hárpiák. Ruby egy aprócska szőke kislány kezét markolta. A lánykát mintha teljes egészében arany és ezüst borította volna, s úgy ragyogott, akár egy csillag. Csak úgy rázkódott a zokogástól. – Hol vannak azok a kis szörnyetegek?! Hol van Fiona, meg a barátai?! – süvöltötte Ruby.

Demóna jelent meg a nyomukban, futva. – Hol vannak a madaraim? Hol a varjas fám?!

Az aranyhajú kislány tovább zokogott.

–  Demóna! Megijeszted ezt a szegény kislányt! Azonnal hagyd abba a kiabálást! – csattant fel a Tündérkeresztanya.

Lucinda eszelősen meredt rá. – A te tündérkéid ríkatták meg a mi kis Kirkénket! Nem Demóna! Fiona támadt rá!

Dadus Kirkéhez és a különös nővérekhez rohant. – Kirké, mi történt? Fiona tényleg megtámadott téged?

–  Mind a hárman rám támadtak, de azt hiszem, az én hibám volt – hüppögte a kislány.

–  Hogy történt? – kérdezte Dadus a legkedvesebb hangján, hátha meg tudja nyugtatni a kislányt, és vele a különös nővéreket és Demónát is, akik mind hasonlóan feldúltak voltak.

–  Amikor a három tündér megjelent az ösvényen, belenéztem a szívükbe. Láttam, hogy van egy szörnyű titkuk. Elrabolták Demóna hollóját, Diablót, és elrejtették, hogy Demóna izguljon és aggódjon miatta. Azt akarták, hogy ne tudjon rendesen odafigyelni a mai vizsgán. Úgy gondoltam, ez nem igazságos, úgyhogy felvettem Demóna alakját, és megkértem őket, hogy segítsenek megkeresni a hollót. De akárhogy könyörögtem nekik, rám se néztek. – Kirké itt már annyira zokogott, hogy képtelen volt folytatni.

–  Honnan tudta Fiona, hogy Demóna is eljön a mai vizsgára? – fordult Dadus dühösen a nővéréhez. – Te mondtad el nekik?

A Tündérkeresztanya képtelen volt a testvére szemébe nézni. – Lehet, hogy említettem Fionának, miután összevesztünk a konyhádban. – Dadus roppant haragra gerjedt, de a Tündérkeresztanya folytatta. – De ehhez aztán semmi közöm nem volt!

–  Hagyd abba ezt az ostoba hadoválást, hadd fejezze be a kishúgunk a történetét! – rivallt rá Martha.

–  Mondd el, hogy mi történt ezután, kicsim – szólt Ruby bátorítóan, s gyengéden megszorította Kirké kezét.

–  Én… akkor úgy döntöttem, hogy egy kicsit feljebb is megjelenek az ösvényen. Egy gyönyörű erdő közepén találtam magam, a legmagasabb fa tövében. Még mindig Demóna alakját viseltem, és pityeregtem is, mert nem találtam meg Diablót és Opált. A tündérek nem jöttek rá, hogy nem én vagyok az igazi Demóna. Visítozni kezdtek velem, hogy tönkre akarom tenni a vizsgájukat. Ezüstös szikrákat szórtak rám, ami felgyújtotta a varjak fáját – bömbölte Kirké. – Én nem tudtam! Nem tudtam, hogy a madarak a fában vannak! Nem tudtam, hogy a tündérek oda rejtették őket Demóna elől! Azt hittem, csak színjáték az egész!

–  És hol vannak most Demóna madarai? – kérdezte Dadus rettegő szívvel.

Kirké zokogva roskadt össze. – Annyira sajnálom! Nem akartam Demóna madarait veszélybe sodorni! Nem gondoltam, hogy a tündérek majd bántani akarnak!

A különös nővérek a karjaikba vették a kishúgukat, és magukhoz szorították a sírdogáló kislányt. – Nem a te hibád, kicsikém! Te nem tudhattad! Demóna nem fog téged hibáztatni! Nem a te hibád! Nem a te hibád!

–  Hol vannak Demóna madarai? – kérdezte Dadus újra, ahogy egyik tanácstalan arcról a másikra nézett. – Demóna, hol vannak a madaraid?

Demóna is hüppögött. – Nem tudom. A varjas fám nincs a kertünkben.

Dadus igyekezett nyugalmat erőltetni magára. – Kirké, drágám, biztos vagy benne, hogy az igazi Opál és Diabló voltak ott veled abban a jelenetben?

Kirké bólintott. – Igen.

Dadus egy karlegyintéssel magához idézte Fionát, Faunát és Flórát. A tündérek meglepve tapasztalták, hogy hirtelen egy falkányi dühös boszorkánnyal néznek farkasszemet. – Hol van Diabló és Opál? Hol vannak Demóna madarai? – kérdezte tőlük Dadus szigorúan.

A tündérek ijedtnek tűntek, és egyszerre kezdtek el beszélni. – Esküszöm, hogy nem akartuk, hogy bajuk essen! – Nem jöttünk rá, hogy a védencünk Demónának álcázza magát, és megfenyeget minket! – Azt hittük, ő maga Demóna! – Meg hogy azért haragszik ránk, mert elraboltuk a drágalátos madarait!

Demóna hirtelen abbahagyta a sírást; arca ijesztő zöldre váltott. Egyenesen a tündérekre bámult. Rettenetes hallgatásba merült, és forrt benne a düh. A tündérek már-már azt kívánták, hogy inkább kiabáljon velük. A hallgatása nyugtalanító volt.

–  Demóna, sajnálom! Akarattal sosem ártottunk volna a madaraidnak – nyöszörögte Flóra.

Demóna szó nélkül kitárta a karjait. Talárjának bő ujjai a holló szárnyára hasonlítottak. – Hol vannak a madaraim?

A három tündér nyüszített a rémülettől. – Nem tudjuk! Tényleg! Esküszünk!

Demóna arca megmerevedett, sárga szeme felizzott. – Hazugság! Hol vannak a madarak? Mondjátok el azonnal!

–  Nem! Addig nem, amíg abba nem hagyod, és le nem mondasz a kívánságteljesítésről! – kiabálta Fiona. – Nem hagyhatjuk, hogy besározd Tündérhon jó hírnevét, és elterjeszd a gyalázatot a környező királyságokban!

–  Elég legyen! – kiáltott fel Dadus. – Mondjátok el, hogy hová rejtettétek Demóna madarait, vagy én magam büntetlek meg benneteket!

–  Nem nyúlhatsz hozzájuk, húgom! – lépett a három tündér elé a Tündérkeresztanya. – Mikor fogsz végre lemondani erről a szerencsétlenről? Mikor látod be végre, hogy Demóna csak fájdalmat és szenvedést hoz rád? Már aznap este láttad, hogy magadhoz vetted, amikor belenéztél a jövőjébe! Mindent láttál, egészen a végéig, és mégis ragaszkodtál hozzá, hogy befogadd! Gondoskodtál róla és védelmezted, holott jól tudtad, hogy nem érdemli meg!

–  Miről beszél? – fordult Demóna az anyjához. Haragja lassan kétségbeesésbe csapott át.

–  Semmiről, drágám, semmiről – nyugtatgatta Dadus.

Demóna újra sírni kezdett. – De miért mondja ezt? Mit láttál aznap? Tényleg gonosz vagyok? Ezért hagytak magamra?

–  Igen! Te a gonoszság szülötte vagy, s gonoszságban is fogsz élni életed végéig! Mindent elpusztítasz majd, amit valaha szerettél! – kiabálta a Tündérkeresztanya.

–  Ne, Demóna, ne hallgass rá! Ez nem igaz! – erősködött Dadus.

Demóna érezte, hogy az ujja vége bizseregni kezd. A rettenetes érzés sebesen végigfutott minden tagján, s csakhamar mélyről jövő izzássá erősödött. Emlékezett erre az érzésre kiskorából, még mielőtt megtanulta volna, hogyan teremhet a lombházában, amikor csak akar; még mielőtt képes lett volna leküzdeni a dühét. Ám ezúttal más volt. Ő maga volt már.

–  Demóna, ne! – sikoltotta Dadus.

Az izzás elviselhetetlenné vált, s az egész világ elsötétült előtte. Mintha a belsőjében irányíthatatlanul tomboló hőség fel akarta volna emészteni. Ám amikor már azt hitte, hogy felrobban, érezte, ahogy a teste egyszerre megnyúlik, egyre nagyobbá és nagyobbá válik, mintha csak több helyet akart volna adni a haragjának. A felgyűlt izzás most teret adott a kínnak, a szívfájdalomnak és a csalódásnak, amiért még Dadus is a gonoszságot látta a jövőjében. Hogyan hazudhatott neki annyi éven át? Hogyan titkolhatta el ezt előle? A rettenetes dolog a belsőjében már úgy dühöngött, mint valami vadállat. Mintha egy éhes kígyó falta volna a belső szerveit, hogy eleméssze őt. Sikított a fájdalomtól; saját üvöltése elkeveredett az anyja kiabálásával, míg a kettő teljesen egybefolyt a fülében. Képtelen volt tovább elviselni. Soha életében nem élt még át ilyen iszonyatot. Elveszítette az összes érzékét, s vakító zöld lángok csaptak fel a testéből, melyek mindent felégettek az útjukban.

És közben csak arra tudott gondolni, hogy igazuk volt. Valóban gonosznak született.

23. fejezet

Dadus fájdalma

A szobára nyomasztó csend telepedett. Az összes jelenlevő szemében könnyek csillogtak – kivéve Demónát. Ő törte meg a hallgatást. – De nem haltatok meg mind. Sőt, egyikőtök sem. Én azt hittem, hogy ott és akkor megöltem az anyámat, és mindenkit, akit valaha ismertem. Csak jóval később tudtam meg, hogy túléltétek.

–  Ha a különös nővérek el nem varázsolnak minket onnan, bizony meghaltunk volna – mondta csendesen Dadus.

–  Gondolom, végig tudták, hogy ez előfordulhat. Ahogy mindenki. Mindaz, amit a nővérek előző este, a születésnapomon összehordtak arról, hogy a csillagok nem állnak együtt, hirtelen értelmet nyert, miután beteljesítettem a sorsomat azon a napon.

–  Igen, tudtuk, hogy valami rémes dolog történhet…

–  Tudtátok, hogy sárkánnyá változom majd, és elpusztítom Tündérhont? Ezt láttátok a nővéreddel együtt, amikor megtaláltál annak a fának az odvában?

–  Nem! Ezt sosem láttam, esküszöm! Azt tudtam, hogy szörnyű gonoszságokra lehetsz képes, de bíztam benne, hogy más útra lépsz majd. Én mindig is a jót láttam benned, Demóna – erősködött Dadus.

Demóna most Kirké felé fordította jeges pillantását. – Nagyon csendben vagy, Kirké; csak figyelsz a nővéreid elvarázsolt tükréből. Nincs valami mondanivalód?

Kirké habozott a válasszal. – Gyermek voltam még, Demóna. Arra sem emlékszem, hogy egyáltalán elmentünk Tündérhonba. Se rád, se a három jó tündérre, se a Tündérkeresztanyára. Nagyon sajnálom, hogy ilyen szerepem lehetett abban, ami történt, őszintén, de nekem ez úgy hangzott, mintha meg akartalak volna védeni.

Demóna latolgatta kissé a hallottakat. – Valóban nem emlékszel?

Kirké a fejét rázta. – Nem.

Demóna gúnyosan elmosolyodott. – Akkor alighanem majdnem ugyanaz a kislány vagy, aki akkor voltál… majdnem, de nem egészen.

Kirké nem értette, mire célzott Demóna, de úgy döntött, inkább nem faggatózik. Ez az egész olyan valószerűtlennek tűnt. Sok történetet hallott már a gaz Demónáról, s most furcsa volt hallani a történetét, melyben még ő is egy reményekkel teli lány volt – s egyben a nővérei történetét is, akik most a télikertben feküdtek, magatehetetlenül. Kirké úgy vélte, kicsit túlságosan is közel voltak a Sötét Tündérhez. Hirtelen ostobának érezte magát, amiért otthagyta a kastélyt, s benne mindazokat, akiket szeretett. Érezte, hogy kóvályog a feje. Mintha ő maga is egy rémálomban rekedt volna, egy feje tetejére állított tündérmesében, amelyről fogalma sem volt, hogy végződik.

–  Mi lett Diablóval és a varjaiddal? Bajuk esett? – kérdezte Tulipánt, ezzel kissé elterelte Demóna figyelmét Kirkéről.

Demóna a fejét rázta. – Nem, a mai napig velem vannak.

–  De mi történt velük? Hogy találtak rád? – kérdezte Kirké.

–  Szerencsére nem esett bajuk, amikor elpusztítottam Tündérhont. Csapdába estek abban a párhuzamos valóságban, amelyet a tündérvizsgára hoztak létre. Azt hittem, te tudod ezt, Kirké. Bizonyára ott voltál a nővéreiddel, amikor rátaláltak a madaraimra. A nővéreid voltak azok is, akik Tündérhon teljes népét átvarázsolták abba a párhuzamos valóságba, amikor rájöttek, hogy át fogok változni. Tudták, hogy ott biztonságban lesznek.

–  Mondtam már, hogy nem emlékszem semmire, Demóna – bizonygatta Kirké. – Ami azt illeti, semmiféle emlékem nincs a gyerekkoromról. S a nővéreim sem beszéltek nekem soha azokról az időkről.

Demóna úgy méregette, ahogy egy macska az egeret. – Valóban?

Majd Dadusra nézett, aki a tükröt tartotta. Dadus a beszélgetés közben őt figyelte. Szeretetnek már nyomát sem látta Demóna szívében. Mintha egy része egyszerűen hiányzott volna. Az a rész, amelyet Dadus annyira szeretett, valahogy eltűnt a lényéből, mintha kiszakították volna onnan. Dadus pedig képtelen volt rávenni magát, hogy rákérdezzen, hol veszíthette el.

–  Miért hagytad, hogy azt higgyem, megöltelek benneteket? – fordult felé Demóna. Sárga szeme csak úgy izzott, arca pedig halványzöld színezetet öltött.

–  Fogalmam sem volt róla, hogy ezt hitted – felelte Dadus.

–  De miért nem próbáltál legalább megkeresni utána? Hisz a lányod voltam! És téged az sem érdekelt, hogy élek-e, halok-e!

–  Dehogyisnem! Mindenfelé kerestelek. Mégsem tudtam a nyomodra akadni. Esküszöm! Azt hittem, meghaltál; elemésztettek a lángok. Hosszú időbe telt az is, mire a nővéremmel helyreállítottuk Tündérhont. Mindent elpusztítottál, Demóna… és majdnem mindenkit. Minden hatalmamra és erőmre szükségem volt, hogy újra életre keltsem azt a helyet. Csak akkor tudtam meg, hogy túlélted, amikor évekkel később a különös nővérek elmondták, hogy rád találtak.

–  Nagy hatalmú boszorkány vagy. Ha tényleg meg akartál volna találni, sikerült volna! Hogyhogy nem érezted a jelenlétemet a világban? Még a sárkányalakomban sem? – csattant fel Demóna.

–  Hát úgy maradtál? Mennyi ideig, Demóna?

–  Évekig – jött a dühödt válasz.

Többet nem is szólt, de Dadus végre megértette. Azért nem találta a lányát sehol, mert sárkánnyá változott, s úgy is maradt. Nem érezte a jelenlétét, mert nem volt önmaga. – Sajnálom, hogy annyi éven át magányos voltál, Demóna.

–  Ott voltak nekem a madaraim. – A lánya szavai tőrként hasítottak Dadus szívébe. A gondolat, hogy az ő drága kis tündére éveken át egyedül bolyongott, teljesen összetörte.

Demóna színpadiasan intett. – De már nem számít. Elégedett vagyok az életemmel, a hatalmammal, és mindazzal, amit elértem. Én vagyok minden gonoszok úrnője, pontosan úgy, ahogy a nővéreddel előre láttátok!

Dadust ez bántotta. – Én sosem láttam ezt benned.

–  Hazudsz! Az első pillanattól fogva tudtad, hogy gonosz vagyok. És mindent megadtál nekem, hogy azzá váljak, ami vagyok!

–  Hát nem látod, hogy mindez a nővérem műve? Most is, ahogy hallgatlak, az ő szavait hallom. Ő teljesítette be a próféciát!

–  Persze, fogd a testvéredre ezt is, mint mindent – gúnyolódott Demóna. – Soha nem vállalsz felelősséget a saját tetteidért! Majd még azt is mondod, hogy ő döntötte el, hogy Fiona meg a barátai gondoskodjanak Auróráról, s ő döntött a gyermek sorsáról is, igaz?

–  Mit számít az neked, hogy foglalkozik Aurórával? – szólt közbe Kirké, hogy Dadust védje.

Demóna vonásai megkeményedtek. – A nővéreid nem figyelmeztettek, ugye? Nos, akkor elmondom neked én magam, egyszer, és utoljára. Soha többé ne kérdezz engem a gyermekről! Soha! Volt idő, mikor a szívembe zártam a nővéreidet is, ám ez nem fog megmenteni!

Kirké ebben a pillanatban megérezte Demóna haragjának teljes erejét. Szó szerint gondolta, amit mondott; szavai mintha tiszta gyűlöletből szőtt varázsigék lettek volna. Dühe izzó pokolként fortyogott odabent, s csak az alkalomra várt, hogy a felszínre törhessen.

Ám Dadus valami mást is megérzett rajta, amikor Auróra szóba került; egy másik érzelem merült fel benne, amely még a haragnál is erősebb volt: az aggodalom. Úgy bukkant fel, mint egy fénylő csillag a sötétségben. Dadus érezte, hogy ez a csillag vezette Demónát az elmúlt években, még akkor is, amikor a lénye teljesen elfajzott, s eltűnt belőle az a személy, akire Dadus emlékezett. Ez volt az egyetlen, ami mindenen felülemelkedett: a gyermekkel kapcsolatos megszállottsága, s az állandó vágy, hogy az álmok földjén tartsa őt.

Ezúttal Kirké zavarta meg a gondolatait. – Sajnálom, Demóna, de ha nem tévedek, a segítségemre van szükséged. Az enyémre, és Daduséra, igaz? Javasolnám, hogy hagyd abba a fenyegetésemet, hátha úgy esetleg jutunk is valamire.

Demóna Kirkére szegezte sárga szemét; titkon tetszett neki, hogy a csinos kis boszorka nem ijedt meg tőle. – Látom, jól neveltek, Kirké. Nagy hatalmú boszorkánnyá cseperedtél, bár túl sok könyörület lakozik a szívedben. Egyszer talán még ez lesz a veszted. De örülök, hogy legalább az eszed a helyén van, nem úgy, mint a három háborodott anyádnak!

–  Úgy érted, három nővéremnek – javította ki Kirké.

–  Nem. Úgy értem, három anyádnak – somolygott gúnyosan Demóna.

–  Miért hazudsz neki, csak hogy bánthasd?! – emelte fel a hangját Dadus most először a lánya érkezése óta.

Demóna hátrahőkölt. – Igaz, én vagyok minden gonoszok úrnője, mégsem szoktam hazudni. Te vagy a hazugságok, titkok és árulások fejedelme, nem én! – Hangja fenyegető mennydörgésként visszhangzott végig az egész kastélyban.

–  Miről beszél, Dadus? – kérdezte Kirké. Ám Dadus nem tudta. A különös nővéreknek voltak olyan titkai, amiket csak Demónával osztottak meg.

–  Akár meg is keresheted a pontos varázslatot a nővéreid könyveiben. Minden ott van benne. Hogy hogyan csinálták, hogyan hívtak életre – duruzsolta Demóna. – Meglehet, te vagy az utolsó dolog, ami megmaradt belőlük ezen a világon, most, hogy csapdába estek az álmok földjén.

–  Nem hiszem el, hogy ők a szüleim! Nem! – kiáltotta Kirké.

Demóna felnevetett. – Te is tudod, hogy igazat mondok! Nézz csak szét a könyvekben, melyek a lábaid előtt hevernek! Minden ott van! Felderítheted az anyáid titkait, most, hogy a könyveik feltárultak előtted. Tőlem kapták a varázslatokat, melyek mindvégig megőrizték a titkukat előled. Csakhogy már nincsenek e világon. A varázslat megtört. Mit gondolsz, miért volt mindig is nagyobb hatalmad, mint nekik? Miért hunyászkodtak meg folyton előtted, a kishúguk előtt? Mert ők – te vagy! De menj, lásd a saját szemeddel! S amikor megtaláltad a könyvet, mely a titkukat, s az enyémet rejti, melyet eddig rejtegettünk, hozd ide elénk! Mutasd meg nekünk, az Élő Legendának és nekem, s tudni fogjátok, hogy igazat mondtam. S akkor majd megértitek, hogy miért kell segítenetek nekem!

Kirké tanácstalanul nézett Dadusra a tükörből.

–  Menj, drágám! Tedd, amit mond – szólt Dadus. – Nézd meg a saját szemeddel, aztán hozd el a könyvet ide a kastélyba.

Dadus Tulipántra és Kacifánt hercegre pillantott. – Rólatok sem feledkeztem meg, drágáim. Tulipánt, kérlek, menjetek, és intézkedjetek arról, amiről korábban beszéltünk.

–  Hogyne, persze, Dadus – felelte Tulipánt. Kis híján kiment a fejéből, hogy nemsokára megérkezik a Tündérkeresztanya és a három jó tündér.

–  Látom, megint dróton rángatsz mindenkit, ahogy szoktál – jegyezte meg epésen Demóna.

–  Hagyd ezt abba! – kiáltott rá Dadus. – Hát semmit sem hallottál abból, amit mondtam? Szerettelek! Sokkal jobban, mint életemben bárkit! Saját gyermekemként szerettelek, s még most is szeretlek! Fejezd be a gúnyolódást végre!

Tulipánt és Kacifánt úgy érezték, mintha akaratukon kívül egy magánbeszélgetést hallgattak volna le. A legnagyobb csendben osontak ki a teremből, nehogy megzavarják Dadust és lányát – hisz végső soron azok voltak. Anya és lánya.

Legalábbis egykor.

24. fejezet

Kacifánt nagy kalandja

Tulipánt halkan betette az ajtót maguk mögött, ahogy kiléptek a folyosóra. Hudson, szokása szerint, a közelben álldogált, hátha Dadusnak vagy Tulipántnak szüksége lenne rá.

–  Hudson, kérem, menjen le, és pihenjen! – fordult hozzá Tulipánt. – Ne álljon itt feleslegesen. Dadus csengetni fog, ha szüksége lesz valamire. Már napok óta talpon van, bele fog betegedni. Kérem, tegye, amit mondok, vigyázzon magára!

Hudson igyekezett bátornak tűnni, de valójában örült, hogy engedélyt kapott a lelépésre. – Ha semmi egyebet nem óhajt, hercegnő, akkor így teszek.

–  Köszönöm, Hudson – mosolygott Tulipánt. – Ha leér, kérem, szóljon Violának, hogy öt órára kérnénk a teát a kertbe. Vendégeink érkeznek Tündérhonból.

–  Igenis, hercegnő – felelte Hudson, s elindult a kastély alsóbb szintjei felé, ahol a szolgálók laktak és munkálkodtak. Tulipántnak úgy tűnt, hogy a kastélyok hatalmas hajókhoz hasonlítanak, az övékét pedig Hudson kormányozza. Remélte, hogy a környező birodalmak minden házában akad egy Hudson, hogy vezesse őket ezekben a vészterhes időkben.

–  Elboldogulsz, Tulipánt? – kérdezte Kacifánt, s rámosolygott, amint végigsimított a lány karján. Nagyon büszke volt magára, amiért elnyerte a lány szívét.

–  Nem lesz bajom, szerelmem. Ígérem, hogy megbirkózom a feladattal. – Egy hosszú pillanatig a herceg gyönyörű, szürke szemébe nézett, és felsóhajtott. – Ugye tudod, hogy szeretlek, Kacifánt? – kérdezte tőle. A herceg elpirult. Tulipánt azt kívánta, bárcsak a jegyességük kevésbé viharos körülmények közt született volna, de nem volt mit tenni. Egyszerűen csak örült neki, hogy Kacifánt szemlátomást örömmel vetette bele magát ebbe a kalandba az oldalán, panasz és felesleges aggodalmaskodás nélkül. A lány boldog volt, hogy ott van vele, és úgy tűnt, Kacifánt is hasonlóan érez.

25. fejezet

A különös nővérek titka

Kirké agya szakadatlanul zakatolt, mióta csak végighallgatta Demóna történetét, és azt, amit a Sötét Tündér arról mondott, hogy a nővérei valójában az ő anyjai. Hogy lenne ez lehetséges? Friss levegőre volt szüksége – és hogy kiszabaduljon a nővérei házából. Időre volt szüksége, hogy gondolkodjon, és szabadon lélegezzen.

Ám ahogy kilépett, egy nőt látott közeledni. Könnyű, fekete taftruhát viselt, amely finoman hullámzott kecses mozdulataitól. A ruhát rubintvörös almát mintázó ékszerek díszítették, s egy hímzett fa, melynek ágain finom aranyból varrt kismadarak énekeltek. – Hófehérke királyné? – kiáltott fel Kirké. Már majdnem elfelejtette, hogy a királyné látogatóba jön hozzájuk.

–  Üdvözletem; igen, az vagyok – felelte a nő. Széles mosollyal Kirké felé indult.

–  Üdvözlöm, Felség – felelte Kirké. – Annyira örültem, amikor megírta, hogy eljön. Nem voltam benne biztos, hogy végül így dönt.

–  Kérlek, hívj csak Hófehérkének. Még szép, hogy el akartam jönni. Minél előbb el akartam hozni neked azt a könyvet. – Újra elmosolyodott. A szeme körüli ráncok kissé elmélyültek, amitől Kirkének csak még gyönyörűbbnek tűnt. – A leveledből rögtön éreztem, hogy te teljesen más vagy, mint a testvéreid.

Hófehérke végre megállt előtte; arcán kissé zavart arckifejezés villant fel. Igyekezett összevetni Kirkét a gyermekkori emlékeiben szereplő különös nővérekkel. El sem tudta képzelni, hogy ez a lány bármiféle rokonságban állhat azokkal a borzasztó nőszemélyekkel. Ám hirtelen mintha eszébe jutott volna valami. – Várjunk csak, Kirké! Ugye te voltál az a boszorkány, aki megátkozta a Szörnyeteg-herceget?

–  Így van – sütötte le a szemét Kirké szégyenében. Egy cseppet sem akart ilyen benyomást tenni az újonnan felfedezett unokatestvérére.

–  Nagyszerű gondolat volt! Azt hiszem, már akkor eldöntöttem magamban, hogy kedvellek – mosolygott rá Hófehérke, és beléje karolt. – Ha jól tudom, rettenetes alak volt, és igencsak megérdemelte, amit kapott.

Ezen mindketten jót kacagtak, s Kirké máris jobban érezte magát az unokatestvére társaságában. – Kérlek, gyere be. Készítek egy csésze teát – ajánlotta fel.

–  És ha már ilyen jól ismered a Szörnyeteg-herceg történetet – folytatta Kirké –, nos, ez az a hely, ahol Ursula rátalált Tulipánt hercegnőre, ahogy a felszín alatt lebegett, miután leugrott innen a szikláról. A szívem is belesajdul, ha arra gondolok, hogy mennyire emészthette magát a miatt a nyomorult miatt. Ám végül ez is segített neki, hogy végül csodálatos nővé cseperedjen, így hát nem is emésztem magam a múlton.

Hófehérke csendben hallgatta; nagy, sötét szemében mintha valami kimondatlan dolog csillogott volna. Kirkének úgy tűnt, az unokatestvére szótlan teremtés. Már ő is biztos volt benne, hogy kedveli, pedig alig pár perce ismerte. Volt benne valami letagadhatatlan kedvesség, ami rögtön megtetszett Kirkének.

–  Nem vagy túl szószátyár, Hófehérke.

Hófehérke a fejét csóválta. – Azt hiszem, tényleg nem. Csak anyámmal, a lányaimmal és a férjemmel, a királlyal szoktam beszélgetni. Ők a legjobb barátaim.

Kirké hallotta Hófehérke ki nem mondott gondolatait. Az anyám minden erejével igyekszik védelmezni engem. Nem szereti, ha más királyságokba utazom. Ahogy azt sem, ha olyan emberekkel találkozom, akiket ő nem ismer, vagy nem bízik bennük. – Biztosíthatlak, hogy velem nem eshet bántódásod. Megbízhatsz bennem.

Hófehérke Kirkére mosolygott. – Én is úgy hiszem.

Egymásra mosolyogtak. Érezték, hogy szerencséjük van, hogy egymás társaságában lehetnek. És mivel Kirké is megbízott Hófehérkében, el is mondta neki, amit Demónától megtudott.

–  De hát… – kezdte Hófehérke, s aggodalmas pillantást vetett Kirkére – szerinted igazat mondott a nővéreidről? Úgy látom, te sem vagy benne biztos.

Kirké megállt az apró lépcső előtt, mely a különös nővérek házának ajtajához vezetett. Ő is ezen morfondírozott.

–  Nem tudom – felelte végül, s aprócska szütyőt vett elő a zsebéből.

Kékesen csillogó port öntött ki belőle Hófehérke kezébe. A por úgy szikrázott a napfényben, mintha valódi zafírból törték volna.

–  Fújd arrafelé – mondta neki Kirké, és ujjával a megfelelő irányba mutatott.

Hófehérke úgy is tett. Hirtelen egy ház jelent meg a szeme előtt. Butának érezte magát, amiért önkéntelenül is hátrahőkölt. Lenyűgözte a varázslat.

Csak ámult és bámult a különös nővérek háza láttán. Még sohasem látott ehhez hasonlót. Azon sem töprengett soha, hogy hol élhetnek a boszorkányok. Mindig úgy képzelte, hogy valami fekete örvényből lépnek elő, amikor csak kedvük szottyan, hogy gyötörjenek valakit, majd egy fekete füstfelhőben eltűnve ugyanoda térnek vissza, amikor végeztek. Már amíg ki nem ötölnek valami újabb rémtettet a következő áldozatuk kárára. Ám a házuk mégis elbűvölő volt. Még a teteje is egy boszorkánysüvegre hasonlított.

Amint besétált az ajtón, egy hatalmas kerek ablakkal büszkélkedő, napfényes konyhába ért. Ekkor pillantotta meg a ház előtt álló almafát. – Az ott…

Kirké összeszorította az ajkát, és titokban korholta magát, amiért nem rejtette el a fát. – Attól tartok, igen. A nővéreim szeretnek mindenféle dolgot hazahozni, a… khm, kalandjaikról.

Hófehérke a homlokát ráncolta. – A családom sanyargatását én aligha nevezném kalandnak. – Ám ő is érezte, hogy Kirké is csak képletesen értette a dolgot. Hófehérke maga is gyakran folyamodott hasonló kifejezésekhez, amikor az anyját különböző személyeknek nevezte, pedig az a nő, akit ismert és szeretett, bizony ugyanaz volt, aki egykor az életére tört, bármennyire is igyekezett fejben elválasztani a kettőt.

Kirké hallotta Hófehérke gondolatait, és felsóhajtott.

–  Pontosan. Annyira örülök, hogy megértjük egymást… talán még jobban is, mint sejtjük. Az az érzésem, hogy jó barátnők leszünk. Máris nagyon megkedveltelek.

Hófehérke mosolygott.

–  Én is. Mindazok után, amit elmondtál nekem, már úgy érzem, mintha jól ismernélek. Máris annyi mindent elmondtál nekem, azt a sok rosszat, amin keresztülmentél az elmúlt napokban… olyan, mintha én is átéltem volna veled együtt. Nagyon furcsa érzés itt lenni a nővéreid házában. Hosszú éveken át töprengtem rajta, hogy vajon kik is ők valójában. Hogy mitől lettek olyanok, amilyenek, és miért gyötörtek gyerekkoromban. Néha még most is kísértenek az álmaimban.

Kirké nyugtalan pillantást vetett rá.

–  Valóban? Annyira sajnálom! Ha rémálmokat küldenek rád, majd megnézem, mit tehetek, hogy véget vessek ennek.

Kirkének ez csak egy újabb ok volt, hogy haragudjon a testvéreire. Hogy ennyi év után még mindig kínozzák Hófehérkét…! Ez sokkal jobban feldühítette, mintsem beismerte volna magának.

–  Gyere, ülj le, helyezd magad kényelembe! Hozok teát – mondta a vendégének. Látta rajta, hogy nem egészen érti, miért kellett bejönnie.

Hófehérkének hirtelen az jutott eszébe, hogy akár el is küldhette volna azt a könyvet. Miért jött hát el? Lehet, hogy önző dolog volt csak így beállítania, miközben Kirké annyi mindenen ment keresztül mostanában?

Kirké az unokatestvérére mosolygott.

–  Hisz én magam küldtem el neked az utazóvarázslatot, hogy el tudj jönni. Nagyon is szívesen látlak.

Hófehérke átnyújtotta Kirkének a tündérmesés könyvet, amit magával hozott.

–  Tessék, nézd meg. A teát majd én megcsinálom. Nem bírok tétlenül ülni. És mivel úgysem tudok sokat a varázskönyvekről, inkább hagyd rám a hétköznapi dolgokat, mint a tea- vagy a reggeli készítés.

Kirké úgy vélte, Hófehérke a legkedvesebb hölgy, akivel valaha is találkozott. Kis híján el is felejtette, hogy egy királynéval van dolga.

–  Bizonyára vannak szolgáid, akik ezt megcsinálják helyetted.

Hófehérke ezen hosszasan és hangosan hahotázott.

–  Volt idő, amikor hét törpére főztem, és takarítottam utánuk. Hidd el, elboldogulok egy teáskannával. Úgy sejtem, nagyon szeretnéd átnézni a nővéreid könyveit és azt is, amit neked hoztam. És bizonyára Dadust sem szívesen hagyod sokáig egyedül Demónával, még ha erre kért is. Úgyhogy jobb, ha máris hozzálátsz!

Kirké elmosolyodott Hófehérke előzékenységén. Kirké nem kételkedett benne, hogy Dadus képes lenne megvédeni magát, ám jól ismerte az öreg tündér szívét. Képtelen lenne ártani Demónának, még akkor sem bántaná, ha a lánya veszélybe sodorná. Kirké egyelőre félretette Hófehérke tündérmesés kötetét, és a nővérek egyik varázskönyvét nyitotta ki.

Ahogy Hófehérke a teáscsészéket keresve átkutatta a különös nővérek konyhaszekrényét, a kezébe akadt egy gyönyörű, mélykék, aranyozott peremű példány. Valamiért a gyerekkorára emlékeztette. Majdnem biztos volt benne, hogy az anyjának is pont ilyen csészéi voltak. Már-már szóvá tette Kirkének is, de nem akarta megzavarni az olvasás közben.

–  Ó, istenek! Azt hiszem, tényleg ők a szüleim! – kiáltott fel hirtelen Kirké. Egészen magánkívül volt. Elhatalmasodott rajta a félelem, s a szíve olyan gyorsan kalapált, hogy azt hitte, menten elájul.

–  Kirké, jól vagy? Mi az? Találtál valamit? – aggodalmaskodott Hófehérke.

–  Jaj, sajnálom! Annyira szétszórt vagyok! Félek, hogy Demóna mégis igazat mondott, és borzasztóan ideges vagyok miatta – vallotta be Kirké.

–  Tehetek valamit érted? Hozzak egy kis vizet? – Hófehérke kedves hangja úgy csilingelt, mint valami apró csengő.

Kirké felnézett rá.

–  Annyira sok ez már nekem, Hófehérke. Őszintén szólva azt sem tudom, hogy kezdjem ezekkel a könyvekkel. Kóvályog tőlük a fejem.

Hófehérke letelepedett mellé a földre. Apró kezét Kirké vállára helyezte.

–  Nagy megrázkódtatás ért. Végy egy nagy levegőt. Mit szólnál, ha, mondjuk, a születésed előtti naplókkal kezdenéd? Azt mondtad, Demóna említette, hogy a nővéreid is őrzik az ő egyik titkát. Talán megnézhetnéd azokat a naplókat, amelyekben szerepel.

Kirké örömmel fogadta a javaslatot.

–  Na tessék, és még kérded, hogy miért jöttél… köszönöm neked!

Hófehérke mosolygott, és elindult a teáért.

–  Mi jár a fejedben, Hófehérke? – kérdezte tőle Kirké.

Hófehérke nevetett.

–  Nem hallod?

Kirké a fejét rázta.

–  Nem mindig. Ha nem figyelek oda, akkor nem. Azt éreztem, hogy kérdezni akartál tőlem valamit. Valamit, amiért talán megharagszom.

–  Azon gondolkoztam, hogy felkelted-e egyáltalán a nővéreidet.

–  Hát… nos… persze hogy felkeltem őket – felelte Kirké. De valójában már nem volt benne teljesen biztos, hogy ez jó ötlet.

–  Mintha kételkednél…

Kirkének eszébe jutott, hogy vajon Hófehérke is olvas-e az ő gondolataiban.

–  Ilyen könnyű olvasni az arcomról?

Hófehérke visszatette a polcra a mélykék, aranyozott peremű csészét. Nem kívánta, hogy folyton a gyerekkorára emlékeztesse. Helyette két fekete, ezüstös peremű csészét vett elő.

–  Hát, a helyedben én is így érezném magam. Vívódnék. Egyfelől vissza akarnám kapni a családomat, másrészt viszont azon aggódnék, hogy helyes döntés-e újra rászabadítani őket a környező királyságokra.

Kirké pontosan tudta, hogy az unokatestvérének igaza van.

–  És persze, ha Demóna igazat mond, és van egy olyan érzésem, hogy így van, akkor válaszokat akarok kapni. És azt csak a szüleimtől kaphatom meg.

–  És biztos, hogy közvetlenül tőlük akarod hallani? Nem lehet, hogy megtalálnád a válaszokat ezekben a könyvekben? – Hófehérke Kirké elé tette a saját csészéjét, Kirké pedig egy intéssel tüzet gyújtott a kandallóban.

–  Nem tudom – felelte. – De csak egyetlen módon tudhatjuk meg.

* * *

Miközben Kirké átlapozta a nővérei könyveit, Hófehérke letelepedett az egyik kanapéra, a teáját kortyolgatta, és hagyta, hogy elkalandozzanak a gondolatai. Furcsa megkönnyebbülést érzett, hogy távol lehet az anyjától. Örült, hogy itt lehet ebben a házban egy új barátjával, és most először életében örült, hogy egyedül lehet. Egészen kiskorától fogva mindig volt mellette valaki, aki a gondját viselte: az édesanyja halála után az apja, az apja halála után a mostohaanyja. A sor a törpékkel folytatódott, amikor a mostohája elől bujkált, és persze a saját gyermekeiről már ő gondoskodott, amikor kicsik voltak, ám ez Hófehérke számára inkább öröm volt, mintsem teher. Most, hogy a gyerekek felnőttek, az anyja volt az, akinek mintha folyton bizonygatnia kellett volna a szeretetét. Igaz, hogy az anyja védelmezte őt, megóvta mindentől, még a kastélyt körülvevő földeket is megbűvölte, hogy biztosítsa a lánya állandó boldogságát. Ám most, hogy egy kis időt külön töltöttek, Hófehérke ráébredt, hogy valójában inkább ő gondoskodott az anyjáról. Állandóan nyugtatgatta, s igyekezett jó kedvre deríteni. Mindent megtett, hogy csökkentse az öreg királyné bűntudatát mindazokért a dolgokért, amiket kislány korában követett el ellene. Meglehetősen fárasztó volt.

Kirké hallotta a gondolatait, és együttérzett vele. Maga elé képzelte, hogy mi történne, ha sikerülne felébresztenie a nővéreit. Az összes bűntudat és gyötrelem csak úgy záporozna a fejére, azért, ami vele történt, s aminek következtében a nővérek az álmok földjén rekedtek. Kirké néha megfeledkezett róla, hogy milyen dühös is tud lenni a nővéreire azok rettenetes gaztetteiért. Néha még azt is elfeledte, hogy a haragja jogos. Ezeket a gondolatokat nem osztotta meg Hófehérkével, mert úgy érezte, enélkül is jól megértették egymást. Vajon mindez felborul majd, ha a nővérei felébrednek? Ők nem szenvedhették Hófehérkét, bár Kirké képtelen volt felfogni, hogy miért. A gyűlöletük gyakran önkényes irányokat vett, és nyilván Hófehérkével is ez lehetett a helyzet. Hisz még csak gyermek volt, amikor először találkoztak. Talán meglelem majd a választ ezekben a naplókban. Talán oly sok év után végre igazán megismerhetem a nővéreimet, és kideríthetem, hogy kik ők valójában.

Már jó ideje lapozgatta a varázskönyveket, amikor végre megakadt a szeme valamin. Egyszerre rettenetesen elsápadt. Minden szín kiszaladt az arcából, s úgy nézett ki, mint aki menten elájul.

–  Jaj, Hófehérke! Azt hiszem, megtaláltam! Ez lesz az, amiről Demóna beszélt! Egy varázslat!

–  Mi az? – sietett hozzá Hófehérke. – Jól vagy? Gyere, ülj le ide! Hozok egy kis vizet! Szörnyen nézel ki!

Kirké képtelen volt magához térni.

–  Hát persze! Most már értem! Az egészet! Az összes rémtettüket! A mániájukat! A varázserőmet! Mindent!

–  Mi áll a könyvben? – nézett rá Hófehérke elkerekedett szemmel. Roppantul aggódott érte. Ám mielőtt Kirké válaszolhatott volna, szörnyű robajra lettek figyelmesek.

Hófehérke az ablakhoz szaladt, és látta, ahogy a ház elemelkedik a sziklákról, keresztülrepül a felhőkön, fel egészen a mennyekbe.

–  Kirké! Mi történik? Te csinálod ezt?

Ám Kirké ugyanolyan rémülten nézett vissza rá.

–  Nem! Nem tudom, miért indult el a ház! Hófehérke, ülj le! Biztosan nem esik bajunk, de azért csak ülj le, a biztonság kedvéért!

Kirké a nagy kerek konyhaablakhoz ment, hogy jobban lássa, hová tartanak. Bár többször átélte már a ház helyváltoztatását, mintsem meg tudta volna számolni, ilyenkor mindig a nővérei irányították a repülést. Fogalma sem volt, miért indult meg most önmagától.

Hófehérke erősen markolta a széke karfáját.

Kirké visszatelepedett mellé.

–  Nem lesz bajunk, kedves, ígérem. Mindig is ilyen módon utaztunk a nővéreimmel. A ház így mozog a különböző helyek közt. Épp csak azt nem értem, hogy miért teszi ezt most, ráadásul önmagától.

–  De hová megyünk, Kirké? – kérdezte Hófehérke.

–  Nem tudom, kedves. Azt hiszem, csak akkor tudjuk meg, ha odaérünk.

26. fejezet

Anyák és lányaik

Dadus sohasem hitte volna, hogy egyszer újra itt ülnek majd Demónával, és beszélgetnek.

–  Bárcsak tudtam volna, hogy mi jár a fejedben. Mindig ezt éreztem – monda Demóna.

–  Nagyon megváltoztál azóta – felelte erre Dadus. – Annyi mindent szeretnék tudni, s annyi mindent mondani neked, de sajnos nincs sok időnk.

–  Ugyan mit mondhatnál nekem most, ami bármin is változtatna? – mordult fel Demóna.

Dadus egy pillanatig hallgatott. – Elmondhatnám, hogy megértelek.

Demóna felállt; a düh újra felizzott benne. – Ugyan hogy is érthetnél meg?! Tudod te, hogyan töltöttem az éveket, miután elpusztítottam Tündérhont? Miután visszaváltoztam önmagammá a sárkányalakomból?! – kiabálta.

Dadus a fejét ingatta.

–  Egyedül voltam, s kínzott a gondolat, hogy megöltelek! – Dadus hátrahőkölt a feléje áradó haragtól, mintha csak megtaszították volna. Érezte a forrón izzó gyűlöletet. Már-már attól tartott, hogy Demóna újra elveszíti az irányítást önmaga felett. Félelme bizonyára az arcára is kiült, mert a Sötét Tündér mániákusan felkacagott. – Ó, ne aggódj, nem fogom felégetni a drágalátos Tulipántod kastélyát! Már ura vagyok az erőmnek! Semmi nem fog meggyulladni… amíg úgy nem döntök.

Dadus ezt nem találta túl megnyugtatónak.

–  Demóna, hallgass rám; esküszöm, sehogy sem tudtam rád akadni. Mindenhol kerestelek! Az összes létező varázslatot bevetettem, hogy megtaláljalak. Majd őszintén meg is gyászoltalak, mert úgy hittem, meghaltál, amikor felégetted Tündérhont. Azt hittem, felemésztett a saját dühöd. Fogalmad sincs, mennyire megviselt az elvesztésed!

Demóna csak a fejét rázta hevesen.

–  De amikor megtudtad, hogy él, nem mentél el hozzá! A lányodhoz! A különös nővérek elmondták neked, hogy ráakadtak, s téged mégsem érdekelt! Nem jöttél el a lányodért! Otthagytad egyedül a lerombolt kastélyban!

–  Úgy érted, téged hagytalak ott. Érted nem mentem oda.

–  Az a lány, a te lányod már nem létezik! Meghalt, mert magára hagytad!

–  Féltem – vallotta be Dadus. – Amíg a különös nővérek el nem jöttek, hogy a segítségemet kérjék a kis hercegnővel kapcsolatban, fogalmam sem volt, min mehettél keresztül. De akkor már ott volt nekem Auróra is. Kicsi volt és védtelen, ahogy egykor te is. Otthonra volt szüksége. És valakire, aki gondját viselje és törődjön vele.

–  És te a három jó tündér kezeibe adtad őt?! Nekik adtad a lányomat! Hogy tehetted?!

Dadus szóhoz sem jutott. – A lányodat? Már hogyan… valóban az lenne?

–  Ne tégy úgy, mintha nem tudnád! Hogyne tudtad volna! Hisz te mindent tudsz! Azt ne mondd, hogy nem jöttél rá! Hogy soha, tudat alatt egyszer sem gondoltál rá, hogy az enyém lehet! Legalább most az egyszer légy őszinte hozzám és magadhoz! – őrjöngött Demóna. – És nekik adtad őt! Nekik! A hitvány tündéreknek! Akik gyűlöltek engem! S pont nekik adtad az én lányomat!

Dadus rettenetesen érezte magát. Még annál is jobban cserbenhagyta a lányát, mint hitte. Világossá vált, hogy Demóna soha nem fog megbocsátani neki, bárhogy is sajnálkozik.

–  Nem volt választásom! A vizsgák napján láttam a jövőt. Láttam, hogy a jó tündérek gondoskodnak majd egy kislányról, akit nagyon meg is szeretnek. A védencük volt, Demóna. Így rendeltetett. A védencek sorrendjét én sem irányíthatom. Nem változtathatok azon, ami a Tündérkönyvben le van írva. Te is tudod. Jobban, mint bármely tündér!

–  Miért nem adhattad őt a kék tündérnek? Vagy bárkinek, csak ne nekik?

–  Te is tudod, hogy a kék tündérnek is megvan a maga védence – az a kisfiú. Flóra, Fauna és Fiona csak utána következtek. Sajnálom, Demóna, de nem történhetett másképp. Minden elhagyott kisgyermeknek, aki a saját sorsát írja, ki kell utalni egy tündért. Ez a tündérek elsődleges feladata. Egyébként is, ha nem sújtottad volna halálos átokkal ezt a gyermeket, akit most a magadénak nevezel, a jó tündéreknek nem kellett volna mellette maradniuk. A szerepük véget ért volna aznap, hogy átadták őt Lipót királynak és a feleségének; a keresztelője napján! Miattad kellett elbújtatniuk őt az erdőben, és megváltoztatniuk a nevét! Mindez a te átkod miatt van. Ez nem az én hibán, Demóna! Ezt csak magadnak köszönheted!

–  Te is a védelmedbe vehetted volna! Közbeléphettél volna! – kiabálta Demóna. – Mindig is te voltál Oberon kedvence! Senki nem kérdezősködött volna. Megtehetted volna ezt értem! Magad gondoskodhattál volna róla! Egek, hiszen bizonyos értelemben az unokád!

Dadus elhűlt.

–  Hogy érted azt, hogy az unokám? Hogy került hozzád? Valóban a lányod lenne? Vagy úgy találtad valahol?

–  A különös nővérek nem mondták el? Hát tényleg nem tudod? – Demóna arca megdermedt. Úgy méregette Dadust, hogy vajon igazat mond-e, akár a prédájára leső ragadozó. Dadus nem hallotta a gondolatait. Fogalma sem volt, hogy mire gondol a lánya. Az arcáról sem tudott leolvasni semmiféle érzést, még haragot sem.

Demóna gúnyosan mosolygott.

–  Gyakoroltam, hogy el tudjam rejteni előled a gondolataimat. S mint látom, nem hiába. Túl sokáig kutakodtál a fejemben. Túl sokáig próbáltál egy olyan útra terelni, ami szerinted helyes. Pedig mindvégig tudtad, hogy így végezzük majd. Itt. Ezen a helyen. Ellenségekként.

–  Nem vagyok az ellenséged, Demóna. Te magad vagy az.

–  Hogy merészelsz ilyet mondani? Számodra én is csak egy újabb hiú, hataloméhes bolond vagyok, aki veszélybe sodorja magát? Ne sértegess! Fogalmad sincs, micsoda fájdalmakat kellett kiállnom – hogy miken mentem keresztül!

–  Mondd hát el.

Demóna meglepődött. – Hogyan?

–  Mondd el, hogy min mentél keresztül. Szeretném hallani.

Dadus kétségbeesetten igyekezett, hogy Demóna megbocsásson neki, nem a saját, hanem az ő érdekében. Oberon továbbra is odakint várakozott, s Dadus időt akart nyerni a lányának. Egy esélyt, hogy megmenthesse saját magát. Hátha az az aprócska csillag ott a szívében elvezeti őt a megváltáshoz. Ki a sötétségből.

És akkor talán, talán, Oberon megkíméli az életét.

27. fejezet

A Sötét Tündér száműzetése

Az első emlékem arról a helyről, amit ma otthonomnak hívok, az a hideg kőpadló, amin ültem. Emlékszem, remegtem a fájdalomtól, de úgy éreztem, megérdemlem. Csak a varjaim és hollóim vigasztaltak. Ha ők nincsenek, nem tudom, mi lett volna velem. De ne feledd: csak arról beszélek, hogy éreztem magam akkor, nem arról, ahogy most. Akkor még más voltam. Most már mindez távolinak tűnik.

Volt már olyan, hogy visszatekintettél évekkel korábban elmúlt dolgokra, s úgy érezted, hogy azok valaki mással történtek? Én is így érzek most… kivéve, hogy sokkal távolabbról nézem már az egészet, hiszen akkor még egy másik személy voltam. Vannak emlékeim az érzéseimről, hogy milyen volt ott a múltban, de most már egyáltalán semmit sem érzek, kivéve a haragot és a leküzdhetetlen késztetést, hogy megvédjem a lányomat.

Véletlenül találtam rá arra az omladozó kastélyra, s úgy döntöttem, otthonommá teszem. Ocsmány kis teremtmények lakták, melyek rettegtek tőlem. Láttak engem sárkányként, s azt hitték, előző gazdájuk, Hádész küldött oda, hogy én uralkodjam rajtuk. Később ismertem csak fel, hogy a kastélyban régen nagy hatalom lakozott, s a kis teremtményeket, akiket szolgáimmá tettem, maga Hádész hagyta ott, amikor elmenekült onnan. Én magam sosem láttam az alvilág istenét. Sosem látogatott meg, ám a madaraim elmondták a történetét, melyet a szolgáktól hallottak. Hosszú évekig éltem ott egyedül, a tetteim felett érzett mély bűntudattal. Úgy éreztem, megérdemlem mindazt a fájdalmat, amit érzek, s rettegtem attól, hogy egyszer újra feldühödöm majd, s közben önmagamat is elpusztítom. Sárkánnyá változni elviselhetetlen fájdalommal jár. Biztos vagyok benne, hogy még egyszer nem élném túl. Ezért is maradtam oly sokáig sárkányalakban. Féltem attól, hogy kivé válok, ha visszaváltozom az igazi alakomba. Végül a magány győzött, s belefáradtam már abba is, hogy folyton akadt egy újabb és újabb fiatalember, aki úgy érezte, hogy azzal kell bebizonyítania a rátermettségét, hogy legyőzi a hatalmas sárkányt. De igazából az a remény adott erőt a visszaváltozáshoz, hogy végre viszontláthatom Diablót, Opált és a többi madaramat. Túl sokáig léteztem már nélkülük. A magányom egyre súlyosabban nehezedett rám, és lassan felemésztett; már alig hittem, hogy ha egyszer újra önmagam lehetek, meghallják a hívásomat. Mégis meghallották. S amikor átváltoztam, rájöttem, hogy ugyanaz vagyok, aki azelőtt. Az a tündér voltam, akit ismertél és szerettél, leszámítva azt a leírhatatlan szomorúságot és hihetetlen bűntudatot, amit azért éreztem, amit úgy hittem, elkövettem ellenetek. Ahogy teltek az évek, s a magányom egyre mélyült, már azt kívántam, bár sosem találtál volna rám a varjak fájában. Bárcsak soha ne ismertem volna meg az érzést, hogy szeretnek. Azokban az években a fájdalom és az utánad való vágyakozás már-már felért a sárkánnyá változás kínjával is. Varázslatok gyakorlásával s a varjaim által messzi földekről elcsent könyvek olvasásával töltöttem az időt. Megvoltak hát a könyveim, a varjaim és a hollóim. Úgy éreztem, másra nincs is szükségem többé.

Legalábbis addig, míg a különös nővérek rám nem találtak. Elveszítették a kishúgukat, Kirkét, s nagyon búsultak utána. De bárhogy is faggattam őket, nem voltak hajlandóak elmondani, hogy mi történt. Úgy tűnt, mintha a fájdalom mellett még bűntudatuk is lett volna. Úgy képzeltem, valamiféleképpen a saját hibájukból veszíthették el őt. De a részleteket nem tudtam, s nem is kérdeztem. Örültem, hogy rám találtak. Mindig úgy képzeltem, hogy ha valahogy túlélték volna a Tündérhonban történteket, s rám találnak, bizonyára borzasztó dühvel és rosszallással néznek majd rám. Ehelyett szeretettel és aggodalommal fordultak felém. Gondoskodni akartak rólam. Be akartak fogadni, és segíteni rajtam.

Mint tudod, attól a pillanattól imádtam őket, hogy először találkoztunk. Így amikor rám találtak a romos kastélyban, nagy volt a kísértés, hogy velük tartsak. De féltem, hogy végül őket is elpusztítanám a hatalmammal. Akkoriban még ők is nagyon mások voltak, mint manapság. De ezt te is jól tudod. Emlékszel rájuk régről. Persze akkor is gyakran vágtak egymás szavába, és gyakran felizgatták magukat. De ha felidézem az emlékeimet róluk, nagyon másoknak látom őket, mint amilyenek most. Nemcsak azért, mert öregebbek lettek, hanem mert a szívük is elváltozott. Ahogy a viselkedésük. És a lelkük. Ám akkor és ott gondoskodni akartak rólam, és be akartak fogadni az otthonukba.

De akárhogy is könyörögtek, nem álltam kötélnek. Túlságosan rettegtem attól, hogy árthatok nekik.

–  Hisz sosem tudnál ártani nekünk, drágám! Nem! Majd mi megtanítjuk, hogy hogyan urald az erődet!

–  Úgy van! Majd mi felkészítünk!

–  Kérlek, Demóna, szeretünk téged! Szükségünk van rád!

Így ment ez egy darabig. A nővérek újra és újra eljöttek hozzám, hogy megnézzék, jól vagyok-e, és újra és újra arra kértek, hogy menjek velük. Ám mindig nemet mondtam.

Idővel aztán elkezdtek el-elmaradozni.

Én jól elvoltam a könyveimmel és a madaraimmal. A varjaim mindenhová elrepültek, ahová én nem mertem ellátogatni; elmondták, mi történik a királyságokban, s újabb és újabb varázsigéket hoztak más boszorkányoktól. A különös nővérekről is beszámoltak, akik maguk is újabb és újabb kalandokra indultak.

Hosszú évek teltek el, mire újra meglátogattak, s újra kérlelni kezdtek, hogy menjek, és éljek velük. Akkor láttam először, hogy kezdtek megváltozni, bár akkoriban nem tulajdonítottam neki nagy jelentőséget. Csak most látom tisztán, ahogy visszatekintek a múlt eseményeire.

–  Olyan magányos vagy itt, kedvesem – mondta nekem Lucinda. – Elsorvadsz, ha nincs, akit szeress. Nem jönnél velünk, hogy megadhassuk neked azt a társaságot, amelyre annyira vágysz? Kérlek, Demóna! Csak így élheted túl!

Talán ez volt az utolsó alkalom, amikor a különös nővérek még képesek voltak összefüggően beszélni. A következő látogatásuk már egészen más volt.

–  Demóna. Kérlek, hadd segítsünk rajtad! – könyörögtek nekem, amikor újra eljöttek. – Ha már nem akarsz eljönni és velünk élni, ha nem hagyod, hogy szeressünk, legalább hadd ajándékozzunk meg egy leánnyal! Hadd adjunk neked valakit, akit szerethetsz! Valakit, akiről gondoskodhatsz, s aki veled is törődik.

Tetszett az ötlet, hogy a madaraimon kívül valaki másról is gondoskodhatnék, s hogy valaki szeressen engem, de nem értettem, hogy a nővérek pontosan mit is akarnak.

–  De hogyan? – kérdeztem hát tőlük. Nevettek, de nem gúnyosan – hanem mert örültek. Azért nevettek, mert azt hitték, megadhatják nekem a legnagyobb ajándékot mind közül: a szeretetet. De én aggódtam. Nem voltam benne biztos, hogy bele kellene vágnom. Nem tudtam, mennyire biztonságos.

Ők persze bizonygatták, hogy az.

–  Jaj, ne félj, drágám! Meg tudjuk csinálni! Hosszú évekig dolgoztunk ezen a varázslaton; sokat gyakoroltuk és tökéletesítettük, mielőtt használni mertük volna.

–  Soha nem ajánlanánk neked ilyesmit, vagy hitegetnénk vele, ha nem tudnánk, hogy meg is tudjuk adni neked.

Általában Lucinda beszél a legtöbbet, de ezúttal Ruby vitte a szót.

–  És olyan varázslatot sem adnánk neked soha, amely veszélybe sodorna, drágám. Mi magunk is használni fogjuk.

És ekkor a drága Martha szólalt meg, talán a legkedvesebb közülük.

–  Tudod, ezt a varázslatot a magunk számára találtuk fel, így hát biztos lehetsz benne, hogy biztonságos. És amikor végre tökéletesítettük, és megbizonyosodtunk róla, hogy rendben működik, s már éppen használni akartuk, megvilágosodásunk támadt!

–  Segítenünk kell Demónán! Átadjuk neki ezt az ajándékot! – Ekkor már mindannyian egyszerre karattyoltak, elhatalmasodott rajtuk az izgalom és a szeretet. – Meg akarunk ajándékozni, Demóna! Kérlek, hagyd, hogy megtegyük!

El sem tudtam mondani nekik, hogy mit jelentett ez számomra; hogy milyen csodálatos ajándék volt ez, s persze beleegyeztem. Lehetett egy lányom. Szólni sem tudtam az örömtől, nem találtam a szavakat, amikkel megköszönhettem volna.

–  Tudjuk, drága kis sárkányboszorkánk, tudjuk! Kérlek, nincs szükség a szavakra! Közöttünk nincs…

Jó pár hétnek kellett eltelnie, mire végre az otthonukba rendeltek. Opállal üzentek, aki bizonyára meglátogatta őket valamelyik kalandjuk közben. Azt mondták, megérett az idő a varázslathoz, de azt a saját otthonukban kell elvégezniük. Oly sok év alatt addig egyetlenegyszer sem hagytam el a kastélyomat, így húzódoztam a dologtól. Féltem a varázserőmtől, hogy akár csak a legegyszerűbb utaztató bűbájt is használjam, így gyalog indultam a helyre, ahová a nővérek a házukat reptették. A királyság határától nem messze voltak; a távolság nem volt nagy, de a gondolat, hogy akár csak egy ilyen közeli helyre is elinduljak, valóságos pánikba kergetett. Magamhoz hívtam Diablót, Opált és a többi madaramat, s arra kértem őket, hogy kövessenek a fejem felett repülve, s figyeljék az eget. A különös nővérek levelében az állt, hogy szerettek volna közelebb leszállni a házukkal, de valami megakadályozta őket. Feltételeztem, hogy ez a kastély előző tulajdonosától itt maradt valamiféle biztonsági óvintézkedés lehetett.

Ahogy keresztülsétáltam az erdőn, bolondnak éreztem magam, amiért annyira féltem. Ám ekkor szörnyű menekülhetnék kerített a hatalmába. Úgy éreztem, valódi veszélyben vagyok. Szinte tapintható volt a felém áradó gyűlölet, s rögtön tudtam: magából az erdőből ered. A rengeteg életre kelt. Rettenetes látvány volt. Az ágak, kacsok és indák félelmetes gyorsasággal kezdtek felém tekeredni. Még maguk a fák is; soha nem láttam még ehhez foghatót. Mintha arcuk is lett volna, s hosszú kezükkel utánam kaptak, én pedig képtelen voltam kiszabadulni a szorításukból. Azt hittem, ott fogok meghalni, ahogy az indák körbefontak, s a fák egyre erősebben markoltak. A madaraim lecsaptak rájuk, igyekeztek kiszabadítani, míg a tövises indák a húsomba martak, s már a nyakamat szorongatták. Éreztem, ahogy lassan elszáll belőlem az élet, de nem féltem – inkább megkönnyebbülést éreztem. Azt hiszem, boldogan adtam volna át magam a halálnak.

–  Demóna, ne! Használd a varázserőd! – hallottam a különös nővérek rikoltozását a fák közül. Az égnek meresztették a kezüket, s a mágiájukkal sötétbe borították a világot. – Demóna! Sötét van! Használd az erőd!

Pánikba estem; éreztem, hogy a testem egyre forróbbá és forróbbá válik. Ekkor eszembe jutott, amit azon a bizonyos napon mondtál nekem a lombházban, amikor először használtam az utaztató bűbájt. Azt mondtad, ha újra így érezném magam, gondoljak egy biztonságos helyre, s valakire, aki szeret, és máris ott termek. Hát így is tettem. Egy szempillantás alatt a különös nővérek házának küszöbén találtam magam, távol az ellenségeim gyilkos indáitól. – Te jó ég, Demóna! Jól vagy? – tudakolta Lucinda.

Úgy tűnt, igen. Nem igazán tudtam megmondani. Még nem tértem teljesen magamhoz.

–  Tudhattuk volna! Tudhattuk volna, hogy a természet ellened fordul a Tündérhonban történtek miatt! Ostobák voltunk, hogy nem gondoltunk rá; kérlek, bocsáss meg nekünk!

Persze a nővérek magyarázata nélkül is világos volt a dolog. A természet ellenségének tekintett. Nem is csoda, miután elpusztítottam Tündérhont. Tudtam, hogy megérdemlem. Ez volt az én átkom, s már előre féltettem a lányomat is. Mi van, ha neki is továbbadom az átkot?

–  Jaj, nem! A fák nem fognak rá haragudni a te tetteidért! Ne aggódj! – biztosítottak a nővérek.

A házuk belseje nagyban különbözött az enyémtől. Kényelmes volt, hívogató és meleg. Otthonos konyhájával és hatalmas ablakaival a Tündérhonban veled töltött régi napokra emlékeztetett. A konyha nagy, kerek ablakán át még egy fa is látszott, amire a madaraim letelepedhettek. Nem is értettem, miért nem fogadtam el a meghívásukat oly sok évvel azelőtt.

–  Készen állunk a varázslatra. Demóna. De előbb elmondanánk a feltételeket – jelentette ki Lucinda.

Ruby folytatta. – A varázslathoz csak a legjobb részeidre van szükség. Akkor valóban a te leányod lesz majd. S bizonyos értelemben te magad, de csak a legjobb részeid.

A különös nővérek ekkor rám mosolyogtak. – Tudjuk, hogy a varázslat működik, és ígérjük, hogy nem eshet bajod sem neked, sem a lányodnak.

Lucinda megfogta a kezemet. – Beleegyezel, hogy a lányodnak adjuk a legjobb részeidet? Segíthetünk rajtad azzal, hogy teremthetünk neked valakit, akit szerethetsz?

Bólintottam.

–  Igen. Erre vágyom a világon a legjobban!

Lucinda a szoknyája zsebéből egy karmazsin szütyőt húzott elő, melyben sötét, vérvörös por volt. A porból, melybe csiszolt obszidián kristályok vegyültek, egy kört formázott körülöttem a padlón. A nővérek a kör belső peremén álltak, háromszöget alkotva. Lucinda állt előttem, Ruby és Martha pedig mellém állt kétoldalt, s varázserejük csillogó, ezüstös fénybe vont minket. Egyáltalán nem féltem. A nővérektől mindig is csak szeretetet és odaadást kaptam.

Lucinda hozzáfogott. Régi és új istenekhez szólunk itt ma egyaránt: Igaz lelkű tündérünknek adjatok egy kisleányt! Majd a három nővér újra és újra elismételte e szavakat. Régi és új istenekhez szólunk itt ma egyaránt: Igaz lelkű tündérünknek adjatok egy kisleányt!

Hatalmas rántást éreztem, s hozzá valami olyan érzést, amit nem tudtam hová tenni – legalábbis akkor. Most már igen, mert már tudom, hogy mi történt velem. De megpróbálom leírni úgy, ahogy akkor éreztem. Mintha valamit kiszakítottak volna belőlem. Őszintén szólva nem tudom, hogy nemcsak egy erős zsigeri válasz volt-e a varázslatra, de a testem és a lelkem egyaránt hevesen reagált. Talán azért, mert küzdöttem az ellen, ami történt. Ahányszor csak a nővérek elmondták a varázsigét, az érzés visszatért. Iszonyú volt.

Régi és új istenekhez szólunk itt ma egyaránt: Igaz lelkű tündérünknek adjatok egy kisleányt!

A fájdalom már csaknem elviselhetetlenné vált. Sikítani szerettem volna. Kezdtem túl sokat elveszíteni önmagamból. Mintha csak elszivárogtam volna… a semmibe. Üresnek és hidegnek éreztem magam. Ám a nővérek azt ígérték, hogy nem esik bántódásom, és én bíztam bennük. S amikor már nem bírtam volna tovább, képtelen lettem volna kiállni a további fájdalmat, s a lelkem szörnyű elrablását, hirtelen véget ért az egész.

Ahogy vége lett, azt hittem, talán meghaltam, mert ilyen érzés lehetett halottnak lenni. Amikor az ember már nem létezik többé. Mégis hallottam a különös nővérek hangját a sötétségben. Hallottam, ahogy hívnak, vissza a fájdalomból, vissza az ürességből.

–  Demóna, nyisd ki a szemed – csendült fel Martha hangja. – Demóna, nézd meg a lányod!

S a padlón, a lábam előtt, a kör közepén egy sötétlila takaróba bugyolálva ott feküdt a lányom. Ő volt a leggyönyörűbb teremtés, akit valaha láttam, de semmi szeretetet nem éreztem iránta. Tudtam, hogy szeretnem kellene. Emlékeztem, hogy a varázslat előtt vágytam a szeretetre. De már nem. Az egyetlen érzés, ami megmaradt bennem, az a vágy volt, hogy megoltalmazzam. De nem szerettem a saját lányomat. Üresnek éreztem magam, mint aki egyedül maradt a sötétség óceánján.

–  Hogy fogod elnevezni? Tudod már? – kérdezte Lucinda, amint először a karomba vettem a lányomat, s belenéztem azokba a gyönyörű szemekbe.

–  Aurórának fogom hívni… mert számomra ő a fény a sötétségben.

28. fejezet

Auróra rémálma

Auróra úgy érezte, lassan megőrül. A nővérek szüntelen kacagása végeérhetetlenül visszhangzott a teremben; még a tükörben látható képek is beleremegtek. Olyan érzés volt, mintha túl sokan beszélgettek volna egyszerre egy aprócska szobában. A hangok szörnyű kakofóniáját ijesztően ellenpontozta a különös nővérek hisztérikus kacagása.

Az egyik tükörben az unokatestvére, Tulipánt látszott, amint egy óriási fával beszélget. Olyan hatalmas volt, hogy a kastélya legmagasabb csúcsa fölé tornyosult. Egy másik tükörben Auróra saját magát látta, ahogy végighalad egy hosszú folyosón, s valami kísérteties zöld fény vette körül. Valami nem stimmelt a szemével. Mintha megbabonázták volna, szinte alvajáróként haladt előre. A fény egy pörgő rokka felé terelte. Auróra figyelte, ahogy a képmása megérinti az orsót, majd a földre rogy. Vad női kacagás hangzott fel. Egy harmadik tükörben Auróra látta, ahogy szeretett hercegét valami vadkanhoz hasonló lények veszik körül. A rusnya szörnyek hosszú, hegyes lándzsákat lóbáltak. Borzasztó agyaraik voltak, s mintha egyenesen Hádész birodalmának legmélyebb bugyraiból érkeztek volna. Egy negyedik tükörben Auróra Demónát látta fiatal nőként, ahogy sírt. Valaki, akit Tündérkeresztanyának hívtak, éppen azt ecsetelte, hogy az a sorsa, hogy gonosszá váljék. Auróra szemében az ifjú Demóna nem tűnt gonosznak. Okosnak, ragaszkodónak, nagyratörőnek látta, de gonosznak nem. Egy újabb tükörben a jó tündéreket látta fiatalon, amint éppen egy hollót zárnak kalitkába; egy másikban pedig az látszott, ahogy a tündérek éppen a neki készülő ruha színén vitatkoznak. A következőben ismét Demóna tűnt fel, aki egy ezüstös hajú öreg hölgy segítségéért könyörgött egy varázslathoz, ami elintézné, hogy Auróra soha többé ne ébredjen fel.

A képek egyre csak záporoztak. Egyre-másra tűntek fel és el a szeme előtt, néha túl gyorsan ahhoz, hogy egyáltalán felfoghassa, hogy mi történik. A hangok mind egyszerre beszéltek, fülsiketítő hangzavarrá erősödve. Auróra egy fiatalembert látott égszínkék bársonyzekében, aki egy kertben járkált fel s alá, miközben újra és újra elmondta ugyanazt a mondatot, mintegy gyakorlásképpen: „Szeretlek, Tulipánt, feleségül jössz hozzám?” A különféle jelenetek egyre csak peregtek, s a ricsaj elviselhetetlenné erősödött.

–  Állj! – kiáltott fel Auróra. Egy pillanatra minden megdermedt. Majd ugyanilyen hirtelen a tükrök elsötétültek. A teremre kísérteties csend nehezedett. Az iménti zaj után majdhogynem túl nagy volt a némaság.

–  Mutasd a keresztelőt – mondta Auróra, s figyelte, ahogy a jelenet kirajzolódik az egyik tükörben.

Demóna állt a szülei udvarában. Félelmetesen gyönyörűnek tűnt hosszú, fekete-lila talárjában. Szarvait és fejét szoros fekete csuklya takarta, mely ijesztő külsőt kölcsönzött neki. Ez a nő teljesen más személynek tűnt, mint a tizenéves Demóna, akit nemrég a másik tükörben látott. Maga volt a megtestesült gonosz.

Ahogy a Sötét Tündér megszólalt a nagyteremben, s üdvözölte az összegyűlteket, Auróra érezte rajta, hogy dühös és sértett. S bár nyugodtnak tűnt, és kellemes hangon beszélt, szavaiból keserűség és elkeseredettség áradt.

–  Mélyen elszomorított, hogy engem nem hívtak meg! – mondta éppen.[1]

Azonban hamar kiderült, hogy a Sötét Tündér nem tévedésből nem kapott meghívót. – Mert nem is akartak! – kiabálta Fiona, s kivont varázspálcával rá akart rontani Demónára. A barátai, Flóra és Fauna rángatták vissza erőnek erejével.

–  Nem is akartak? Áh… Ó, minő kellemetlen helyzet! Én csupán feledékenységnek tulajdonítottam a dolgot – felelte a Sötét Tündér, s ravasz mosollyal végigsimított a hollója, Diabló szárnyán. – Ez esetben talán a legjobb, ha távozom.

–  És… nincs megsértve méltóságod? – kérdezte Leah királyné.

–  Dehogy vagyok, felséges királyné! Hogy megmutassam, mennyire nem neheztelek, megajándékozom én is a gyermeket. Halljátok szavam mindnyájan! – parancsolta a rettentő tündér, s botja végével hatalmasat csapott a kőpadlóra. – A kis hercegnő serdüljön bájos, szép hajadonná. Szeresse mindenki, aki csak ismeri. Ámde mielőtt felvirrad tizenhatodik évének születésnapja, szúrja meg az ujját egy rokka orsójával, és haljon meg!

A különös nővérek kacaja újra felhangzott a teremben. Olyan hangosan nevettek, hogy a tükrök már-már megrepedtek a hangjuktól. – Mit gondolsz, miért törődött a Sötét Tündér azzal, hogy meghívták-e vagy sem holmi ostoba keresztelőre? Miért kelt volna útnak a külvilágban, ha egyszer szívből gyűlölt kimozdulni, s kerülte, ha tehette? Vajon mi késztethette rá?

Auróra a fejét csóválta.

–  Nem tudom. Ennek semmi értelme.

–  Ó, édeském… De még mennyire hogy van, ha az ember tudja, hol kutassa! Hisz oly sokan törődnek a te jóléteddel. Még a Sötét Tündér is a szívébe zárt… már amennyire maradt még neki. Azt hiszi, hogy mindent elveszített aznap, amikor megszülettél, pedig nem így van. Ha a régi énjének egy darabja nem lenne még mindig az övé, aligha akarna megvédeni.

–  De hisz meg akart ölni! – kiáltotta a hercegnő.

–  De csakis a saját védelmed érdekében! Elfajzott dolog ez, drága Csipkerózsika. Hát nem érted? Csaknem mindenét elvettük tőle aznap, mégis ragaszkodott a maradékhoz. Ragaszkodott ahhoz az aprócska szikrához a szívében – magyarázták a nővérek szomorkás mosollyal, ahogy lenéztek a zavarodott hercegnőre.

–  Ne beszéljenek itt összevissza! – kiabálta Auróra. – Ennek semmi értelme.

–  Dehogy nincs, kedvesem. Majd meglátod. Mindent elmondunk majd, s te megtudhatod az igazságot, de csak egy feltétellel. Előbb mutasd meg nekünk a testvérünket!

29. fejezet

A boszorkányok tárgyalása

Tulipánt és Kacifánt herceg a kertben várakoztak. Mindent előkészítettek a Tündérkeresztanya és a három jó tündér fogadására. Viola egy gyönyörű kannában készített teát, s hozzá apró koktélszendvicseket, kalácsot s pasztellszín aprósüteményeket tálalt. Tulipánt örült, hogy ilyen tiszta, verőfényes napjuk volt. Egészen a sziklákig el lehetett látni, ahol a vad, kusza indák lesben állva várták, hogy Demóna végre kilépjen az Esthajnal-kastély biztonságából.

–  Különös, nem? Vajon miért nem követték az indák a kastélyba is?

Kacifánt úgy vélte, ő tudja a megoldást.

–  Oberon, esetleg te intézkedtél?

Oberon zengő kacaját még a mellkasukban is megérezték.

–  Eszes fiú vagy, Kacifánt. Valóban én voltam.

–  Vajon Dadusnak miért nem jutottak eszébe az indák? Vagy Kirkének? – morfondírozott Tulipánt félhangosan.

–  Más dolgokkal voltak elfoglalva, kedves – felelte Oberon. – Én pedig örömmel segítek.

Tulipánt épp csak most kezdte úgy istenigazából felfogni az elmúlt napok eseményeit. Eddig egy percnyi ideje sem volt rá, hogy leüljön, és elgondolkozzon a rengeteg változáson.

–  Ne aggódj, kedves. Nagyon jól fogadtad a dolgokat. És Kacifánt személyében van egy nagyszerű társad is. Talán nem beszél sokat, de látom, hogy téged szeret a legjobban a világon – mosolygott Oberon.

Tulipánt elvörösödött, s gyorsan témát váltott.

–  Annyi mindent nem tudtam Dadusról. Sosem gondoltam volna, hogy ilyen izgalmas élete volt, mielőtt idejött volna, hogy velem éljen.

Oberon felnevetett.

–  A gyerekek gyakran nem is gondolják, hogy a szüleik is hús-vér emberek, a saját életükkel. Ők mindennek csak egy nagyon kis részét látják. Ám a te dadusod valóban egy lenyűgöző tündér és boszorkány. És tudom, hogy nem ő az édesanyád, mégis úgy vélem, imádott lányaként bánt veled.

Tulipánt bólintott.

–  Így van, sőt, még mindig. Én is nagyon szeretem őt.

Oberon úgy vélte, nem csoda, hogy Dadus végül itt kötött ki. Miután a Fák Ura nyugovóra tért, az Élő Legenda bejárta az összes királyságot, csak hogy a nyomára akadjon. Oberon nagyra értékelte az erőfeszítéseit, de már több emberöltőnyit élt ezen a földön, elfáradt, és pihenésre vágyott. Végül is érthető volt, hogy végül Dadus itt, a származási helyén próbált rátalálni. S amikor elveszítette az emlékeit, nyilván Tulipánt családjához – és Tulipánthoz – vezetett az útja.

–  Minden okkal történik, apróság. Dadus egy időre elfelejtette, hogy ki is ő tulajdonképpen, ám a szíve, a lelke és az életcélja nem változott meg. Ugyanúgy hozzád vonzotta őt a sors, ahogy engem.

Tulipánt nem is tudta, hogy mit mondjon.

–  Szerinted nem esik baja?

Oberon cseppet sem aggódott Dadus jólléte miatt.

–  A dadusod hatalmas boszorkány. Ezt Demóna is tudja. És szüksége van a segítségére.

Ám mielőtt Tulipánt feltehette volna a kérdést, ami régóta izgatta, Hudson lépett ki a kertbe, hogy bejelentse a vendégek érkezését. Megköszörülte a torkát, s a vendégek beléptek.

–  Tündérhon nagykövete, Hamupipőke hercegnő korábbi gondviselője, a Tündérkeresztanya! Kísérői, a három jó tündér: Fiona, Fauna és Flóra, Auróra hercegnő gondviselői.

A tündérek meglehetősen jókedvűnek tűntek.

–  Köszönjük a vendéglátást, Tulipánt hercegnő – mondták egyszerre.

A Tündérkeresztanya kékeszöld csuklyás köpönyegben érkezett, melyet egy nagy rózsaszín masnival fogott össze a nyakánál. Haja hófehér volt, nem ezüstös, mint Dadusé. Bár Tulipánt szerint nem igazán hasonlított Dadusra, érezte rajtuk a rokonságot; mindkettejüknek puha, púderezett arca volt, s volt bennük valami nagymamás. A három jó tündér szorosan a legidősebb tündér nyomában járt. Fiona hosszú kék talárban érkezett, Fauna zöldben pompázott, Flóra pedig vörös és barna ruhát viselt. Mindhárman csúcsos boszorkánykalapot viseltek, melyet az álluk alatti selyemszalaggal rögzítettek a fejükön. Tulipánt felvidult a látványtól.

–  Legyetek üdvözölve az udvaromban. Sajnálom, hogy a szüleim nem fogadhatnak benneteket személyesen.

Fionát ez szemmel láthatóan felkavarta, s Tulipánt rádöbbent, hogy hibázott.

–  Jaj, bocsánat! Én nem akartam, nem gondoltam végig…

Fauna Tulipánthoz röppent.

–  Jaj dehogy, drágám! Csak szörnyen érezzük magunkat amiatt, hogy a szüleid is belekeveredtek a dologba. Nincs miért elnézést kérned. Ellenkezőleg: nekünk kell a bocsánatodért esedeznünk.

Tulipánt összezavarodott.

–  Azt hittem, azért jöttetek, hogy a különös nővérekről beszéljünk. – Nem akart ilyen nyersen a tárgyra térni, de a szavak egyszerűen kibuktak a száján. Gyorsan témát váltott. – Ó, kérlek, bocsássatok meg, hadd mutassam be nektek Kacifánt herceget. A szomszéd királyságból érkezett hozzánk, a Küklopsz-hegységen át.

Flóra mosolygott.

–  Ó igen, mi mindent tudunk Kacifánt hercegről. Követjük a sorsodat, Tulipánt, már a Szörnyeteg-herceggel való… ööö… találkozásod óta.

Tulipánt kényelmetlenül érezte magát a gondolattól, hogy a tündérek – még ha jó tündérek is – szemmel tartják.

–  Biztosíthatlak, hogy jól vagyok, Flóra. Köszönöm az együttérzésedet, de jelenleg nincs szükségem egy személyes jó tündérre. Hisz itt van nekem Dadus és Kirké.

A jó tündérek szeme elkerekedett.

–  Kirké? Nem is tudtuk! Ő is itt van?

Tulipántnak eszébe jutott, hogy a jó tündérek talán még mindig neheztelnek Kirkére.

Flóra mosolygott.

–  Nagyon tetszett nekünk, ahogy Belle ügyét intézte, és felmerült köztünk, hogy felkérnénk őt tiszteletbeli kívánságteljesítő tündérnek.

Tulipántnak nehezére esett összeegyeztetni ezeket a tündéreket a Dadus által megosztott régi történet szereplőivel.

–  Nem zavar titeket, hogy a különös nővérek rokona?

–  Nem, kedvesem, a legkevésbé sem. Legalábbis mióta az álmok földjére juttattuk őket – szólt közbe Fiona.

Tulipánt örült, hogy Kirké ezt nem hallotta.

–  Meglep, hogy ilyen nyíltan beszéltek arról, hogy szerepetek volt a különös nővérek sorsában; főleg itt az udvaromban. Kirké a családom közeli barátja, és szörnyen aggódik a nővérei miatt.

Fauna kitartóan mosolygott.

–  Nos, kedvesem, nem egészen mi altattuk el őket. Mi csak kihasználtuk a helyzetet. Már úgyis roppantul kimerítette őket Ursula megfékezése; mi csak úgy véltük, jobb lesz, ha egy ideig még alszanak, ahelyett, hogy rögtön felkelnének, mihelyt visszanyerték az erejüket.

Tulipánt a fejét csóválta.

–  Kinek lesz jobb?

–  Nos hát; Kirkének, természetesen! De igazából mindenkinek – felelte Fiona.

–  Fiona, látom, hogy megint olyasmibe ütöd az orrod, amibe nem kellene – dördült Oberon szigorú hangja a fejük felett.

–  Oberon? – A Tündérkeresztanya rögtön szárnyra kapott. – Oberon, hát tényleg te vagy az! Annyira örülök, hogy látlak! Lányok, lányok! Gyertek fel ide most rögtön, hadd mutassalak be titeket Oberonnak! – intett a jó tündéreknek.

Azok hárman roppantul izgatottak lettek.

–  Nagy megtiszteltetés, hogy találkozhatunk, Oberon király!

A fák hatalmas ura rájuk mosolygott.

–  Jól van, apróságok, én is örülök a találkozásnak. Nyugalom, csak nyugalom! Rengeteg dologról kell beszélnünk, sok gondot megoldanunk, de mindent csak a maga idejében. Először is, beszéljünk a különös nővérekről. Miért küldtétek őket az álmok birodalmába? Erre csak én adhatok engedélyt.

A Tündérkeresztanya elgondolkozott ezen kissé.

–  Egészen idáig nem is tudtam, hogy visszatértél, Nagyúr.

–  Igaz, igaz. Te sosem voltál olyan körültekintő, mint a testvéred. De vannak más adottságaid, melyeket remekül használtál fel a védenced, Hamupipőke ügyében – felelte Oberon.

A Tündérkeresztanya arca felderült a dicsérettől.

–  Köszönöm, Nagyúr.

–  Ámde, kedvesem s nagykövetem, újra meg kell hogy kérdezzelek: miért száműzted a különös nővéreket e világból?

A Tündérkeresztanya a fejét rázta.

–  Nem száműztem őket! Dehogy! Csodálatosan élnek, királyom. Boldogabbak, mint valaha, hisz a saját maguk alkotta világban szenderegnek. Biztonságban vannak egy olyan helyen, ahol többé nem árthatnak senkinek.

–  És ki jogosított fel erre? – kötötte az ebet a karóhoz Oberon.

A Tündérkeresztanya elgondolkodott.

–  Nos, azt hiszem, én magam. Rettenetes dolgokat műveltek, Nagyúr! Majdnem végeztek Hófehérkével, s őrületbe kergették az anyját!

Fiona szólalt meg.

–  Aztán majdnem megölték Belle-t is, azzal az ocsmány bűbájjal, amivel megigézték a farkasokat a Szörnyeteg erdejében; arról nem is beszélve, hogy összefogtak Ursulával, hogy elpusztítsák Arielt és az apját, Triton királyt! És a Tündérkeresztanya a megmondhatója, hogy milyen szerepük volt Hamupipőke sorsában!

–  Igaz, igaz, mindezt én is jól tudom. És valamit tennünk kell – bólintott Oberon. – Ám engem most a te szereped aggaszt, drága Tündérkeresztanya. Miért érzed úgy, hogy a te feladatod megvédeni ezeket a lányokat? Hogy állandóan közbeavatkozz, még most, Tulipánt ügyében is? Hisz figyelted őt, pedig a testvéred végig mellette volt.

–  Nem tudtam, hogy Tulipánt a védence. Nem is érzékeltem őt a világban azok után, hogy segített nekem Tündérhon újraépítésében. Fogalmam sem volt, hogy ez azért van, mert elveszítette az emlékeit. De mihelyt az emlékei elkezdtek visszatérni, újra megéreztem a jelenlétét. – A Tündérkeresztanya szünetet tartott, latolgatva, hogy hogyan folytassa. – Már elnézést, Nagyúr, de mióta bűn az, ha megvédjük a fiatal hercegnőket a rájuk leselkedő veszélytől?

Oberon úgy vélte, ebben van némi logika. A Tündérkeresztanyának bizonyos tekintetben igaza volt. A kívánságteljesítő tündérek joga, hogy gondoskodjanak a bajba jutottakról. Ám ekkor világossá vált előtte, hogy mi zavarja igazán.

–  Az nem bűn, kedves. Egyáltalán nem. De hadd kérdezzek valamit. Arra miért nem tudtad rávenni magad, hogy Demónáról is gondoskodj, amikor még aprócska kis tündér volt, magára hagyva a varjas fa odvában?

A Tündérkeresztanya arca elnyúlt.

–  Hát beszéltél a testvéremmel.

Oberon újra felnevetett, hangos, dörgő kacajjal, ám ezúttal a hangja nem boldogságról – épp ellenkezőleg: csalódottságról tanúskodott.

–  Nem, kedves. Magamtól is láttam mindent, míg aludtam. Az egészet. Magára hagytál egy elárvult gyermeket, hogy gondoskodjon magáról. S később is mindent megtettél, nehogy kibontakozhasson.

A Tündérkeresztanya arcára mélységes szomorúság ült ki.

–  Így igaz. Minden, amit mondtál, igaz. És szörnyen érzem magam miatta.

A három jó tündér is bekapcsolódott. Egymás szavába vágva a sajnálkozás kakofón kórusát alkották.

–  Mi is sajnáljuk! Tényleg! Azóta is igyekszünk, hogy mindenhol jót cselekedjünk a királyságokban, hogy jóvá tegyük a részvételünket abban, hogy Demónát elnyelte a sötétség!

Oberon fontolóra vette a szavaikat, s látta mögöttük az őszinteséget.

–  Látom, hogy mind azon igyekeztek, hogy jóvá tegyétek, ami Demónával történt. – Majd a Tündérkeresztanyához fordult. – Te pedig, úgy látom, kiváltképp jól tudod, hogy a szavaid segítették beteljesíteni a jóslatot.

A Tündérkeresztanya szégyenkezve lesütötte a szemét.

–  Tudom.

–  Akkor talán még van remény a szendergő hercegnő számára is. Ha beismeritek Demóna előtt, hogy hibáztatok, az talán még az ő számára is megváltást hozhat.

A Tündérkeresztanya a fejét ingatta.

–  Jaj, ne, csak Demónának ne! Ez nem jó ötlet. Te is tudod, hogy ő átkozta meg Aurórát, hogy szúrja meg az ujját a rokka orsójával, és haljon bele! Már rég halott is lenne, ha a jó tündérek szendergéssé nem változtatják a rontását! Demóna pedig most Fülöp herceget készül elpusztítani, nehogy véletlen megtörhesse az átkot!

Oberon újra felnevetett.

–  Hány hasonló történetet hallhattunk már az idők során, s hogy végződött mind? A gonosz mostoha vagy a rút boszorkány mindig megbűnhődött, mindig elpusztult. És valahogy mindig akadt valaki, aki annak idején így vagy úgy megrontotta, s erre az útra terelte őket. A szívem szakad belé, hogy Demóna ellen kell harcolnom, főleg most, hogy elismertétek, hogy ti okoztátok mindezt. Az egyetlen reményem az, hogy a Sötét Tündér talál rá módot, hogy elérje a megváltást, hogy megkíméli a herceg életét, s felébreszti az alvó hercegnőt. De attól tartok, ez nem fog megtörténni.

30. fejezet

Dadus kudarca

Dadus nem tudta, mit mondjon Demóna történetére. Csendben ültek egymással szemben, amikor Hudson belépett a szobába. Egy ezüst tálcát hozott, rajta egy aprócska pergamennel.

–  Elnézést, asszonyom, de üzenete érkezett egy bagollyal. Kirkétől jött. – Ezzel letette a tálcát Dadus elé, aki felvette róla a pergamendarabot.

–  Köszönöm, Hudson, távozhat – mondta a komornyiknak. Ahogy végigfuttatta a szemét az üzeneten, egy pillanatra elállt a lélegzete.

–  Mi az? – csapott le Demóna. – Megtalálta a varázslatot? – Dadus nem válaszolt rögtön.

–  Mi az? – erősködött a Sötét Tündér.

–  Igen, megtalálta a varázslatot.

Demóna elmosolyodott.

–  Akkor hát el is indult ide, hogy segítsen rajtunk? Ha megismerkedett a varázslattal, biztos vagyok benne, hogy megérti a helyzetemet, és beleegyezik, hogy segítsen nekem.

Dadus a fejét ingatta.

–  Nem, nem jön ide.

Demóna felpattant, arca elzöldült a haragtól.

–  Hogyhogy?! Miért nem jön ide?

–  Azért, mert nem tud. Már nincs itt. A különös nővérek háza önállósította magát, és egy másik helyre utazott.

Demónának eszébe jutott, hogy egyszer régen a nővérek mintha említettek volna neki ilyesmit, de akkor azt hitte, hogy csak összevissza fecsegnek, ahogy szoktak.

–  Valóban. Hallottam róla, hogy a házon van egy efféle védelmi bűbáj. Teljesen megfeledkeztem róla! A mindenit! Emlékeznem kellett volna! – Demóna lobogó köpennyel járkált fel-alá a szobában, dühe minden lépéssel nőttön-nőtt.

–  Kell nekem Kirké! Szükségünk van a hatalmára, hogy megtörjem a jó tündérek záradékát az átkomon! Nélküle nem tudjuk megtenni. Hárman kellünk hozzá!

–  Demóna, nyugodj meg! Továbbra sem értem, hogy miért sújtottad halálos átokkal a saját lányodat! És őszintén szólva nem hinném, hogy bármivel is rá tudnád venni Kirkét, hogy a segítségedre legyen! És azt sem értem, hogy miért…

Dadus hirtelen elhallgatott. Kezdett túlságosan is közel kerülni Demónához. Rádöbbent, hogy ha tovább faggatózik, azzal talán átlép egy határt.

–  Mit miért? Miért hagytam el a lányomat? Miért intéztem úgy, hogy a különös nővérek neked adják? Hát nem érted? Tényleg el kell magyaráznom neked? Hát nem láttad, hogy mi történt a különös nővérekkel az évek során? S nem érzed a változást rajtam? Dehogynem. Tudom, hogy érzed. És tudom, hogy te sem szeretsz már engem. Azért, mert Aurórának adtam a legjobb részeket önmagamból! Azokat, amiket szerettél! Átadtam őket! Már semmi jó nem maradt bennem. Az övé lett az egész, s mielőtt a szívem teljesen elsötétült volna, mielőtt végleg elveszítettem volna önmagam, úgy döntöttem, lemondok a gyermekemről. Éreztem, hogy napról napra fogy bennem a lélek. Éreztem, ahogy átveszi a helyét a hideg és az üresség! Nem szerettem már őt, ezért azt akartam, hogy hozzád kerüljön. Hogy te gondoskodj róla. Hogy megkaphasd az én legjobb részeimet, hogy ily módon visszakaphasd a lányodat; erre te továbbadtad őt! Átadtad őt azoknak a rettenetes tündéreknek, mindazok után, amit velem műveltek! Sokkal jobban megbántottál, mint azelőtt bárki! Még amikor azt hittem, hogy elveszítettelek, amikor éveken át magányosan éltem, még az a fájdalom sem volt fogható ahhoz, amikor odaadtad a lányomat azoknak a nyomorultaknak!

Dadus teljesen összetört.

–  Én nem tudtam! Jaj, Demóna, annyira sajnálom! Ha tudtam volna az igazságot, sosem adtam volna őt tovább! – Dadus bús szemekkel nézett fel Demónára, s kényszerítette magát, hogy feltegye az utolsó vakmerő kérdést. – De azt még mindig nem értem, hogy miért átkoztad el, hogy meghaljon.

Demóna szeme haragosan villant.

–  Ó, tudod te azt! Nézz csak a szívedbe! Ott van a válasz. És ha még akkor sem érted, az már nem az én hibám. Megvan a hatalmad, hogy lásd a múltat és a jövőt. A történetem minden apró részletét megismerhetted volna, ha úgy döntesz! Akkor segíthettél volna rajtam, amikor akarsz!

Dadus tudta, hogy Demónának igaza van. Semmit nem tudott felhozni a saját védelmében.

–  Igazad van. És sajnálom, de most meg kell mentenünk a lányodat. Nem hagyhatjuk, hogy örökké abban a kastélyban szunnyadjon. Még mindig nem késő, hogy megmentsd őt, és saját magadat.

–  Akkor hát tényleg nem érted. Különben nem kérnél ilyesmire. Nem hagyhatom, hogy a lányom felébredjen. Hát nem érted…

Ám mielőtt befejezhette volna, rémült kiáltások hallatszottak az ajtó felől. A Tündérkeresztanya, Flóra, Fauna és Fiona álltak a küszöbön, rémült tekintettel.

–  Te vagy Auróra anyja? – hüledezett a Tündérkeresztanya.

–  Nem tudtuk! – könnyezett Flóra.

–  Jaj, Demóna, nem csoda, hogy így gyűlölsz minket! – motyogta Fauna.

–  Úgy sajnálom, hogy nem hívtunk meg a keresztelőre! Jaj, Demóna! Meg tudsz nekünk bocsátani? Nem tudhattuk! – hebegte Fiona.

Hirtelen minden értelmet nyert. Minden részlet a helyére került. Ám a három jó tündérnek meg kellett védenie Aurórát – az ő Csipkerózsikájukat.

Nem hagyhatták, hogy a Sötét Tündér megkaparinthassa őt, még akkor sem, ha ő volt az anyja.

31. fejezet

A tündérmesék könyve

Kirké és Hófehérke szorosan egymás mellett ültek, ahogy a különös nővérek háza földet ért. De bárhová is kerültek, vaksötét volt.

–  Hófehérke, maradj itt, amíg én körülnézek – jelentette ki Kirké. – Azt hiszem, megálltunk.

Hófehérke szorosan markolta Kirké kezét, s nem akarta elengedni. – Veled megyek.

Kettesben keresztültapogatóztak a házon, s a legnagyobb ablakhoz botorkáltak. Hófehérke döbbenten felsikoltott. A sötétség óceánja vette körül őket, csak a sziporkázó csillagok mozogtak előttük, mintha valami olyan zenére táncolnának, amit ők nem hallottak. Élénkzöld és sárga fények tűntek fel az ég sötét függönye előtt – a látvány sokkal gyönyörűbb volt, mint bármely hajnal vagy alkonyat, amit valaha is láttak.

Kirkének fogalma sem volt, hogy hol lehetnek, bár azt sejtette, hogy hol nem. Már nem az elvarázsolt királyságokban jártak. Ennek ellenére valami megfoghatatlan módon biztonságban érezte magát.

–  Azt hiszem, a ház visszatért az eredeti helyére. Oda, ahol megszületett. A nővéreim beszéltek nekem erről. Figyelmeztettek, hogy ez előfordulhat, ha bármi történik velük, de igazából nem tulajdonítottam neki nagy fontosságot. Most már bánom, hogy sokszor nem figyeltem oda az őrjöngéseikre, de folyton csak rejtélyekben és rímekben beszéltek. Nagyon nehéz volt megérteni őket.

Hófehérke meglepően nyugodt maradt.

–  Értem. Hát, azt hiszem, úgysem tehetünk ellene semmit. Szerinted Dadus megkapta az üzenetedet? – kérdezte, miközben körbejárt a szobában, és sorban meggyújtotta a gyertyákat a falikarokban. A szoba csakhamar megtelt fénnyel.

Kirké pislogott párat, míg a szeme hozzászokott a fényhez.

–  Azt hiszem, igen. Azt még a királyságokból küldtem, mielőtt elhagytuk volna az általunk ismert világot. De attól félek, innen már nem tudunk kapcsolatba lépni vele.

Hófehérke visszasétált a kanapéhoz, és felemelte a kézitükröt, amelyen keresztül Kirké korábban Dadussal beszélgetett.

–  Ezt nem használhatjuk?

Kirké már el is feledkezett a tükörről.

–  Próbáljuk meg!

Elkérte a tükröt Hófehérkétől.

–  Mutasd Dadust! – Semmi sem történt. – Mutasd Demónát! – A tükör képe nem változott.

Kirké felsóhajtott, és letette a tükröt. Hófehérke továbbra is erősen gondolkodott.

–  És mi van a tündérmesés könyvvel? – kérdezte. – Vajon még mindig írja magában mindenki történetét, mint amikor anyámmal együtt beleolvastunk?

–  Ó, Hófehérke, ez remek ötlet! Nézzük meg! – felelte Kirké, s kinyitotta a könyvet. – Igen! Nézd csak! Ez a jelenet itt, Dadussal és Demónával, korábban is itt volt?

Hófehérke elvette a könyvet, és végigpörgette a lapokat, átugorva azokat a részeket, amiket már ismert.

–  Ez furcsa, egyes részek megváltoztak. Egy-két apróság, itt-ott. Fogalmam sincs, hogy működik ez a varázslat, Kirké, de nem lehet, hogy a történet az új események fényében újraírja önmagát?

Kirké nem tudta biztosan, de jó elméletnek tűnt.

–  Könnyen meglehet – felelte.

–  Érdekes. Vajon… – lapozgatott tovább Hófehérke, hogy megnézze, mi minden változott. – Várjunk csak, ez a történet korábban nem volt itt.

Hófehérke egy gyönyörű illusztrációra bukkant, amely Kirkét ábrázolta kisgyermekként. Eltéveszthetetlen volt: egy csodálatos éjszakai égbolt alatt állt, a három idősebb nővérével. Hófehérke még soha nem látott ennyi csillagot az égen, még a saját elvarázsolt királyságában sem. Észrevette, hogy Kirké nővérei háromszög alakban állják őt körül, s a földön valamiféle jelek csillogtak a holdfényben. Különös kép volt, s Hófehérke nem igazán tudta hová tenni.

–  Mi az? Mit találtál? – kérdezte Kirké, ahogy meglátta Hófehérke arckifejezését.

Hófehérke elfintorította az orrát, s összeszorította a száját. Kirké lassan felismerte, hogy nála ez az aggodalom jele.

–  Ez a történet rólad szól.

Kirké úgy érezte, mintha villámcsapás futott volna át a testén.

–  Nem akarom látni, Hófehérke! Kérlek, inkább lapozzunk! – Hófehérke úgy nézett rá, mintha azt kérdezné, biztos-e benne.

Amikor nem jött válasz, továbblapozott hát a Sárkányboszorkány történetéhez. Végigfuttatta a szemét a lapokon, hogy lássa, feltűnt-e rajtuk valami újdonság. Ahogy végigolvasták Demóna szívet tépő történetét, amelyet az Dadussal is megosztott, Kirké elmélázott azon, hogy nem maradt-e még a Sötét Tündér szívében egy aprócska szeglete a jóságnak. Hiszen máskülönben már megölte volna a herceget. Vajon mi tartotta vissza? Kirké jól tudta, hogy hasonló esetben a saját nővérei már rég végeztek volna vele, vagy az őrületbe kergették volna.

–  Mi az? Mi történt, Kirké? – kérdezte Hófehérke.

Ám a történet olyannyira hasonlított Hófehérkéére, hogy Kirké nem akarta őt felzaklatni azzal, hogy felidézi a múlt sötét eseményeit.

–  Egyszerűen nem értem, hogy miért átkozta meg Aurórát. Minden más világos. Értem, hogy mit miért tett. De ezt az egyet nem.

Hófehérke végigsimított az unokatestvére arcán, és elmosolyodott.

–  Azért, mert neked sosem volt olyan édesanyád, aki az életedre tört volna. Bármilyen borzasztóak is a nővéreid, attól még szeretnek téged. Tudom, hogy hazudtak neked, és sokakat bántottak. Téged is megbántottak. De miután most láttam, hogy mit tettek Demónáért, hogyan igyekeztek segíteni rajta, nekem úgy tűnik, hogy egykoron nagyon jószívű boszorkányok lehettek.

Kirké úgy vélte, nagyon rendes dolog Hófehérkétől, hogy ilyesmit mondjon, főleg azok után, ahogy a nővérei bántak vele. Ám ekkor Hófehérke olyasmit mondott, ami nagyon meglepte.

–  És lehet, hogy tudom, hogy miért átkozta meg Demóna a lányát. Azt hiszem, sejtem, miért akarta holtan látni.

–  Tényleg?

–  Azt hiszem, igen…

32. fejezet

A végső árulás

Demóna alig tudott uralkodni a dühén. Hát előre elrendezték volna ezt az egészet a tündérekkel, hogy míg ő megvallja a legsötétebb titkait, Dadus rögtön meg is ossza azt az ellenségeivel? A Sötét Tündér őrjöngött, alig tudta megállni, hogy ne változzon sárkánnyá. – Mit jelentsen ez?! Hogy merészelted idehívni őket? – rikoltotta, s kis híján elhatalmasodott rajta a saját haragja.

Dadus odaszaladt hozzá.

–  Demóna, ne! Nem az történt, amit hiszel! – Ám a lánya felemelte a botját, s a láthatatlan erő hátralökte Dadust, aki keresztülrepült a szobán, s a kandalló párkányának csapódott. – Utoljára árultál el! – Ezzel lesújtott a botja végével a márványpadlóra. Rémes robaj visszhangzott végig a kastélyon, s a kandallóból zöld lángnyelvek csaptak fel, melyek kis híján elnyelték Dadust is.

–  Demóna! Elég legyen!

A Sötét Tündér megdermedt. Fogalma sem volt, hogy ki szólt hozzá, vagy hogy honnan jött a hang.

A Tündérkeresztanya a testvéréhez sietett, s eloltotta a lángokat. Varázspálcáját kivonva, védelmezően Dadus elé lépett.

–  Demóna, hátra! Ne kényszeríts, hogy bántsalak!

Demóna csak nevetett az idős tündéren, miközben továbbra is a mély, dörgedelmes hang forrását kereste.

–  Ki az? Ki szólt? – kiáltotta.

Körbenézett a szobában, sárga szeme ide-oda cikázott. Dadus nem hitte volna, hogy Demóna még képes lenne bárkitől is megijedni, de látta, hogy a lánya pusztán a hangja alapján is felfogta Oberon hatalmát.

–  Ki van ott? – kérdezte újra Demóna, majd velőtrázóan felsikított, amikor egy hatalmas faág áttörte az ablak ólomüvegét, és megragadta őt.

A három jó tündér felemelte a pálcáját, s egy ezüstösen fénylő kupolát varázsoltak maguk köré, hogy mindenkit megvédjenek a záporozó üvegszilánkoktól. Demóna Oberon szorításában vergődött. A Fák Ura az arca elé emelte őt, hogy szemtől szemben láthassa. Látni akarta, hogy mivé vált a tündér, hogy vajon tényleg olyan gonosz-e, ahogy a többiek mondták. De amit látott, az még annál is szörnyűbb és csalódást keltőbb volt, mint amire számított.

–  Hogy merészelsz kezet emelni az anyádra? Mindazok után, amit tett, hogy megvédjen!

Demóna tudta, kivel van dolga. Felismerte őt a tündériskola udvarán álló szoborról.

–  Oberon – üdvözölte hűvösen.

A Fák Ura egyre erősebben szorította a Sötét Tündért, miközben mélyen a szemébe nézett.

–  A szeretetnek nyoma sem maradt benned, rémség. A szíved gyűlölettel van tele. Nem hagysz más választást! – Ezzel elhajította Demónát, egyenesen a lesben álló, fenyegető indáit meresztgető erdő felé. Oberon légiója, a fák urai méretükhöz képest megdöbbentő sebességgel indultak utána. A föld megrepedt nehéz lépteik alatt, s mély árkok nyíltak, amitől a kastély és a környező földek egyaránt megremegtek, s omladozni kezdtek.

Demóna a levegőben érezte, hogy felrobban a bensőjében az izzó hőség. Tudta, hogy mi történik. Át fog változni. Rettentő sikolyt hallatott, ahogy zöld lángok valóságos vihara csapott ki a testéből, olyan pokoli izzást varázsolt az égre, amely Hádész méltó párja lehetett volna. Visszafordult az Esthajnal-kastély felé, s lángokba borította az egészet. Odalentről Oberon és a Fák Urai hatalmas sziklákat hajigáltak utána. Demóna pusztító tűzoszlopot küldött Oberon seregére. A lángok a földnek csapódtak, s azonnal körülfonták Oberon katonáit. Demóna egyetlen szárnycsapással az otthona felé fordult.

Diabló! Kicsinyem! Szedd össze a madaraimat! Vidd őket biztonságba! Hozd őket haza!

Diabló az úrnője összes hollóját és varját összegyűjtötte, Opált kivéve, akit sehol sem talált. Opál! Az úrnőnk szólít minket! Ám nem érkezett válasz. A holló remélte, hogy a varjú nem sérült meg az alant tomboló csatában. Végül elindult hazafelé.

Demóna a kastélya felé repült, ahogy csak tudott, kerülgetve a jókora sziklalövedékeket. Tudta, hogy ha eléri a saját földje határát, a Fák Urai többé már nem követhetik. Hátrapillantott a hatalmas fák seregére, és a rettenetes indáival egyre közelítő erdőre. Újra tüzet okádott feléjük, ám ekkor eltalálta az egyik hatalmas szikla. Ömlött a vér sérült szárnyából, s érezte, hogy egy magas, romos torony felé zuhan. Megpróbált irányt változtatni, ám szárnyait át- meg átütötték a minden irányból záporozó kövek, így végül nekivágódott a toronynak, romba döntve azt, s maga is a törmelékbe zuhant. Az indák csakhamar elérték, és teljesen körbefonták. Fojtogatni kezdték, s a száját is bekötötték, hogy ne tudjon tüzet lehelni. Demóna tehetetlen volt.

Oberon és a serege egyre közelebb ért. Demóna már érezte a föld rengését a lábuk alatt; a laza törmelék, amin feküdt, lassan mélyülni kezdett alatta. Össze fogják roppantani. Érezte, ahogy a hatalmas karok átnyúlnak az indák közt, s utána tapogatóznak a sűrűn benőtt rengetegben, amely körülvette őt. Egyre jobban vérzett, ahogy az indák hegyes tüskéi mind szorosabban körülfonták, s átlyukasztották a bőrét. Biztos volt benne, hogy itt fog meghalni. Ám ekkor, anélkül, hogy eltervezte volna, hirtelen újra az eredeti, aprócska alakjában találta magát. Olyan kicsi volt, hogy a fák hiába kutattak utána a sűrű indák rengetegében. Demóna visszatért az igazi énjéhez: vérzett és megsebesült, de önmaga volt. Hirtelen eszébe jutott a nap, amikor az indák először rátámadtak, amikor a különös nővérekhez indult, s hogy hogyan sötétítették el az eget azok, hogy kisegítsék szorult helyzetéből.

–  Szólítom a pokol fúriáit, hogy bocsássanak sötétséget e tájra, s adjanak erőt, hogy legyőzzem a természet eme förmedvényeit!

Az ég úgy elsötétült, hogy Demóna az orráig sem látott. Még mindig az indák sűrűje alatt állt.

–  Dermedjetek meg! – sikította, s az indák mozdulatlanná váltak a sötétben, jókora teret hagyva az üreg körül, amit az imént még a sárkány alakja töltött ki. Demóna futásnak eredt, kerülgetve a Fák Urainak utána kalimpáló kezeit, ahogy őt igyekeztek elkapni a rengetegben. Felkacagott, ahogy varázserejével porrá tört egy óriási sziklát, mielőtt az halálra zúzhatta volna, majd szabadjára engedte a haragját, s mindent megsemmisített az útjában, és az ártó varázslatok pusztító hullámait küldte maga körül minden irányba. Az indák a földre hulltak, a Fák Urai közül jó néhányan szilánkokra robbantak. Másokat lángba borított botja egy intésével.

Oberon zokogva állt az erdő maradványai közt. Kezével hatalmas generálisainak füstölgő maradványait markolta, s borzalmas üvöltés tört elő a torkából, mely végigvisszhangzott az összes királyságon. Kiáltásától megnyíltak az egek, s az eső kioltotta Demóna lángjait. A Fák Ura szembeszállt a Sötét Tündérrel, és veszített.

A sötétség leple alatt Demóna biztonságban visszatért a kastélyába.

33. fejezet

Otthon

Demóna megkönnyebbült, hogy végre otthon lehet. Túl sokáig voltam távol, gondolta magában. Túl sok időt pazarolt arra, hogy segítséget reméljen olyanoktól, akiknek az volt a sorsuk, hogy folyton elárulják őt. Ostoba volt, amiért azt hitte, megbízhat Dadusban – vagy egyáltalán, önmagán kívül bárkiben.

A Sötét Tündér újra egyedül maradt, ahogy mindig is. És most saját maga fogja megoldani a dolgokat. Majd ő elbánik Fülöp herceggel.

Demóna megállt a tükre előtt a szobája félhomályában. A kandalló zöld lángjai számítottak a fény egyetlen forrásának a szobában. A táncoló fény baljóslatú árnyakat vetett a kőből faragott vízköpőkre, melyek a szoba négy sarkából és a hatalmas kandalló két oldaláról tekintettek le rá. A kandallót szegélyező példányok jó másfél méterrel magasodtak a feje fölé. Demóna elmélázott azon, hogy vajon egykor ők is eleven, lélegző teremtmények lehettek-e, mert nagy ritkán mintha az élet aprócska szikráját érezte volna bennük. Zöld arca zordan nézett vissza rá a tükörből, ahogy igyekezett erőt venni magán, s megregulázni a haragját. Ehhez a harchoz tiszta fejjel kell hozzáfognia. Itt nem egyszerűen Fülöp herceggel áll szemben, hanem a varázsvilág színe-javával.

–  Demóna, hagyd ezt abba! Még nincs túl késő! – Grimhilde képe villant fel a tükörben. Demóna lehunyta a szemét, hátha a puszta akaraterejével eltüntetheti. Most a legkevésbé sem akarta látni az öreg királynét.

–  Öreg barátnőm, nem hagyhatom, hogy a lányom éljen. De úgysem értenéd meg.

Grimhilde megmerevedett a tükörben.

–  Nem? Hisz én is megpróbáltam végezni a lányommal! Többször is! Ha valaki, hát én megértem. De jól jegyezd meg, Demóna: ha szembeszállsz a herceggel, meghalsz. Meg van írva a tündérmesék könyvében. És semmi nem garantálja, hogy egy másik világba kerülsz, ha a tested elpusztul! Most nincsenek itt a különös nővérek, hogy megvédjenek.

Demóna érezte, ahogy az arca elvörösödik a haragtól.

–  Hát minden meg van írva előre? Elrendeltetett? Akkor mi értelme egyáltalán végigélni az életünket?

Grimhilde sóhajtott.

–  Bárcsak többet is tehetnék, de a hatalmam nem terjed a saját királyságomon túlra. – Az öreg királyné mintha megértette volna, hogy nem tudja lebeszélni a barátját erről az őrültségről. – Nos, ha mindenképpen meg akarsz halni, legalább tudd, hogy mindig szerettelek.

Demóna érezte, ahogy a gyomra összeugrik: megsajdult benne a hely, ahová minden fájdalmát zárta; a mostohaanyját, a különös nővéreket, a lányát és a régi énjét.

–  Tudom, Grimhilde. Köszönöm.

–  Még mindig nem késő! – erősködött Grimhilde. – Szabadon engedheted a herceget! Megkérheted a tündéreket, hogy bűvöljék el, s ne emlékezzen rád, vagy hogy mit tettél vele. Tartoznak neked, legalább ennyivel! Te magad ébresztheted fel a lányodat! Csak menj le a tömlöcbe, és ereszd el, Demóna! Véget vethetsz ennek az egésznek.

Úgy tűnt, mintha Demóna fontolóra venné Grimhilde szavait. Majd az arca mintha kővé dermedt volna. Szinte teljesen mozdulatlanná vált, majd egyszerűen csak annyit mondott: – Nem.

–  De miért? Kérlek, tedd félre a büszkeséged és a haragod! Ez most nem az Élő Legendáról vagy a tündérekről szól. Tudom, hogy elárultak téged, de ne hagyd, hogy a dühöd felülkerekedjék rajtad! Ne öld meg a lányod csak azért, mert mások ártottak neked! Ezzel nem őket bünteted! Csak saját magadat! És Aurórát!

Demóna nem értette, hogy miért nem látja senki az igazi okot. Hisz oly egyszerű volt, oly nyilvánvaló! De senki nem ismerte fel, még azok sem, akik egykor a legközelebb álltak hozzá. A különös nővérek értenék, bár ők azon lennének, hogy felkeltsék a hercegnőt, hogy lubickolhassanak a katasztrófában, amit előidéznek vele.

–  Meg kell ölnöm a herceget. Hát nem érted? Ő a lányom igaz szerelme! Egymásba szerettek anélkül, hogy egyáltalán tudták volna, hogy egymásnak szánták őket. Fülöp feladta a helyét az apja udvarában érte, holott azt sem tudta, hogy ő a menyasszonya! Ha megcsókolja, Auróra fel fog ébredni! Túl tökéletes ez az egész. Elrendeltetett, mintha évekkel ezelőtt megírták volna, ők pedig csak eljátszanák a szerepüket. Ahogy persze én is eljátszottam a magamét, én vagyok minden gonoszok úrnője, aki mindent megtesz, hogy elválassza az ifjú szerelmespárt! És miért? Mert megsértődtem, amiért lehagytak holmi vendéglistáról? Nem! Akkor biztos azért, mert a mostohaanyám elárult engem, és odaadta a lányomat azoknak a rémes tündéreknek? Ezért akarnám holtan látni a lányomat a tizenhatodik születésnapján? Ilyen egyszerű, nem? Mennyi hétköznapi indok közül lehet válogatni! Épp csak az igazságot nem látja senki! Senki nem érti, miért kell megvédenem a lányomat!

Dühében hangos csattanással a háta mögé vágta a botját.

–  Mit gondolsz, miért épp a tizenhatodik születésnapját választottam? Csak úgy, kiválasztottam egy számot? Nekem is a tizenhatodik születésnapomon kelt életre az igazi varázserőm, s rögtön elpusztítottam Tündérhont. Majdnem mindenkit megöltem, akit valaha is szerettem, amikor a valódi erőm megmutatkozott, és én nem kívánom ezt a lányomnak. Hisz ő is az én hatalmamat örökölte. Alighanem már most is mutatja a jeleit! Nem akarom, hogy ugyanúgy szenvedjen majd, ahogy én! Meg akarom óvni ettől a fájdalomtól. Ezért kell az álmok földjén maradnia!

Grimhilde végre megértette. Jobban, mint ahogy bárki a világon.

–  Megértem. És egyetértek.

–  Egyetértesz? Valóban?

–  Igen. Ha tényleg azt hiszed, hogy örökölte az erődet, ha csak a legkisebb esély is van rá, akkor meg kell őt védened. Nem hagyhatod, hogy felébredjen, még ha ehhez meg is kell ölnöd Fülöp herceget.

–  Köszönöm, barátom.

–  Menj hát, és mentsd meg a lányodat!

34. fejezet

Minden gonoszok úrnője

Demóna a kastélya mélyén fáradozott a következő varázslatán. A fontos varázslatomon, gondolta. Talpnyalói körülötte táncoltak a zöld lángok fényénél, míg ő imádott hollóját, Diablót simogatta. Mindent és mindenkit ki kellett zárnia az elméjéből. Az elmúlt pár napban sebezhetővé tette magát, s el is árulták. Most újra egyedül volt, s nem tartozott senkihez, csak a varjakhoz. A szolgái az ő tiszteletére ropták a táncot. Ők is hozzá tartoztak, és követték a parancsait. Lassan kezdte visszanyerni a régi énjét, azt, aki volt, még mielőtt elindult volna az Esthajnal-királyságba. A hatalma is visszatért ezen a helyen, az otthonában, ahol erősnek érezte magát. Tudta, hogy ő a Sötét Tündér, de még habozott. Vajon tényleg meg kell ölnie őt? Valóban végeznie kell a herceggel?

Miközben a talpnyalói a lángok közt táncoltak, ő a cellájában magányosan gubbasztó Fülöpre gondolt, s egyre nőtt benne a gyűlölet iránta. Fenyegetést jelentett a lánya biztonságára. Márpedig ő mindent megtesz, csak hogy biztonságban tudja a lányát. Miközben Diablót simogatta és az ünneplést nézte, elhatározta, hogy meglátogatja a herceget. – Milyen kár, hogy Fülöp herceg nem lehet köztünk, hogy velünk ünnepelhessen! Gyere, lemegyünk a börtönbe, hogy felvidítsuk![2]

Diabló előrement, végigszállt a hosszú folyosón, melyet az úrnője szolgái őriztek. Kettesben lesétáltak a keleti torony hosszú, körkörös lépcsőjén, mely a kastély mélyebben fekvő részeibe vezetett, egyenesen a tömlöchöz, ahová Demóna a herceget záratta.

Diabló egy oszlop tetejére szállt, míg az úrnője egy halálfejes kulccsal kinyitotta a vastag faajtót, mely fenyegető nyikorgással tárult fel. Fülöp herceget pontosan úgy találta, ahogy számított rá: a falhoz láncolva, s a fejét lógatva. Teljesen kimerült és elcsüggedt. Vajon tényleg meg fogja tenni? Tényleg meg fogja ölni? Magára ölti a Sötét Tündér szerepét? De hát már régen megtette. Így volt megírva. Így rendeltetett.

–  Ejnye, Fülöp herceg, miért vagy olyan mélabús? Csodálatos jövő áll előtted! Előtted, a bűbájos, boldog véget érő tündérmese elszánt hőse előtt! – A gonoszság úrnője elhúzta a kezét a botja végén levő gömb felett, s megbűvölte, hogy a herceg a jövőjét lássa benne. Demóna úgy döntött, mégsem kell tökéletesen játszania a szerepét. Dönthet akár máshogy is. Akár meg is mentheti a herceget, úgy, hogy a lánya is biztonságban maradjon. És akkor talán, talán még ő maga is túlélheti ezt az egészet.

–  Íme: Lipót király kastélyában, annak is a legmagasabb tornyában, álmodik igaz szerelméről Auróra hercegnő. De a sors szeszélyes kegye folytán ő volt ama parasztlány, ki csak tegnap nyerte meg fenséges hercegi szíved. Ó, csodaszép, csakugyan! Napfény csillog hajában, ajka piros, mint a rózsa, s időtlen álmát alussza. Az évek telnek-múlnak, de a hű szívnek akár egy nap, csak annyi száz esztendő! Megnyílik a zárka rácsa, és elindulhat végre ő! Nemes ménjén léptet legott, a dicső és daliás hős, hogy elcsattanjon az első csók. A szerelem mindent legyőz! – Demóna jóízűen kacagott saját csodálatos tervén, míg a herceg a láncait rángatta, amikor rájött, hogy száz éven keresztül lesz a foglya.

–  Gyere, madárkám, hagyjuk magára hercegünket e vidám gondolatokkal. Felettébb örvendetes ez a nap.

Ahogy bezárta a tömlöc ajtaját maga mögött, érezte, hogy megkönnyebbül.

–  Tizenhat év óta ez lesz az első alkalom, hogy végre kialhatom magam.

Demóna visszasétált a toronyba, s jóleső érzéssel töltötte el, hogy a lánya biztonságban van. Leült, hogy átgondolja a dolgot. Szerette volna elmondani a tervét Grimhildének, hogy vajon ő is úgy gondolja-e, hogy helyesen döntött, amikor életben hagyta a herceget. Ám ekkor Diabló szörnyű rikoltására lett figyelmes. Fegyvercsörgést hallott, s azt hitte, megint az ostoba, ütődött szolgái verekednek egymással.

–  Csend! Mondd meg azoknak a bolondoknak… jaj ne! – Drágaságom! Öreg barátom!

Diablót kővé változtatták! És már tudta is, hogy ki volt ezért a felelős.

A három jó tündér!

35. fejezet

A Sötét Tündér bukása

Auróra nem értette, a különös nővérek miért nem mondják ki egyszerűen a kishúguk nevét, hogy az megjelenjen a tükörben. Szakadt fehér ruhájukban úgy álltak előtte, mint holmi fenyegető lidércek. Várjunk csak! Mikor öltöztek át ezek? Auróra úgy érezte, forog vele a világ. Vajon ez tényleg a valóság? Miért gyötörnek engem ezek a boszorkányok?

–  Azért, drágaságom, mert ez a te álmod. Mi csak betörtünk ide, az álomvilág rád eső szegletébe, de a tükröket itt te irányítod. És most mondd ki a testvérünk nevét! Mutasd meg nekünk Kirkét!

Auróra vonakodott, de végül úgy tett, ahogy parancsolták.

–  Mutasd meg nekem Kirkét!

Az összes tükörben megjelent Kirké egy-egy képe, ám a tőle jobbra eső tükör felkeltette a figyelmét. Az abban látható Kirké mintha egyenesen Aurórára nézett volna. Tekintetétől a hercegnőnek a hideg futkározott a hátán. Volt benne valami határozottan nyugtalanító. Mintha a lány egyenesen Auróra lelkébe látott volna. Ám a nővérek ezt nem vették észre; ők egy másik tükörre figyeltek, amelyben Grimhilde királyné éppen Kirkével kiabált, s azzal fenyegette, hogy megöli.

–  Majd én gondoskodom róla, hogy a királyné Hádész bugyraiban rohadjon el ezért! – rikoltotta Ruby, de Lucinda addigra már egy másik tükörben látható jelenet miatt aggódott. – Cssss! Lányok, szerintem az még meg sem történt! De ezt nézzétek!

Ebben a tükörben Kirké otthon volt, s éppen a különös nővérek könyveit lapozta át, mintha kétségbeesetten keresne bennük valamit.

–  Jaj, Hófehérke! Azt hiszem, megtaláltam! Ez lesz az, amiről Demóna beszélt! Egy varázslat! – hadarta Kirké rémülten. A különös nővérek látták, hogy teljesen elsápad. Úgy nézett ki, mint aki rosszul van, s menten elájul.

–  Mi az? – kérdezte Hófehérke. Kirkéhez sietett, s apró ujjaival megszorította a lány kezét. – Jól vagy? Gyere, ülj le ide! Hozok egy kis vizet! Szörnyen nézel ki!

–  Vedd le a kezedet a testvérünkről! – visította Ruby. Ám Hófehérke nem hallotta.

–  Mit keres az a borzalmas kölyökkirályné a házunkban?! – kiabálta Martha is, de Lucinda lepisszegte őket. Hallani akarta, amit Kirké mond.

–  Hát persze! Most már értem! Az egészet! Az összes rémtettüket! A mániájukat! A varázserőmet! Mindent!

–  Neeeem! – A különös nővérek sikolya betöltötte az egész termet, de aztán a figyelmük egy másik tükörre irányult, amely most Demónát mutatta.

–  Lányok, nézzétek! Ez Demóna!

Ruby fenyegető pillantást vetett Aurórára.

–  Miért cserélgeted a tükröket? A húgunkat akarjuk látni!

–  Ruby! Nézd! A Fák Urai mindjárt végeznek Demónával! – bömbölte Martha.

–  De hát ő nem így hal meg! Ez nem az ő végzete! – visított fel Lucinda rettegve.

–  Nem, lányok, nézzétek! – mutatott Ruby egy másik tükörre, amelyben a herceg éppen a fehér lován menekült Demóna kastélyából, azoknak a nyomorult jó tündéreknek a segítségével. Demóna kiállt a kastélya mellvédjére, s intett fénylő botjával, hogy magához hívja a sötét mágiát. Gonosz varázsszavakat kiabálva átvette az uralmat a tövises indák fölött, mire azok körülfonták Lipót király kastélyát.

–  Ügyes lány! – kiáltotta Lucinda. – Urald a sötétséget, gonosz lélek! Kavarj sötét vihart! Fond körül a kastélyt tövisekkel! – A nővéreire pillantott. – Ez most történik! Üldözi a herceget!

Lucindát aggasztotta, hogy a jó tündérek segítik a herceget, mert félt, hogy közösen legyőzik Demónát. Egy apró, félhold alakú kést húzott elő az övéből, s megvágta a kezét. Ezután feltartotta a tenyerét, és hagyta, hogy annyi vér gyűljön fel benne, hogy elkezdjen kiszivárogni az ujjai között, mígnem végül már a padlóra csöpögött.

–  Nővéreim, gyertek!

Ruby és Martha is kinyújtották hosszú, karomszerű kezüket, s Lucinda egy-egy gyors, határozott mozdulattal azokat is felhasította. Auróra iszonyodva nézte, ahogy a különös nővérek a vértől iszamós kezüket a tükörre tapasztják, s Lucida kántálni kezd: – Néked küldjük segítségünk, banya, tündér, bárki vagy; szíved mélyét tárd fel nékünk, nyerd el végre jussodat!

A különös nővérek rángatózni kezdtek, majd leküzdhetetlen remegés tört rájuk, ahogy újra és újra elismételték a szavakat, egyre hangosabban.

–  Néked küldjük segítségünk, banya, tündér, bárki vagy; szíved mélyét tárd fel nékünk, nyerd el végre jussodat!

A nővérek végre bepillantást nyertek a Sötét Tündér szívébe. Tudták, hogy meg akarja ölni a herceget. Érezték mindazt, amit ő érzett: a kínt, a magányt, a haragot, s a fájdalmát. Szinte összeroskadtak az érzelmek súlya alatt.

Hát így végződik a történet. Ez vagyok én, és mindig is ez volt a végzetem. Én vagyok minden gonoszok úrnője.

A különös nővérek összeborzadtak Demóna gondolataitól. Egy zavaros villanás erejéig feltűnt előttük az ifjú Demóna, s vele saját fiatalabb önmaguk is – mind különböztek, nagyon különböztek a mostani énjüktől. Felidézték azt a fiatal lányt, akit szerettek, a lányt, akiről remélték, hogy sosem kell megérnie ezt a napot. A kis boszorkánytündért, akit meg akartak oltalmazni. A kép váratlanul és érthetetlen módon megváltozott, s újra a jelenkori önmaguk voltak, s az érzéseik újra megváltoztak – visszatértek saját magukhoz. Izgatottan várták, hogy Demóna végre elfogadja valódi hatalmát, s beteljesítse sötét végzetét. Látni akarták, ahogy uralja a sötétséget, s a maga oldalára fordítja. Mindig is tudták, hogy egyszer eljöhet ez a nap, még ha volt is olyan idő, amikor az ellenkezőjét remélték. Mostani énjük tudta, hogy így rendeltetett, és hogy jómaguk még a Tündérkeresztanyánál is nagyobb szerepet játszottak abban, hogy Demónát idejuttassák, erre a pontra az időben. A napra, amit Dadus mindig is előre látott. A napra, amelytől minden porcikája rettegett.

Dadus épp csak őket, a különös nővéreket nem látta előre. A tükrök mögött rejtőztek. Ahol mindig is.

A nővérek jól tudták, hogy Demóna nem fogja megtagadni önmagát. Tudták, hogy már nem riad vissza attól, hogy megölje a herceget, főleg most, hogy az már az erdőn törtetett keresztül, hogy elérje a szendergő Aurórát. Hisz ő volt minden gonoszok úrnője! Mélázásukból Auróra borzalmas sikolya ijesztette fel őket. Demóna magabiztosan dacolt a herceggel, körötte pokoli zöld lángok lobogtak. A két ellenfél Lipót király várának felvonóhídján át nézett farkasszemet. A Sötét Tündér mágikus ereje a tetőfokára hágott. A nővérek még sosem látták ilyen hatalmasnak. Ám Auróra zokogása újra csak megzavarta őket. Lucinda a hercegnő arcára helyezte a kezét, előbb csaknem gyengéden, majd egy határozott mozdulattal hátralökte. Auróra lágyan bukott hátra, mintha csak piheként lebegett volna alá a padlóra.

–  Aludj, gyermek! Maradj az álmok világában! – kántálták a nővérek egyszerre.

Marta felsikoltott, amikor meglátta, hogy Demóna fekete és lila viharfelhők forgatagává változik, s a kastély fölé tornyosul. Összekapcsolódtak vele, a vér és a mágia útján. A nővéreken újra vad remegés lett úrrá, kezükkel összevérezték összeszaggatott fehér ruhájukat, s porcelánfehér bőrüket. Előbb Ruby hullott a padlóra, majd Martha. Lucinda felettük állt, és igyekezett megnyugtatni a testvéreit, és megpróbálta megóvni őket attól, hogy önkívületükben kárt tegyenek magukban. A két testvér kiterülve rázkódott a padlón, és összefüggéstelenül sikoltoztak, szemük teljesen fennakadt. Majd hirtelen elhallgattak, s nem mozdultak többet. Szemük kidagadt mély üregükből. Lucinda csak a szemük fehérjét látta, és tudta, rajtuk keresztül most végre kapcsolatba léphet Demónával. Jobb kezét Ruby, a balt pedig Martha szívére tette, megvágott kezével sötét vérfoltot hagyva mindkettejük ruháján.

–  Fogadd el a sorsod, Demóna! Add az életed, csak hogy a lányod biztonságban lehessen! – kiáltotta. Demóna szavait hallva mosolyra húzódott a szája.

–  Herceg, most már velem kell megküzdened! És a pokol valamennyi hatalmával!

Lucinda figyelte, ahogy Demóna alakja óriásira növekszik, míg csak fel nem ér a sötét égen összetolult, villámokkal csapkodó viharfelhőkig. Érezte hogyan gyűlik fel az erő Demóna testében, ahogy átalakul, s hogy közben csodálatosabban érzi magát, mint valaha. Tudta, hogy Demóna végre megtalálta önmagát.

Az igazi valóját.

Ő volt minden gonoszok úrnője.

Demóna hatalmas szörnyeteggé változott, de már nem érzett fájdalmat. Mennyire szeretett sárkányalakban létezni! Azt kívánta, bárcsak sokkal korábban elfogadta volna a sötét oldalát; talán akkor az átváltozásai sem lettek volna olyan fájdalmasak. Ó, ha nem küzdött volna annyit a valódi énjével! Mennyire élvezte, hogy elpusztíthatja a herceget! Meg akarta ízlelni a vérét, s érezni akarta, ahogy a csontjai elroppannak az agyarai közt! Megmentem a lányomat! Ideje meghalni! Rettentő állkapcsával Fülöp herceg felé kapott, szinte meg sem érezte a kardcsapások okozta fájdalmat. Egyetlen célja maradt. Megöli a herceget, hogy megmentse a lányát. És élvezni fogja! Örök időkig őrködik majd a lánya felett, s megvédi bárkitől, aki arra vetemedne, hogy megpróbálja felébreszteni. Semmi más nem számított. Minden ehhez a pillanathoz vezetett. Végre szabad volt. És végre megadhatta a lányának azt, amit neki soha senki nem tudott megadni: a békét.

Lucinda sikítása visszhangzott a fülében: – A kard! Megbűvölik a kardot! – De már túl késő volt.

–  Igazság Kardja, szállj, mint a szó – haljon a rossz, és éljen a jó! – kántálta Flóra.

A herceg egyenesen a sárkány szívébe hajította a megbűvölt kardot. A szörnyeteg ordítása végigvisszhangzott megannyi királyságon, s mindazoknak a szívén, akik valaha szerették a Sötét Tündért. Ők is érezték a fájdalmát, ahogy utolsó leheletével még tüzet okádott a hercegre, még mielőtt a végzetébe zuhant volna a sziklaszirtről. A herceg arra számított, hogy a sárkány tetemét találja majd odalent, ám csak a kardját látta Demóna szétszaggatott talárjának maradványai közt. Vége volt. A fiatal herceg kioltotta Demóna életét, hogy végre elkezdhesse élni a sajátját.

36. fejezet

Kirké haragja

Lucinda tudta, hogy már semmit sem tehet, amivel megmenthetné Demónát. Vége volt. Már semmilyen varázsige nem hozhatta volna vissza, s nem volt test sem, amit föltámaszthatott volna. A Sötét Tündérből semmi sem maradt. A földön heverő testvéreire nézett, és úgy döntött, nem ébreszti fel őket. Túlságosan kimerült ahhoz, hogy megbirkózzon az elkerülhetetlen őrjöngéssel, ami eluralkodik Álomföldén, ha a húgai egyszer megtudják, hogy a Sötét Tündér elveszítette a csatát Fülöp herceg ellen. Az egyetlen dolog, ami némi megnyugvással szolgált Lucinda számára, az volt, hogy Demóna végre megszabadult a fájdalmától – azokban az utolsó pillanatokban végre boldog volt, mert elfogadta a valódi énjét.

–  Nem! – rivallt rá Kirké az egyik tükörből.

Lucinda rémülten megpördült, a lánya után kutatva.

–  Itt vagyok! – csattant fel Kirké, s Lucindára meredt a legszélső tükörből.

Lucinda még sosem látta Kirkét ilyen dühösnek és szomorúnak.

–  Drágám! Örülök, hogy látlak! – üdvözölte.

–  Demóna halála a ti lelketeken szárad! Az az ocsmány bűbáj nem működött volna, ha nem adja át magát a gonoszságnak! Túl sok ember életébe ártottátok már bele magatokat! Túl sok halált okoztatok! Túl sok pusztulást!

–  Mi csak segíteni akartunk neki, Kirké! Megajándékoztuk valakivel, akit szerethet!

–  Épp csak közben elpusztítottátok őt magát is! Mindent elvettetek tőle, és annak a lánynak adtátok, aki most ott fekszik a padlón! Demóna nem lépett a gonoszság útjára, míg csak végre nem hajtottátok a varázslatot, hogy életre keltsétek Aurórát – pont, ahogy magatokkal is végeztetek, amikor megteremtettetek engem!

Lucinda a fejét rázta.

–  Nem, Kirké! Nem érted…!

–  Mindent értek, anyám. És ha szeretnél még valaha visszatérni az éber világba, hogy hús-vér valónkban is találkozhassunk, most azonnal kitörlöd annak a lánynak az emlékeit! Semmire ne emlékezzék majd ebből az egészből. Egyáltalán semmire! És abbahagyjátok Hófehérke háborgatását is az álmaiban! Megértetted?!

–  Igen – felelte Lucinda ünnepélyesen. Látszott, hogy nagyon komolyan veszi a lánya szavait.

–  Na és, gondolod, hogy Auróra örökölte az anyja hatalmát? – kérdezte Kirké.

Lucinda Demóna személyiségének legjobb oldalaira gondolt. A varázsereje is köztük volt.

–  Nos, drága kislányom… te is örökölted a mi hatalmunkat. Azt feltételezzük, hogy Auróra is örökölte az ő anyjáét.

–  Értem – felelte Kirké, közben azon morfondírozva, hogy mitévők legyenek.

Lucinda sóhajtott.

–  Ennek nem így kellett volna végződnie.

–  Pontosan így kellett végződnie. Csak így végződhetett attól a pillanattól fogva, hogy te és a testvéreid betüremkedtetek Demóna életébe! Mindent elpusztítotok, amihez csak hozzáértek! Olyanok vagytok, mint a gonoszság áradása, ami mindent eltöröl, ami az útjába kerül!

Lucinda szóhoz sem jutott. Csak állt ott, s hagyta, hogy a lánya szavai nyomán elöntse a szívét a bánat.

–  Találkozunk még valaha?

Kirké az anyjára nézett.

–  Ha azt teszed, amit mondtam, megfontolom. De ha mégsem, akkor soha többet nem láttok!

–  Megteszem, amit kértél. De neked kell létrehoznod a bűbájt, ami féken tartja Auróra varázserejét. Nekem nincs elég erőm, legalábbis erről a helyről. Kezdj hozzá mielőbb! A herceg már a kastély felé tart. Fel fogja ébreszteni az alvó hercegnőt a csókjával. Nézz utána a tündérmesék könyvében, s keresd meg a tükröt, amellyel meg tudod csinálni a bűbájt! A tükröt a szobámban találod.

Kirkének rengeteg kérdése lett volna. Tudni szerette volna, honnan tudja az anyja a történetnek ezt a részét, amely ott lesz a tündérmesék könyvében. Vagy, hogy a rettegett nővérek valóban megbűvölték-e a könyvet. S hogy mi történt Rubyval és Marthával. De nem volt rá idő. Gondoskodnia kellett a hercegnő varázserejének megbéklyózásáról.

Ez volt az utolsó dolog, amit megtehetett Demónáért. Gondoskodni fog róla, hogy a halála ne legyen hiábavaló.

Lucinda intett neki, hogy menjen.

–  Gyerünk, lányom, igyekezz! Én majd elrendezem itt a dolgokat. Menj, és használd az erődet!

37. fejezet

Kétszer volt, hol nem volt

Kirké a szülei házában állt. Fáradtság és érzéketlenség uralkodott el rajta, s csak bámulta az üres tükröt, melyből időközben eltűnt az anyja képmása.

–  Kirké! Mi történt? – tudakolta Hófehérke. Rémültnek tűnt, s Kirké nem hibáztatta. Hamar eluralkodott a káosz, amikor Auróra a tükörhöz hívta Kirkét. Még most sem egészen értette, hogyan csinálta a hercegnő. – Kérem a tündérmesék könyvét, gyorsan!

Hófehérke felkapta a könyvet, és Kirké kezébe nyomta. Kirké átlapozta az oldalakat, míg meg nem találta, amit keresett.

–  Nézd csak, Hófehérke! Igazat mondott! Ezzel a tükörrel fogom béklyóba verni Auróra varázserejét!

De mielőtt még átrohant volna a másik szobába, hogy elvégezze a varázslatot, szorosan magához ölelte Hófehérkét, mintha többé el sem akarná engedni. Kirké roppantul örült, hogy Hófehérke itt volt mellette. Fogalma sem volt, hogy mit hoz a közeli jövő, vagy hogy kijutnak-e valaha erről a sötét helyről. Azt sem tudta, mi lesz a szülei sorsa, vagy hogy egyáltalán fel akarja-e kelteni őket. De abban most először biztos volt, hogy megtalálta a valódi családját Hófehérke, Dadus és Tulipánt közt, és másra sem vágyott már, csak hogy egyszer visszatérhessen az Esthajnal-kastélyba, s elmesélhesse Dadusnak és Tulipántnak Demóna történetét.

VÉGE

Megjegyzések

[←1]

A jelenetben szereplő párbeszédek Bognár Kristóf magyar szövegének felhasználásával készültek (a ford.)

[←2]

A jelenetben szereplő párbeszédek Neményi Róza magyar szövegének felhasználásával készültek (a ford.)

Tartalom

Előhang

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

Megjegyzések